Terry Goodkind

Meč Pravdy

Fantom 2

V prachu starých kostí

Ti, kteří sem přišli nenávidět, by měli hned odejít, protože svojí nenávistí zrazují sami sebe.

– přeloženo z Knihy života

Kapitola první

Tři vysoká okna, která zabírala téměř celou protější stěnu, osvětlovala místnost. Déšť bubnoval na okenní tabulky a stékal po nich. Stěny malé místnosti byly lemované zasklenými dubovými policemi, plnými knih. Jediné místo bylo uprostřed pokoje a tam stál stůl a kolem něho čtyři židle. Na stole ležela zvláštní, čtyřramenná lampa, která vrhala světlo na čtyři prázdné židle.

Nicci mávnutím ruky zapálila všechny čtyři knoty. Plameny propůjčily pokoji teplé, nazlátlé světlo. Richard si všiml, že přestože palác zmenšoval magickou moc každého kromě Rahlů, neměla Nicci se zapálením lampy žádný problém.

Berdine zamířila k policím vpravo od dveří. „Domnívám se, že hned vedle zmínky o knize, která neměla být kopírována, Kolo ve svém deníku naznačil, že lidé, kteří Baraccusovi nedůvěřovali, byli právě ti, kteří pořídili kopii té knihy. Mám pocit, že to tak myslel, ale nevím to jistě. Mluví o nich jako o ‚hlupácích z Janklových historek‘.“

Nicci se k Berdině prudce otočila, „janklových historek?!“

Richard se zahleděl na překvapenou Nicci a pak na Berdinu. „Co jsou Janklovy historky!“ zeptal se.

„Kniha,“ odpověděla Berdine.

Richard otočil tázavý pohled na Nicci.

Nicci si povzdechla. „Není to obyčejná kniha, Richarde, Janklovy historky je kniha proroctví. Velice zvláštní kniha proroctví. Vznikla sedm století před velkou válkou. V podzemních knihovnách Paláce proroků měli její originál. Byla to kuriozita, kterou během učení prostudovala každá Sestra.“

Richard přelétl pohledem knihy na policích. „Co je na ní tak zvláštního?“

„Je to kniha proroctví, kde není nic než povídačky, klevety, prostě domněnky.“

Richard se k ní otočil. „Tomu nerozumím.“

„No,“ řekla Nicci a chvíli hledala vhodná slova, „nejsou to vlastně proroctví o budoucích událostech, ale spíš proroctví o tom, jaké se o těchto událostech budou šířit pověsti a co se o nich bude povídat.“

Richard si protřel unavené oči a vzdychl. Opět upřel pohled na Nicci. „Chceš říct, že ten Jankl sepsal předpovědi o budoucích drbech?“ Když Nicci přikývla, zmohl se jen na otázku: „Proč?“

Nicci se k němu trochu naklonila. „To je otázka, na kterou by všichni rádi znali odpověď.“

Richard potřásl hlavou, jako by si chtěl pročistit myšlenky.

„Víš, existuje mnoho věcí, zahalených tajemstvím…“ Nicci mávla rukou k Berdině, „jako ta záležitost s knihou, která neměla být kopírována. Taková tajemství často zůstanou utajena navěky, protože lidé si je s sebou vezmou do hrobu. Proto občas při zkoumání historických záznamů nedokážeme vyřešit nějaké tajemství – nejsou prostě žádné informace. Ale někdy se objeví útržky informací, něco, co lidi viděli nebo zaslechli, a pak si o tom povídali. V Paláci proroků byly některé Sestry přesvědčené, že v této knize proroctví jsou ukryté náznaky, jak ta budoucí tajemství skončí.“

Richard zvedl obočí. „Chceš říct, že ty Sestry v podstatě poslouchaly drby a povídačky, aby zjistily, co se stane?“

Nicci přikývla. „Něco takového.

Víš, pár Sester považovalo tuhle knihu zdánlivých nesmyslů za nejdůležitější knihu proroctví, co vůbec existuje. Byla přísně střežena. Nikdy nesměla opustit podzemní prostory paláce, ani když si ji Sestry chtěly půjčit ke studiu, jak to běžně dělaly s ostatními knihami proroctví.

Některé Sestry věnovaly veškerý volný čas studiu téhle zdánlivě hloupé knihy. Protože se lidé většinou nenamáhají zaznamenávat různé zvěsti a povídačky, jsou Janklovy historky považovány za ojedinělou knihu – je to jediný zápis pověstí a drbů o něčem, co se ještě ani nestalo. Sestry věřily, že určité události nemohou být odhaleny nebo prozkoumány jinak než s pomocí této knihy, která je mnohem starší než tyto události. V podstatě byly přesvědčené, že jsou to odposlouchané klepy o věcech, které se stanou v budoucnosti, klepy o záhadných a tajemných věcech. Věřily, že Janklovy historky obsahují neocenitelná vodítka k tajemstvím, která nikdo jiný nezná a ani jinak poznal nemůže.“

Richard si přitiskl prsty ke spánkům a snažil se to nějak pochopit. „Řekla jsi, že některé Sestry se intenzivně věnovaly studiu této knihy. Nevíš náhodou, které to byly?“

Nicci pomalu přikývla. „Sestra Ulicie.“

„No, bezva,“ zamumlal Richard.

Berdine otevřela prosklená dvířka jedné z polic a vyndala z ní knihu. Otočila se a ukázala Richardovi a Nicci její obálku.

Byly to Janklovy historky.

„Když jsem v Kolově deníku četla o ‚hlupácích z Janklových historek‘, utkvělo mi to v paměti, protože to byl dost zvláštní název. Víte, jak to myslím. A pak jsem jednou byla zde a ten titul mě náhle praštil do očí. Nepřišla jsem na to, že je to kniha proroctví, jak říká Nicci.“

Nicci jen pokrčila rameny. „U některých knih proroctví se nedá poznat, že obsahují proroctví – zvlášť pro někoho, kdo není v těch věcech zběhlý. Takové důležité knihy se mohou zdát jako nudné záznamy, nebo, jako v případě Janklových historek, spíš jen snůška nesmyslů.“

Berdine ukázala na police s knihami. „Až na to, že tady by asi těžko byly nějaké nesmysly.“

„Dobrý postřeh,“ řekl Richard.

Berdine se usmála, potěšená, že ocenil její úvahu. Položila knihu na stůl uprostřed místnosti a opatrně ji otevřela, listovala křehkými stránkami, až našla místo, které hledala. Jednoho po druhém přejela pohledem.

„Protože se Kolo o této knize zmínil, usoudila jsem, že bych si ji měla přečíst. Byla opravdu nudná. Při čtení jsem skoro usnula. Zdálo se, že vůbec není důležitá,“ poklepala na otevřenou stránku, „dokud jsem nespatřila tohle. To mě úplně probralo.“

Richard otočil hlavu, aby si přečetl slova, na která ukazovala. Chvíli mu trvalo, než pochopil význam pasáže, psané horní d’haranštinou. Přejel si po spánku a přeložil to nahlas.

„Tak nervózní budou ti hlupáci při pořizování kopie klíče, který nikdy neměl být okopírován, že se roztřesou strachy z toho, co učinili, a zahodí stín klíče mezi kosti, aby se nikdy nezjistilo, že toliko jeden klíč byl vyhotoven správně.“

Richardovi se zježily chloupky na krku.

Cara si založila ruce. „Takže chceš říct, že si myslíš, že když došlo na věc a oni pořídili kopie, zalekli se, a kromě jedné byly všechny podvrhy?“

Berdine si projela rukou dlouhé hnědé vlasy. „Vypadá to tak.“

Richard stále ještě přemýšlel o slovech: ‚Zahodí stín klíče mezi kosti…‘ Pohlédl na Berdinu. „Ukryli je ve střediscích. Pochovali je s kostmi.“

Berdine se usmála. „Je skvělé mít tě zas tady, lorde Rahle. My dva uvažujeme úplně stejně. Tolik jsi mi chyběl. Strašně moc věcí jsem s tebou potřebovala probrat.“

Richard ji vzal něžně kolem ramen a beze slov tak vyjádřil svůj souhlas.

Berdine obrátila další stránky v knize, až se dostala k prázdnému místu. „Zdá se, že spoustě knih chybí text, jaku například tady.“

„Proroctví,“ řekla Nicci. „Je to důsledek působení kouzla Ohnivé kaskády, které Sestry Temnot použily na Richardovu ženu. Kouzlo zároveň vymazalo i proroctví, která se týkala její osoby.“

Berdine uvažovala o jejích slovech. „To určité všechno zkomplikuje. Ztratila se tak spousta užitečných vědomostí. Verna se zmiňovala, že v knihách proroctví chybí celé pasáže, ale neznala příčinu.“

Nicci se rozhlédla po policích. „Ukaž mi všechny knihy, o kterých víš, že tam něco chybí.“

Richard by rád věděl, proč se Nicci tváří tak podezíravě.

Berdine otevřela několik prosklených polic a vytahovala z nich knihy, které postupné podávala Nicci. Ta je zběžně prohlédla a odkládala je na stůl. „Proroctví,“ zopakovala, když na hromadu položila poslední.

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se Richard.

Místo odpovědi pohlédla na Berdinu. „Ještě v nějaké chybí text?“

Berdine přikývla. „Je tu ještě jedna.“

Rychle pohlédla na Richarda, a pak na jedné z polic odsunula knihy stranou. Zadní stěnu tvořil pohyblivý panel, který odsunula. Objevil se výklenek a v něm na tmavě zelené sametové podušce, lemované zlatou šňůrou se střapci, ležela malá knížka. Kdysi červená kožená vazba byla už odřená a vybledlá. Přesto vypadala velice půvabně, jednak díky své velikosti a také kvůli ozdobné kožené vazbě.

„Pomáhala jsem lordu Rahlovi – tedy Darkenu Rah-lovi – s překladem knih psaných horní d’haranštinou,“ vysvětlovala Berdine. „V tomhle pokoji četl své soukromé knihy – proto jsem věděla, kam schovával klíč, i o této tajné schránce v knihovně. Myslela jsem, že by se to mohlo hodit.“

„A hodilo?“ zeptal se Richard.

„Myslela jsem si to, ale obávám se, že to k ničemu nebude. V této knížečce taky chybí text. Ale nejenom určité pasáže nebo odstavce. Není v ní ani památka po nějakém textu. Je úplné čistá.“

„Chybí všechna slova?“ zeptala se Nicci. „Ukaž.“

Berdine jí knížku podala. „Je úplně prázdná, už jsem to říkala. Podívej se sama. Je k ničemu.“

Nicci ji pomalu otevřela a zahleděla se na první stránku. Přejela po ní prstem, jako by si četla. Pak otočila na druhou stránku a postupně si prohlížela další.

„Drazí duchové,“ zašeptala a četla dál.

„Co tam je?“ zeptal se Richard.

Berdine si stoupla na špičky a nahlédla do knížky. „Nemůže tam být nic. Vidíš, je úplně prázdná.“

„Ne není,“ zamumlala Nicci a četla dál. „Tohle je kniha magie.“ Vzhlédla. „Jenom se zdá být prázdná lidem, kteří nemají dar. A v tomhle případě musí být magické schopnosti dost silné, aby se text dal přečíst. Tohle je velice důležitá kniha.“

Berdine pokrčila nos. „Cože?“

„Knihy magie jsou všeobecně nebezpečné, některé dokonce nesmírně nebezpečné. Ale jsou takové jako právě tahle, které jsou ještě nebezpečnější.“ Nicci zamávala knížkou před Mord-Sithou. „Tahle je obzvláště nebezpečná.

Takové knihy jsou obvykle určitým způsobem chráněné. Pokud jsou považovány za nebezpečné, jsou chráněny kouzlem, které způsobí, že text vyprchá z paměti čtenáře tak rychle, že se zdá, jako by tam žádný nebyl. Proto si lidé myslí, že jsou stránky prázdné. Osoba bez daru prostě neudrží slova knihy magie v paměti. Ty ve skutečnosti ten text vidíš, ale zapomeneš ho tak rychle, že si ani neuvědomíš, že na těch stránkách něco je. Slova zmizí z tvé mysli dřív, než je zaregistruješ.

Tohle kouzlo je částečně základem kouzla Ohnivé kaskády. Čarodějové v dávných dobách – kteří tohle kouzlo často používali, aby chránili nebezpečné knihy, které napsali – uvažovali o tom, co by se asi stalo, kdyby stejné kouzlo použili na osobu, jestli by se taky stala neviditelná jako text v knihách.“

Nicci mávla rukou a vrátila se pohledem k textu. „Samozřejmě, že když se do toho vloží duše, celá záležitost se tím nesmírně zkomplikuje.“

Richard už dávno přišel na to, že byl schopen naučit se Knihu známých stínů nazpaměť jen proto, že měl dar. Zedd mu řekl, že kdyby neměl dar, nebyl by schopen udržet slova v paměti dost dlouho, aby si je zapamatoval.

„Tak o čem ta kniha je?“ zeptal se.

Nicci odtrhla pohled od stránek a vzhlédla. „Je to kniha magických postupů.“

„No, to je jasný, ale čeho se týká?“

Nicci znovu pohlédla do knížky, a když se mu pak zadívala do očí, polkla. „Myslím, že je to originální kniha obsahující návod na to, jak vložit do hry schránky Ordenu.“

Richard cítil, jak mu naskakuje husí kůže.

Opatrně vzal knihu Nicci z rukou. Byl si jistý, že v ní uvidí text. Na každé stránce bylo drobné písmo, grafy, tabulky, náčrtky a vzorce.“

„Je to v horní d’haranštině.“ Pohlédl na Nicci. „Chceš říct, že v tom starém jazyku umíš číst?“

„Samozřejmě.“

Richard s Berdinou si vyměnili pohledy.

Okamžitě pochopil, že knížka je neuvěřitelně složitá. Naučil se horní d’haranštinu, ale z této knihy nepochopil skoro nic.

„Je to mnohem náročnější než d’haranština, kterou jsem zvyklý číst,“ řekl, jak přejížděl pohledem po stránkách.

Nicci se k němu naklonila a ukázala prstem na prohlížené stránky. „Tohle všechno jsou jen odkazy na magické formule, nutné k zaříkávání. Musíš znát patřičné formule a kouzla, abys tomu opravdu porozuměl.“

Richard se zahleděl do jejích modrých očí. „A ty je znáš?“

Nicci se znovu soustředěně zahleděla do knihy. „Nevím. Musela bych to chvíli zkoumat, abych zjistila, jestli bych s překladem mohla pomoct.“

Berdine si zase stoupla na špičky a pohlédla do knížky, jako by se chtěla přesvědčit, jestli přece jen něco neuvidí. „Proč to nemůžeš říct rovnou? Buď to můžeš přečíst a pochopit, nebo ne.“

Nicci si odhrnula vlasy z tváře a zhluboka se nadechla. „S knihami magie to není tak jednoduché. Je to trochu jako řešit najednou soustavu složitých matematických rovnic. Znáš čísla a v první chvíli se ti zdá, že víš, jak to můžeš vyřešit, ale pak se tam najednou objeví neznámé symboly – které se vztahují k věcem, které neznáš – a celá rovnice je neřešitelná. Znát jen čísla nestačí. Musíš vědět, co znamenají všechny prvky rovnice, a nebo aspoň zjistit hodnotu nebo množství, které představují.

Tady je to stejné, i když jsem to hodně zjednodušila, abys pochopila, jak to myslím. Tady nejsou jen symboly, ale zastaralé odkazy na kouzla, což hodně ztěžuje pochopení. A navíc je to psáno horní d’haranštinou, což komplikuje fakt, že se časem některá slova a jejich význam změnily. A aby toho nebylo málo, je text navíc v zastaralé slangové formě.“

Richard jí sevřel paži. „Nicci, tohle je důležité. Myslíš, že bys to dokázala?“

Váhavě se na knížku zadívala. „Chvíli potrvá, než toho přeložím tolik, abych ti mohla říct, jestli mám naději na úspěch.“

Richard jí vzal knihu z ruky, zavřel ji a zase jí vrátil. „Tak by sis jí radši měla vzít s sebou. Až budeme mít víc času, můžeš ji prostudovat a zjistit, jestli to půjde.“

Podezíravě se zamračila. „Proč? Na co myslíš?“

„Nicci, copak to nechápeš? Tohle může být naše odpověď. Jestli ji dokážeš přeložit a pochopit, tak nám to může pomoct najít způsob, jak zvrátit to, co Sestra Ulicie udělala. Pak bychom mohli dostat schránky Ordenu ze hry.“

Nicci lehce přejela prstem po ornamentech na obálce knihy. „To není špatný nápad, Richarde, ale vědět, jak něco udělat, ještě neznamená, že to můžeš zase vrátit zpátky.“

„Jako třeba kdyby ses snažila nebýt těhotná?“ zeptala se Cara.

Nicci se nad tím příměrem usmála. „Něco takového.“

Nečekaná analogie vrátila Richardovu mysl zpátky ke Kahlan a k jejímu těhotenství. Jak ji přepadla a skoro k smrti ubila skupina mužů. Přišla o jejich dítě. Její těhotenství skončilo ještě dřív, než zjistila, že je v jiném stavu.

Vzpomínka na smrtelně zraněnou Kahlan mu téměř podlomila kolena. Musel zahnat takové děsivé myšlenky zpátky do temnoty, odkud se vynořily.

Nicci zvedla obočí a zamračila se, když viděla jeho zmučený výraz. Nevšímal si toho.

„Nemusím ti připomínat, jak je to důležité,“ řekl.

Chvíli na něho upřeně hleděla, jako by mu chtěla říct, že je to nemožné, ale přitom mu nechtěla odmítnout pomoc. Nakonec pevně stiskla rty a přikývla.

„Udělám, co bude v mých silách, Richarde.“

Náhle se jí rozjasnila tvář. Otevřela knížku na konci a chvatně otočila na poslední stránku. Chvíli ji pozorně pročítala.

„To je zajímavé,“ zamumlala.

„Co?“ zeptal se Richard.

Nicci vzhlédla. „No, na konci některých knih magických postupů je jako opatření proti zneužití vynechán poslední důležitý krok. Pokud by to tak bylo, tak bychom mohli přerušit řadu požadovaných přesně stanovených kroků i když jsou schránky Ordenu už ve hře. Víš, jak to myslím? Občas, když je kniha příliš nebezpečná, není k danému účelu dostačující, ale vyžaduje ještě něco jiného.“

„Něco jiného? Jako například?“

„Nevím. Právě to hledám.“ Zvedla prst. „Počkej, než si to dočtu.“

Po chvíli vzhlédla a poklepala na stránku. „Ano, měla jsem pravdu. Je tam upozornění, že k použití této knihy je nutné mít klíč. Bez něj bude všechno, co bylo dosud podle této knihy učiněno, nejen neúčinné, ale přímo osudné. Stojí tu, že do roka od spuštění kouzla podle této knihy musí být použil klíč, aby kouzlo mohlo být dokončeno.“

„Klíč,“ opakoval Richard bezvýrazně.

Pohlédl na Berdinu.

„‚Roztřesou se strachy z toho, co učinili, a zahodí stín klíče mezi kosti‘,“ zacitovala z Janklových historek. „Myslíš, že se může jednat o klíč, o kterém se zmiňuje tahle knížka?“

Něco v jeho podvědomí se probudilo k životu.

Náhle ho osvítil záblesk poznání a Richard to pochopil.

Polil ho studený pot. Celý strnul. „Drazí duchové…“ zašeptal.

Nicci se na něj zamračila. „Richarde, co se děje? Jsi bledý jako křída.“

Richard nemohl promluvit. Nakonec ze sebe vypravil přiškrceným hlasem: „Musím se hned vrátit k Zeddovi.“

Nicci natáhla ruku a pevně mu sevřela paží. „Co se děje?“

„Myslím, že vím, co je ten klíč.“

Richardovi se tak rozbušilo srdce, že až zalapal po dechu. Všechno, co znal, bylo náhle vzhůru nohama, a kousky skládanky se rozletěly na všechny strany. Cítil, že se nemůže nadechnout.

Roztřesou se strachy z toho, co učinili, a zahodí stín klíče mezi kosti.

„A co si myslíš –“

„Vysvětlím ti to, až tam budeme. Musíme vyrazit hned teď.“

Znepokojená Nicci si zastrčila knihu do kapsy černé sukně. „Udělám, co budu moct, Richarde. Vyluštím to – slibuji.“

Zamyšleně přikývl, zatímco se snažil poskládat jednotlivé kousky skládanky. Měl pocit, že se pohybuje jako ve snách.

Popadl Berdinu pod paží. „Baraccus měl tajné místo – knihovnu. Potřebuji, abys mi zjistila, kde byla.“

Berdine přikývla. „Ano, lorde Rahle. Uvidím, co budu moct zjistit. Udělám, co bude v mých silách.“

Sjela pohledem na bílé klouby na ruce, kterou ji držel. Richard si uvědomil, že ji to musí bolet, a pustil ji.

„Díky, Berdino. Vím, že se na tebe můžu spolehnout.“ Všechny se na něj dívaly. „Musím se vrátit k Zeddovi. Musím si s ním promluvit. Musím zjistit, kde ji získal.“

„Co kde získal?“ Nicci ho zastavila, než prošel dveřmi. „Richarde, co je tak důležité, že –“

„Poslouchej, vysvětlím ti to, až se vrátíme,“ přerušil ji. „Ještě si to všechno musím promyslet.“

Nicci s Carou si vyměnily znepokojené pohledy. „Dobře, Richarde. Uklidni se. Brzy budeme zpátky v Pevnosti.“

Chytil Caru za koženou kombinézu a vystrčil ji před sebe do chodby. „Doveď nás ke slif – co nejkratší cestou.“

Cara uchopila do ruky Agiel. „Pojďme.“

Ještě se ohlédl k Berdině. „Potřebuji, abys zjistila všechno co půjde o Baraccusovi. Všechno!“

Berdine předběhla Nicci. „Udělám to, lorde Rahle.“

„Verna už brzy dorazí. Řekni jí, že chci, aby ti pomohla. A ať ti pomohou i její Sestry. Když to bude nutné, prohlédněte každou knihu v celém paláci, ale zjistěte všechno možné o Baraccusovi – kde se narodil, kde vyrůstal, co měl rád a co ne. Myl Čarodějem prvního řádu, takže by o něm měly být nějaké informace. Chci vědět, kdo mu stříhal vlasy, šil šaly, jaká byla jeho oblíbená barva. Všechno, bez ohledu na to, jak bezvýznamné se to bude zdát. A když už v tom budete, podívejte se, jestli byste zjistily něco víc o tom, co ti hlupáci z Janklových historek udělali.“

„Neboj se, lorde Rahle, pokud tady takové informace někde jsou, objevím je. Dám to dohromady a budu mít pro tebe odpověď.“

Richard chytil Nicci za ruku, aby se ujistil, že mu stačí, a otočil se zase ke Caře. „Rychle.“

Berdine běžela za nimi s Agielem v ruce a jistila je zezadu. Richard si jen matně uvědomoval záblesky, které vrhaly naleštěné štíty a zbraně, a cinkání výstroje, jak se za nimi rozběhli vojáci, jako by lorda Rahla pronásledoval sám Strážce.

Richardova mysl pracovala na plné obrátky, a tak se rozhodl, že bude lepší navštívit nejdřív Casku.

Čím víc o tom ale přemýšlel a postupně skládal střípky skládanky zase dohromady, změnil názor. Se slif se do Casky dostane z Pevnosti snadno.

Teď bylo naléhavější dostat se k Zeddovi.

Jak běželi labyrintem chodeb, pokojů a průchodů, zaslechl Richard vzdálené vyzvánění, které svolávalo lidi k zasvěcení lordu Rahlovi.

Napadlo ho, jestli budou zanedlouho klečet před Strážcem podsvětí a odříkávat slova zasvěcení jemu.

Kapitola druhá

Šestka se náhle postavila. Beze slova udělala tři dlouhé kroky ke stěně jeskyně, na které byla Violetina rozměrná kresba. Opatrně položila kostnaté ruce na symboly, které před několika dny Violeta namalovala křídou. Symboly se rozzářily různobarevnými světly, podle toho, jakou křídou byly nakreslené. Paprsky jasných barev se mihotaly na stěnách jeskyně a vytvářely dojem světla, odráženého zvlněnou vodní hladinou.

Ráchel se ohlédla na Violetu, která trůnila na malé stoličce potažené purpurovým sametem, kterou jí sem musela Ráchel před pár dny donést. Znuděná královna ryla nehtem do kamenné stěny. Pro Ráchel se Violeta stala královnou jeskyně, protože tady trávily stále víc času.

Když právě nemalovala, nechtěla Violeta sedět na holé skále. Stará, špinavá skála, jak prohlásila, je dobrá tak pro Ráchel, ale pro královnu se nehodí. Šestka na nějaké sezení ani nepomyslela. Neustále vypadala, že má v hlavě mnohem důležitější věci než polstrované sedátko. Violetu ale unavovalo čekání, než si Šestka promyslí ty své důležité věci, a proto nařídila Ráchel, aby jí dovlekla do jeskyně těžkou stoličku.

Teď seděla královna jeskyně na svém purpurovém trůnu v mihotavém světle loučí a zářících symbolů a čekala, až jí Šestka řekne, co je třeba udělat dál.

„Už jde,“ sykla Šestka. „Zase prochází prázdnotou.“

Ráchel bylo jasné, že to neříká Violetě, ale sama pro sebe. Jako by tam královna ani nebyla.

Violeta vzhlédla. Nezdálo se, že by se chtěla zvednout dřív, než jí Šestka řekne, že je potřeba ještě něco přimalovat, ale bylo zřejmé, že v ní probudila zvědavost. Koneckonců tohle si přála, a byl to jediný důvod, proč se odhodlala k obtížnému úkolu namalovat takhle složitý obraz ve vlhké, tmavé jeskyni, když si mohla místo toho zkoušet nové šaty a šperky nebo pořádat večírky, na kterých by všichni mladou královnu obletovali.

Jak přejížděla po obraze, Šestka vypadala, že je ponořena do vlastního světa. Tváří se přitiskla ke skále a současně natáhla ruku za sebe.

„Pojď, mé dítě.“

Violetin baculatý obličej se zamračil. „Chtěla jsi snad říct ‚má královno‘.“

Šestka ji buď neslyšela nebo nepokládala za nutné se opravit. „Pospěš. Je čas začít s propojováním.“

Violeta se postavila. „Teď? Už dávno měl být oběd. Mám hlad a žízeň.“

Šestka, která si otírala tvář o křídou namalovaného Richarda, jako se kočka otírá o nohy svého pána, nevypadala, že by ji zajímal oběd.

Kývala prstem na Violetu. „Musí to být teď. Pospěš. Tuhle vzácnou příležitost nesmíme promeškat. Vytvořit propojení, které potřebujeme, nějakou dobu potrvá, a nevíme, kolik času máme.“

„No, tak proč jsme nezačaly dřív, když –“

„Musíme začít až teď, když se pohybuje v prázdnotě.“ Šestka naznačila pohyb rukou. „Snadnější je vyškrábat mu oči, když je slepý,“ prohlásila svým syčivým hlasem.

„Nechápu proč –“

„Tak to prostě je. Chceš to nebo ne?“

Violeta si založila ruce a zatvářila se vzdorovitě. Pak se zamračila. „Ano, chci.“

Šestka se usmála. „Tak začneme. Teď musím dokončit propojování.“

S náhlou rozhodností sáhla Violeta po barevných křídách, položených na malé římse za královským sedátkem. Když došla k Šestce, Čarodějnice poklepala prstem na stěnu. „Začni u symbolu dýky, jak jsem tě to učila, a jak sis to zkoušela, abys během propojování jistou rukou všechno rychle nakreslila.“

„Já vím,“ řekla Violeta a odhodlaně se dotkla žlutou křídou jednoho ze zářících symbolů vedle Richarda. Šestka chytila Violetu za zápěstí a ruku jí nadzvedla, aby se křída nedotýkala stěny. Přesunula ji kousek vedle a tam ji přiložila k symbolu, tentokrát v místě druhého hrotu obrazce, po jehož obvodu se nacházel asi tucet dalších stejných hrotů.

„Říkala jsem ti,“ mluvila Šestka s nucenou zdvořilostí, když pomáhala Violetě začít znovu spojnici, „že když tady uděláme chybu, už se nám ji nikdy nepodaří napravit.“

„Já vím – jen jsem si spletla ty špičky,“ odsekla Violeta. „Teď už to mám správně.“

Šestka ji ignorovala a upírala pohled na kresbu. Občas souhlasně přikývla, jak sledovala tahy křídou na stěně jeskyně.

„Vezmi si červenou,“ upozornila ji tiše Šestka, když se Violeta dostala na prázdné místo.

Bez odporu nebo zaváhání si Violeta vyměnila křídu za červenou a nakreslila s ní čáru navazující na žlutou. V poloviční vzdálenosti k postavě Richarda si už sama bez napovídání vyměnila křídu za modrou.

Pak zaváhala a vzhlédla k Šestce. „Tohle je uzlový bod, je to tak?“

Šestka přikývla. „Správně,“ zamumlala potěšena tím, co viděla. „Správně, teď to vezmi kolem a zpátky, abys dokončila první pouto.“

Než další čárou proťala další prázdné místo na hladkém, tmavém kameni, nakreslila Violeta modrý kruh na konci červené čáry. Když modrá křída dosáhla jednoho z vrcholů dalšího symbolu, vrátila se a nakreslila čáru z kruhu, aby ho spojila s Richardem. Dokončená trojice Car, kterou Violeta právě namalovala, začala zářit. Modrý kruh se rozjasnil a začal vysílat paprsky světla, jako by to byl maják, jehož světlo prochází oknem v tmavém kameni.

Šestka náhle zvedla hlavu a naznačila Violetě, aby dál nepokračovala.

„Co se děje?“ zeptala se Violeta. „Něco… je špatně…“

Šestka přitiskla tvář ke kresbě, tentokrát přímo na Richardovu tvář.

„To vůbec není dobré…“

Richard vdechl další stříbřitou dávku extáze, ale naléhavé starosti a obavy převážily zážitek, takže cestování už zdaleka nebyla taková blaženost, jakou obvykle ve slif pociťoval.

Uvědomil si však, že kdykoliv cestoval ve slif, byl něčím vážně znepokojený. Koneckonců, problémy různého druhu byly vždycky důvodem k využití slif. Ale takhle se nikdy předtím necítil. Nebyl to strach, jako spíš pocit nějaké hrozné předtuchy. S každým nádechem pociťoval, jak na něj stále víc doléhá.

Uvnitř slif neexistoval skutečný zrakový vjem, stejně jako tam neexistoval čas, nedalo se určit, kde je nahoře a kde dole. Přesto měl zdání zraku – byly zde barvy, a občas viděl nejasné tvary, které se jakoby vynořily a hned zase mizely. Také měl dojem rychlosti, jako by byl šíp, vystřelený z velkého luku. Ale současně měl pocit, že se jen nehybně vznáší uvnitř stříbřité prázdnoty slif. Tyto rozdílné pocity, smíchané dohromady, vytvářely opojný zážitek, který potlačoval potřebu je nějak oddělovat.

Jak se Richard pohyboval ve rtuťovité esenci slif, přestával svému znepokojení přikládat význam. A tehdy pocítil na kůži zvláštní, prchavý vjem, lehký dotek, který ve slif ještě nikdy nezažil. Opět jím projela zlá předtucha.

Uvědomil si, že předtucha nebyla tak zřetelná jako ten dotek.

Zatímco se vznášel uprostřed stříbřité prázdnoty, pokusil se oddělit vjem toho doteku od všeho ostatního. Richard kolem sebe cílil uklidňující přítomnost slif, která ho konej šila a chránila před divokým, střemhlavým pohybem, jehož rychlost by ho jinak dokázala zabít. Stále cítil ten uklidňující balzám, který tišil jeho strach z vdechnutí tekutiny, ve které se vznášel.

Ale Richard cítil ještě něco jiného, i když ještě nedokázal oddělit znepokojující pocit od všeho ostatního, aby ho mohl určit.

Ale narůstalo v něm přesvědčení, že něco není v pořádku. Že se děje něco hrozivě špatného. Bylo to znepokojivé o to víc, že nechápal, jak může vědět, že je něco v nepořádku. Snažil se přijít na to, jak ho něco takového vůbec mohlo napadnout.

Usoudil, že to musel způsobit ten kradmý dotek. Chvilku uvažoval, jestli si to mohl jen představovat, ale pak takový nápad zavrhl. Cítil ho.

Bylo to, jako by se dostal do nějakého příšerného stínu, když ležel na sluncem zalité louce za nádherného dne, obklopen vodopádem barev a vůní květin, pozoroval nadýchané obláčky, jak pomalu plují po blankytně modré obloze, a pak zachytil první nesmělý závan rozkládající se mrtvoly, a současně si uvědomil, že ten nejasný zvuk, co slyšel, je bzučení much.

Co mu obvykle připadalo jako bezčasový pohyb klidným stříbrem slif se začalo měnit v mučivý pocit zastavení pohybu.

Cara mu pevně svírala pravou ruku a Nicci ho držela za levou ještě pevněji. Podle stisku poznal, že musí také něco cítil. Přál si, aby se jí mohl zeptat, co cítí, ale ve slif se mluvit nedalo.

Richard otevřel oči a snažil se prozkoumat okolí, ale obklopoval ho tmavý svět, kde nebylo vidět nic jiného než mihotavé záblesky světla – žlutého, červeného, modrého – pronikající tmou, ve které cestovali. Richard měl dojem, že se barevné záblesky už nepohybují jako předtím. Ale ve slif se to nedalo s jistotou poznat. Vnímání zde zprostředkovávaly spíš jen nejasné pocity.

Richard si uvědomil, že před ním něco je, že se to plynule pohybuje stříbrným neznámem. Nejdřív to vypadalo jako dlouhé, úzké okvětní lístky, které se začínají rozvíjet do květu, jak se to ale přiblížilo, začalo to Richardovi připomínat spíš velké množství odnoží – zúžených, dlouhých, vlnících se výčnělků – vějířovitě se rozvírajících z prostředního článku, který zatím nedokázal rozeznat.

Bylo podivné to sledovat, protože to bylo tak nepochopitelné. Když se to dostalo ještě blíž, začalo Richardovi připadat, že ať už je to cokoliv, skládá se to ze skleněných dílů, spojených uprostřed a rozvírajících se před ním. Přes průhledné pohybující se výběžky viděl paprsky barev a světlo, mihotající se za nimi.

Byla to ta nejpodivnější věc, kterou kdy viděl. Ať se snažil sebevíc, nedokázal určit, co to může být. Připadalo mu, že to tam zároveň je i není.

A potom ho polila ledová hrůza, protože to poznal.

Ve stejný okamžik mu Nicci škubla rukou tak, že mu ji málem vykloubila. Musela ho odtáhnout zpátky, protože Cara, která se ho držela za druhou ruku, proletěla kolem něj jako střela. Richard se schoulil. Průhledný objekt se mu mihl kolem obličeje a jen taktak že ho nezasáhl.

Nicci ho odtáhla právě včas.

Teď už Richard věděl, co to je.

Byla to stvůra.

Pocit, že je v blízkosti zlých sil byl náhle tak silný, že ho zachvátila dusivá panika. Jak bestie jako přelud proklouzla kolem něj, otočila se. Skleněná chapadla utvořila vějíř, natáhla se a znovu se ho pokusila zachytit.

Prudkým trhnutím ho Nicci opět dostala z dosahu hvězdicovitě uspořádaných chapadel, doširoka rozevřených před ním. Opět se pokusila kolem něj uzavřít.

Richard se vytrhl Caře a vytáhl nůž. Cara ho volnou rukou okamžitě chytila za košili.

Richard dělal, co mohl, aby zahnal natahující se chapadla, snažící se ho sevřít ve smrtícím objetí. Brzy se ukázalo, že bojovat nožem uvnitř slif je téměř nemožné. Bylo to příliš nestabilní prostředí, aby mohl udeřit plnou silou. Měl pocit, že se pohybuje v medu. Změnil proto taktiku, a místo toho čekal, až se chapadla kolem něho ovinou, až se k němu přiblíží to, co se nacházelo ve skleněném centru.

Potom bodl nožem směrem do středu bestie. Jenže místo aby ji zasáhl, stvůra se kolem nože ovinula a snadno se mu vyhnula.

A sama prudce zaútočila. Richard vycítil její zuřivost. Bestie se pohybovala plynulým, ladným pohybem, který se nezdál být omezovaný tekutým světem, který je obklopoval.

Na jedné straně Richard viděl mihotavý obrys Cary, stále svírající jeho košili a snažící se volnou rukou odrazit bestii. Věděl, že na druhé straně je Nicci, která se pokouší použít magii. Ale vypadalo to, že ve slif její magie nefunguje.

Jedno z chapadel bestie se omotalo Richardovi kolem paže, druhé ovinulo Caru. Chytila se ho za zápěstí, ale stvůra je od sebe bez námahy odtrhla. V tom okamžiku Cara zmizela. Ve tmě Richard nepoznal kde je, ani jestli je blízko. Horší bylo, že nevěděl, jestli je v pořádku, nebo jestli jí bestie něco udělala.

Nicci v obraně objala Richarda kolem pasu a držela se ho jako klíště, zatímco se ze tmy vynořovala další a další průhledná chapadla a omotávala se kolem nich. Měla pocit, že se ocitla uprostřed klubka hadů, svíjejících se a svírajících ji velkou silou. Chapadlo kolem Richardovy nohy bylo staženo tak pevně, že si pomyslel, že mu ji musí utrhnout.

Přestože nemohl Richard Nicci normálně slyšet, vycítil její tlumené výkřiky zuřivosti, jak bojovala s bestií, která je chytila do pasti. Kolem ní občas zablikalo tlumené světlo a Richard poznal, že se snaží použít magii, ale na stvůru to nemělo vůbec žádný účinek.

Richard ignoroval bolest, kterou mu působila průhledná chapadla, která se zdála být pouze částečně přítomná a bez ustání do nich bodal a sekal nožem. Odhodlaně a soustředěně se oháněl nožem a podařilo se mu jich od středu několik odseknout. Jakmile byla chapadla oddělena, divoce sebou škubala a mizela v prázdnotě kolem nich, jako by klesala na dno moře.

Zdálo se, že jeho boj k ničemu nevede. Z temnoty vyrážela další a další svíjející se chapadla. Bylo to, jako by se ocitl v hluboké jámě plné zmijí. Richard bojoval ze všech sil, sekal, bodal, řezal. Paže už ho bolely. Nicci se jednou rukou prala se silnými chapadly, druhou ho pořád pevně držela a odmítala ho pustit. Podle toho, jak se zmítala, Richard poznal, že už je v agónii. Proto se přestal starat o smyčky kolem sebe a zuřivě se vrhl na chapadla bestie, která svírala Nicci a snažila se je od sebe odtrhnout.

Právě v tu chvíli však od něj byla násilím odervána.

Richard byl náhle sám uprostřed stříbrné prázdnoty se sklovitou, kluzkou a silnou bestií, která se ho snažila dostat do svého středu, odkud se ozývalo vrčení, mlaskání a cvakání.

Nebyl způsob, jak s takovou věcí bojovat, nebylo jak překonat její sílu, nebylo úniku před množstvím jejích chapadel. Aby ho omotala, vystřelovala stále další.

Ze všech sil, ještě dokud měl volnou ruku, vrhl nůž směrem do středu bestie, který příliš dobře neviděl.

Trefil se. Bestie zařvala, až mu zalehly uši. Chapadla trochu povolila sevření – nepustila ho, ale umožnila mu, aby se jedním mocným trhnutím osvobodil z jejího objetí. V tom okamžiku, jako dýňové semínko stisknuté mezi vlhkými prsty, vystřelil pryč ze smrtelného sevření.

Richard se pokusil odplavat, aby unikl chňapajícím průhledným chapadlům, ale bestie byla rychlejší než on, mnohem silnější a neúnavná.

„Tady!“ požádala Šestka naléhavě a poklepala klouby doprostřed emblému.

Violeta se vrhla s křídou k místu, které jí Čarodějnice ukázala. Prsty se jí pohybovaly rychle a jistě. Hřbetem druhé ruky si Violeta otřela pot z čela a prsty si promnula oči. Ráchel nikdy neviděla Violetu pracovat tak rychle a s takovým nasazením.

Ráchel nevěděla, co se děje, ale bylo jí jasné, že se Šestce nedaří tak, jak si představovala. Balancovala na hraně mezi panikou a zuřivostí. Ráchel se obávala obou těchto stavů.

Zatímco Violeta rychle dokončovala propojení a měnila barevné křídy v přesně stanovených místech, Šestka se vrátila zpět k tichému zaříkávání. Pronikavý zvuk šeptaných slov se vpaloval Ráchel přímo do duše. Přestože slovům nerozuměla, a ani nechápala jejich význam, byla vyslovovaná tak zlověstně, že jí to nahánělo hrůzu.

Ohlédla se k vzdálenému vchodu do jeskyně, ale protože venku už byla tma, nic neviděla. Chtěla utéct, ale neodvážila se. Věděla, že kdyby kvůli ní musela Šestka s Violetou přerušit to, co právě dělaly, zle by na to doplatila.

Slídič ji naučil držet na uzdě svoje impulzy, jak tomu říkal, a čekat na pravou příležitost. Varoval ji, že pokud není ve smrtelném nebezpečí, musí jednat jen v tom případě, když má předem pečlivě promyšlený plán. Říkal, že nemůže jednat zaslepená strachem, ale musí se snažit najít způsob, jak co nejvíc zvýšit šanci na úspěch.

Bez ohledu na to, jak zaujaté obě byly, Ráchel věděla, že společně a v tak vypjaté situaci by reagovaly na jakoukoliv neposlušnost z její strany rychle a s neovládanou prudkostí. Tohle nebyla ta pravá příležitost. Dát se teď na útěk nebyl dobrý plán a Ráchel to věděla.

Zatímco tiše seděla a snažila se na sebe neupozorňovat, Šestka jemně poklepala hranou sevřené pěsti na několik zářících uzlů ve spojích, které Violeta už namalovala. Každý z nich ztmavl s hlubokým zavrčením, při kterém Ráchel přejel mráz po zádech. Jeskyně bzučela stoupajícím a klesajícím rytmickým zaříkáváním.

Violeta, která malovala smělými, rozmáchlými tahy, se ohlédla, aby zkontrolovala, jak je Šestka daleko. Ta postupně zhasínala paprsky světla a královnu doháněla. Violeta jako v transu pokračovala ještě rychleji. Křída pokaždé, když se s ní Violeta dotkla skalní stěny, vydala klapavý zvuk. Klapání křídy sladilo svůj rytmus se zaříkáváním.

Šestka, mumlající slova zpěvavým hlasem, který pozvolna vyvolal v jeskyni kvílení větru, klepala hranou pěsti na spojovací body čar, které Violeta kreslila kolem postavy Richarda nepřetržitě už celé hodiny. Ráchel napadlo, že se Violeta musí každou chvíli zhroutit vyčerpáním, ale zdálo se, že se právě dostala do horečnatého tempa, aby byla stále o několik tahů před Šestkou. Přestože se jí ruka jen míhala, všechny čáry, které Violeta nakreslila, vypadaly správně a křížily se v přesných bodech. Šestka nutila Violetu stále dokola kreslit symboly a teď se jí to hodilo.

Richardův obraz byl téměř celý pokryt pavučinou spojovacích Car mezi symboly.

Zvláštním slovem, vykřiknutým, aby přehlušila kvílení větru, zhasla Šestka poslední paprsek kolem Richardovy postavy. Vítr okamžitě ustal. Listí a prach klesaly v náhlém bezvětří k zemi.

Šestka přerušila zaříkávání. Povyláhla obočí. Konečky prstů se dotkla několika symbolů, jako by chtěla zjistit jejich tep. Záblesky barevných světel pronikaly jeskyní.

„A mám ho,“ zašeptala si pro sebe Šestka.

Violeta se zarazila a nadechla se. „Cože?“

„Spoj poslední dva body.“ Šestka na ni vrhla vzteklý pohled. „Dělej!“

Violeta se poslušně otočila zpátky ke stěně a natáhla se, aby namalovala klikatou čáru od jednoho z centrálních prvků nad Richardovou hlavou.

Šestka zvedla ruku. „Buď připravená, ale nedotýkej se původních bodů, dokud ti neřeknu.“

Violeta přikývla. Šestka obrátila oči, opřela se o konečky prstů a zakryla postavu Richarda. Jak ji Violeta s Ráchel sledovaly, Šestka zamumlala nějaká tajemná slova.

Kapitola třetí

Nicci se vynořila ze stříbrné hladiny slif. Rtuti podobná tekutina jí stékala z vlasů i obličeje. V klidné a příjemné tmě náhle explodovaly barvy a světlo.

Dýchej.

Nicci okamžitě prudce vydechla stříbrnou tekutinu z plic. Dýchej.

Potřeba vzduchu převýšila hrůzu a donutila ji se nadechnout. Pálilo to, jako by vdechla výpary z kyseliny.

Místnost se s ní točila. Nicci spatřila rudou šmouhu. Zapotácela se a znovu se nadechla. Natáhla se po okraji studny slif a zvedla se. Hrozilo, že ji přemůže panický strach.

Někdo ji chytil za paži. Nicci ještě stačila přehodit přes okraj svůj cestovní vak. Dolů se natáhla druhá ruka a pomohla jí zvednout se natolik, že se zachytila okraje studny. Rudá šmouha byla Cara.

„Kde je lord Rahl?“

Nicci vzhlédla k modrým očím Mord-Sithy. Ještě nikdy modrá tak nebolela. Zavřela oči a potřásla hlavou ve snaze si ji pročistit a zbavil se hrozného zážitku, zmatku a ostrého hlasu Cary, který jí pronikl až do morku kostí.

„Richard…“

Opět pocítila, jak se jí sevřel žaludek mučivou touhou mu nějak pomoci. „Richard…“

Cara oddechovala námahou, jak zvedala bezvládné tělo Nicci a vytahovala ho ze studny. Nicci, která se cítila jako trosečník na rozbouřeném moři, vyklouzla ze studny jako hadrová panenka. Cara si klekla na jedno koleno a zachytila Nicci dřív, než dopadla na zem.

Jakmile ji Cara položila na kamennou podlahu, Nicci se silou vůle nadzvedla na roztřesených pažích. Zdálo se, že nedokáže nabrat svoji sílu. Byl to děsivý pocit, když nedokázala přinutit tělo, aby ji poslouchalo. S velkým úsilím se jí nakonec podařilo se zvednout a opřít se zády o studnu slif. Stále lapala po dechu. V celém těle cítila bolest. Chvíli byla jen opřená a vzpamatovávala se.

Cara ji chytila za šaty a zatřásla s ní.

„Nicci, kde je lord Rahl?“

Nicci zamrkala, rozhlédla se kolem a snažila se probrat. Tolik to bolelo. Bolest jí připomněla jeden z Jagangových trestů, kdy ji při jeho zuřivém útoku pociťovala jakoby v mlze. Ale tohle neměl na svědomí císař. Tohle byla bolest způsobená něčím ve slif. Předtím nikdy cestování nebolelo. Nikdy to nebyl bolestivý zážitek. „Kde je lord Rahl?“

Jak se výkřik rozezněl místností, Nicci přivřela oči bolestí. Namáhavě polkla.

„Já nevím.“ Opřela se lokty o kolena, prsty si zajela do vlasů a držela si hlavu, ve které jí bolestivě tepalo. „Drazí duchové, já nevím.“

Cara se naklonila do studny tak rychle a prudce, že si Nicci myslela, že tam spadne. Instinktivně se natáhla, aby ji chytila za nohy, ale Mord-Sitha tam nespadla.

„Slif!“ vykřikla Cara a její výkřik se opět vrátil ozvěnou od kamenných stěn komnaty. Nicci chápala její pocity, ale věděla, že křikem ničeho nedosáhne.

Ignorujíc pronikavou bolest ve všech kloubech, postavila se na nohy. Po chvíli se jí přestala točit hlava. Spatřila stříbřitou tvář slif, která se částečně vynořila ze studny a dívala se na ni.

„Kde je lord Rahl?“ zeptala se Cara.

Slif na její otázku nereagovala. Místo odpovědi se zadívala na Nicci.

„Nikdy to už nesmíš udělat, pokud budeš ve mně,“ ozval se tiše melodický hlas.

„Myslíš používat magii?“ pochopila Nicci.

„Měla jsem co dělat, abych zvládla tak velkou magickou energii, ale taková věc je horší pro tebe a každého, kdo s tebou cestuje. Už nikdy nesmíš používat své nadání, když cestuješ. Přinejmenším ublížíš sobě. A klidně to může být horší. Je to nebezpečné pro všechny.“

„V tom má pravdu,“ souhlasila Cara. „Když jsi s tím začala, měla jsem pocit, jako by se mě dotkl Agiel. Nohy mě pořád ještě moc neposlouchají.“

„Moje jsou na tom naprosto stejně,“ připustila Nicci. „Ale nemohla jsem jen tak nechat bestii, aby dostala Richarda, aniž bych se ho nesnažila nějak chránit. Nebo ano?“

Cara zavrtěla hlavou, v rozpacích z nařčení, že by neudělala nic na Richardovu ochranu. „Udělala bych i horší věci, jen abych lorda Rahla ochránila. Udělala jsi to správně – je mi jedno, co slif říká.“

„Mně taky,“ řekla Nicci. Ale v tu chvíli se nezajímala o sebe, ani o Caru. Otočila se ke slif. „Kde je Richard? Co se mu stalo? Kde je?“

„Já nemůžu –“

Cara ztratila trpělivost. Vrhla se po slif, jako by ji chtěla uškrtit. „Kde je?“

Tvář odplula z jejího dosahu. Nicci chytila Caru a odtáhla ji za sebe. Její obličej, rudý vzteky, měl skoro stejnou barvu jako kožená kombinéza, kterou nosila.

„Slif, je to důležité,“ řekla Nicci a snažila se, aby to znělo klidně. „Cestovaly jsme s Richardem – s lordem Rahlem, tvým pánem – když jsme byli napadeni. Proto jsem musela použít své magické schopnosti. Snažila jsem se ho chránit. Bestie je strašně nebezpečná.“

I dokonalá stříbrná tvář se stáhla do smutné grimasy. „Já vím, ublížila mi.“

Nicci se překvapeně zarazila. „Bestie ti ublížila?“

Slif přikývla. Odrazy komnaty se pohybovaly v proměnlivých tvarech na hladkém povrchu stříbrných rysů. Nicci v údivu zírala, jak se v koutku oka zformovala stříbřitá slza a sklouzla po lesklém povrchu tváře.

„Ublížila mi. Nechtěla cestovat.“ Stříbrné čelo se svraštilo, jako by rozhořčení převážilo nad utrpením. „Neměla právo mě takhle zneužít. Bolelo mě to.“

Nicci s Carou si vyměnily pohled.

Cara možná vypadala překvapeně, ale netvářila se vůbec příjemně. Pravdou je, že v tu chvíli měla Nicci jedinou starost a to o Richarda.

„Slif, je mi to líto,“ řekla Nicci, „ale –“

„Kde je?“ zavrčela Cara. „Jen nám řekni, kde je lord Rahl.“

Slif zaváhala. „Už necestuje.“

„Tak kde tedy je?“ naléhala Cara.

Hlas slif zněl náhle chladně a odměřeně. „Nikdy neprozrazuji informace o ostatních, kterým jsem poskytla své služby.“

„Ale on není jenom tvůj zákazník!“ vykřikla rozzlobeně Cara. „Je to lord Rahl!“

Slif se stáhla na opačnou stranu studny.

Nicci gestem ruky naznačila Care, aby se trochu ovládala a byla chvíli zticha. „Byli jsme napadeni, když jsme společně cestovali. To přece víš.“ Nicci se snažila zmírnit výhrůžný tón hlasu, ale moc se jí to nedařilo. Stále rostoucí strach o Richarda jí bránil v přemýšlení. A přispělo k tomu i varování Džebry, že nesmí ani na okamžik nechat Richarda samotného. „Slif, ta zlá bestie zaútočila na tvého pána, na Richarda. My jsme Richardovy přítelkyně – to přece víš. Potřebuje naši pomoc.“

„Lord Rahl může být zraněný,“ přidala se Cara.

Nicci kývnutím potvrdila Cařina slova. „Musíme se k němu dostat.“

Ticho v kamenné komnatě slif bylo téměř bolestivé. Nicci se pořád snažila si zvyknout, že je zase zpátky, přemáhala bolest, kterou cítila v celém těle, a snažila se vymyslet co dál.

„Potřebujeme se dostat k Richardovi,“ zopakovala.

Stříbřitá tvář se trochu vynořila. Zamyšleně Nicci pozorovala.

„Přejete si cestovat?“

Nicci ovládla svůj vztek. „Ano. Správně. Přejeme si cestovat.“

Cara, která pochopila, kam Nicci míří, ukázala dolů do studny. „Ano, správně. Přejeme si cestovat.“

„Slibuji, že už nebudu používat magii, dokud budu v tobě.“ Nicci kývla na slif, aby přišla blíž. „Přejeme si cestovat – teď hned.“

Slif se rozjasnila, jako by vše bylo rázem odpuštěno. „Budete potěšené.“ Zdálo se, že je celá dychtivá je uspokojit. „Pojďte, budeme cestovat.“

Nicci si klekla na okraj studny. Všechno ji bolelo námahou. Nevšímala si pronikavé bolesti ve svalech a kloubech a namáhavě vylezla na široké roubení. Ulevilo se jí, že konečně našly způsob, jak přimět slif ke spolupráci – i když jim neřekla, kde Richard je, může je k němu dopravit.

„Ano, budeme cestovat,“ řekla Nicci zadýchaná námahou.

Slif zformovala paži, objala Nicci kolem pasu a pomohla jí postavit se. „Tak pojďme. Kam si přejete cestovat?“

„Za lordem Rahlem.“ Cara se vyšplhala na okraj studny vedle Nicci. „Vezmi nás k němu,“ řekla a usmála se na slif, „a budeme potěšeny.“

Slif se zarazila a zadívala se na ni. Paže se stáhla a rozplynula. Stříbrná tvář vypadala náhle neosobně, až výhrůžné.

„Nemohu prozrazovat informace o ostatních zákaznících.“

Nicci sevřela ruce v pěst. „Ale on není zákazník jako ostatní! Je to tvůj pán, a je v nesnázích! Je to náš přítel! Musíš nás k němu vzít!“

Tvář se od nich vzdálila. „To nemohu udělat.“

Nicci s Carou na chvíli oněměly. Byly s rozumem v koncích, neschopné vymyslet, jak přesvědčit slif, aby jim pomohla. Nicci by nejradši zakřičela, rozplakala se nebo uvolnila takové množství magie, aby slif přinutila mluvit.

„Když nám nepomůžeš,“ prohlásila nakonec klidným tónem, „ucítíš mnohem větší bolest, než ti způsobila bestie. O to se postarám. Prosím tě, nenuť mě k tomu. Víme, že chceš Richarda chránit. My se ale snažíme o stejnou věc.“

Slif na ně hleděla jako stříbrná socha a zjevně uvažovala o výhrůžce.

Cara si přitiskla prsty ke spánkům. „Je to jako snažit se přemluvit vědro s vodou,“ zabručela.

Nicci probodla slif pohledem. „Vezmeš nás ke svému pánovi. To je rozkaz.“

„Radši udělej, co ti říká,“ přidala se Cara, „nebo až stebou skončí, vezmu si té do parády já.“

Mord-Sitha vzala do ruky Agiel, aby slif ukázala, že to myslí vážně.

Ale jak to udělala, strnula a nevěřícně zírala na svou zbraň. Barva se jí vytratila z obličeje. Dokonce i její nice se zdály bílé proti rudé kůži její kombinézy.

Nicci se k ní naklonila a položila jí ruku na rameno. „Co se stalo?“

Cara ze sebe vypravila: „Je bez života.“

„O čem to mluvíš?“

V Cařiných modrých očích se zračila neovladatelná panika. „Můj Agiel je úplně bez života. Vůbec ho v ruce necítím.“

Přestože Nicci jasně vyčetla z hlasu Mord-Sithy zděšení, nechápala jeho příčinu. To, že jí Agiel nepůsobil bolest jí nepřipadalo jako důvod k panice. Ale přesto byl její děs nakažlivý.

„Znamená to něco?“ zeptala se Nicci se strachem z odpovědi.

Slif všechno pozorovala z opačné strany studny.

„Agiel funguje díky našemu poutu k lordu Rahlovi – díky jeho daru.“ Jako důkaz ho zvedla do výšky. „Pokud Agiel nefunguje, lord Rahl musí být mrtvý-.“

„Poslouchej, použiju svou moc, pokud budu muset, abych přiměla slif, aby nás k němu vzala. Nedělej žádné ukvapené závěry. Nemůžeme vědět –“

„Není tam.“

„Kde?“

„Není nikde.“ Cara stále zírala na svou zbraň v roztřesených prstech. „Už necítím pouto.“ Její pohled se stočil k Nicci. „Pouto nám vždy řekne, kde lord Rahl je. Už ho necítím. Necítím, kde je. Není tam. Není nikde.“

Nicci se náhle udělalo nevolno. Měla pocit, že omdlí. Necítila prsty na nohou ani na rukou.

Otočila se zpátky ke slif.

Byla pryč.

Nicci se naklonila do studny. Dole ve tmě spatřila mizet slabý stříbrný lesk.

Obrátila se zpátky k Caře a chytila ji za rameno. Seskočila dolů a Caru stáhla s sebou.

„Pojď, vím o někom, kdo nám řekne, kde Richard je.“

Kapitola čtvrtá

S Carou po boku vyrazila Nicci pochodněmi osvětlenou chodbou po vzorovaných kobercích, které tlumily jejich kroky, kolem petrolejkami osvětlených, ale liduprázdných místností. Pevnost, téměř tak rozlehlá jako hora, která ji skrývala pod svými křídly, byla prázdná a strašidelná. Nicci strávila desítky let v rozsáhlém komplexu Paláce proroku, který tak trochu Pevnost Čarodějů připomínal, ale v paláci žily stovky lidí, od matky představené až po čeledíny. Byl také místem, kde žili Čarodějové, kteří se cvičili. Pevnost byla určena Čarodějům, přesto byla tichá a nebyl tu nikdo, kdo by ji oživil. Pokud se o nějakém místě dalo říct, že je opuštěné, byla to právě rozlehlá budova Pevnosti.

Cara běžela jako o závod, poháněná oddaností a láskou k Richardovi a strachem, že se mu stalo to nejhorší. Nicci běžela stejně rychle, hnána strachem z. pouhé myšlenky, že je možná mrtvý, jako by chtěla předběhnout samotnou smrt. Nemohla si dovolit ani uvažovat o takové možnosti, nalož se poddat zoufalství. Svět bez Richarda pro ni byl nepředstavitelný.

Cara sklouzla po naleštěné mramorové podlaze, aby trochu přibrzdila a mohla zahnout na schody. Nicci se chytila černého sloupku zábradlí a vyběhla za ní po černém, žulovém schodišti. Okna ve výšce byla tmavá a vypadala jako černé díry do světa. Schodiště, osvětlené několika skleněnými koulemi, vedlo vzhůru vysokou věží. Nicci připadalo, že je na dně hluboké, kamenné studny.

Ozvěna jejich kroků se nesla Pevností jako strašidelný šepot dávno zmizelých duší, které kdysi kráčely těmito chodbami a schodišti, smály se, milovaly a žily tady. Na třetí podestě zamířila Nicci, kterou bolely nohy námahou, do široké chodby. Jak proběhla kolem pilastrů, oddělujících jednotlivé plochy jasně barevných skel, ukázala před sebe, aby upozornila Caru, že budou zahýbat do chodby napravo.

Nakonec, když proběhly spletí menších chodeb a dostaly se do blízkosti svých komnat, zahlédla Nicci v dálce Zedda, jak se k nim blíží. Rikka mu byla v patách. Se zachmuřeným výrazem ve Iváři se starý Čaroděj zastavil a čekal, až k němu doběhnou.

„Co se stalo?“ zeptal se, protože z jejich výrazů poznal, že se přihodilo něco špatného.

„Kde je lord Rahl?“ dožadovala se odpovědi Rikka, která se zastavila těsně za ním.

Nicci viděla na její tváři stejně znepokojený výraz, jako měla Cara, když zjistila, že její Agiel nefunguje. Nicci sjela pohledem dolů a všimla si, že svírá Agiel tak pevně, až jí zbělely klouby, stejně jako Cara. Tyto symboly jejich spojení s lordem Rahlem byly bez života.

„Kde je můj vnuk?“ zeptal se hrozivě Zedd. „Proč není s vámi?“

Znělo to jako obvinění, jako by jim chtěl připomenout varování, které vyslovila Džebra, a slib, který mu Nicci dala.

„Zedde,“ začala Nicci, „nevíme to jistě.“

Čaroděj naklonil hlavu na stranu a pohodil dlouhými bílými vlasy. Pohled, který na ni upřel, byl pohled Čaroděje, který někoho důrazně kárá.

„Nevoď mě za nos, dítě.“

Kdyby nebyla situace tak strašně vážná, Nicci by se jeho slovům zasmála.

„Byli jsme všichni tři ve slif a vraceli jsme se do Pevnosti,“ řekla Nicci, „a někde cestou – není možné určit, kde se při cestování ve slif právě nacházíš – nás napadla bestie.“

Zedd se podíval na Caru. „Bestie?“ Cara kývla na souhlas. „A co bylo dál?“

„Já nevím.“ Nicci zvedla paže v marné snaze popsat ten zážitek. „Zkoušeli jsme odrazit její útok. Ale měla strašně moc chapadel. Omotala je kolem nás. Snažila jsem se proti ní použít svůj Han –“

„Uvnitř slif?“

„Ano, ale nepomohlo to. Zkoušela jsem úplně všechno, co mě napadlo. Pak nás stvůra obě od Richarda odtrhla. Ve tmě jsme ho nemohly najít. Snažily jsme se, ale nemohly jsme najít nic – ani jedna druhou. Jak jsem řekla, nedá se poznat kde jsi, když cestuješ ve slif. Nevidíš a vlastně ani neslyšíš. Je to zvláštní místo, a ať jsme se snažily sebevíc, Richarda jsme nenašly.“

Zedd vypadal stále rozzlobeněji. „Tak proč jste tady, místo abyste byly ve slif a dál ho hledaly?“

„Slif nás vyplivla,“ řekla Cara. „Ocitly jsme se tady, zpátky v Pevnosti. Každá jsme se snažila najít lorda Rahla na vlastní pěst, ale… nebylo tam nic. Ani bestie, ani lord Rahl. Pak nás tady slif vyložila, protože sem jsme měli namířeno, když nás stvůra napadla.“

„A co děláte tady nahoře?“ zeptal se znovu výhrůžným hlasem. „Proč nejste zpátky ve slif a nepátráte dál, a nebo ještě líp, proč jste ji nepřinutily prozradit vám, kde Richard je?“

Nicci viděla, jak zatíná pěsti. Věděla, jak se cítí. Vzala ho něžně za paži.

„Zedde, slif nám neřekne, kde je. Věř mi, zkoušely jsme to. Možná že bychom ji k tomu mohly donutit, nevím, ale myslím, že znám lepší způsob – Džebra nám může říct, kde Richard je. Nechtěla jsem zbytečně plýtvat časem. Myslím, že Džebra nám dá odpověď dřív než slif.“

Zedd stiskl rty a přemýšlel o tom. „Za zkoušku to stojí,“ prohlásil nakonec, „ale měla bys vědět, že Džebra je na tom od vašeho odchodu hodně špatně. Celou dobu nebyla k utišení a občas balancuje na pokraji hysterie. Snažili jsme se ji uklidnit, ale marné. Bojím se, že po tom všem, čím prošla, pro ni byla poslední kapka to, že se jí náhle vrátily jasnovidecké schopnosti. Je pro ni očividně těžké vypořádat se s tím, že má zase vize, nehledě na to, jak hrozné jsou.

Nakonec jsme ji uložili do postele a doufali, že když si trochu odpočine a nabere sílu. Pomůže jí to vzpamatovat se ze své vize. Naštěstí není v takovém stavu jako královna Cyrilla. Brání se ze všech sil, aby nepropadla šílenství. Ví, že potřebujeme její pomoc, ale v této chvíli jí zoufalství zatemňuje rozum. Jsem přesvědčený, že v tom hraje velkou roli vyčerpání. Doufám, že až si odpočine, řekne nám toho víc.“

„A co už řekla?“ zeptala se Nicci, která doufala, že by jí odpověď mohla poskytnout nějaké vodítko.

Zedd se jí chvíli díval do očí. „Řekla, že se vrátíte bez Richarda.“

Nicci na něho upřeně hleděla. „A co se s ním stalo?“ Zedd odvrátil pohled. „To se z ní právě snažíme dostat.“

„Můj Agiel nefunguje,“ řekla Rikka. „Necítím pouto. Necítím lorda Rahla. Co když je mrtvý?“

Zedd se trochu otočil a zvedl ruku, jako by ji chtěl uklidnit. „Nedělej předčasné závěry. Může pro to být několik vysvětlení.“

Cara nevypadala, že by ji jeho odpověď příliš uklidnila. „Například?“ chtěla vědět.

Zedd na ni upřel své oříškově hnědé oči a chvíli Mord-Sithu pozoroval, jako by zvažoval odpověď. „Nevím, Caro. Prostě nevím. Od té chvíle, co mi Džebra řekla, že se s vámi nevrátí, jsem v duchu probíral každou možnost. Je mnoho vysvětlení, ale v této chvíli nevíme, které to je. Ale slibuji vám, že nenecháme kámen na kameni, dokud ho nenajdeme.“

Nicci polkla knedlík, který v krku cítila. „Teď je naší jedinou nadějí, že nám Džebra řekne, kde Richard je. Když to z ní dostaneme, budeme moci něco dělat. A pak mu třeba budeme schopné pomoci.“

„Jestli je ještě naživu,“ dodala Rikka. Nicci zaskřípala zuby a vrhla na Rikku nevraživý pohled. „Je naživu.“

Rikka polkla. „Jen říkám –“

„Nicci má pravdu,“ přidala se Cara. „Mluvíme o lordu Rahlovi. Je naživu.“ Po tváři se jí skutálela slza. „Je naživu.“

„Nicméně,“ řekl Čaroděj bolestivým hlasem, „musíme být připraveni na nejhorší.“ Když zahlédl výraz na tváři Cary, pousmál se. „Tím, že to řekneš nahlas, nestane se to. Co se stalo, stalo se. Jen říkám, že musíme být připraveni na každou eventualitu, to je všechno. Je to moudré. To by udělal i Richard, kdyby ztratil někoho z nás, a taky by chtěl, abychom udělali, kdyby se něco stalo jemu. Nemyslíte, že by bojoval dál, i kdyby se vám něco stalo? Nemůžeme přece ignorovat věci, kterým čelíme. Richard by chtěl, abychom pokračovali v boji, abychom bojovali kvůli sobě.“

Nicci si pomyslela, možná víc než jindy, že slyšela promluvit Čaroděje prvního řádu. Poznala, od koho má Richard něco ze svého pozoruhodného odhodlání.

Cara se do něj zabodla pohledem. „Mluvíš, jako kdyby byl mrtvý. Ale on není.“

Zedd se na ni usmál a souhlasně přikývl. Ale nebylo to moc přesvědčivé.

„Musím mluvit s Džebrou,“ řekla Nicci. „Tím můžeme začít. Co ještě řekla o své vizi?“

Zedd vzdychl. „Moc toho nebylo. Už celé roky žádnou vizi neměla, a tahle ji nejen překvapila, ale zjevně hrozně vyděsila. Začínám se bát, že důvod, proč neměla vize, je problém, o kterém mluvil Richard, že selhává magie. Návrat její věštecké vize je toho dokladem, protože i ve chvílích, kdy byla při vědomí, schopná myslet a svými schopnostmi i pochopit celý rozsah své vize, popisovala události, které v ní viděla, útržkovitě a neúplně.“

„Třeba jí pomůžeme poskládat je dohromady,“ řekla Nicci tak mírně, jak mohla, navzdory tomu, jak silně byla odhodlána ji donutit říct všechno, co ví.

Zedd se tvářil, že si myslí, že to stejně k ničemu nebude, ale určitě to chtěl radši zkusit než připustit poslední možnost.

„Tudy,“ řekl, když se otáčel a spěchal chodbou zase zpátky.

U menších dveří s motivem vinné révy se Zedd s Nicci a dvěma Mord-Sithami po boku zastavil a zaklepal. Jak čekal, otočil se na Rikku.

„Sežeň mi Nathana. Řekni mu, že je to naléhavé, a že se musí připravit na cestu. Bude muset odejít.“

Nicci uhádla, co bude Zedd po Nathanovi chtít, ale vyhnala takové myšlenky z hlavy. Jinak by musela připustit nepředstavitelné. Místo toho se soustředila na to, co ji čekalo. Musí přimět Džebru, aby jim řekla, kde je Richard a co se mu stalo. Kdyby to bylo nutné, Nicci byla rozhodnutá použít i svůj Han.

Když Rikka odběhla, Zedd zaklepal znovu, trochu důrazněji. Když se nic neozvalo, ohlédl se na Nicci.

Pohrával si s rukávy svého prostého roucha. „Necítíš něco… zvláštního?“

Nicci byla tak zabraná do vlastních myšlenek, že okolí nevěnovala žádnou pozornost. Nakonec, byli v Pevnosti Čarodějů. Všude byly kouzelné štíty, které by je ochránily před jakýmkoliv vetřelcem.

Teď odsunula myšlenky stranou a soustředěně pátrala svými smysly v okolí.

„Když o tom tak mluvíš, opravdu je tu cítit něco… zvláštního.“

„Jak zvláštního?“ zeptala se Cara a uchopila do ruky Agiel. Chviličku vypadala vyvedená z míry, ale pak si vše uvědomila.

Dřív než otevřel dveře, Nicci jemně odtáhla Zeddovi ruku z kliky. „Není tam s ní někdo? Třeba Tom nebo Friedrich?“

Čaroděj se na ni zamračil. „Pokud vím, tak ne. Ti dva jsou na hlídce. Když jsem cítil, že se s Carou vracíte, právě jsem seděl u Džebry. Spala. Chtěl jsem s ní být, až se probudí, aby mi mohla říct další podrobnosti ze své vize. Nechal jsem ji spát a šel vám naproti. Doufal jsem, že se s Richardem mýlila. Anna s Nathanem už šli spát. Mohl by to být někdo z nich.“

Nicci, která už měla všechny smysly zbystřené, zavrtěla hlavou. „Není to ani jeden z nich. Je to něco jiného.“

Zedd se zahleděl do dálky a vypadal, že pozorně naslouchá zvukům, ale Nicci věděla, že ve skutečnosti neposlouchá zvuky. Dělal to samé co ona. Používal svůj dar, aby prozkoumal, co nemohli vidět ani slyšel, snažili se vycítit přítomnost života. Nicci však cítila jen je tři: sebe, Zedda a Caru a pak vzdáleně za dveřmi Džebru.

Ale bylo tam ještě něco jiného. Jenže ten pocit si nedokázala vysvětlil. Cítila něčí přítomnost, ale nebyl to stejný pocit, jak kdyby se za dveřmi nacházela nějaká osoba.

Připadalo jí, že podobný vjem měla nedávno. Zamračila se, jak si snažila vzpomenout.

„Kolem tohoto místa jsem umístil dodatečné ochrany,“ upozornil ji Zedd.

Nicci přikývla. „Já vím. Cítím je.“

„Nikdo se přes ně nedostane. To bych věděl. Zatraceně, neproklouzne tam ani myška.“

„Nemohlo by to být kvůli tomu, co nám říkal lord Rahl?“ zeptala se Cara tlumeným hlasem. „Víte, jak říkal, že je s magií něco v nepořádku? Třeba je něco v nepořádku s vaším darem, a proto cítíte něco zvláštního.“

Zedd na ni vrhl nevlídný pohled. „Myslíš, jako že náš dar je… co vlastně? Narušený?“

Cara pokrčila rameny a pak myšlenku rozvedla. „Moc toho o magii nevím, ale možná proto nefunguje můj Agiel. Možná je to jenom tím. Lord Rahl si byl zatraceně jistý, že je magie narušená. Možná že vaše nadané smysly jsou narušené úplně stejně. Možná že závěr, ke kterému jsem došla, byl úplně špatný. Možná je to kvůli té nákaze.“

Zedd se tomu nápadu s brbláním vysmál. Zvedl ruku a lampy ve stojanech vedle dveří zhasly. „No, tohle funguje, takže je v pořádku i všechno ostatní,“ zašeptal. Opět se natáhl po klice a vrhl na Nicci odhodlaný pohled. „Buď připravená na všechno.“

„Počkej,“ řekla Nicci.

Zedd se ohlédl přes rameno. Jeho rysy nebyly v tlumeném světle zřetelné, ale oči ano. Viděla v nich něco z Richardových.

„Co je?“

„Právě jsem si vzpomněla na něco, na co jsem se snažila přijít.“

Nicci propletla prsty, jak se snažila vybavit si detaily. Nakonec se jí to podařilo. „Když nás během cesty napadla bestie, měla jsem divný pocit. Nepřikládala jsem mu žádný význam, protože být ve slif je samo o sobě dost zvláštní, takže je těžké říct, jestli to, co cítíš, je důležilé, natož podivné. Běžné vjemy se tam mohou zdát úžasné – dokonce až zázračné. Nevíš, jestli je to jen vyvrcholení všech neznámých vjemů nebo něco víc.“

„Kdy přesně jsi ten pocit měla?“ zeptal se Zedd s náhlým zájmem. „Celou dobu, co jste cestovali, nebo v nějaký určitý časový okamžik?“

„Ne, jak jsem řekla. Bylo to až potom, co nás bestie napadla.“

„Upřesni to. Přemýšlej. Bylo to, když na vás bestie útočila? Nebo když popadla Richarda? Nebo když chňapla po tobě?“

Nicci si přitiskla prsty ke spánkům, zavřela oči a zoufale si to snažila přesně vybavit. „Ne… ne, bylo to až potom, co mě bestie odtrhla od Richarda. Ne hned, ale krátce nato.“

„Jak šly ty události po sobě?“

„Stvůra zaútočila. Bojovali jsme s ní. Pokusila jsem se použít svůj Han, ale nebylo to k ničemu. Bestie mě chytila a sevřela. Richard jí nožem odřízl pár chapadel. Zachránil mě před rozmačkáním.

Pak stvůra odtrhla od Richarda Caru. Zanedlouho udělala totéž se mnou. Bylo to potom – ne hned, ale krátce nato. Vím to, protože to bylo ve chvíli, kdy jsem horečně pátrala po Richardovi. Tehdy jsem měla ten zvláštní pocit.“

Nicci pohlédla na Čaroděje. „Pravda je, že hned potom, co jsem měla ten pocit, jsem už necítila přítomnost bestie. Pátrala jsem po Richardovi, ale marně. Jak nás slif dopravila zpátky do Pevnosti, ten pocit se rychle vytratil a úplně jsem na něj zapomněla.“

„Co přesně jsi cítila? Jaký to byl vjem?“

Nicci ukázala na dveře. „Úplně stejný, jako co teď cítím uvnitř.“

Zedd na ni dlouho upřeně hleděl. „To, co cítíš za těmi dveřmi, je stejné? Něco jako… vibrující proud energie?“

Nicci přikývla. „Uvolněná magie, která jako by neměla opodstatnění.“

„Často se zdá, že magie jen tak volně proudí,“ řekla Cara. „Co je na tom tak zvláštního.“

Zedd zavrtěl hlavou. „Magie není něco, co by proudilo samo od sebe. Magie nemá vědomí, ale tady cítím, že nějakým způsobem napodobuje druh vědomého záměru.“

„Ano,“ řekla Nicci. „Cítím to úplně stejně. Proto je to tak zvláštní. Magie, která se takhle chová, nemůže být bez původu. Tohle je magie, tvořící ovládací pole, charakterizující její přítomnost, ale bez života, nutného k jeho vytvoření.“

Zedd se narovnal. „To je přesný popis toho, co cítím.“ S podezřením se zadíval na dveře. „Myslím, že když se dostaneme blíž, ucítíme to líp a zjistíme, co to je. A jestli se dostaneme dost blízko, možná ji dokážeme prozkoumat.“ Podíval se na ně. „Musíme být velice opatrní.“

Když Čaroděj opatrně stiskl kliku a pomalu otevřel dveře, všichni se k sobě v setmělé chodbě přitiskli. Nicci necítila nic víc než předtím, kdy byly zavřené. Zedd dovnitř strčil hlavu, a pak dveře otevřel dokořán. V pokoji byla tma, dopadalo tam jen světlo z chodby.

Vlevo u stěny rozeznala Nicci prázdné křeslo s pečlivě složenou dekou, přehozenou přes opěradlo. Před ním stál malý kulatý stolek s nezapálenou lampou. Také postel za ním byla prázdná. Zmačkaná pokrývka byla odhozená stranou a visela až na zem. Nicci se rozhlížela kolem jako Zedd s Carou, ale Džebru nikde neviděli. Pokud byla v pokoji, byla tam příliš velká tma, takže jí nebylo vidět. Zvláštní pocit v místnosti zesílil.

Zedd pomocí svého Hanu zapálil lampu. Knot byl stažený, takže světlo nestačilo proniknout stíny v koutech, ani u skříně na druhé straně pokoje. Ale Džebra nikde nebyla.

Nicci se zastavila uprostřed pokoje, oprostila se od všech pocitů a soustředila se na vnímání pomocí Hanu. Otevřela se, aby vycítila přítomnost kohokoliv, kdo by se ukrýval ve tmě, ale necítila nic.

Vánek rozvlnil záclony. Dvoukřídlé prosklené dveře byly otevřené a vedly na malý balkón. Nicci věděla, že z balkónu je krásný výhled na tmavé město, rozkládající se hluboko dole na úpatí hory.

Na zábradlí balkónu se rýsovala tmavá silueta.

Zedd povytáhl knot lampy. V jejím světle viděla Nicci, že ta postava je Džebra. Stála bosá na kamenném zábradlí, otočená zády k nim.

„Drazí duchové,“ špitla Cara, „ona snad skočí.“

Všichni tři strnuli, aby ji něčím nevylekali, a aby neskočila dřív, než se k ní dostanou. Zdálo se, že o nich ještě neví.

„Džebro,“ promluvil Zedd tichým hlasem, „přišli jsme za tebou.“

Pokud ho Džebra slyšela, nedala to na sobě znát. Nicci si pomyslela, že Džebra neslyší nic jiného než děsivé ševelení magie. Cítila slabé vibrace cizí energie proudit směrem k jasnovidce, stojící jako kamenná socha na zábradlí balkónu. Bez pohnutí hleděla na Aydindril pod sebou. Vánek jí čechral krátké vlasy.

Nicci, která měla stejný pokoj, věděla, že balkón nesahá až nad strmý sráz kolem Pevnosti. Džebra by mohla spadnout z výšky stovek stop na nějaké nádvoří, chodník, cimbuří nebo střechu. V takové výšce už nezáleželo na tom, kam by dopadla. Její pád nebo skok by určitě skončil smrtí.

„Hvězdy,“ pronesla Džebra slabým hlasem do prostoru před sebou.

Zedd popadl Nicci za paži a přitáhl ji k sobě. Zašeptal jí do ucha: „Myslím, že někdo hledá stejné odpovědi jako my. Myslím, že někdo zkoumá její mysl. To je to, co cítím. Je to zloděj, zloděj myšlenek.“

„Jagang,“ vydechla Cara, která to zaslechla.

Nicci věděla, že je to logický předpoklad. Když bylo pouto s Richardem nějak přerušeno, mohl Jagang teoreticky něco takového udělat. Když Richard neplnil svou roli lorda Rahla, byli náhle všichni vydáni na milost snovému cestovateli.

Při vzpomínce, jak Jagang ovládal její mysl a vůli, jí projela mrazivá hrůza. Bez lorda Rahla bylo jejich ochranné pouto přetrženo. Pokud císař náhodou pátral v noci, mohl zjistit, že jsou bez ochrany. Snový cestovatel se mohl kdykoliv bez varování vplížit neviděn a neodhalen přímo do jejich myslí a probírat se jim v myšlenkách.

Ale Nicci Jaganga znala, Věděla, jaké to je, když ovládá mysl nějaké osoby. Koneckonců, kdysi ovládal i její mysl, řídil ji prostřednictvím své strašné přítomnosti. Tohle bylo jiné.

„Ne,“ řekla, „to není Jagang. Cítím něco jiného.“

„Jak si tím můžeš být tak jistá?“ zašeptal Zedd.

Nicci odtrhla pohled od Džebry a zadívala se na zachmuřeného Čaroděje.

„Z jednoho prostého důvodu,“ zašeptala, „kdyby to byl Jagang, nic bys necítil. Snový cestovatel nezanechává stopy. Není možné zjistit, kde je. Tohle je něco úplně jiného.“

Zedd si mnul hladce oholenou bradu. „Stejně je mi to povědomé,“ zabručel si pro sebe.

„Hvězdy,“ pronesla do noci Džebra.

Zedd vyrazil k otevřeným dveřím na balkón, ale Nicci ho chytila za ruku a zadržela ho. „Počkej,“ zašeptala.

„Hvězdy spadlé na zem,“ řekla Džebra bezvýrazným hlasem.

Zedd s Nicci se na sebe podívali.

„Hvězdy v trávě,“ pokračovala Džebra stejným monotónním hlasem.

Zedd strnul. „Drazí duchové. Už jsem na to přišel.“

Nicci se k němu naklonila. „Kdo to je?“

Čaroděj pomalu přikývl. „Je to Čarodějnice, která právě čaruje.“

Džebra roztáhla ruce.

„Skočí!“ vykřikla Nicci ve chvíli, kdy začala Džebry přepadávat přes okraj.

Kapitola pátá

Richard se prudce rozkašlal.

Bolest nekontrolovatelného záchvatu kašle ho přivedla k vědomí. Slyšel svůj neúspěšný pokus zasténat. Neměl vzduch, aby mohl vydat nějaký zvuk. Spolu se znovu nabytým vědomím přišla i rostoucí panika z udušení, jako by se topil.

Opět zakašlal a trhl sebou bolestí. Pokusil se vykřiknout, pak se schoulil na zemi do klubíčka s rukama přitisknutýma k hrudi, jako by chtěl zabránit dalšímu záchvatu dávivého kašle.

„Dýchej.“

Richard považoval neodbytný hlas, který zjevně přicházel odněkud z podsvětí, za nesmysl. Dělal všechno, co mohl, aby nedýchal. Opatrně nasával vzduch, po malých doušcích, aby nevyvolal další záchvat kašle. „Dýchej.“

Nevěděl, kde je, a v tuhle chvíli mu to bylo jedno. Teď bylo nejdůležitější, že měl pocit, že se dusí. Nechtěl dýchat, přestože se zoufale potřeboval nadechnout. Ten pocit byl tak tísnivý, tak nepříjemný, že mu to z hlavy vyhnalo myšlenky na všechno ostatní. Dával přednost smrti před tímto pocitem. Už to nemohl vydržet.

Richard se nechtěl hýbat, protože postupně bylo stále snazší nedýchat. Připadalo mu, že když se vydrží nenadechnout ještě o chvíli déle, tak tam někde za tím hřebenem tmavého kopce, který měl před sebou, bolest z utrpení zmizí. Snažil se ležet úplně klidně v naději, že se mu přestane točit hlava dřív, než bude zvracet. Nechtěl si ani představit, jak by to mohlo bolet. Pokud dokáže ještě chvíli klidně ležet, bude všechno snazší. Pokud dokáže ještě chvíli klidně ležet, všechno zmizí.

„Dýchej.“

Ignoroval ten vzdálený, sametový hlas. Myšlenkami se vrátil do minulosti, kdy pociťoval stejnou bolest. V době, kdy ho Denna držela spoutaného a bezmocného, kdy jí byl vydán na milost. Mučila ho, až upadl do deliria.

Ale Denna ho naučila snášet bolest. Představil si ji, jak tam stojí, pozoruje ho a čeká, jestli ho uvidí přepadnout přes ten hřeben do náruče smrti. Občas s ní zažil chvíle, kdy se dostal až na hřeben toho vzdáleného, tmavého kopce a na druhé straně začal klouzat dolů.

Kdykoliv se to stalo, Denna přispěchala, aby mu znovu vdechla život. Ovládala nejen jeho život, ale i smrt. Vzala mu všechno. Nepatřila mu už ani vlastní smrt, patřila jí.

Teď ho zase pozorovala. Její stříbrná tvář se přiblížila a čekala, co bude dělat. Přemýšlel, jestli mu tentokrát dopřeje smrt nebo jestli mu zase vdechne život a…

„Dýchej.“

Richard se zarazil. Denna přece nevypadala jako stříbrná socha.

„Musíš dýchat,“ řekl mu sametový hlas. „Jinak umřeš.“

Richard nechápavě mrkal na nádhernou tvář, měkce osvícenou chladným měsíčním svitem. Pokusil se nasát trochu vzduchu do plic.

Pevně zavřel oči. „To bolí,“ zašeptal namáhavě.

„Musíš. Znamená to život.“

Život. Richard nevěděl, jestli chce žít. Byl tak unavený a vyčerpaný. Smrt se zdála lákavá. Už žádný boj. Žádná bolest. Žádné zoufalství. Žádná osamělost. Žádné slzy. Žádný žal nad ztrátou Kahlan.

Kahlan.

„Dýchej.“

Když zemře, kdo jí pomůže?

Přes palčivou bolest se nadechl trochu víc. Místo na bolest myslel na úsměv Kahlan. Nadechl se znovu, ještě víc.

Stříbrná ruka mu jemně přejela po rameni, jako by ho chtěla utěšit a podpořit v jeho boji o život. Dívala se na něj se smutným soucitem.

„Dýchej.“

Richard přikývl, sevřel pěsti a nasál chladný noční vzduch.

Vykašlal narůžovělou tekutinu a chuchvalce krve, které měly kovovou pachuť. Znovu se nadechl a vykašlal další tekutinu, která ho pálila na plicích. Nějakou dobu ležel na boku a po každém nádechu vykašlával další dávku.

Když mohl opět dýchat, i když jen přerývaně, převalil se na záda v naději, že se s ním všechno přestane točit. Zavřel oči, ale bylo to ještě horší, protože se s ním svět začal navíc houpat. Žaludek měl až v krku a bylo mu na zvracení.

Otevřel oči a ve tmě upřel zrak na listí nad sebou. Viděl javorové listy ve větvích, které nad ním tvořily jakýsi baldachýn. Pohled na listy – na známé věci – mu udělal dobře. V měsíčním svitu viděl i jiné stromy. Aby přestal myslet na bolest a nevolnost, přinutil se určit všechny druhy stromů podle listů, které měl v dohledu. Byly tam srdčité listy lípy a nad nimi pár větví borovice. Po stranách rostly duby, smrky a jedle. Ale nejvíc bylo javorů. S každým dalším nádechem slyšel stále jasněji šumění listí osiky.

Kromě bolesti při dýchání, Richard cítil, že uvnitř jeho těla je něco v nepořádku. Něco důležitého, zásadního.

Nešlo o zranění v pravém slova smyslu, ale věděl, že se mu stalo něco hrozného. Snažil se přijít na to co, ale nedokázal to určit. Měl jen pocit prázdnoty, sklíčenosti, která neměla nic společného s ničím v jeho životě, jako třeba s potřebou najít Kahlan nebo s vysláním d’haranské armády do Starého světa. Chvíli uvažoval o věcech, které mu řekla Šota, ale to také nebylo ono.

Byl to spíš pocit zneklidňující prázdnoty, kterou ještě nikdy nepociťoval. Proto mu dělalo takové problémy pocit určit – bylo to něco úplně neznámého. Měl v sobě něco, o čem nikdy nepřemýšlel, co nikdy nepojmenoval, část své podstaty, která zmizela.

Richard cítil, jako by to už nebyl on.

Na mysli mu vytanul příběh, který mu Šota vyprávěla o Baraccusovi a knize, kterou napsal – Tajemství moci válečného Čaroděje. Richarda napadlo, jestli mu jeho vnitřní hlas nechce naznačit, že by mu právě tato kniha mohla v takové situaci pomoci. Musel připustit, že problém, který cítí, má nějakou souvislost s jeho darem.

Jak přemýšlel o knize, vybavilo se mu i to, co mu Šota řekla o jeho matce, že při tom požáru nezemřela sama. Zedd ho přesvědčoval, že prohlédl spáleniště a nenašel žádné jiné kosti. Jak to bylo možné? Buď se musel mýlit Zedd nebo Šota. Ale z nějakého důvodu nemohl uvěřit, že by se někdo z nich mohl mýlit.

Hluboko v podvědomí tikala odpověď. Ale ať se snažil sebevíc, nemohl na ni přijít.

Richard pocítil stesk po matce, který ho provázel po celý život. Přemýšlel, co by řekla na to všechno, co se mu v životě přihodilo. Neviděla ho vyrůstat a dospět v muže. Znala ho jako malého chlapce.

Věděl, že matce by se Kahlan líbila. Radovala by se z jeho štěstí, byla by pyšná, že má takovou snachu, jako je Kahlan. Vždycky si přála, aby měl dobrý život. Nedokázal si představit lepší život než s Kahlan.

Ale život s Kahlan už skončil.

Teď měl zase zpátky svůj život, a vzhledem k okolnostem nemohl asi v dané chvíli čekat víc. Přinejmenším mohl jít za svým snem. Mrtví sny nemají.

Richard ležel na zádech, nechával proudit vzduch do bolavých plic, pomalu se mu vracely smysly a uklidňoval se. Byl tak slabý, že se mohl sotva pohnout, tak to ani nezkoušel. Zatímco se zotavoval a nabíral síly, přemýšlel o všem, co se stalo, a v duchu se snažil dát všechno nějak dohromady.

Cestoval zpět do Pevnosti s Nicci a Carou, když byli napadeni. Byla to stvůra. Cítil zlo, které kolem sebe šířila. Zjevila se ve formě úplně odlišné od všeho, co dosud viděl, ale měla v povaze brát na sebe různé podoby. Jediné neměnné bylo to, že po něm půjde pořád, dokud ho nezabije.

Pamatoval si, jak s ní bojovali. Rukou si pomalu sáhl na místo na noze, kde ho sevřela chapadlem tak, že si myslel, že mu nohu utrhne. Stehno měl nateklé a bolavé na dotek, ale jinak v pořádku. Vzpomněl si, jak jí uřízl několik hadovitých výčnělků. Pamatoval si, že se Nicci pokusila použít magii, a jak si přál, aby s tím přestala, protože část energie, kterou uvolnila proti bestii, nějak prošla slif a zasáhla i jeho. Měl podezření, že nebýt slif, Niccina magie by ho asi zabila. Rozhodně však neublížila bestii, ani ji nezpomalila. Ve slif asi taky musela být chráněna.

Vzpomněl si, jak od něj bestie odtrhla Caru. A pak i Nicci. Pamatoval si, jak se ho snažila roztrhat na kusy. A pamatoval si, jak se mu náhle podařilo dostat se z jejího sevření.

Ale pak se stalo něco, co nechápal.

Když byl volný, zasáhl ho neznámý, bolestivý vjem, který pronikl až k podstatě jeho bytí. Byl to zřetelně odlišný vjem od bolesti, způsobené Nicciným použitím magie – vlastně od jakékoliv magie, kterou kdy cítil.

Magie.

Jakmile mu to vytanulo na mysli, věděl, že je to pravda. Byl to nějaký druh magie.

I když byl dotek kouzla úplně jiný, než co znal, věděl, že to byl dotek magie. Když se uvolnil ze spárů bestie – vlastně ani nevěděl, kde v tu chvíli byla – tehdy se všechno změnilo.

Jak zalapal po dechu bolestí z náhlého zásahu cizí magie, slif mu opět naplnila plíce. Ten nádech mu způsobil šok a paniku.

Richard si pamatoval podobný pocit z dětství. S dalšími chlapci se potápěl na dno rybníka a soutěžili, kdo vyloví oblázek. Plaváním a skákáním z větví do malého, ale hlubokého rybníka, rozvířili bahno u dna. V zakalené vodě, když se potápěl pro kamínek, ztratil Richard orientaci. Když se chtěl vynořit, narazil do větvě, o které si myslel, že je nad vodou, a tudíž že má hlavu nad hladinou. Ale byla to potopená větev. Než to zjistil, vdechl trochu kalné vody.

Byl těsně pod hladinou, blízko břehu a přátel. Byl to nepříjemný zážitek, ale skončil rychle a šťastně. A díky němu získal větší respekt k vodě.

Vzpomínka na zážitek z mládí a přirozená nechuť vdechovat vodu mu ztížila první cestování ve slif. Překonal však strach, a byl za to odměněn blaženým pocitem blízkým extázi.

Ale když zjistil, že se topí ve slif, neměl nablízku ani hladinu, ani břeh, ani žádnou pomocnou ruku. Tohle se ve slif ještě nikdy nestalo. Nebylo úniku, neměl jak se dostat ven a nikoho, kdo by mu pomohl.

Richard se rozhlédl kolem sebe. Slif byla blízko a sledovala ho. Uvědomil si, že není ve studně, kde ji vždy viděl. Neslyšel žádné jiné zvuky než divočinu. Necítil nic jiného než les.

Pod listím, jehličím a kořeny cítil Richard kamennou dlažbu. Spáry mezi dlažebními kameny byly široké a nepravidelné, na rozdíl od honosných paláců, ale určitě to bylo dílo lidí.

A stříbřitá tvář slif, místo aby na něho hleděla ze své studny, se zvedala z malého a nepravidelného otvoru v kamenné dlažbě. Úlomky kamenů ležely na spadaném listí a větvích, jako by tam právě teď dopadly – jako by slif prorazila otvor v dlažbě.

Richard se posadil. „Slif, jsi v pořádku?“

„Ano, pane.“

„Víš, co se stalo? Měl jsem pocit, že se topím.“

„Topil jsi se.“

Richard upřeně hleděl do tváře ozářené svitem měsíce. „Ale jak to? Co se stalo?“

Na povrch se vynořila stříbrná ruka a rtuťovité prsty mu přejely po čele.

„Nemáš požadovanou magii, abys mohl cestovat.“

Richard překvapeně zamrkal. „To nechápu. Už jsem přece cestoval mockrát.“

„Předtím jsi měl, co bylo potřeba.“

„A teď to nemám?“

Slif ho chvíli pozorovala. „Teď už ne,“ potvrdila.

Richard měl pocit, že se mu to jen zdá. „Ale vždyť mám obě stránky daru. Mohu cestovat.“

Slif pomalu natáhla prsty a opět zkoumala jeho čelo. Pak se lehce dotkla jeho hrudi a po chvíli přitiskla prsty silněji. Pak stáhla paže do tmavého otvoru.

„Nemáš požadovanou magii.“

„To už jsi říkala. Je to nesmysl. Už jsem přece cestoval.“

„Po cestě jsi ztratil požadovanou magii.“

Richard otevřel oči údivem. „Chceš říct, že jsem ztratil jednu stránku svého daru?“

„Ne, chci říct, že nemáš dar. Vůbec žádnou magii. Nemůžeš cestovat.“

Richard si musel ta slova několikrát v duchu zopakovat, aby se ujistil, že dobře slyšel. Nemohl se zmýlit. Mysl mu pracovala na plné obrátky, jak se snažil pochopit, jak je něco takového možné.

Pak mu to došlo. Může za to snad nákaza způsobená chimérami? Dostihla nakonec i jeho a připravila ho o dar?

Ale to by nevysvětlovalo ten pocit, který cítil ve slif ve chvíli, kdy se vysvobodil z chapadel bestie, a těsně předtím, než se začal topit. Nenadálý vjem temné a skryté magie, která se ho dotkla ve chvíli, kdy byl bezbranný.

Richard se rozhlédl kolem, ale neviděl nic jiného než stromy. Byly dost husté, takže přes ně nebylo vidět Nesnášel pocit, že neví, kde je.

„Kde jsme? A jak jsme se sem dostali?“

„Když se to stalo, když jsi ztratil potřebný dar, musela jsem tě přenést sem.“

„A kde to je?“

„Je mi líto, ale přesně to nevím.“

„Jak mě sem můžeš přinést a nevědět kam? Vždycky víš, kde jsi, a znáš místa, kam cestuješ.“

„Už jsem ti to řekla, na tomhle místě jsem nikdy předtím nebyla. Tohle je nouzový výstup. Samozřejmě že jsem o něm věděla, ale nikdy jsem tu nebyla. Ještě nikdy jsem ho nepotřebovala.

Ta strašná bestie mi ublížila. Snažila jsem se vás všechny udržet naživu. A pak se do mě dostalo ještě něco jiného. Nemohla jsem to zastavit. Stejně jako stvůra to do mě vstoupilo bez svolení. Zneuctilo mě to.“

To potvrdilo Richardův zážitek, že jakmile ho bestie pustila, zasáhlo ho něco jiného, nějaký druh magické energie.

„Je mi líto, že ti bestie ublížila. Co se s ní stalo?“

„Poté, co do mě vstoupila ta cizí síla, bylo po bestii.“

„Chceš říct, že ji ta síla zabila?“

„Ne. Ta cizí magie se jí nedotkla. Ta se plnou silou soustředila na tebe. Jak to udělala, už jsi neměl magii potřebnou k cestování. Potom tě bestie chvilku hledala a pak zmizela. Nemohla jsem tě v sobě déle držet, tak, jsem našla nejbližší nouzový výstup.“

„A co Nicci a Cara? Byly zraněné? Jsou v bezpečí?“

„Ty také cítily bolest, kterou mi bestie způsobila, a jedna z nich se pokusila použít svou magii – což nebylo správné. Když jsem tě dopravila sem, vzala jsem je do Pevnosti Čarodějů, kam si přály cestovat. Řekla jsem té, která ve mně použila magii, že to bylo nebezpečné a že takové věci nesmí dělat.“

„Myslím, že chápu,“ řekl Richard. „Mě to také bolelo. Byly hodně zraněné?“

„Jsou v pořádku v Pevnosti.“

„Takže musíme být někde mezi Palácem lidu a Pevností,“ uvažoval nahlas Richard. „Ne.“

Pohlédl do stříbrné tváře. „Jak to? Cestovali jsme z Paláce do Pevnosti. Jestli jsi mě cestou vyložila, tak tohle místo, tenhle nouzový východ musí ležet někde mezi palácem a pevností.“

„Přestože tohle místo neznám, vím přibližně, kde leží. Jsme daleko od Pevnosti, za Agadenskou pustinou, téměř na okraji Divočiny.“

Richard měl pocit, že svět sebou trhl a odmrštil ho daleko od místa, kde se nacházel. „Ale, ale, to je mnohem dál od Paláce lidu, než je Pevnost. Proč jsi mě nevzala k nouzovému východu nejblíž k Pevnosti?“

„Takhle já nepřemýšlím. Co se tobě zdá jako nejkratší cesta mezi dvěma místy, není nejkratší pro mě. Já jsem na mnoha místech najednou.“

Richard se k ní naklonil. „Jak můžeš být na několika místech najednou?“

„Ty máš jednu nohu na tom tmavém kameni a druhou na tom světlejším. Jsi také na dvou místech současně.“

Richard vzdychl. „Myslím, že to už chápu.“

„Já cestuji jinak, než jsi zvyklý. Tohle místo, které je pro tebe přes celé Středozemí, bylo pro mě nejbližší. Musela jsem tě dostat do tvého světa, abys mohl dýchat.

Už jsi neměl magii, která je potřeba pro cestování. Ve tvých plících jsem byla já. Pro ty, kteří nemají dar, je moje esence jedovatá. Zabije je. Ale ty, protože jsi už ve mně byl a už jsi mě dýchal, jsi měl k dobru nějakou dobu na adaptaci na nové prostředí, takže to pro tebe nebylo osudné okamžitě. Smrt nenastala hned. Věděla jsem, že ti moc času nezbývá. Dělala jsem, co jsem mohla, abych tě zachránila, abych tě dopravila na místo, kde se dostaneš zpátky do tvého světa a uzdravíš se.

Přinesla jsem tě sem, vynořila se na povrch a vrátila tě do tvého světa. Byl jsi zraněný, ale věděla jsem, že moje esence, kterou jsi v sobě stále měl, tě ještě krátký čas udrží při životě.“

„Když už jsem nemohl cestovat, protože jsem neměl požadovaný dar, proč sis to myslela?“

„Byla jsem stvořena tak, abych měla prostředky pro případ nouze. Tyto prostředky mám v sobě – a proto byly i v tobě. Pomohly začít proces zotavování. Byly vymyšlené pro krizové situace, ale stejně jsem byla varována, že není jisté, že budou fungovat, protože se nedají postihnout všechny možné situace.

Zatímco jsi spal na pomezí dvou světů a moje magie, kterou jsi měl stále v sobě, napomáhala odstranit to, co se pro tebe stalo jedem, vzala jsem ostatní do Pevnosti. Když jsem se vrátila, počkala jsem u tebe, až ses zotavil natolik, abys mohl zase dýchat, a pak jsem ti připomněla, co máš udělat, abys žil.

Nějakou dobu jsem nevěděla, jestli to bude fungovat. Nikdy předtím jsem nic takového dělat nemusela. Bylo to hrozné čekání, jak jsi tady ležel, když jsem nevěděla, jestli se znovu nadechneš. Bála jsem se, že jsem tě zklamala a způsobila ti smrt.“

Richard se dlouho díval do její stříbřité tváře. Nakonec se usmál. „Děkuji ti, slif. Zachránila jsi mi život. Postupovala jsi správně. Bylo to dobré.“

„Jsi můj pán. Udělala bych pro tebe cokoliv.“

„Tvůj pán. Pán, který nemůže cestovat.“

„Pro mě je to stejná záhada jako pro tebe.“

Richard se to snažil promyslet, pochopit, ale poté, co se málem utopil ve slif, ho dýchání stále bolelo a měl problém se soustředit.

Opřel si předloktí o kolena. „Předpokládám, že není žádná možnost, jak bys mě mohla dopravit zpátky do Pevnosti, viď?“

„Je, pane. Jestli si přeješ cestovat, vezmu tě tam.“

Richard se napřímil. „To jde? Jak?“

„Musíš získat potřebnou magii, a pak tě mohu zase vzít do sebe. Pak budeme cestovat. Budeš potěšen.“

Získat potřebnou magii. Nevěděl, jak ji používat, ani když ji měl. Nedovedl si představit, co se stalo s jeho darem a už vůbec neměl žádnou představu, jak jej získat zpátky. Mnohokrát se ho v minulosti chtěl zbavit, ale teď, když se to skutečně stalo, myslel jen na to, jak ho zase získat.

Když dar pozbyl, bestie ho evidentně ve slif ztratila, jako náplast na ztrátu daru se zdálo, že bude mít o jednu starost méně – díky daru ho totiž bestie mohla najít a pronásledovat. V magii zřejmě musela být zachována rovnováha. To asi platilo pro její ztrátu.

Richard si prsty pročísl vlasy. „Aspoň Nicci a Cara to zvládly a jsou v bezpečí.“ Pohlédl na slif. „Víš jistě, že jsou v pořádku?“

„Ano, pane. Jsou v bezpečí. Vzala jsem je do Pevnosti, kam si přály cestovat. Měly potřebnou magii.“

„A řekla jsi jim, kde jsem. Řekla jsi jim, co se stalo.“

Vypadala překvapená jeho slovy, které zněly spíš jako konstatování než otázka. „Ne, pane. Nikdy neprozrazuji, co dělám s ostatními.“

„No, bezva,“ zabručel. Snažil se ovládnout. „Ale mně jsi o ostatních řekla.“

„Ty jsi můj pán. S tebou dělám věci, které bych s nikým jiným nedělala.“

„Slif, jsou to moje přítelkyně. Asi jsou šílené strachy a starostmi o mě. Musíš jim říct, co potřebují vědět.“

Stříbrná hlava se k němu naklonila. „Pane, nemůžu tě zradit. To bych nikdy neudělala.“

„To není žádná zrada. Říkám ti, že je v pořádku, když jim řekneš, co se stalo.“

Slif vypadala, že to považuje za nejpodivnější žádost, jakou kdy slyšela. „Pane, ty chceš, abych ostatním řekla o nás, o tom, co spolu děláme?“

„Slif, snaž se to pochopit. Už nejsi prostitutka.“

„Ale lidé mě využívají pro potěšení.“

„To není stejné.“ Richard si opět zajel rukou do vlasu a snažil se, aby to neznělo rozzlobeně. „Poslouchej, starodávní Čarodějové tě proměnili z toho, co jsi bývala.“

Slif vážně přikývla. „Já vím, pane. Vzpomínám si. Vždyť se to stalo mně.“

„Teď jsi jiná. Už to není jako předtím. Nemůžeš ty dvě věci srovnávat. Jsou rozdílné.“

„Mám povinnost sloužit jiným, jen v jiném směru. Ale povahu mám pořád stejnou.“

„Ale někteří z nás, kteří využívají tvých služeb, si velice cení tvé pomoci.“

„Vždycky jsem byla ceněna za to, co jsem dělala.“

„Tohle je však jiné, než co jsi dělala dřív.“ Richard se s ní nechtěl přít. Starosti mu dělaly mnohem důležitější věci. „Slif, když cestuješ s námi, často tím pomáháš zachraňovat životy. Když jsi nás vzala do Paláce lidu, pomohla jsi mi skončit válku. Děláš správné věci.“

„Když myslíš, pane. Ale musíš pochopit, že ti, kdo mě stvořili, mě udělali takovou, jaká jsem. Využili toho, co jsem byla předtím. Nemůžu být jiná. Nemohu si přát být jiná, stejně jako ty nemůžeš cestovat jen proto, že si to přeješ.“

Richard vzdychl. „Asi ne.“

Jak přemýšlel, přelomil v ruce suchou větvičku. Díval se na krásnou tvář, která ho sledovala a visela na každém jeho slovu. Nakonec promluvil.

„Jsou chvíle, kdy není jiná možnost a ty musíš ostatním věřit. Teď je právě taková chvíle.“

Něco na jeho slovech ji zaujalo. Krásná tvář se přiblížila.

„Tak jsi to ty,“ zašeptala slif.

„Kdo?“

„Ten, o kterém mi Baraccus řekl, že přijde.“ Richardovi se zježily chloupky na krku. „Ty jsi znala Baraccuse?“

„Byl kdysi mým pánem jako ty.“

„No jistě,“ zašeptal si Richard pro sebe. „Byl válečný Čaroděj.“

„To on trval na tom, abych měla prostředky pro případ nouze, o kterých jsem ti říkala. Také nařídil, aby tady byl zřízen tento nouzový východ. Kdyby to neudělal, byl bys mrtvý. Byl velice moudrý.“

„Velmi moudrý,“ souhlasil Richard s očima upřenýma na slif. „Říkala jsi, že ti Baraccus řekl něco o tom, kdo přijde?“

Slif přikývla. „Byl ke mně laskavý. Jeho žena mě nenáviděla, ale Baraccus ke mně byl moc milý.“

„Ty jsi znala i jeho ženu?“

„Magdu.“

„Proč tě nenáviděla?“

„Protože byl Baraccus ke mně tak laskavý. A protože jsem ho od ní brala pryč.“

„Myslíš, jako že jsi ho brala na cesty?“

„Samozřejmě. Když jsem mu řekla, že bude potěšen, založila si ruce a probodávala mě pohledem.“

Richard se usmál. „Žárlila.“

„Milovala ho a nechtěla, aby ji opouštěl. Když jsme se vraceli, často na něj čekala. Když ji viděl, vždycky se usmál, a ona mu úsměv oplatila.“

„A co řekl Baraccus o mně?“

„Řekl mi stejnou větu jako ty, že jsou chvíle, kdy není jiná možnost než věřit ostatním. To byla jeho slova, stejně jako tvoje. Řekl, že jednoho dne řekne jiný můj pán přesně tahle slova, a že dodá stejná slova, která jsi řekl ty: ‚Teď je právě taková chvíle‘.

Řekl mi, že pokud nějaký pán taková slova řekne, znamená to, že je ten pravý, a že mu mám předat vzkaz.“

Richard cítil mrazení v zádech.

„Vzala jsi někam i Magdu Searusovou, viď?“

„Ano, pane. Potom jsem už Baraccuse nikdy neviděla. Ale předtím, když mi oznámil, že jednoho dne ta slova někdo pronese, mi také řekl, že mu mám předat jeho vzkaz.“

„On zanechal vzkaz?“ Když přikývla, pokynul jí rukou. „Tak jak zní?“

„Je mi to líto. Neznám odpovědi, které by tě zachránily. Kdybych je znal, věř mi, že bych ti je strašně rád řekl. Ale vím, že je v tobě dobro. Věřím ti. Vím, že v sobě máš všechno, co je potřeba, abys uspěl. Přijdou chvíle, kdy o sobě budeš pochybovat. Nevzdávej to. Vzpomeň si, že ti věřím, že vím, že to dokážeš. Jsi velice vzácný člověk, Richarde. Věř sám sobě.

Pamatuj, že já věřím, že jsi jediný, kdo to dokáže.“

Richard seděl jako opařený. Slova mu zněla v hlavě, byla mu nějak povědomá.

„Už jsem ta slova někdy slyšel.“

Slif se přenesla blíž a rysy měla napjaté. „Ano?“

Richard se soustředil a znovu si v duchu ta slova zopakoval, aby si vzpomněl…

A pak to měl. Bylo to hned potom, co mu Šota řekla o Baraccusovi. Těsně než odešla, řekla mu přesně stejná slova. Něco při těch slovech, pronášených Sotou v něm probudilo nejasnou vzpomínku.

„Byla to Šota, Čarodějnice,“ řekl Richard zamyšleně. „To ona mi ta slova řekla.“

Slif se vzdálila. „Bohužel, pane. Neobstál jsi ve zkoušce.

Richard k ní vzhlédl. „V jaké zkoušce?“

„Ve zkoušce, kterou ti připravil Baraccus. Lituji, ale neprošel jsi testem. Nemohu ti říct víc.“

Bez dalšího slova slif náhle zmizela v tmavém otvoru v kamenné dlažbě.

Richard se vrhl na břicho a naklonil se do tmy. „Ne! Počkej! Neodcházej!“

Jeho hlas však pohltila černá díra.

Slif byla pryč. Bez daru ji nemohl přivolat.

Kapitola šestá

Nicci zaslechla lehké zaklepání na dveře. Zedd vzhlédl, ale nevstal. Cara, ruce založené za zády, pohled upřený ven z okna, se ohlédla přes rameno. Nicci, která stála nejblíž dveří je otevřela. Plamínek lampy na stole nedokázal zahnat tmu z místnosti, ale stačil na to, aby osvětlil tvář vysokého proroka.

„Co se děje?“ zeptal se Nathan hlubokým hlasem. Vrhl podezíravý pohled na všechny v místnosti. „Rikka mi řekla jenom to, že jste se s Carou vrátily a Zedd mě chce okamžitě vidět.“

„Správně,“ potvrdil Zedd. „Pojď dál, prosím.“

Nathan vešel a rozhlédl se. „Kde je Richard?“

Nicci naprázdno polkla. „Nevrátil se s námi.“

„Nevrátil se zpátky?“ Když si všiml pochmurného výrazu ve Iváři Nicci, zarazil se. „Drazí duchové…“

Zedd, který seděl u Džebry na posteli ani nevzhlédl. Džebra byla v bezvědomí. Když se jí snažili zavřít víčka, vždycky se znovu otevřela. Nakonec to vzdali a nechali ji zírat do stropu.

Zedd se už postaral o její zlomenou nohu, jak nejlépe uměl. Měla velké štěstí, že Cara byla nejen rychlá, ale i silná, a že se jí podařilo chytit ji za kotník, když padala ze zábradlí balkónu. Přesto byl náraz tak velký, že se Džebra dostala až pod balkón, kde narazila nohou do podpěrného sloupu a zlomila si ji. Nicci měla podezření, že věštkyně upadla do bezvědomí ve chvíli, kdy začala padat.

Byla to ošklivá zlomenina. Zedd se hned pustil do léčení, ale protože Džebra byla v tak podivném stavu, nedokázal zranění vyléčit. Podařilo se mu kosti srovnat a použít tolik daru, aby se noha začala hojit. Až se probere, léčení bude moci dokončit. Jestli se probere. Nicci měla trochu pochybnosti.

Nicci věděla, že zlomená noha je nejmenší z jejích problémů. Ať zkoušeli cokoliv, nepodařilo se jim ji dostat ze strnulého stavu. Zedd to zkoušel. Nicci se snažila. Dokonce vyzkoušela i nebezpečné čarování využívající subtraktivní magii. Zedd byl nejdřív proti, ale když ho Nicci upozornila, že vyčerpali všechny možnosti, neochotně souhlasil.

Bohužel ani to nepomohlo. Džebra měla mysl nedostupnou. Ať už na ni Čarodějnice použila jakoukoliv magii, nedokázali ji prolomit. A navíc se to Nicci jevilo jako nevratná změna. Kdyby pronikli do podstaty kouzla, možná by našli způsob, jak ho zlomit, ale zatím se jim to nedařilo.

Nathan se sklonil a položil dva prsty na její spánek. Narovnal se a beznadějně zavrtěl hlavou na Zeddův tázavý pohled.

Nicci nic takového ještě neviděla. Zedd si naopak zpočátku mnul bradu a přemýšlel. Mumlal, že je mu na tom něco povědomého. Nevěděl však co. Navzdory naléhání Nicci i své zoufalé snaze něco udělat, byl Zedd s rozumem v koncích. Nemohl přijít na to, proč se mu nějaký aspekt toho kouzla zdá povědomý.

Koneckonců, jak jim připomněl, byl Čarodějem prvního řádu a většinu svého života strávil zkoumáním takových věcí. Věřil, že nakonec přijde na to, jaký druh kouzla byl použit. Nicci věděla, že kdyby byla Džebra při vědomí, měl by to mnohem snazší, ale Zedd nehledal výmluvy, proč se mu dosud nepodařilo odhalit povahu kouzla.

Nicci zaslechla na chodbě nějaký hluk. Nathan vystrčil hlavu ze dveří a vyhlédl ven.

„Co se děje?“ volal vzdálený hlas. Byla to Anna, doprovázená Rikkou. Došly ke dveřím. „O co tu jde?“

Když vešla udýchaná dovnitř, Nathan jí položil ruku na rameno. „Něco se stalo Richardovi.“

Z drdolu se jí uvolnil pramen šedivých vlasů a trčel z něj jako péro na klobouku. Pohledem přejela přítomné a jejich vážné tváře. Tenhle druh rychlého zkoumavého pohledu s ní měla Nicci společný. Jako matka představená Sester Světla měla vždy velitelské vystupování, které dokázalo vyvolat strach u kohokoliv, od vysoce postavených Sester až po čeledína. Přestože Nicci už nebyla Sestrou Světla, byla ve střehu, kdykoliv bývalá matka představená vešla do místnosti. Její drobnější postava jí vůbec neubírala na výhrůžném vzezření.

Anna upřela pohled na Nathana. „Co se stalo? Je ten chlapec raněný –“

„Ještě nevím,“ řekl Nathan a gestem ruky zarazil proud otázek dřív, než se na něj stačil snést. „Nech je to vysvětlit.“

„Víme jistě jenom to,“ začala Nicci, když se na ni Anna podívala, „že když jsme se vraceli ve slif z Paláce lidu, napadla nás bestie. Cara i já jsme se snažily pomoct Richardovi ji odrazit, ale nakonec nás od něj obě odtrhla. Hned potom, co se to stalo, jsem ucítila jistý druh na dálku působící magie. Vzápětí jsme byly v Pevnosti. Richard s námi nebyl. Nemáme ani potuchy, co se mu stalo potom, co byl zasažen tou zvláštní magií, kterou jsem cítila. Hestii jsme však už taky nespatřily.

Když jsme se Zeddem přišli sem, zjistili jsme, že Džebra je pod vlivem nějakého kouzla, které použila stejná osoba jako na Richarda ve slif. Protože Zedd poznal její ojedinělé působení, víme, že to byla magie vytvořená čarodějnicí.“

„A můj Agiel nefunguje,“ řekla Cara a zvedla svojí zbraň. „Naše pouto k lordu Rahlovi je přerušené. Už ho necítíme.“

„Drahý Stvořiteli,“ zašeptala Anna a sklopila pohled.

Zedd ukázal na ženu, ležící v posteli vedle něho. „A ať už čarodějnice použila jakýkoliv druh magie, jisté je, že Džebra pod jejím působením upadla do bezvědomí. Nemůžeme ji probrat. Přestože vím, že je to čarodějnické kouzlo, nemůžu přijít na to, jak to ta ženská mohla udělat – očarovat ji na dálku. Ze zkušenosti vím, že jsou nejen samotářské, ale že nemohou provádět takové věci. Nemají na to schopnosti.“

„Víš jistě, že to udělala Čarodějnice?“ zeptala se Anna.

Zedd se zhluboka nadechl a o její otázce vážně přemýšlel. „Už jsem měl s čarodějnicí co do činění dřív. Když tě jednou sekne kočka drápkem, hned tak nezapomeneš, jaký je to pocit. Neznám osobu, která tohle udělala, ale znám ten pocit. Je to čarodějnice.“

Nicci si založila ruce. „Myslím, že všichni asi tušíme, která čarodějnice to je – Šestka. A nezapomínej, že i když jsi poznal, že to jsou čarodějnická kouzla, neznamená to, že bys dokázal odhadnout hranice jejích možností. Koneckonců, kdyby někdo poznal tvoji moc jako magii čaroděje, taky by to neznamenalo, že bude znát hranice tvých možností, ani tvůj skutečný potenciál.“

„To je pravda,“ připustil s povzdechem Zedd. Nathan mávnutím ruky zahnal téma čarodějnic. „Řekla Džebra ještě něco jiného o vizi, kterou měla? Řekla vůbec něco?“

Zedd s Nicci si vyměnili pohledy. „No, před tím, než byla pod vlivem toho kouzla. Pak už ne. Ale než upadla do bezvědomí, slyšeli jsme, jak říká: ‚Hvězdy. Hvězdy spadlé na zem. Hvězdy v trávě.‘“

„Hvězdy…“ opakoval si Nathan, zatímco přecházel po pokoji. Jednou rukou se držel za rameno a druhou si klepal prsty na bradě. Nakonec se otočil k Zeddovi. „Obávám se, že takové proroctví mi nic neříká. Nahlas řekla pravděpodobně jen část, a v tom případě je to málo, abych něco poznal.“

Nicci poklesla na duchu. Doufala, že prorok dokáže rozluštit slova věštkyně.

Anna se poškrábala na nose a hledala slova. „Takže je tedy možné, že…“ odkašlala si, „že jsme Richarda ztratili. Že ho ta Čarodějnice zabila.“

Cara udělala rázný krok vpřed. „lord Rahl není mrtvý!“

V tichu, které následovalo, vstal Zedd z postele. Vrhl na Caru varovný pohled, a pak řekl Anně: „Taky si to myslím.“

Anna mrkla na podrážděnou Caru, a pak zpátky na Zedda. „Vím, proč tomu věří ona, ale proč ty?“ Ukázal na Džebru. „Kvůli ní.“ Anna se zamračila. „Jak to?“

„No, první vize, kterou po několika letech Džebra měla, byla o Richardovi.“

„Správně,“ vložila se do hovoru Nicci. „Její vize se týkala toho, co se mu stane. Řekla mi – a zdůraznila to – abychom ho ani na okamžik nenechaly samotného.“

Anna významně povytáhla obočí. „A přesto jste to udělaly.“

Nicci ignorovala její narážku. „Ano. Jenže ne z vlastní vůle, ale kvůli bestii, bestie byla nepředvídatelný faktor, náhodná událost.“

Když se Anna zatvářila ještě nechápavěji, Zedd se to pokusil vysvětlit. „Věříme, že čarodějnice plánovala zasáhnout Richarda svou magií. Ale bestie se objevila v nepravou chvíli a zmařila tak její pečlivě promyšlený záměr.“

Anna se mračila dál. „Jak?“

„Bestie způsobila, že se jí nepovedlo zasáhnout Richarda, jak plánovala,“ řekla Nicci. „Díky bestii ztratila Richarda ve slif, stejně jako my. Teď má problém. Musí ho najít.“

„Takže dělá to co my,“ doplnil Zedd. „Přišla sem, nebo sem spíš vyslala svou sílu, aby zjistila od jasnovidky, kde Richard je.“

„Hledala proroctví?“ zeptala se Anna. „Čarodějnice přece vidí věci v proudu času. Proč by potřebovala jasnovidku?“

Zedd rozpřáhl ruce. „Ano, vidí věci, a Nathan by ti to dokázal určitě vysvětlit líp než já, ale zdá se, že nemůžou vidět, co chtějí, ani kdy to chtějí vidět.“

Nathan přikývl. „Proroctví má v sobě prvek náhody. Ten se objevuje kdykoliv, a nikoliv tehdy, když si to právě přeješ. Možná že starodávní čarodějové znali klíč, jak používat proroctví podle své vůle, ale pokud ano, nepředali své znalosti dál. Jen zřídka si můžeš vybírat, jaké události chceš vidět.“

Zedd zvedl prst. „Šestka zřejmě viděla, buď díky svým schopnostem nebo pomocí magie, že Džebra měla vizi, odhalující, co se stane Richardovi, a kde bude potom, tak se prostě vkradla Džebře do mysli, aby zjistila odpověď.“

„Myslím, že to je důvod, proč Džebru nemůžeme probrat,“ řekla Nicci. „Šestka jistě nechce, aby informaci, kterou získala, zjistil ještě někdo další. Přestože Džebra řekla nahlas jen pár slov, vsadila bych se, že Šestka získala z její mysli celou vizi. Domnívám se, že ji pak přinutila skočit dolů z balkónu, aby se zabila a nemohla tak odhalit svou vizi nikomu jinému. Když jsme jí to překazily, kouzlo způsobilo Džebře bezvědomí – donutit někoho k sebevraždě je mnohem snadnější než někoho na dálku zabít, a pro její účel to bohatě stačilo.“

Nathan poslouchal a zamyšleně se mračil. Mnul si ruce a v duchu celou událost probíral. „Takže ty si myslíš, že Džebra ve své věštbě odhalila, že Richard najde hvězdy, které spadly na zem? Že bude na místě, kde jsou v trávě hvězdy? Jako třeba někde, kam dopadly meteority?“

Zedd sepnul ruce za zády a přikývl. „Vypadá to tak.“

Nathan se zahleděl do strany, chvíli uvažoval a občas přikývl. Anna nevypadala, že by ji to přesvědčilo.

„Takže si myslíš, že je Richard naživu,“ zeptala se, „a že ho ta čarodějnice, Šestka, nějak očarovala?“

Nicci rozhodně kývla na souhlas. „K takovému závěru jsme se Zeddem došli.“

Anna se k ní naklonila. „Z jakého důvodu? Dovedu si představit, že mohla míl důvod Richarda zabít, ale proč by na něj chtěla vztáhnout ruku?“

Nicci před bývalou matkou představenou neuhnula pohledem. „Šestka si přisvojila majetek čarodějnice, která se tu objevila – Šoty. Proč? Co jí Šestka vzala? Šotina společníka, Samuela,“ odpověděla si sama. „A Samuel měl meč pravdy, meč, který byl předtím jeho.“

Anna se tvářila nechápavě. „Co to s tím má společného?“

„K čemu použil Samuel meč? Co ukradl?“ zeptala se Nicci.

Anně se rozšířily oči. „Jednu skříňku Ordenu.“

„Od Sestry Temnot,“ řekla Nicci, „pomocí meče pravdy.“

Anna vrhla zmatený pohled na Zedda. „Ale k čemu by ta ženská, Šestka, potřebovala Richarda?“

Zedd upřel pohled na podlahu a prsty si mnul zamračené čelo. „Aby otevřela správnou schránku Ordenu, k čemuž potřebuje velice důležitou knihu. Myslím, že vy dva byste ji měli znát.“

Nathanovi klesla čelist, když mu to došlo.

„Kniha známých stínů,“ vydechla Anna.

Zedd přikývl. „Ta kniha teď existuje jen v Richardově hlavě. Originál spálil poté, co se jí naučil zpaměti.“

„Musíme ho najít první,“ řekla Anna.

Zedd podrážděně zavrčel a v předstíraném úžasu zvedl nad jejím plánem obočí, jako by ho bez ní taková věc vůbec nenapadla.

„Máme teď mnohem naléhavější problém,“ řekla Nicci.

Cara zamávala svým Agielem. „Než najdeme lorda Kahla, nemáme k němu pouto.“

„Bez pouta,“ řekla Nicci, „jsme všichni vydáni na milost snovému cestovateli.“

Náhlé poznání zasáhlo Annu jako blesk.

„Musíme s tím hned něco udělat,“ dodal Zedd. „Hrozba je velká a není čas. Když nic nepodnikneme, můžeme tuhle válku prohrát.“

„Kam tím míříš?“ zeptal se Nathan s podezřením v hlase.

Zedd pohlédl na zamračeného proroka. „Potřebujeme, aby ses stal lordem Rahlem. Nemůžeme si dovolit riskovat, že náš lid bude bez ochrany. A pak se hned musíš vydat do Paláce lidu.“

Nathan tiše stál a vypadal zachmuřeně. Ryl vysoký, měl široká ramena. S delšími bílými vlasy vypadal impozantně. Nicci nebylo dobře u srdce, když si na Richardově místě jako lorda Rahla představila někoho jiného.

Jiná možnost však nebyla, pokud nechtěla dovolit snovému cestovateli dostat se do jejich myslí. Věděla, že její pouto k Richardovi ji nejen zachránilo život, ale ukázalo jí i radost ze života. Její pouto k Richardovi nebylo žádné formální uznání vlády lorda Rahla jako u lidu D’Hary. Bylo to vyjádření hluboké oddanosti Richardovi jako muži. Muži, kterého milovala od první chvíle, kdy spatřila jiskru života v jeho šedých očích. Richard ji naučil nejen žil, ale i miloval.

Potlačila lítost, protože věděla, že ho nikdy nebude mít – a co víc, že jeho srdce patří jiné ženě, na kterou si ani nepamatuje. Pro Nicci by bylo lépe, kdyby si na ni pamatovala, kdyby věděla, že je chytrá, krásná a milá, protože pak by se mohla radovat z Richardova štěstí. Bylo těžké být šťastná, když miloval přízrak.

„Rozumím,“ pronesl hlubokým hlasem Nathan. Anna vypadala, že bude mít tisíc námitek, ale dokázala se přes ně přenést, protože si uvědomila následky situace, kdyby neměli lorda Rahla.

„D’haranská armáda není daleko od paláce,“ řekl Nathan. „Zanedlouho bude musel čelil Jagangovým hordám. Myslím, že máš pravdu. Naší věci pomohu nejvíc tím, že tam budu s nimi.“

Nicci jim to vlastně ještě neřekla. Odkašlala si, aby se ujistila, že ji nezradí hlas. „Richard měl k armádě proslov. Proto měl namířeno do D‘Hary. Řekl jim, že nemohou bojovat proti Císařskému řádu a doufal ve vítězství.“

Anna zrudla. „Tak co čeká, že udělají? Když nebudou bojovat s armádou Řádu, co jim zbývá?“

„Působit zkázu ve Starém světě,“ řekla Nicci s pevnou rozhodností.

Zedd, Nathan i Anna na ni mlčky zírali.

„Cože jim řekl, aby udělali?“ zeptal se Zedd nevěřícně.

„Je jen jeden způsob,“ řekla Nicci. „Nemáme naději, že bychom porazili jejich armádu. Richard vymyslel plán, že d’haranská armáda místo toho zničí jejich chuť a vůli bojovat. Je to naše jediná šance.“

„Drazí duchové,“ zašeptal Zedd a odvrátil se. Přešel k oknu a díval se ven do noci. Nakonec se otočil zpátky a oči se mu leskly slzami.

„Byl jsem v jeho postavení. Musel jsem nařídit našim lidem, aby udělali věci, které museli udělat.“ Opět potřásl hlavou. „Chudák kluk. Bojím se, že má pravdu. Měl jsem si to uvědomit sám. Ale asi jsem nechtěl. Občas to vyžaduje nesmírnou odvahu, udělat to, co je třeba.“

Cara vykročila a poklekla před Nathanem. Sklonila hlavu.

„Mistře Rahle, provázej nás. Mistře Rahle, uč nás. Mistře Rahle, ochraňuj nás. Žijeme ve světle tvé přítomnosti. Ve tvém milosrdenství nacházíme útočiště. Koříme se před tvou moudrostí. Žijeme pouze, abychom sloužili. Naše životy patří tobě.“

Zedd poklekl a Rikka také. Nicci udělala totéž. Nakonec je váhavě následovala i Anna.

„Mistře Rahle, provázej nás,“ odříkávali jednohlasně. „Mistře Rahle, uč nás. Mistře Rahle, ochraňuj nás. Žijeme ve světle tvé přítomnosti. Ve tvém milosrdenství nacházíme útočiště. Koříme se před tvou moudrostí. Žijeme pouze, abychom sloužili. Naše životy patří tobě.“

Nathan stál tiše, ruce sepnuté, a hleděl dolů na jejich skloněné hlavy jako dokonalý lord Rahl. Když dokončili slova zasvěcení, postavili se, trochu vyvedení z míry nevysloveným významem toho, co právě udělali, toho, že Richard už není lord Rahl.

„A je to,“ řekla Cara. V prstech vyzkoušela svoji zbraň. „Můj Agiel opět ožil.“ Smutně se usmála. „Pouto je opět navázáno. Všichni D’Harané to poznají a budou vědět, že zase máme lorda Rahla.“

Nathan zhluboka vydechl. „Aspoň tohle nám vyšlo.“

„Nathane,“ obrátil se Zedd na proroka, „musíš hned do D’Hary. Jednotky Císařského řádu ve východních průsmycích D’Hary se stále snaží najít nějaká zadní vrátka. Ukážu ti, jak je obejít.

Bude nejlcpší, když budeme mít lorda Rahla, strážce pouta, s těmi, kteří sami brání palác.“

„A co Jagangova armáda?“ zeptala se Anna, která vypadala ustaraně, když Nathan přikývl na souhlas. „Co myslíš, že Jagang udělá, když zjistí, že se d’haranská armáda vypařila, těsně předtím, než ji mohl jednou provždy rozdrtit?“

Zedd pokrčil rameny. „Začne obléhat Palác lidu. Verna se svými Sestrami bude pomáhat při jeho obraně, ale Palác lidu je postaven ve tvaru kouzelné formule, která zesiluje magickou moc Rahlů a u všech ostatních ji zeslabuje. Verna a její Sestry nebudou schopné využít plně své schopnosti. Teď je Nathan jediný Rahl, kterého máme, který může pomoci při obraně paláce a jeho lidu.“

„Proto potřebujeme, aby se Nathan okamžitě vydal na cestu,“ řekla Nicci.

„Ještě teď v noci,“ souhlasil Zedd.

Nathan přejel pohledem ze Zedda k Nicci. „Rozumím. Udělám, co bude v mých silách. Doufejme, že Richard jednoho dne zase zaujme moje místo.“

V tu chvíli pocítila Nicci trochu úlevy.

„Budeme na tom pracovat,“ ujistil ho Zedd.

„Na to se můžeš spolehnout,“ řekla Nicci.

Cara namířila na proroka svůj Agiel. „A tebe ať ani nenapadne, chtít si tohle postavení udržet. Patří lordu Rahlovi.“

Nathan povytáhl obočí. „Já jsem lord Rahl.“

Cara se zašklebila. „Víš, jak to myslím.“

Nathan pomalu roztáhl ústa do úsměvu.

Anna dloubla Nathana pod žebra. „A žádné smělé plány, lorde Rahle. Jdu s tebou, abych dohlédla na to, aby ses nedostal do problémů.“

Nathan pokrčil rameny. „Myslím, že lord Rahl může mít společníka, Budeš to ty.“

Kapitola sedmá

Poté, co celou věčnost ležel na chladné kamenné dlažbě v hloubi lesa, zíral dolů do černé propasti a nevěděl, co dělat dál, se Richard nakonec posadil. Volal na slif až do ochraptění, ale neozvala se žádná odpověď. Slif zmizela.

Richard se opřel lokty o kolena. Sklonil hlavu a spojil ruce za krkem. Připadal si jako ztracený a nevěděl jak dál. Kolikrát od té doby, co opustil Hartland se takhle cítil? Vždycky našel cestu. Nevěděl, jestli se mu to podaří i tentokrát.

Když vyrůstal, neměl tušení, že se narodil s darem. O magii nic nevěděl. Když zjistil, že byl obdařen darem, nechtěl ho. Toužil se ho zbavit, jako by to byla nějaká choroba, kterou chytil. Chtěl být sám sebou. Nakonec se s tím vsak smířil a ocenil své schopnosti, pochopil, že jsou jeho součástí. Koneckonců, mnohokrát mu pomohly zachránit nejen vlastní život, ale i Kahlan a mnoho dalších. Dar byl jeho část, něco, s čím byl neoddělitelně spjatý, stejně jako srdce nebo plíce. Teď však o svůj dar přišel.

Nejdřív, když mu slif řekla, že nemá magii potřebnou k cestování, jen těžko mohl uvěřit, že je taková věc vůbec možná, že jeho dar může být opravdu pryč. Myslel si, že to musí být nějaká porucha, anomálie. Kdysi, když se chtěl svého daru zbavit, pátral, jak by to mohl udělat, a zjistil, že taková věc prostě není možná.

Přestože se mu to zdálo neuvěřitelné, věděl, že je to pravda. Věděl to, protože spolu s darem ztratil i schopnost pamatovat si Knihu známých stínů. Jako kdyby se ji nikdy nenaučil nazpaměť.

Kniha známých stínů byla magická kniha. K jejímu čtení byl potřeba dar, stejně jako k zapamatování textu. Bez daru nemohl Richard číst knihy o magii, nebo přesněji řečeno, nepamatoval si slova dostatečně dlouho, aby věděl, že vůbec něco přečetl, bez daru se mu takové knihy zdály prázdné. Teď jeho vzpomínka na Knihu známých stínů potemněla.

A navíc neobstál ve zkoušce, kterou podstoupil, aniž by o lom věděl. Nebylo mu ani jasné, v čem zkouška vlastně spočívala. Ale přesto neuspěl.

Měl pocit, jako by zklamal Kahlan.

Nedovedl si představit, jak ta slova mohla být nějakou Baraccusovou zkouškou. Jak ho mohla prověřit? Z čeho ho zkoušela? Nevěděl, o jaké zkoušce slif mluvila, a proto ani nemohl určit, v čem vlastně neuspěl.

Přál si, aby mu to pomohl vyřešit Zedd nebo Nicci nebo Nathan – kdokoliv. Zarazil se a zeptal se sám sebe, kolikrát už během této noci toužil po odpovědích, pomoci a záchraně. Žádné přání se mu nesplnilo. Věděl, že přání se mu nikdy nesplní.

Uvědomil si, že sebelítostí jen mrhá drahocenným časem. Musel přemýšlet a ne tu jen tak sedět a doufat, ze to někdo udělá za něj.

Lehl si a zadíval se na baldachýn z větví a listí nad sebou a na hvězdy nad ním. Usmál se výsměšně při myšlence, že padající hvězda mu třeba přání splní. Pak vypudil z mysli myšlenky na přání a soustředil se na svůj úkol.

V duchu to celé probral ještě několikrát, ale pořád mu to nedávalo smysl. Prostřednictvím zprávy, kterou zanechal ve slif, Baraccus řekl, že nemá odpovědi, které by Richarda zachránily. Baraccus však věřil, že Richard má v sobě něco, co je třeba k úspěchu. Baraccus Richardovi vzkázal, aby si věřil, a chtěl, aby věděl, že on v něj věří, ačkoliv neužil přímo jeho jméno.

Richard uvážil, že zpráva byla určena tomu, kdo se narodí se subtraktivní stránkou magie, kterou Baraccus uvolnil z Chrámu větrů, ale neznal jméno osoby, ani nevěděl, kdo ta osoba bude. Aspoň to si Richard myslel. Bylo proto pochopitelné, že Baraccus nemluvil konkrétné a nepoužil žádná jména. Zpráva byla dostatečně jasná, aniž by musel znát jméno osoby, která ji nakonec měla vyslechnout. To jí dalo nádech přímého oslovení.

Jak tohle mohl být test? Čím ho mohl pokazit?

Vzdychl a utrhl stéblo trávy osamoceně rostoucí ve spáře mezi kameny. Se stéblem v ústech o celé věci uvažoval.

Bylo možné, že by Baraccus dal slif nějakou schopnost, podobně jako ji vybavil pro případ nouzové situace, takže byla schopná poznat, jestli Richard bude moci uspět? Mohlo se stát, že slif dokázala odhalil, že Richardovi chybí ještě něco?

Zdroj. Jak se zahleděl na hvězdy, dlouho o tom přemýšlel. Řekl slif, že ta slova slyšel od Šoty, a slif náhle zmizela.

Mohla slif Šotu znát? Možná se podle Baraccusova názoru neměl Richard stýkat s Čarodějnicí. Třeba to byl důvod, proč Richard neuspěl – protože nedělal věci sám a po svém. Ušklíbl se. Jen těžko si představil, že by Baraccus nechtěl, aby spolupracoval s lidmi, hledal odpovědi, řešil problémy.

Znovu si zopakoval slova, jak si je pamatoval.

Je mi tu líto. Neznám odpovědi, které by tě zachránily. Kdybych je znala, věř mi, že bych ti je strašně ráda řekla. Ale vím, že je v tobě dobro. Věřím ti. Vím, že v sobě máš všechno, co je potřeba, abys uspěl. Přijdou chvíle, kdy o sobě budeš pochybovat. Nevzdávej to. Vzpomeň si, že li věřím, že vím, že to dokážeš. Jsi velice vzácný člověk, Richarde. Věř sám sobě.

Pamatuj, že já věřím, že jsi jediný, kdo to dokáže.

To byla podle slif zpráva od Baraccuse. Richard si však vzpomněl, že to byla stejná slova, která mu nedávno řekla šota, když ji viděl naposledy, těsně předtím, než odešla.

Richard nevěřil na náhody. V tomhle případě určitě. Šota nemohla jen tak náhodou říct stejná slova, která Baraccus chtěl, aby mu slif zopakovala. Zpráva byla příliš dlouhá a podrobná a měla mnoho osobitých znaku.

Pokud to tedy nebyla shoda náhod, a Richard o tom byl přesvědčený, proč Šota použila přesně stejná slova jako Baraccus? Bylo to také poselství? Snažila se mu tím něco říct? Varovat ho před něčím?

Jestli mu chtěla čarodějnice pomoci, proč ho nevarovala před zkouškou a neřekla mu to? I kdyby mu nemohla říct správnou odpověď, mohla mu aspoň prozradit, co to bude za zkoušku. Zedd často říkal, že čarodějnice nikdy neřeknou to, co člověk chce vědět, aniž by mu zároveň neřekly i to, co slyšet nechce. Byl to snad tenhle případ? Pochyboval o tom. I když mu ten den řekla spoustu hrozných věcí – věcí, které, jak se ukázalo, mu nakonec pomohly pochopit, co musí udělat s armádou, nenechat ji, aby se postavila Jagangovi v rozhodující bitvě.

Co ho na té zprávě dráždilo, bylo to, že v ní byly zvláštní fráze a obraty: odpovědi, které by tě zachránily; bych ti je strašně ráda řekla; pamatuj, že já věřím, že jsi jediný, kdo to dokáže. Nebyla to běžně používaná slovní spojení. Nelišila se nijak výrazně, ale byla trochu výstřední, téměř dětinská, a přitom dost formální. Richard vzdychl. Nemohl přijít na to, proč mu styl té zprávy připadá neobvyklý.

A pak si vzpomněl.

Uvědomil si, proč se mu ta slova zdála tak znepokojivě povědomá, když je Šota vyslovila. Bylo to proto, že už je slyšel dříve.

Byla to stejná slova, která řekla noční bludička toho dne, kdy se Richard poprvé setkal s Kahlan.

Byli v borovici poutníků. Kahlan se ho zeptala, jestli se bojí magie, a pak, jako by se chtěla přesvědčit o pravdivosti jeho odpovědi, vytáhla malou lahvičku, ve které měla bludičku. Noční bludička, Šar, pomohla Kahlan dostal se přes hranici, ale tehdy už umírala. Nebyla schopná žít tak daleko od domova a bez ostatních příslušníků jejího druhu. Neměla dost sil, aby znovu překročila hranici.

Richard si vzpomněl, jak Kahlan řekla: šar obětovala svůj život, aby mi pomohla, protože když Darken Rahl zvítězí, zahynou spolu s jinými i všechny takové, jako je ona.

Bludička byla také první, která Richardovi prozradila, že ho pronásleduje Darken Rahl. Šar ho varovala, že i když bude utíkat, stejně si ho najde a zabije ho. Richard bludičce poděkoval, že pomohla Kahlan. Řekl šar, že mu prodloužila život tím, že mu zabránila udělat hloupost. A také jí svěřil, že když ji poznal, jeho život se stal lepší, a ještě jednou jí poděkoval, že pomohla Kahlan přes hranici.

Šar mu pak sdělila, že mu věří a tak dál, přesně jak to Baraccus vzkázal po slif. Tehdy si myslel, že ty trochu zvláštní fráze patří k charakteristickému vyjadřování bludiček – a možná to tak i bylo, ale Baraccus z nějakého důvodu použil stejná slova.

I Šota použila stejná slova – buď úmyslně nebo bez znalosti jejich původce – bezpochyby proto, aby mu pomohla tím, že mu připomene slova Šar. Pravděpodobně neznala skutečný důvod, proč ta slova řekla, ale jejím prostřednictvím měl být donucen k přemýšlení. A měl si vzpomenout. Ale zřejmě to způsobila děsivá vize Kahlan, jak přihlíží jeho popravě, že si nespojil šotina slova s tím, co před mnoha lety slyšel od noční bludičky. Ta hrozná představa prostě přehlušila všechno ostatní.

Richard naslouchal zvukům lesa, šumění listí, bzučení hmyzu, vzdálenému ptačímu křiku a v mysli se mu vynořila jiná vzpomínka.

Bludička Šar vyslovila jeho jméno, aniž by jí byl představen. Předpokládal, že ho někde zaslechla, když byla schovaná v malé lahvičce ve váčku, který měla Kahlan u pasu.

Nebo jeho jméno už znala.

Richardovi se úžasem rozšířily oči, když si vzpomněl ještě na něco jiného. Zeptal se bludičky, proč ho chce Darken Rahl zabít, jestli proto, že pomáhá Kahlan, nebo jestli to má jiný důvod.

Šar se k němu přiblížila a zeptala se: Jiný důvod? Tajemství?“

Tajemství.

Richard vyskočil na nohy a hlasitě vykřikl. Přitiskl si zápěstí ke spánkům, neschopný potlačit další výkřik.

„Už to chápu! Drazí duchové, pochopil jsem to.“ Tajemství.

Richard si tehdy myslel, že bludička ví o zubu, který ukrýval pod košilí, ale bylo to úplně jinak. Se zubem to nemělo nic společného. Šar se ho ptala na něco docela jiného. Nabízela mu první příležitost získat tajnou knihu, kterou mu Baraccus zanechal.

Ale bylo příliš brzy. Richard ještě nebyl připravený.

Tehdy Richard také neprošel testem. Ten večer s bludičkou poprvé neuspěl. Baraccus však nevěděl, kdy bude Richard připraven. Musel mít způsob, jak ho čas od času vyzkoušet. Šota mu řekla, že skutečnost, že se Baraccus postaral o to, aby se Richard narodil se svou schopností, ještě neznamenala, že bude dělat správné věci.

Baraccus neponechal nic náhodě – a proto si ho občas potřeboval vyzkoušet, jestli se naučil svůj dar používat, aby udělal věci, které musely být vykonány. Richard by rád věděl, kolik jiných věcí, se kterými se setkal, byly dílem Baraccuse. Na to teď nedokázal odpovědět.

Když mu slif řekla, že neobstál ve zkoušce, nevěděl ani, že to bylo už podruhé. Zkouška slif byla náhradní, opakovaná, až bude Richard vědět víc. Až pozná, kdo skutečně je.

Tajemství.

Richardovi se málem rozskočila hlava. Všechny emoce se náhle srazily a sevřely mu vnitřnosti pocitem vzrušení ze všeho toho poznání.

Vrhl se na dláždění a sklonil se nad otvorem.

„Slif! Vrať se! Už vím, co Baraccus chtěl! Už to chápu! Slif!“

Jen pár desítek centimetru od něj se v chladném svitu měsíce zalesklo tekuté stříbro a z něj se zformovaly dokonalé rysy slif. Jak se na jejím lesklém povrchu odrážel okolní les i jeho vlastní tvář, byl na ni neskutečně krásný pohled.

Slif se usmála. „Chceš změnit svou odpověď, pane?“

Richard měl sto chutí políbit její rtuťovitou tvář. „Ano.“

Slif dala koketně hlavu na stranu. „A co mi chceš říct, pane?“

„Ještě předtím mi to řekla noční bludička. Šota byla až druhá.“ Richard zamával rukama v marné snaze říct jí všechno najednou, než řekne, že opět neuspěl. „Šota byla až druhá. Poprvé mi ta slova – Baraccusova slova – řekla noční bludička. Od ní jsem je slyšel poprvé. To Baraccus chtěl, abych odpověděl – že to byla noční bludička.“

Richard tak trochu očekával, že mu slif položí stříbrnou paži kolem krku a přitáhne si ho k sobě. „A ještě něco, pane?“ zašeptala slif důvěrně.

„Ano. Kromě té zprávy Baraccus chtěl, abych si uvědomil, že to, co mi zanechal – jenom mně – je ukryto u nočních bludiček.“

Slif se ještě přiblížila, na tváři pořád úsměv. Vpíjela se do něj pohledem. Vůbec poprvé její rty vyslovily slova lidským hlasem. „Prošel jsi zkouškou, pane. Jsem potěšena.“

„Tak to je poprvé,“ řekl Richard.

Slif se zasmála jasným a zvonivým smíchem.

„Znáš místo, kde žijí bludičky, pane?“

Richard zavrtěl hlavou. „Ne, ale Kahlan mi o nich něco řekla. Kahlan je moje žena. Cestovala v tobě a byla potěšená, ale ty si na ni nepamatuješ, protože ji zajaly zlé ženy, které na ni použily kouzlo, díky kterému na ni všichni zapomněli – něco podobného, jako se stalo tobě. Snažím se ji najít dřív, než ty ženy ublíží všem.

O tom to všechno je. Proto mi Baraccus něco zanechal – něco, co by mi mělo pomoci.“

„Aha. To jsem ráda, pane.“

„No a Kahlan mi řekla o místě, kde mají noční bludičky domov. Tvrdila, že je nádherné.“

„To mi Baraccus řekl taky.“

„Kahlan říkala, že bludičky nejsou za denního světla vidět. Je možné je spatřit jen v noci. Proto se jim asi říká noční bludičky.

Kahlan mi vyprávěla, že vypadají jako hvězdy, spadlé z nebe. Říkala, že je to jako vidět hvězdy v trávě.“

Slif souhlasně přikývla. „Jsem šťastná, že jsi potěšený, pane.“

„Můžeš se tam dostat? Na místo, kde žijí noční bludičky – na místo, kde jsou hvězdy spadlé na zem?“

„I kdybys mohl cestovat, tak se obávám, že nemohu,“ řekla slif. „Baraccus nařídil postavit tento nouzový východ z určitého důvodu. Nechtěl, abych se mohla dostat do domova nočních bludiček, protože si nepřál, aby někdo věděl, že tam byl. Nechtěl ani, aby se to místo stalo zastávkou, ale přál si, aby zůstalo vzdálené a tajné, místo hvězd, spadlých na zem.

Baraccus mi prozradil, že tento výstup není od bludiček daleko a je zároveň nejbližším místem, kam se mohu dostat. Nechtěl, abych dala někdy najevo, že tohle místo existuje, ani abych někdy prozradila cokoliv, co by se týkalo mých budoucích pánů. Tím tě chránil. Proto jsem nemohla tvým přítelkyním říct kde jsi. Tahle bezpečnostní opatření byla také součástí toho, co mělo získat správná slova od správné osoby. To tě nejen chránilo, ale odřízlo tě od pomoci tvých přátel a donutilo té to k vlastnímu myšlení. Baraccus řekl, že právě myšlení ti otevře cestu.“

Richardovi se točila hlava ze všeho, co se dozvídal. Naklonil se blíž a chtěl si potvrdit, co už tušil. „Dopravila jsi sem Baraccusovu ženu, Magdu, viď? A ona něco nesla.“

„Ano. Tohle je místo, kam jsem dopravila Magdu poté, co jsem viděla mého pána, Baraccuse, naposledy. Než se vrátila, uložila tenhle kámen zase na své místo. To bylo naposledy, co jsem ji viděla. Od té doby tu nikdo nebyl.

Obstál jsi ve zkoušce, pane. Tohle je cesta do tajné knihovny, kterou ti Baraccus zanechal.“

Kapitola osmá

Kahlan opatrně překračovala trosky budov, které během milénií chátraly, až se nakonec zřítily dolu ze strmých svahů. Všude kolem ležely roztroušené kusy cihel a kamení. Bylo snadné ve tmě klopýtnout, upadnout, a cesta dolů byla dlouhá. Jillian, která se jako stín pohybovala před nimi, šplhala po ruinách lehce jako kamzík. Sestra Ulicie postupovala před Kahlan a zbylé dvě Sestry za ní. Jak stoupaly do příkrého svahu namáhavě oddechovaly. Přestože byly celé dychtivé, aby už byly u cíle, doléhala na ně únava. Často jim podklouzly nohy a jen taktak se neskutálely dolů.

Kahlan si pomyslela, že by jim měl někdo poradit, aby s výstupem na rozvaliny Casky počkaly na denní světlo. Ona to ale nebude. Sestry si dělaly co chtěly, a Kahlan do toho neměla co mluvit. Každý její návrh by nakonec skončil bitím za vměšování.

Kahlan by ráda viděla některou Sestru spadnout a zlomit si vaz, ale věděla, že druhé dvě by se k ní chovaly stejně jako když jsou tři. Pokud šlo o to, udělat Kahlan ze života peklo, stačila na to jediná Sestra. Každá z nich jí mohla pomocí obojku působit nesnesitelnou bolest, tak šplhala bez řečí vzhůru.

Protože stezka, po které je Jillian vedla, byla tak strmá a nebezpečná, musely nechat koně dole. Ale nějaké věci Sestry potřebovaly, nebo je tam nechtěly nechat, takže je Kahlan musela nést spolu se všemi batohy, které pobrala. Bylo velice namáhavé nést tak těžký náklad po strmé stezce. Jillian jí chtěla pomoci, ale Sestry to nedovolily s tím, že Kahlan je otrokyně a musí dělat otrockou práci. Jillian řekly, ať se stará hlavně o to, aby je dovedla k Tovi. Kahlan naznačila Jillian očima, aby je poslechla, a vykročila. V duchu si připomínala, že ji taková práce jen posílí, zatímco Sestry, které se jakékoliv námaze vyhýbaly, budou slábnout.

Kahlan chtěla zůstat silná. Jednoho dne bude sílu potřebovat. Ale měla za sebou dlouhý den a síla se vytrácela.

Naštěstí se blížily ke konci dlouhého putování. Už brzy se Sestry zase sejdou, a možná chvíli zůstanou na jednom místě, opadne napětí a zmenší se zlost. Přestože se Kahlan těšila na den nebo dva oddechu, dělalo jí starosti, co se stane.

Sestry dávaly jasně najevo, že to bude konec cesty, završení jejich úsilí a počátek nové éry. Kahlan si nedovedla představit, co to může znamenat, ale dělalo jí to velké starosti. Sestry se často bavily o odměně, která je čeká a kterou už mají téměř nadosah. Ulicie několikrát poznamenala, když byla některá Sestra netrpělivá, že už to nebude dlouho trvat.

Kahlan neměla tušení, co mají v plánu, jaká velká událost se odehraje, ale věděla jistě, že v tom budou hrát roli schránky, které nesla ve vaku na zádech – schránky lorda Rahla. Sestry, které šly za ní, je neustále bedlivě sledovaly. Kahlan zaslechla, jak se bavily o tom, že až se konečně setkají s Tovi a budou mít všechny tří schránky pohromadě, začnou s přípravami.

Když se konečně vyšplhaly na vrchol stoupání a ocitly se u rozvalin ochranného valu, Kahlan vydechla úlevou. Na několika místech byl val podemletý a někde byla celá část odplavená deštěm. Kahlan se ještě naposledy rozhlédla po měsícem ozářené planině hluboko dole a pak zmizela za Jillian v tmavém průchodu. Kahlan zjistila, že mohutný opevňovací val je široký asi jako menší dům. Lidé, kteří ho stavěli, se museli obávat napadení.

Když prošly průchodem, ocitly se u shluku budov. Mnoho z nich už spadlo, některé se povážlivě nakláněly a hrozily zřícením. Masivní val udržel většinu sutin uvnitř města, ale na několika místech přes něj části zřícených domů přepadly. Brzy se dostaly do úzkých uliček mezi budovami, které byly poměrně zachovalé. Domy na okraji nesly hlavní nápor povětrnostních vlivů, a proto byly téměř v troskách. Shlukem budov prošly na hřbitov. V měsíčním svitu se jim naskytl strašidelný pohled. Jako přízraky mezi mrtvými tam stály sochy.

Na jasné obloze zahlédla Jillianina havrana Lokeyho. Dívka na něj nikdy neupozorňovala, protože doufala, že ho Sestry budou považovat za divokého ptáka, ale když se na ni Kahlan podívala, Jillian jí občas očima naznačila, aby vzhlédla. Lokey předváděl leteckou akrobacii, která vyvolávala na tváři Jillian úsměv, když se Sestry dívaly jinam. Vypadala jako dívka, která vyhledává každou záminku k radosti, aby jí trochu ulevila od sklíčenosti z toho, co se kvůli Sestrám přihodilo jí a dědečkovi. Když si Sestra Armina jednou havrana všimla, myslela si, že je to sup, který je v pusté krajině sleduje. Kahlan ji neopravila.

„Jak je to ještě daleko?“ zeptala se Sestra Ulicie a zastavila se mezi náhrobky. Z nějakého důvodu Kahlan připadalo, že dívku podezírá.

Jillian ukázala dopředu. „Už to není daleko. Tamhle nahoře projdeme domem. Je to chodba k mrtvým.“

Sestra Cecílie si pohrdavé odfrkla. „Chodba k mrtvým. Tovi měla odjakživa smysl pro dramatizování.“

Sestra Armina pokrčila rameny. „Mně se to zdá docela příhodné.“

„Tak jdeme,“ rozhodla Ulicie a gestem popohnala dívku vpřed. Jillian hned poslechla a provedla je hřbitovem do opuštěného města. Kahlan si tím nebyla jistá, protože v měsíčním svitu to nebylo moc vidět, ale zdálo se jí, že všechno – zdi, střechy, ulice – mělo stejnou barvu prachu a smrti. Strašidelné ticho halilo město do nadpřirozeného klidu. Kahlan to připadalo, jako by kráčela obrovskou kostrou města, jehož tkáň se už dávno rozpadla a zbyly jen šedivé kosti.

Na široké hlavní třídě, která musela být kdysi nádherná, soudě podle dosud zachovalých ozdobných kamenných průčelí po obou stranách, vklouzla Jillian jako stín do podloubí většího domu. Uvnitř nebylo vidět na krok. Kahlan slyšela, jak dívce pod nohama skřípe spadaná omítka. Zdálo se, že si Sestry nevšimly mozaiky na podlaze. V míslech, kam dopadlo světlo měsíce, viděla Kahlan, že podlahu tvoří mozaika, zobrazující stromy, cestičky a hřbitovní zeď. Byli tam zvěčněni i lidé.

Jak si prohlížela obraz na podlaze, Kahlan klopýtla pod těžkým nákladem na nějaké nerovnosti a padla na kolena. Sestra Ulicíe jí okamžitě udeřila tak silně, že se udeřila obličejem o podlahu.

„Vstávej, ty líná mrcho,“ zaječela na ni Ulicie a kopla ji do žeber.

Kahlan se snažila, ale s takovým nákladem to prostě nešlo. „Ano, Sestro,“ řekla a lapala po dechu, zatímco sbírala sílu.

Jillian se postavila mezi ně. „Nechte ji být!“

Sestra Ulicie se na ni zamračila. „Jak se opovažuješ se do toho plést? Zakroutím ti krkem.“

„Myslím, že z ní radši stáhnu kůži,“ řekla Sestra Armina, „a nechám její krvácející mrtvolu jako potravu supům.“

Sestra Ulicie popadla Jillian za límec. „Jdi mi z cesty, ať můžu tuhle línou mrchu potrestat.“

„Nechte ji být,“ opakovala Jillian a odmítla se hnout.

„Podřízni tomu spratkovi hrdlo a skonči to,“ vybídla ji netrpělivě Sestra Cecílie. „Na tohle nemáme čas. Tovi si už najdeme samy.“

Kahlan věděla, že musí Sestry uklidnit, než splní své hrozby, tak se jí nakonec přece jen podařilo vstát. Hned vzala Jillian za ruku a odtáhla ji od nich.

„Promiňte – je to moje chyba,“ řekla Kahlan. „Můžeme jít.“

Kahlan se pootočila, připravená vykročit, ale krok neudělala. Dobře věděla, že ho bez dovolení udělat nesmí. Sestra Ulicie se ani nepohnula. V očích měla vražedný pohled.

„Ale nejdřív dostaneš lekci, o kterou si už dlouho říkáš,“ prohlásila. „Zdá se, že sis zvykla, že ti všechno projde.“

„Necháte Kahlan být,“ řekla Jillian, částečně schovaná za Kahlan.

Sestra Ulicie si dala ruce v bok. „Nebo co?“

„Nebo vám neukážu, kde je Tovi.“

„Ty bláhové dítě,“ zavrčela Ulicie. „My už víme, kde Tovi je. Je tady. Už jsi nás k ní dovedla.“

Jillian zavrtěla hlavou. „Tady dole jsou celé kilometry chodeb. Ztratíte se mezi kostmi. Necháte Kahlan být, nebo vám neukážu cestu.“

„Já Tovi cítím,“ oznámila s přezíravým povzdechem Sestra Cecílíe. „Podřízni jí hrdlo. Už jsme dost blízko, abych pomocí svého Hanu Tovi našla.“

„Já ji taky cítím,“ přidala se Sestra Armina.

„To, že ji cítíte,“ namítla Jillian, „ještě neznamená, že dokážete najít správnou chodbu, abyste se k ní dostaly. Tam dole, kde jsou kosti, od ní můžete být jen kousek, ale když jednou špatně odbočíte, nachodíte spoustu kilometrů a nikdy k ní nedojdete. Pár lidí tam dole už zemřelo, protože nenašli cestu zpátky.“

Sestra Ulicie sevřela ruce a s pohledem upřeným na dívku přemýšlela.

„Není čas na dohadování,“ prohlásila nakonec. „Jdeme,“ řekla Jillian. Pak se otočila na Sestry a vrhla na ně významný pohled. „Už brzy vyrovnáme i tenhle účet – spolu s ostatními.“

Obrátila se zpátky s výhrůžným pohledem, při kterém Jillian vystrašeně vykulila oči. „Doveď nás k Tovi, nebo začne být netrpělivá a tvému dědovi zpřeláme kosti… jednu po druhé.“

Na Jillianině tváři se náhle mihl strach. Bez meškání je zavedla do labyrintu chodeb a místností v zadní části domu. Byla tam místa, kam dopadal měsíční svit, i taková, kde byla tma jako v hrobě. Sestry si na dlaních rozsvítily malé plamínky, aby viděly. Jillian vypadala vylekaně, když zjistila, že něco takového dokážou.

Prošly domem na další hřbitov. Aniž zpomalila, provedla je Jillian místem mrtvých mezi mohylami porostlými zakrslými olivovníky a řadami hrobů, posetých polním kvítím. Nakonec se zastavila u náhrobního kamene, odsunutého stranou, vedle tmavého otvoru v zemi.

„To máme vlézt do takové myší díry?“ zeptala se Sestra Armina.

„Jestli se chcete dostat k Tovi, tak ano.“ Jillian vyndala zpoza náhrobního kamene lampu, a když ji Sestry zapálily, začala sestupovat dolů.

Následovaly ji po úzkém schodišti. Staré kamenné stupně byly nerovné, sešlapané a hladké. Kahlan, která nesla na zádech těžký náklad, hrozilo při sestupu velké nebezpečí. Sestry zvedly do výšky blikavé plamínky, aby lépe viděly. Sestupovaly stále hlouběji do říše hrobů.

Dole schodiště končilo širší chodbou, vyhloubenou v pevném, ale měkkém podloží. Všude kolem byly ve stěnách vydlabané výklenky. Kahlan si všimla, že všechny byly plné kostí.

„Pozor na hlavu,“ upozornila je Jillian, než prošla jedním z postranních průchodu.

Všechny sklonily hlavy a následovaly ji do chodby s nízkým stropem. Ve spleti chodeb odbočovala Jillian bez zaváhání, jako by sledovala neviditelnou čáru namalovanou na zemi. Kahlan si všimla, že v prachu jsou stopy a další stopy viděla mizet i v jiných chodbách. Šlápoty byly daleko větší než od malé dívčí nožky.

Úzká, nízká chodba nakonec vyústila do větších komnat. Procházely zdánlivě nekonečným počtem místností, plných pečlivě uložených kostí. V jiných komnatách byly stěny lemovány výklenky, vyplněnými kostmi, jako by už neměli dost místa, kam všechny mrtvé dávat.

Celá řada pokojů obsahovala jen lebky. Kahlan odhadovala, že jich tam musí být tisíce. Všechny byly pečlivě naskládané od země až do stropu ve velkých výklencích. Jak kolem nich procházely, Kahlan hleděla na všechny ty prázdné oči upřené na ně. Uvědomovala si, že každá z nich kdysi patřila nějakému člověku. Že to bývali živí lidé. Každý prožíval své strachy a touhy. Připomnělo jí to, jak drahocenný a krátký byl život, jak byl důležitý, protože jakmile skončil, člověk ho ztratil navždy. Znovu jí to také připomnělo důvod, proč tolik toužila získat nazpět svůj život.

Kahlan cítila, že v Jillian má pojítko se světem a s tím, kdo vlastně je. Když ji Jillian viděla a pamatovala si ji, Kahlan trochu ožila, jako by opravdu byla někdo a její život měl nějaký smysl.

Procházely prostory, kde byly ve výklencích srovnané kosti podle druhů – stehenní, holenní, jinde pažní, a v kamenných žlabech podél zdí byly uložené drobnější kosti.

Rozdělení kostí takovým způsobem připadalo Kahlan zvláštní. Pomyslela si, že ohleduplnější by bylo nechat kostry zemřelých pohromadě. Ale možná že neměli k dispozici dost místa, a proto je tak ukládali. Možná bylo příliš obtížné vytesávat výklenky pro jednotlivé osoby nebo rodiny, když bylo tolik mrtvých, kteří museli být pohřbeni. Většinu obyvatel asi postihla nějaká epidemie a ti, co zbyli se nemohli zatěžovat nějakou pietou.

Ve městě za mohutným obranným valem byly domy namačkány těsně na sebe. Nebylo tu mnoho prostoru pro živé, takže mrtví museli ustoupit.

Vzhledem k rozlehlosti okolní krajiny bylo zvláštní, že tu žili v tak stísněných podmínkách. Ráda by věděla, jestli to třeba bylo za války, kdy úcta k mrtvým ustoupila potřebám živých. Mys se zdál být nejvíce obranyschopným místem široko daleko. Přestože město leželo na strmém útesu, bylo ho pořád ještě možné rozšířit dál. Usoudila, že prodlužovat mohutné opevnění by asi bylo příliš náročné.

Napadlo ji, že je docela možné, že lidé, kteří zde kdysi žili, měli úplné jiný vztah k mrtvým. Nakonec, jaký mají vlastně kosti význam? Život z nich vyprchal. Osoba, kterou dřív byly, už neexistovala. Ve skutečnosti to byl život, na čem záleželo. A ten smrtí skončil.

Ale lidé, kteří tu žili, museli mít k mrtvým i jejich kostem, nějaký vztah, vzhledem k tomu, jak obtížné muselo být vybudovat tak rozsáhlé podzemní město pro zemřelé. Kahlan si také všimla zaprášených, ale pečlivé vytesaných a namalovaných ozdobných prvku, kolem jednotlivých výklenků. Pozůstalí se o své mrtvé zajímali a oplakávali je.

Ráda by věděla, jestli si po její smrti na ni někdo vzpomene, jestli se vůbec někdo dozví, že kdysi žila nějaká Kahlan, která milovala život. Pocítila vůči těm kostem osten závisti. Přátelé a rodiny zemřelých ukládaly jejich kosti jako symboly svých drahých, aby na ně nikdy nezapomněli.

Kahlan by zajímalo, co se stalo všem těm lidem, kteří zde žili, lidem, kteří sem kosti uložili. Ráda by věděla, kdo pohřbil je. Pusté a prázdné město bylo tichým důkazem, že tu nikdo nezůstal. Kromě Jillian. Podle toho, co Kahlan zjistila, žila Jillian s malou skupinou kočovníků, která sem čas od času zavítala.

Došly na místo, kde se klenba chodby částečně zřítila a na zemi ležela hromada suti. Sestra Armina popadla dívku za ruku a prudce ji k sobě otočila. „Tahle cesta katakombami mi už začíná lézt krkem. Doufám, že nás nevedeš nějakou hloupou oklikou.“

Jillian ukázala rukou. „Už tam téměř jsme. Pojďte a uvidíte.“

„Dobře,“ řekla Ulicie, „jdeme.“

Jillian obešla velký kamenný kvádr, který vypadal, že dříve zakrýval nějaký vchod. Na podlaze byly rýhy, jak byl odtažen stranou a uvolnil tak průchod. Když Jillian vešla dovnitř, Kahlan viděla, že její lampa osvítila komnatu s policemi, vytesanými do skály. Police byly plné knih. Barvy jejich kožených hřbetů byly vybledlé, ale převažovala červená a modrá, zbytek tvořila směsice barev od zelené po zlatou.

Sestry si s úžasem knihy prohlížely. Rázem měly dobrou náladu. Sestra Armina uznale hvízdla a pomalu procházela kolem polic. Cecílie se nahlas rozesmála. Dokonce i Sestra Ulicie se usmála a prstem přejela po zaprášených hřbetech.

„Tudy,“ pobídla je Jillian.

V radostné náladě šly za dívkou, která je vedla řadou dalších místností, převážně malých a plných polic s knihami. Pak Jillian zamířila do spleti chodeb, vytesaných ve skále, které vedly ještě hlouběji do podzemní knihovny. Zatímco spěchaly za Jillian a Kahlan, Sestry se snažily přečíst tituly alespoň některých knih. Světlo lampy osvětlovalo další tmavé komnaty plné knih.

„Proklaté Světlo,“ zašeptala Sestra Ulicie užasle. „Našly jsme středisko v Casce. Tohle je místo, kde ta kniha určitě bude. Vsadím se, že ji Tovi celou dobu hledala.“

„Já se vsadím, že už ji našla,“ řekla Cecílie vzrušeným hlasem.

Sestra Ulicie se zasmála. „Mám pocit, že máš pravdu.“

Další chodbou vytesanou ve skále došly k dvoukřídlým dveřím. Každé křídlo dveří s vyřezaným motivem vinné révy, bylo tak široké, že mohlo sloužit jako samostatné dveře. Kahlan měla za to, že takové dveře tam nejsou bezdůvodně.

„Cítím za nimi Tovi – konečně,“ prohlásila Sestra Cecílie s úlevou.

„Myslím, že s rituálem bychom mohly začít už dnes v noci,“ zamumlala Armina.

Sestra Ulicie přikývla a vzala za bronzovou kliku. „Jestli Tovi knihu našla – a vsadila bych se, že už ji má – tak budeme mít všechny tři schránky konečně pohromadě a nevidím důvod, proč bychom nemohly začít hned.“ Zamyšleně se usmála. „Čím dřív bude Strážce vysvobozen ze svého vězení, tím dřív získáme naši odměnu.“

Kahlan uvažovala, jestli by jim mohla jejich plány nějak překazit. Byla si jistá, že jakmile dokončí to, co mají v úmyslu udělat, nebude cesty zpátky – pro nikoho. Uvažovala o schránkách, které nesla, a přemýšlela, co by se stalo, kdyby ve chvíli, kdy budou Sestry rozradostněné opětovným shledáním s Tovi, zničila alespoň jednu ze schránek. Možná by měla čas rozbít obě.

Kahlan věděla, že takový čin by Sestry rozběsnil a zabily by ji. Ale Kahlan dospěla k názoru, že když se Sestrám podaří jejich plán, stejně zemře.

Sestra Armina se naklonila k Ulicii. „A myslím, že jako první věc, kterou uděláme, bychom měly vyrovnat staré účty.“ Pomstychtivý výraz na její tváři se prohloubil. „Moc dobře si vzpomínám, jak mě ten arogantní tyran posílal do stanů. Nikdy nezapomenu, co dovolil svým vojákům, aby nám prováděli.“

Sestra Ulicie stáhla obočí ve vražedném výrazu. „No, myslím, že ten účet vyrovnáme s velkou radostí všechny.“ Rozvlnila ústa ve zlověstném úsměvu. Pak stiskla bronzovou kliku. „Tak jdeme na to.“

Kapitola devátá

Sestra Ulicie otevřela dveře a vešla do tmavé místnosti. „Tovi? Co tu děláš potmě – spíš?“ Její hlas ovládla zlost. „Vzbuď se. To jsme my. Konečně jsme dorazily.“

Plamínky na natažených dlaních Sester osvětlily louče v držácích na stěnách, ale jinak nic. Sestry proto vyslaly plamínky k loučím a ty se sykotem vzplály. Jak se rozjasnilo, bylo vidět, že je to menší místnost s policemi, vytesanými do světlé skalní stěny.

Proti dveřím stál masivní stůl. Na židli s vysokým, vyřezávaným opěradlem seděl za stolem statný muž. Rukou si podpíral bradu a díval se na ně.

Byl to už od pohledu nejkrutější člověk, jakého kdy Kahlan viděla.

Sestry strnuly a vytřeštily oči hrůzou z toho, co před sebou spatřily.

Urostlý muž klidně seděl za stolem a díval se na Sestry. To, že nepromluvil, nepohnul se a evidentně nikam nespěchal, jen zvyšovalo téměř hmatatelný pocit nebezpečí v místnosti. Jediný zvuk vydávaly hořící louče.

Muž se svalnatými pažemi a býčí šíjí byl ztělesněním hrozby. Neměl košili a rozhalená jelenicová vesta, pod kterou se rýsovala mohutná hruď, ještě zdůrazňovala široká a svalnatá ramena. Paže nad vystouplými bicepsy mu obepínaly stříbrné obruče. Na každém prstu měl zlatý nebo stříbrný prsten, jako by chtěl každému dát bezostyšně najevo, že jsou spíš kořistí než ozdobou. Jeho oholená hlava odrážela záblesky plápolajících loučí. Kahlan si ho nedovedla představit s vlasy. To by jeho zjevu ubralo na výhrůžnosti. Zlatý kroužek v levé nosní dírce byl spojen tenkým zlatým řetízkem s dalším zlatým kroužkem v levém uchu. Až na proužek vousů uprostřed brady a dvou proužků kolem úst, byl hladce oholen.

Ačkoliv byl jeho vzhled působivý, hrozivý a měl krutý výraz, opravdový strach vyvolávaly jeho oči. Neměly vůbec žádné bělmo. Byly inkoustově černé a zastřené temnými stíny, které jim propůjčovaly nádech tajemnosti. A když je upřel na Kahlan, nepochybovala o jejich pronikavosti. Cítila se jako nahá. Pod tíhou rostoucí paniky se jí málem podlomila kolena.

Když se jeho pohled přesunul na Sestry, Kahlan slepě natáhla ruku, našla Jillian a ochranitelsky ji k sobě přivinula. Cítila, jak se dívka třese. Zároveň si však uvědomila, že Jillian není překvapená, že toho muže vidí.

Kahlan nechápala nečinnost Sester. Ten muž představoval zcela jasnou hrozbu, takže čekala, že ho okamžitě spálí na popel. Sestry se nikdy předtím nerozpakovaly zabít kohokoliv o kom si myslely, že by jim mohl způsobit nějaké problémy, tento muž evidentně představoval mnohem víc než problémy. Vypadal, že je schopný rozdrtit jim lebky jediným stiskem. Pohled jeho očí prozrazoval, že je zvyklý dívat se na různé krutosti.

Za Kahlan vystoupili z přítmí dva statní muži a zavřeli dveře. I oni vypadali hrozivě, v obličejích i na pažích byli potetovaní. Svaly se jim leskly potem a vypadali, že si nesmývají saze z ohňů. Jak se postavili před zavřené dveře, ucítila Kahlan i přes zápach hořící smůly jejich pot.

Ti dva vypadali, že jsou připraveni na všechno. V těžkých kožených bandalírech nosili pestrý výběr nožů. Z opasků jim visely sekery a palcáty a leskly se ve světle loučí. Obličeje měli probodané kovovými hroty v uších, obočí i v nosech. Téměř se zdálo, že si tváře probili hřeby. Také byli ostříháni dohola. Nevypadali už ani jako lidé, tím méně civilizovaní lidé, ale spíš jako záměrně zkažená parodie lidského druhu, pyšnící se ocelí, špínou a krutostí.

I když měli krátké meče, nevytasili je. Nejevili nejmenší známky strachu ze Sester.

„Císař Jagang…“ vydechla Sestra Ulicie tiše. Císař Jagang!

Kahlan zamrazilo až v hloubi duše.

Něco v představě o tomto muži, kterou si vytvořila poté, co v dáli spatřila jeho armádu a navštívila několik míst, která napadla, přimělo Kahlan bál se ho ještě víc než Sester. Přispěl k tomu i mužný vzhled, který dodal hrozbě, kterou představoval, další rozměr.

Pokud si pamatovala, Sestry dělaly všechno možné, aby se Jagangovi vyhnuly, a teď tu seděl přímo před nimi. Vypadal uvolněně jako někdo, kdo má všechno pod kontrolou. Zdálo se, že nemá žádné starosti. Nevypadal ani, že by ho Sestry nějak zvlášť zajímaly,

Kahlan věděla, že to není náhodné setkání. Celé to bylo naplánované.

Nebyl to jen strach z Jaganga, získaný z vyslechnutých rozhovorů Sester a z toho, jak se mu všemožně snažily vyhnout, co Kahlan cítila. Bylo to něco mnohem hlubšího, temný děs, zakořeněný v její duši, téměř nedostupná vzpomínka, která se projevila jako nejasný stín.

Když Kahlan pohlédla kradmo stranou, Sestry pořád stály na místě jak přikované. Ve tvářích byly popelavé.

Sestra Ulicie na sobě měla modré šaty, které si oblékla právě na setkání s Tovi. Teď byly zaprášené a pomačkané nejen od výstupu do města, ale i od sestupu do jeho nitra. Sestra Armina měla bílé šaty s volánky kolem zápěstí a hlubokého výstřihu. Za daných okolností, v zaprášené komnatě a před chlípnýma očima těch surovců, vypadaly volánky naivně a směšně. Sestra Cecílie, starší, zdrženlivá a jako vždy upravená s vlnitými šedivými vlasy, nyní vypadala, že je na pokraji zbláznění.

Jagang Sestry pozoroval tvrdým pohledem. Kahlan viděla, jak si tu chvíli vychutnává, jak ho těší jejich strach. Kdyby Sestry mohly něco dělat, Kahlan byla přesvědčená, že by to už udělaly.

Armina si navlhčila rty. „Excelence,“ pronesla tiše. Kahlan to považovala za ubohý pokus o uctivé oslovení, pramenící víc ze strachu než z úcty.

„Excelence,“ přidala se Cecílie roztřeseným hlasem.

Kahlan zřídka viděla Sestry opatrné nebo ostražité, ale nikdy vystrašené. Ani si to nedovedla představit. Vždycky se zdálo, že mají všechno pod kontrolou. Teď nebylo po jejich obvyklé povýšenosti ani památky.

Všechny se poklonily jako loutky.

Když se Ulicie napřímila, naprázdno polkla. Přestože byla vyděšená, zvědavost a nesnesitelné ticho ji přiměly k řeči.

„Excelence, co tady děláte?“

Jagangův nebezpečný výraz se změnil v úsměšek nad jejím nevinným ženským tónem.

„Ulicie, Ulicie, Ulicie…“ povzdechl si zhluboka. „Ty jsi opravdu neuvěřitelně hloupá čubka.“

Všechny tři náhle klesly na kolena, jako by je srazila neviditelná pěst. Uniklo jim zasténání.

„Prosím, Excelence, nechtěly jsme –“

„Vím přesně, co jste chtěly. Vím o každičké špatnosti ve vašich hlavách.“

Kahlan nikdy neviděla Sestru Ulicii vystrašenou a už. vůbec ne takhle otřesenou. „Excelence… nechápu…“

„Samozřejmě že to nechápeš,“ řekl jízlivě, když zmlkla. „Proto klečíš ty přede mnou a ne naopak, jak jste si přály, viď, Armino?“

Když upřel pohled na Sestru Arminu, tiše vykřikla. Z ucha jí vytékal pramínek krve a klouzal po jejím bílém krku. Kromě třasu se ani nepohnula.

Jillian Kahlan pevně objala. Kahlan jí položila ruku na tvář a přitiskla ji k sobě ve snaze ji uklidnit, ale to v přítomnosti takového člověka nebylo možné.

„To máš i Tovi?“ zeptala se Ulicie, stále šokovaná nepochopitelným zvratem událostí.

„Tovi!“ Jagang vybuchl smíchy. „Tovi! Ta už je dávno mrtvá.“

Sestra Ulicie na něj upřela oči plné hrůzy. „Ona je mrtvá?“

V přezíravém gestu mávl rukou. „Nakonec ji na věčnost poslala naše společná přítelkyně, velice nevěrná a zrádná přítelkyně. Dovedu si představit, jak Strážce podsvětí zuří, že Tovi nesplnila úkol. A vy budete mít celou věčnost na to, abyste zjistily, jak velká je jeho zuřivost.“ Na tváři se mu znovu objevil úsměšek. „Ale nejdřív si to s vámi vyřídím já na tomhle světě.“

Sestra Ulicie sklonila hlavu. „Jistě, Excelence.“

Kahlan si všimla, že se Sestra Armina pomočila. Sestra Cecílie vypadala, že každou chvíli buď propukne v pláč nebo začne ječet.

„Excelence,“ dodala si odvahu Sestra Ulicie, „jak jste mohl… tedy chci říct… přes naše pouto.“

„Vaše pouto!“ Jagang se pobaveně rozesmál a bouchl do stolu. „Ach tak, ty myslíš vaše pouto k lordu Rahlovi! Vaše dojemná oddanost lordu Rahlovi, která vás chrání před mou schopností snového cestovatele.“

Kahlan poklesla na mysli, když slyšela, že Sestry jsou v nějakém spojení s lordem Rahlem. Z nějakého důvodu o něm měla lepší mínění. Bolelo jí, že se spletla.

„,My proti lordu Rahlovi nebojujeme‘,“ řekl vysokým hlasem a zjevně Ulicii napodoboval a citoval nějaký její dřívější výrok. „Jagang ho chce zničit, my ne. My použijeme magickou moc Ordenu, a pak poskytneme Richardu Rahlovi to, co mu můžeme poskytnout jen my. To stačí, aby pouto mezi námi zůstalo zachováno a ochránilo nás před snovým cestovatelem’.“

Přestal mluvit ženským hlasem. „Vaše věrnost a oddanost lordu Rahlovi je opravdu dojemná.“

Bouchl pěstí do stolu. Ve tváři zrudl zlostí. „To jste si, vy hloupé čubky, opravdu myslely, že vás takové pouto k lordu Rahlovi, jaké jste si vysnily, ochrání?“

Kahlan si vzpomněla, že o něčem takovém se Sestry bavily, a ani tehdy tomu nerozuměla. Proč by měl Richard Rahl mít cokoliv společného s tak zlými ženami, natož aby ho s nimi pojilo nějaké pouto? Mohlo být vůbec něco takového pravda? Byl snad stejně špatný jako Sestry?

Jedna věc jí na tom však neseděla. Pokud mu byly oddané, proč by potom kradly schránky z jeho paláce?

„Ale pouto má magickou moc…“ Sestra Ulicie zmlkla.

Jagang se postavil. Sestry vyděšeně zalapaly po dechu a roztřásly se ještě víc. Kahlan si byla jistá, že kdyby mohly, tak by o krok couvly.

Potřásl hlavou, jako by nemohl uvěřit, že mohou být tak hloupé a pořád to nechápal. „Ulicie, byl jsem ve tvé mysli a sledoval celou tu záležitost s vaší přísahou. Byl jsem tam i před lety, ten den, kdy Richardu Rahlovi navrhla svůj plán. Musím říct, že jsem nemohl uvěřit, že to myslíš vážně. Nechtělo se mi věřil, že můžeš být tak hloupá a myslet si, že bude s něčím takovým souhlasit, jen aby tě ode mě osvobodil.“

„Ale mělo to fungovat.“

„Ne, taková věc nemohla nikdy fungovat. Byla to jen pošetilá představa. Chtěla jsi věřit, že je to pravda, tak jsi tomu věřila.“

„Vy jste byl ten den v našich myslích?“ zeptala se Sestra Cecílie. „Proč jste nás nechal uvěřit, že jsme uspěly?“

Upřel na ni svůj inkoustově černý pohled. „Nevzpomínáte si, co jsem vám všem řekl hned na začátku, první den, kdy jste přede mnou stály? Ovládání, řekl jsem vám, je mnohem výhodnější než zabíjení, taky jsem vám řekl, že jsem vás šest mohl zabít, ale k čemu by mi to bylo? Dokud vás ovládám, nepředstavujete pro mě hrozbu, ale naopak vás mohu v mnoha směrech využívat.

Ne, samozřejmě že si to nepamatujete, protože jste si raději myslely, že jste dost chytré, abyste mě obelstily vaším bláhovým nápadem s poutem. Domnívaly jste se, že vás nikdo nedoběhne, a teď tu přede mnou stojíte. Měl jsem vás ve své moci celou dobu.“

„A přesto jste nás nechal… dělat, co jsme chtěly?“ zeptala se Cecílie.

Jagang pokrčil rameny a obešel stůl. „Kdybych chtěl, mohl jsem vás kdykoliv zastavit. Věděl jsem, že vás mám pod dohledem. Ale co bych tím získal? Jen pár dalších Sester Temnot, kterých už mám spoustu – ačkoliv jejich řady už taky hodně prořídly.“ Naklonil se k nim. „Máte tendenci umírat pro věc našeho Bratrstva Řádu.

Ale ve vás jsem měl něco velice zajímavého.“ Jagang se narovnal. „Měl jsem Sestry Temnot, které se k něčemu chystaly,“ poklepal si na spánek, „které měly ďábelské plány a znalosti, jak je uskutečnit.

Měly jste celoživotní vědomosti získané v podzemních komnatách Paláce proroků z tisíců knih, které jsou teď nenávratně ztracené. Bez ohledu na to, jak bláhové byly některé vaše plány – o čemž svědčí vaše současná situace – neovlivnilo to vaše znalosti z desítek let studia, a také to neznamenalo, že by všechny vaše plány byly neuskutečnitelné.“

„Takže jste celou dobu naše plány znal? Od toho dne s Richardem Rahlem?“

Jagang se zahleděl na Ulicii. „Samozřejmě. Znal jsem každý váš plán už v okamžiku, kdy se vám zrodil v hlavě.“ Nebezpečně ztišil hlas. „Myslíte si, že vstupuji do myslí jen ve snech. Ne, tak to není. Myslíte si, že tam nejsem, když jste vzhůru. Ale jsem tam. Jakmile vstoupím do tvé mysli, Ulicie, jsem tam pořád.

Ať si myslíš cokoliv, kdykoliv, jsem toho svědkem. O každé ničemnosti, kterou vymyslíš, hned vím. Znám každou vaši myšlenku, nápad, přání, jako kdybyste ji vyslovily nahlas, hned jak ji vymyslíte. Protože jsem nedával najevo svou přítomnost, bláhově jste se domnívaly, že tam nejsem, ale byl jsem tam.“ Pokýval silným prstem. „Ano, Ulicie, byl jsem tam.

Když jsi řekla Richardu Rahlovi svůj plán, že mu budeš přísahat věrnost výměnou za někoho, na kom mu velice záleželo, přiznám se, že jsem nemohl uvěřit, že si myslíš, že by něco takového mohlo někdy fungovat.“

Kahlan pocítila osten zklamání, když slyšela, že Richard má někoho, na kom mu velice záleží. Připadalo jí, že od chvíle, kdy byla v jeho nádherné zahradě, je s ním nějak hluboce vnitřně spojena, i kdyby to byl jen stejný smysl pro krásu světa kolem, pro krásu života. Ale tady nejdřív slyšela, že má nějaký vztah se Sestrami Temnot, a teď ještě že má někoho, na kom mu záleží. To jen prohloubilo její pocit osamělosti a bezvýznamnosti.

„Ale… ale,“ vykoktala Sestra Ulicie, „vždyť to fungovalo…“

Jagang zavrtěl hlavou. „Věrnost podle tvých představ, přestože jsi stále pracovala na jeho zničení, i když jsi usilovala o všechno, proti čemu bojuje, přestože jsi pokračovala ve své přísaze Strážci podsvětí, to bylo jen tvé sobecké přání. A přání se nezmění ve skutečnost, jen proto, že si to přeješ.“

Kahlan pocítila trochu úlevy, když slyšela, že Sestry pracovaly na zničení lorda Rahla. Možná to znamenalo, že ve skutečnosti není jejich spojencem. Možná byl jako ona, zneužitý proti své vůli.

„Nemohl jsem uvěřit, když jsem slyšel, jak si diktuješ podmínky své přísahy věrnosti,“ řekl Jagang a živě gestikuloval, „že to budeš ty, kdo je bude určovat. Jen chci říci, že když jsi věřila, že tohle bude fungovat, proč sis neušetřila starosti a nerozhodla ses, že dokážeš ochránit svou mysl před snovým cestovatelem vlastní vůlí? Dopadlo by to totiž stejně.“

Potřásl hlavou. „Jo, jo, Ulicie. Jak je život krutý, že tě nenechal uskutečnit tvé bláhové představy.“

Mávl rukou. „A stejně úžasné je, že tomu uvěřily i tvé Sestry. Vím to, protože jsem byl v jejich myslích. Sledoval jsem, jak je naplnila radostí myšlenka, že se mě zbaví, jen proto, že jsi prohlásila, že můžeš utvořit spojení s lordem Rahlem svým vlastním pojetím věrnosti.“

„Ale vy jste nám to dovolil,“ řekla Sestra Ulicie, stále zdrcena. „Proč jste na nás neudeřil hned?“

Jagang pokrčil rameny. „Ovládám spoustu Sester. Tohle byla zajímavá příležitost. Z vědomostí ostatních jsem se hodně naučil. Poznání mi dává sílu, kterou bych jinak neměl.

Rozhodl jsem se zjistit, co dokážete, když vás nechám dělat, co chcete a co pro mě zjistíte. Nakonec, kdykoliv jsem mohl každou z vás zničit, pokud by mě ten pokus začal unavovat. Byly chvíle, kdy jsem byl ve velkém pokušení to udělat, jako například nedávno, když Armina řekla: ‚Nejradši bych Jaganga pověsila a pak si s ním trochu pohrála‘.“

Povytáhl obočí. „Vzpomínáš, Armino? Nic se neděje, jestli ti to vypadlo z paměti. Čas od času ti to připomenu, abych ti osvěžil paměť.“

Sestra Armina zvedla omluvně ruku. „Já jsem jen…“

Probodl ji pohledem, až zmlkla a nemohla dokončit svou výmluvu. Pak pokračoval.

„Ano, byl jsem tam pořád. Všechno jsem viděl. Ano, mohl jsem vás kdykoliv zničil. Ale já mám něco, co ty, Ulicie, postrádáš. Já mám trpělivost. S trpělivostí můžeš pohnout horou – nebo ji obejít nebo ji přelézt.“

„Mohl jste dostat Richarda Rahla když jsme mu nabídly tu výměnu. Nebo v táboře.“

„Vy jste ho mohly v táboře dostat taky. Očarovaly jste ho, a mohl být váš. Měly jste příležitost to skončil. Proč jste to neudělaly? Protože jste měly lepší plán, tak jste ho nechaly být, v domnění, že vás ochrání jeho pouto, zatímco budete pokračovat v uskutečňování plánu, který měl pro vás větší cenu.“

„Ale vy jste ho k ničemu nepotřeboval,“ naléhala na něj. „Mohl jste ho dostat.“

„Jenže, zatímco zabíjení lidí jako trest je prospěšné, není ani zdaleka tak přínosné, jako nechat je naživu a ovládat je. Vezmi si například vás tři. Smrt pro vás nepředstavuje žádný velký trest, jen odměnu posmrtného života, pokud jste na tomto světě dobře sloužily Stvořiteli. Vám třem sice bude upřeno Stvořitelovo světlo, ale jaký užitek by mi to přineslo? Ale když vás nechám naživu, mohu vás donutit trpět.“ Naklonil se k nim. „Nemám pravdu?“

„Ano, Excelence,“ vypravila ze sebe přiškrceným hlasem Ulicie, když jí z ucha začal vytékat pramínek krve.

„Některé části vašeho plánu se mi líbily,“ řekl a zase se narovnal. „Hodily se i pro mé účely – třeba schránky Ordenu. Proč bych měl zabíjet Richarda Rahla? Mám příležitost udělat mnohem víc, než ho jen zabít. Chci ho živého, aby prožil nepředstavitelná muka.

Když jsem ho v tom táboře nechal žít, stejně jako vy, když jste zažehly kouzlo Ohnivé kaskády, viděl jsem, že mohu tuhle příležitost využít k tomu, abych ho připravil o všechno. Tím, že jsem tehdy byl ve vašich myslích, byl jsem i já chráněný před kouzlem Ohnivé kaskády.

A s vaším přičiněním teď mohu připravit Richarda Rahla o jeho moc, území, lid, přátele i milované. Ve jménu bratrstva Řádu mu mohu sebrat naprosto všechno.“

Jagang sevřel ruku v pěst a stiskl čelist. „Za to, že se protivil naší spravedlivé věci, ho mám v úmyslu zničit, a pak, až mu všechno vezmu a nechám ho okusit veškerou bolest světa, uhasím plamen v jeho duši. A to všechno díky vám.“

Sestra Ulicie pokývala smutně hlavou. Zdálo se, že se smířila se svým novým postavením.

„Excelence, nic z toho nemůžeme udělat, pokud nebudeme mít knihu, pro kterou jsme sem přišly.“

Jagang zvedl ze stolu knihu a ukázal jim ji, aby si mohly přečíst její název. „Kniha známých stínů. Kniha, kterou jste sem přišly najít. Zatímco jsem na vás čekal, porozhlédl jsem se tady.“

Hodil knihu zpátky na stůl. „Strašně vzácná kniha. Tohle je samozřejmě jedna z několika kopií, které nikdy neměly být pořízeny, takže tady byla ukrytá. Byl jsem ve vašich myslích, když jste to všechno zjistily.

Dokonce jste mi přivedly i prostředek k ověření její pravosti.“ Jeho oči se upřely na Kahlan. „A má na krku obojek, díky kterému ji mohu ovládat.“ Usmál se na Ulicii. „Víš, když jsem ve tvé mysli, stačí, když dám povel, a tvým prostřednictvím mohu ovládat každý její pohyb – stejně snadno jako ty.“

Kahlanina naděje na útěk se rozplynula. Jestliže byly kruté Sestry, tento muž byl mnohem horší. Kahlan ještě neznala jeho záměry, ale nedělala si iluze, že budou jiné než odporné.

Ale začínala chápat i něco jiného. Z nějakého důvodu byla pro Sestry cenná, a teď byla stejně cenná pro Jaganga. Jak mohla být prostředkem pro ověření pravosti nějaké staré knihy, která zde byla ukryla tisíce let? Pořád jí tvrdily, že je bezvýznamný otrok. Zatím to však vypadalo, že je pro všechny nesmírně důležitá.

Jagang ukázal na Jillian. „Kromě obojku mám i ji, aby mi pomohla přesvědčit Kahlan, udělat všechno, co budu chtít. Řekni, maličká, už jsi byla někdy s mužem?“

Jillian se přitiskla ke Kahlan. „Řekl jste, že pustíte dědečka. Řekl jste, že když udělám přesně co chcete a přivedu sem Sestry, pustíte jeho i všechny ostatní. Udělala jsem, co jste chtěl.“

„Ano, to jsi udělala. A opravdu jsi byla přesvědčivá. Byl jsem u toho, v jejich myslích, po celou dobu, a sledoval jsem tě. Bezchybně jsi provedla všechno, co jsem ti nařídil.“ V hlase teď měl stejnou hrozbu jako v očích. „Teď odpověz na otázku, nebo bude tvůj dědeček i ostatní potravou pro supy. Už jsi byla s mužem?“

„Nevím, jak to myslíte,“ pronesla tiše.

„Aha. No, pokud Kahlan neudělá všechno, co jí řeknu, dám tě vojákům, aby se pobavili. Mají rádi mladé dívky, jako jsi ty, které ještě nemají zkušenosti… a touhy jako oni.“

Jillian se pevně chytila Kahlan za blůzu. Přitiskla k ní tvář a vzlykla. Kahlan sevřela její rameno ve snaze ji upokojit a dát jí najevo, že nedovolí, aby se jí něco stalo, pokud tomu bude moci zabránit.

„Máte mě,“ řekla Kahlan. „Ji nechte být.“

„Tovi měla třetí schránku,“ řekla Sestra Ulicie. Kahlan bylo jasné, že se snaží získat čas, a zároveň se Jagangovi zavděčit.

Upřel na ni pohled. „Byla jí ukradena.“

„Ukradena? No tak… vám ji pomohu najít.“

Jagang se opřel o stůl a založil si ruce. „Ulicie, kdy už konečně pochopíš, že nestojím jen před tebou, ale nacházím se zároveň ve tvé mysli? Vím o všem, na co myslíš. Ale pokračuj ve vymýšlení různých plánů. Jsou docela vynalézavé.

Už jsi pár skvělých vymyslela,“ řekl se spokojeným povzdechem a přiblížil se k ní. „Dostala ses dál, než jsem si myslel.“

Z jeho hlasu Kahlan zamrazilo. „A podívej, co mi vynesla trpělivost,“ řekl, otočil se k ní a upřel na ni pohled hrozivých, černých očí. „Ptala ses, proč jsem tě nechal dělat, co jsi chtěla. Tady máš odpověď. Získal jsem tím nejcennější poklad.“

Teď Kahlan potvrdil, že měla pravdu. Byla z nějaké ho důvodu cenná. Ráda by věděla proč. Přála si vědět, kdo vlastně je.

Kahlan nemohla dělat nic jiného, než se dívat, jak se k ní Jagang blíží. Nebylo kam utéct. Jen pro případ, že by ji něco takového mohlo napadnout, pocítila, jak jí páteří projela ostrá bolest až do nohou a úplně ji znehybnila. Věděla, že ji to způsobil obojek, protože Sestry ho používaly už předtím. On to samozřejmě věděl, protože byl v jejich myslích a viděl to. Tentokrát, podle jeho krutého výrazu poznala, že jí bolest způsobil on.

Jagang natáhl ruku a silnými prsty zajel Kahlan do vlasů. Nechtěla, aby se jí dotýkal, ale nemohla proti tomu nic dělat. Zíral na ni, jako by zapomněl na všechny ostatní v místnosti.

„Ano, Ulicie, přivedla jsi mi poklad. Přivedla jsi mi Kahlan Amnell.“

Amnell.

Konečné znala své příjmení. Poté co jej vyslovil, vycítila krátké zaváhání, jako by měl následovat nějaký titul.

Jagang se k ní naklonil s obscénním úsměvem, který v sobě nesl příslib něčeho, na co ani nechtěla myslel. Kahlan nehodlala ustoupit, přestože ve skutečnosti neměla na výběr. Tlačilo se na ni Jagangovo silné, svalnaté tělo. Bylo to, jako kdyby proti ní stál býk.

Jedním prstem jí nadzvedl vlasy na krku. Strništěm se jí otřel o tvář, jak přiblížil svá ústa k jejímu uchu.

„Ale Kahlan neví, kdo je. Nezná ani skutečnou hodnotu pokladu, který představuje.“

Poprvé si Kahlan přála být neviditelná, aby ji tento muž nemohl vidět jako všichni ostatní kromě Sester a Jillian. Nechtěla, aby ji poznal. Netoužila být v jeho přítomnosti.

„Neumíš si ani představit,“ šeptal jí hlasem, který naplnil její duši nesnesitelnou hrůzou, „jak obzvlášť nepříjemné to pro tebe bude.

Trpělivost se mi vyplatila. Stojíš za všechno, co jsem musel snášet od Ulicie. My dva se hodně sblížíme. Pokud si myslíš, že chci pro lorda Rahla jen to nejhorší, pak si nedokážeš představit, co mám přichystáno pro tebe, drahá.“

Kahlan se ještě nikdy v životě necítila tak osamělá a bezmocná. Ucítila, jak jí po tváři nezadržitelně stéká slza, přestože dokázala potlačit vzlyk, který se jí dral z hrdla.

Kapitola desátá

Jakmile se Jagang odvrátil a nedíval se na ni, Kahlan tiše polkla úlevou, že se jí už nedotýká, i když to byly jen její vlasy. V jeho blízkosti se jí zmocnila bezmocná hrůza. Pochopila jeho významný pohled. Věděla, že si s ní může dělat, co chce, a že je mu vydána na milost.

Ne, není. Pořád ještě dýchá. S něčím takovým se nikdy nesmíří. Nesmí připustit, že je bezmocná.

Musí přemýšlet a nepodlehnout panice. Ta by jí zabránila cokoliv podniknout. Možná se nakonec ukáže, že opravdu nemá svůj život ve vlastních rukou, ale věděla, že pokud se nechá zaslepit strachem, bude zcela v jeho moci. A to právě chtěl.

Jagang přistoupil k masivnímu stolu a přitáhl si knihu k sobě. Otevřel ji, opřel se o ruce a tiše do ní hleděl. Široká ramena, svalnatá záda a mohutná šíje připomínaly spíš býka než muže. A to, co měl na sobě, jen podtrhovalo nelidský vzhled. Vypadalo to, že on i jeho muži se záměrně vyhýbají známkám ušlechtilých ideálů lidstva, a místo toho vystavují na odiv svůj přízemní a animální vzhled. Usilování o nižší formu existence místo o vyšší, odhalovalo primitivní stránku neskrývané hrozby, kterou tito muži představovali. Netoužili být lidmi, ale něčím podřadnějším.

U dveří stáli mlčky s rukama spojenýma za zády dva mohutní strážci. Kahlan položila Jillian ruku na rameno, když dívka vzhlédla v tiché obavě ze společnosti těchto mužů, kteří na ni čas od času vrhli temný pohled.

Ti dva Kahlan neviděli. Alespoň si to myslela. Všímala si jejich chování a zjistila, že občas pohlédnou z Jillian na Sestry, ale bez většího zájmu. Když Jagang s Kahlan mluvil, zdáli se strážci trochu zmateni. Neřekli nic, ale Kahlan na nich viděla, že si myslí, že jejich velitel trpí samomluvou. Jako všichni ostatní, kromě Jillian, Sester a Jaganga, zapomněli strážci na Kahlan ještě dřív, než si uvědomili, že ji vidí. Toužila být právě tak neviditelná i pro jejich císaře.

„A co vaše armáda, Excelence?“ zeptala se Ulicie, stále usilující získat čas a nepodlehnout panice.

Jagang se ohlédl a vrhl na ni potměšilý úsměv. „Je blízko.“

Sestra Ulicie ohromené zamrkala. „Blízko?“

Stále s úsměvem přikývl, „těsně za severním obzorem, připravena vtrhnout do D’Hary.“

„Na severu – do D’Hary!“ zvolala Sestra Armina. „Ale to není možné, Excelence.“

Zvedl obočí a bylo vidět, jakou má radost, že je překvapil.

„Jednotky se museli zmýlit v hlášeních o jejich poloze,“ řekla Armina a znělo to, jako by konečně našla něco, čím se císaři bude moci zavděčit. Navlhčila si rty. „Chci říci, Excelence, že jsme armádu obešly už před nějakou dobou. Vojska se stále pohybovala ve Středozemí a mířila na jih, aby obešla horský masiv, který jim stál v cestě. Nemohla se za tu dobu dostat…“

Jak se dívala na Jaganga, pomalu zmlkla a dostala strach.

„Oni už ale hory dávno obešli a zamířili na sever do D’Hary,“ prozradil jí Jagang. „Víš, trochu jsem ovlivnil vaše myšlenky, abych vás navedl tam, kde jsem vás chtěl mít a taky kdy. Zamýšlel jsem, abyste si myslely, že jste v bezpečí a že víte, kde jsem. Ani jste si neuvědomovaly mé našeptávání, ale to vás vedlo neustále.“

„Ale vaše jednotky jsme viděly na vlastní oči,“ namítla Sestra Cecílie. „Viděly jsme je a obešly je. Nechaly jsme je daleko za sebou.“

„Viděly jste to, co jsem si přál,“ řekl Jagang s přezíravým gestem. „Myslely jste, že jdete, kam chcete vy, ale vlastně jsem vaše kroky vedl já – přímo k sobě a mým hlavním silám.

Poslal jsem vás podívat se na několik divizí zadního voje a také na nějaké jednotky mířící do jiných oblastí ve Středozemí. Přiměl jsem vás uvěřit tomu, co jsem chtěl, abyste byly stále přesvědčené, že vám plány vycházejí, zatímco jsem se postaral o to, aby hlavní síly armády pokračovaly podle plánu.

Armáda došla mnohem dál, než jste si myslely. Chci skončit tuhle válku, a teď mám konečně cíl nadosah, takže jsem tomu přizpůsobil taktiku. Nutit armádu pohybovat se vražedným tempem, což obvykle nedělám, protože ji to oslabuje a způsobuje zbytečné ztráty, se však teď, když se blíží konec, vyplatí. Kromě toho, vojáci jsou tu proto, aby sloužili Řádu.“

„Aha,“ pronesla Armina tiše, zdrcená zjištěním, jak dokonale je oklamal i jejich současnou, neutěšenou situací.

„A teď máme práci.“

Sestry náhle vyrazily vpřed, jako by si je někdo přitáhl k sobě na neviditelném vodítku. „Ano, Excelence,“ pronesly jednohlasně. Jagang zřejmě vyslovil nějaký příkaz, který slyšely jen ony, asi jim jen chtěl připomenout, že je stále v jejich myslích.

Kahlan usoudila, že ji může ovládat pomoci obojku, jen díky vládě nad Sestrami, ale ne přímo. Kromě běžných projevů nenávisti se jí snažil ochromit mysl strachem, aby nebyla schopná přemýšlet a mohl ji tak snadněji ovládat, což doplnil využitím Sester a obojku. Zdálo se, že zatímco v myslích Sester byl, v její ne.

Samozřejmě si tím nemohla být jistá. Nakonec, Sestry si myslely to samé – že v jejich myslích snový cestovatel není a nesleduje každou jejich myšlenku. Ačkoliv uvažovala i o této možnosti, byla přesvědčená, že v její mysli není. Svědčilo pro to například to, že se k ní choval úplně jinak než k Sestrám. Ony byly proradné zajatkyně, ona byla poklad.

Pro jejich klamání měl důvod. V podstatě tajně sledoval jejich myšlenky. Chystaly se provést své plány, a on se o nich chtěl něco dozvědět, aby je mohl využít ve svůj prospěch. Věděl, že Kahlan nic neplánuje, kromě útěku Sestrám. Žádné jiné plány neměla. Vždyť ani nevěděla, kdo je. V její mysli neměl Jagang co objevit. Muselo být zřejmé, že nechce být jeho zajatkyní a že chce zpátky svůj život. Takže neexistovalo nic, co by mohl zjistit tajným sledováním jejích myšlenek – určitě ne teď, když je má ochromené strachem.

Ale jestli opravdu není v její mysli, bylo otázkou proč. Koneckonců, je snový cestovatel, muž tak mocný, že se Sestry všemožně snažily dostat se z jeho vlivu – marně, jak se ukázalo, především kvůli jeho schopnostem a moci. Velice toužil po Kahlan, nazval ji dokonce nejcennějším pokladem. Kdyby byl v její mysli, mohl ji ovládat pomocí stejného neviditelného vodítka, jaké užíval na Sestry, a nemusel by to dělat jejich prostřednictvím. Nepřipadal jí jako muž, který by se spokojil s takovou druhořadou metodou, pokud by nemusel. Pokud by mohl sám vstoupit do její mysli, nepotřeboval by Sestry, aby ji mohl ovládat.

A jaký by mohl mít důvod tajit svou přítomnost v jeli mysli nyní, pokud se tam opravdu dostal? Jestli pro něj byla tak důležitá, kdyby to šlo, určitě by jí chtěl ovládat přímo. Tak proč se nemohl dostat do její mysli a ovládat ji?

A ještě něco postřehla. Měla dojem, že některé věci záměrně neříká nahlas.

„Tohle je tedy ona,“ řekl Sestrám. „Je to Kniha známých stínů. Pro ni jste sem přišly, tu jste chtěly. Chci začít hned.“

„Ale Excelence,“ ozvala se Ulicie, evidentně takovým nápadem zaskočená, „máme jen dvě schránky. Potřebujeme všechny tři.“

„Ne, nepotřebujete. Stačí, když podle knihy zjistíte, jestli jedna ze schránek, které máme, je ta, kterou potřebujeme. Pokud by chybějící schránka byla ta, která zničí nás i všechno ostatní, tak k čemu by nám byla?“

Sestra Ulicie vypadala, že má spoustu dobrých důvodů, proč by ji měli mít, ale nechtěla se přít.

„No,“ začala a hledala vhodná slova, „myslím, že by to tak mohlo být. Nakonec, ještě jsme neměly příležitost si Knihu známých stínů přečíst, takže to nemůžeme vědět jistě. Jiné zdroje se mohou mýlit. Proto jsme sem také přišly. Ta kniha je důležitá. Třeba je to tak, jak říkáte, Excelence, že vlastně třetí schránku nepotřebujeme.“

Kahlan bylo jasné, že tomu Ulicie nevěří. Jagang se však o její pochybnosti nestaral.

„No, tady leží a čeká na vás.“ Ukázal na knihu na stole. „Až si knihu přečtete, dokážete určit, která schránka je která a kterou potřebujeme. Pokud se ukáže, že ty dvě, které máme, nejsou správné, třeba se do té doby objeví i třetí.“

Sestrám se jeho myšlenka moc nelíbila, ale nechtěly mu odporovat.

Nakonec Sestra Ulicie přejela pohledem ostatní a přistoupila na jeho návrh. „Žádná z nás tu knihu předtím neviděla, takže potřebujeme… zjistit všechno, co se dá. Myslím, že máte pravdu, Excelence. Prostudování knihy je důležité.“

Jagang kývl hlavou ke knize. „Tak se do toho dejte.“

Sestry se shlukly a se zbožnou úctou se poprvé sklonily nad knihou, kterou tak dlouho hledaly. Pod přísným dohledem Jaganga mlčky četly.

„Excelence,“ ozvala se Sestra Ulicie po chvíli, „zdá se, že nebudeme moct začít, jak jste navrhoval.“

„Proč ne?“

„Podívejte se sem.“ Poklepala prstem na stránku.

„Hned na začátku se potvrdilo naše podezření a obavy, že je kniha zabezpečena proti všem eventualitám. Říká se tu, že potřebujete…“

Zmlkla a ohlédla se na Kahlan.

„No,“ pokračovala, „tady, hned na začátku se píše: Ověření pravosti Knihy známých stínů, když jsou vyslovována někým jiným, než čtena tím, kdo ovládá schránky, může být provedeno pouze prostřednictvím… Podívejte se, Excelence sám, co se tu píše.“

Kahlan došlo, že to nechce vyslovit nahlas. Jagang si to také mlčky přečetl.

„No a co?“ řekl. „Vždyť to vyslovuje ten, kdo ovládá schránky. Říkám to já, vaším prostřednictvím. A já teď ovládám schránky.“

Sestra Ulicie si odkašlala. „Excelence, chci k vám být upřímná –“

„Jsem ve tvé mysli, Ulicie. Nemáš jinou možnost, než. být upřímná. Vím, že pochybuješ o mém úmyslu, ale bojíš se to říct nahlas. Takže si uvědom, že poznám, když se pokusíš mě oklamal.“

„Ano, Excelence.“ Ukázala na knihu. „Víte, to je velice odborná záležitost.“

„Co?“

„Ověření pravosti, Excelence. Tohle je kniha instrukcí pro provádění velmi složitých úkonů. Tyhle záležitosti jsou nejen velice složité, ale i velice nebezpečné – pro všechny. Proto je nezbytné věnovat patřičnou pozornost tomu, co se zde píše. Tohle není věc, která by se dala brát na lehkou váhu a mávnout nad ní rukou. Předem se nedá nic předpokládat. Věci, o kterých tato kniha pojednává, jsou zvlášť přesné, a má to dobrý důvod. Musíte přemýšlet o každém slově, větě, formulaci.

Musíte uvážit různé možnosti. Naše životy závisí na nejvyšší opatrnosti v těchto věcech.“

„A co je na tom odborného? Píše se tu jasně: ‚Ověření pravosti, pokud je vyslovováno někým jiným‘. Tohle neříká nikdo jiný. Čteme ji přímo.“

„V tom to právě vězí, Excelence. My ji nečteme přímo.“

Jagang zrudl vzteky. „Co tu tedy podle tebe děláme?“

Sestra Ulici namáhavě polkla, jako by jí neviditelná ruka sevřela hrdlo. „Excelence, máte pravdu, že teď ovládáte schránky. Ale ve skutečnosti nečtete Kniha známých stínů.“

Výhružně se k ní naklonil. „A co tedy čtu?“

„Kopii,“ odpověděla.

Odmlčel se. „Takže?“

„Takže v tom případě, prakticky vzato, nečtete Knihu známých stínů. Čtete její kopii. V podstatě tedy čtete to, co bylo vysloveno někým jiným.“

Zamračil se ještě víc. „A kdo to tedy vyslovil?“

„Ten, kdo kopii pořídil.“

Když mu to došlo, Jagang se narovnal. „Ano… tohle není originál. V jistém smyslu to slyším od někoho, kdo udělal kopii.“ Poškrábal se na strništi. „Takže musí být ověřena její pravost.“

„Přesně tak, Excelence,“ souhlasila Ulicie a viditelně si oddychla.

Jagang se ohlédl přes rameno na Kahlan. „Pojď sem.“

Kahlan si pospíšila, aby ho poslechla. Nechtěla mu dát záminku, aby jí působil bolest, a bojovat předem prohraný boj. Jillian se držela u ní, zjevně se bála zůstat sama v blízkosti strážců.

Jagang svou tlapou sevřel Kahlan zátylek, přitáhl ji blíž a násilím jí sklonil hlavu nad knihu.

„Podívej se na ni a řekni mi, jestli je pravá.“

Když ji pustil, Kahlan stále cítila bolestivý stisk jeho silných prstů na šíji. Odolala pokušení sáhnout si na bolavé místo a vzala knihu do ruky.

Kahlan neměla nejmenší tušení, jak by měla poznat, že je kniha, kterou předtím nikdy v životě neviděla, pravá nebo ne. Nenapadlo ji nic, co by mohlo prokázat její pravost. Ale věděla, že Jagang by lakovou výmluvu nepřijal. Požadoval odpověď a nechtěl slyšet, že ji nezná.

Rozhodnutá, že to aspoň zkusí, začala si knihu prohlížet, aby to vypadalo, že se opravdu snaží, přestože nedělala nic jiného, než že listovala prázdnými stránkami knihy, kterou držela v ruce.

„Je mi líto,“ řekla nakonec, neschopná vymyslet něco jiného, než mu říct pravdu, „ale je prázdná. Nemám co ověřovat.“

„Nevidí text, Excelence,“ konstatovala Sestra Ulicie spíš pro sebe, jako by ji to vůbec nepřekvapilo. „Tohle je kniha o magii. Aby ji mohla přečíst, vyžadovalo by to úplné spojení s určitým druhem Hanu.“

Jagang pohlédl na obojek kolem Kahlanina krku. „Úplné.“ Pohlédl jí podezíravě do očí. „Možná že lže. Možná nám jenom nechce říct, co vidí.“

Kahlan by ráda věděla, jestli je to důkaz, že není v její mysli, nebo jestli z nějakého důvodu stále tají svoji přítomnost. Nezdálo se jí, že by mu v této chvíli byla taková opatrnost k něčemu dobrá. Hlavní důvod, proč se neprozradil Sestrám byly schránky a kniha. Utajoval svou přítomnost v jejich myslích jen proto, aby je přivedl sem, k této knize.

Jagang náhle chytil Jillian za vlasy. Dívka krátce, přidušeně vykřikla. Zřejmě ji to bolelo. Nebránila se, aby jí neublížil víc.

„Vydloubnu jí oko,“ řekl Kahlan. „Pak se tě zeptám znovu, jestli je ta kniha pravá nebo ne. Když nedostanu odpověď – z jakéhokoliv důvodu – tak jí vydloubnu druhé oko. Pak se zeptám naposled, a jestli mi znovu neodpovíš, vytrhnu jí srdce, tak co na to řekneš?“

Sestry všechno mlčky pozorovaly. Jagang vytáhl z pochvy u pasu nůž. Jillian se začala třást hrůzou, jak s ní škubl, chytil ji pod krkem, přitáhl si ji k sobě a nebezpečně jí přiblížil nůž k obličeji.

„Já se na ni ještě jednou podívám,“ řekla Kahlan v naději, že odvrátí hrozbu.

Palcem a volným prstem ruky, ve které držel nůž, zvedl knihu a podal jí ji. Kahlan pečlivě listovala stránkami, aby nevynechala ani jedinou, kde by něco mohlo být, ale všechny byly prázdné. Nebylo na nich vůbec nic.

Tak knihu zavřela a přejela po ní rukou. Nevěděla, co má dělat. Netušila, co hledat. Otáčela ji a zkoumala ze všech stran. Pak se zadívala na název, vyvedený zlatým písmem na jejím hřbetu.

Jillian vydala další přidušený výkřik, když ji Jagang sevřel pevněji a zvedl ji ze země. Namířil špičku nože na její pravé oko. Zamrkala, neschopná od něj odvrátit zrak, a řasami zavadila o špičku nože.

„Nastal čas tě oslepit,“ zabručel Jagang.

„Je to podvrh,“ prohlásila Kahlan.

Vzhlédl. „Cože?“

Kahlan mu ukázala knihu. „Tahle kniha je falešná kopie. Je to podvrh.“

Sestra Ulicie udělala krok vpřed. „Jak to můžeš vědět?“ Vypadala překvapené, že Kahlan může prohlásit knihu za podvrh, aniž by byla schopná přečíst jediné slovo jejího textu.

Kahlan si jí nevšímala. Stále se upřeně dívala do děsivých očí snového cestovatele. Jako bouřkové mraky se v nich pohybovaly temné stíny. Aby neuhnula pohledem, musela vynaložit veškerou vůli.

„Jsi si jistá?“ zeptal se Jagang.

„Ano,“ řekla tak sebejistě, jak to jen dokázala. „Je to podvrh.“

Jagang se zaměřil na Kahlan a Jillian pustil. Ta se okamžitě schovala za ni.

Jagang se díval Kahlan do očí. „Jak víš, že tohle není pravá Kniha známých stínů?“

Kahlan k němu otočila knihu hřbetem, aby viděl její název. „Všichni jste hledali Knihu známých stínů. Tady ovšem stojí Kniha známého stínu.“

V očích mu vzplál hněv. „Cože?“

„Ptal jste se, jak vím, že není pravá. Protože tam je napsáno ‚stínu‘ a ne ‚stínů‘. Je to podvrh.“

Sestra Cecílie si unaveně přejela rukou po obličeji. Sestra Armina obrátila oči vzhůru.

Ale Ulicie se na knihu zamračila a přečetla si název na hřbetu. „Má pravdu.“

„No a co?“ Jagang rozhodil ruce. „No tak ve slově stínu chybí kroužek nad u. Je tam jednotné číslo místo množného. No a co?“

„Je to jednoduché,“ řekla Kahlan, „jedno je pravá kopie, druhá ne.“

„Jednoduché?“ zeptal se. „Ty si myslíš, že je to tak jednoduché?“

„Jednodušší už to být nemůže.“

„Asi to nic neznamená,“ řekla Sestra Cecílie, celá dychtivá souhlasit se svým rozzlobeným pánem. „Jednotné nebo množné číslo, jaký je v tom rozdíl? Je to jen na hřbetu. Důležité je, co je uvnitř.“

„Může to být jen chyba,“ řekl Jagang. „Možná že knihař, který vazbu dělal, se spletl. Vazbu určitě dělal někdo jiný, takže text uvnitř je bezpochyby v pořádku.“

„Správně,“ řekla Sestra Armina, která se taky chtěla přidat na stranu císaře. „Chybu udělala osoba, která knihu vázala, a ne ten, kdo pořizoval kopii. Je nepravděpodobné, že by to byl stejný člověk. Knihař byl zřejmě neschopný trouba. Ten, kdo opisoval slova v knize, musel mít dar. Záleží na tom, co je napsáno uvnitř. To jsou informace, které musí být správné. Na tom, co je napsáno na obálce nezáleží. Není pochyb o tom, že chybu udělal knihař, a nic to neznamená.“

„Přivedly jsme ji sem z jistého důvodu,“ připomněla jim Sestra Ulicie chladně. „Nezáleží na tom, jak jednoduché se to může zdát. Když nic jiného, tak v knize samotné je uvedeno, že za těchto okolností musí být ověřena její pravost… a musí to udělat ona.“

„Tohle je velice nebezpečná věc. Taková odpověď je příliš jednoduchá,“ prohlásila Sestra Cecílie.

Sestra Ulicie na ni úkosem pohlédla. „A kdyby se k tobě blížil vrah s nožem, zdála by se ti snad jeho čepel příliš jednoduchá, aby pro tebe představovala nebezpečí?“

Sestra Cecílie nevypadala pobaveně. „Tahle věc je příliš složitá, aby o ní mohlo rozhodnout něco tak jednoduchého.“

„Ano?“ Ulicie na ni upřela opovržlivý pohled. „A kde je řečeno, že ověření musí být složité? Říká se tam jen, že ho musí provést ona. Žádná z nás si té chyby nevšimla. Byla to ona. Splnila tak požadavek uvedený v knize.“

Sestra Cecílie pohlédla na svou bývalou velitelku. Teď jim vládl někdo jiný. Proto s ní už nemusely souhlasit.

„Myslím, že to nic neznamená,“ řekl Jagang, pohled slále upřený do Kahlaniných nebojácných očí. „Pochybuji, že doopravdy poznala, že je to podvrh. Jen se snaží zachránit si krk.“

Kahlan pokrčila rameny. „Pokud si to chcete myslet, nevadí. Ale možná o tom nepochybujete proto, že chcete věřit, že ta kopie je pravá,“ – povytáhla obočí – „a ne proto, že to tak skutečně je.“

Jagang na ni chvíli zíral. Náhle jí vytrhl knihu z ruky a obrátil se k Sestrám.

„Musíme se pořádně podívat, co je uvnitř. To je důležité pro určení správné skříňky i při jejím otvírání. Musíme se ujistit, že je to správně.“

„Excelence,“ začala Sestra Ulicie, „není způsob, jak poznat, že to, co je uvnitř napsáno, je –“

Jagang hodil knihu na stůl a přerušil jí. „Chci, abyste přečetly všechno, co je v knize napsáno. Uvažujte, jestli dokážete odhalit jakýkoliv důkaz, který by naznačoval, že by to mohl být podvrh.“

Sestra Ulicie si odkašlala. „Dobře, můžeme to zkusit –“

„Hned!“ zařval na ně. „Nebo chcete jít radši do stanů obšťastnit mé vojáky? Vyberte si. Je to na vás.“

Všechny tři Sestry se vrhly ke stolu. Sklonily hlavy nad knihou a začaly ji pečlivě studovat. Jagang se vmáčkl mezi Ulicii a Cecilů, aby sledoval, co čtou, a ujistil se, že nic nevynechaly.

Kapitola jedenáctá

Jakmile si Kahlan byla jistá, že jsou všichni čtyři zabráni do zkoumání knihy, tiše odvedla Jillian do vzdáleného rohu místnosti, co nejdál od obou statných strážců.

„Chci, abys mě teď pozorně poslouchala a udělala, co ti řeknu,“ řekla jí Kahlan tiše, aby to Jagang ani Sestry neslyšely.

Jillian se na ni podívala a čekala.

„Musím se o něčem ujistit. Přijdu k těm dvěma strážcům –“

„Co?!“

Kahlan jí zakryla rukou ústa. „Ššš.“ Jillian pohlédla k jejich únoscům s obavou, že vzbudila jejich pozornost, ale ti si ničeho nevšimli.

Uklidněná, že to už pochopila, Kahlan jí ústa zase odkryla. „Mám podezření, že na mě ty tři Čarodějnice seslaly nějaké kouzlo. Myslím, že proto si nepamatuji kdo jsem – je v tom nějaká magie. Kromě nich a Jaganga si nikdo nepamatuje, že mě viděl. Téměř nikdo. Nemám tušení, proč mě vidíš ty. Také mi daly kolem krku tenhle obojek, který používají, když mně chtějí ublížit.

Takže jsem přesvědčená, že mě strážci nevidí, ale musím se o tom ujistit. Chci, abys tady zůstala stát, jak teď stojíš, a nedívala se na mě, aby si něčeho nevšimli.“

„Ale –“

Kahlan si dala prst před ústa. „Poslouchej mě. Udělej, co jsem ti řekla.“

Jillian nakonec přikývla na souhlas.

Aniž by čekala, jestli si to dívka rozmyslí a rozhodne se něco namítnout, Kahlan ještě zkontrolovala Jaganga a Sestry. Hned jak se přesvědčila, že jsou stále skloněni nad knihou, vydala se ke strážím. Pohybovala se co nejtišeji. Stráže nemusí vědět, že tam je, ale kdyby ji slyšel Jagang nebo Sestry, promarnila by příležitost ještě dřív, než začala.

Oba strážci sledovali svého císaře. Občas se ten blíže k Jillian na ni zahleděl. Podle svitu v jeho očích Kahlan poznala, co si myslí: doufal, že mu Jagang dívku dá. Kahlan usoudila, že u muže, jako je Jagang, byla taková občasná odměna výsadou, kterou jim vynesla pozice císařova osobního strážce. Jillian neměla tušení, jaký osud ji čeká. Kahlan musela něco udělat, aby tomu zabránila.

Když byla před strážci, dávala si dobrý pozor, aby jim nezakryla výhled na čtveřici u stolu. Také musela být opatrná, aby nevzbudila pozornost Sester nebo Jaganga. I kdyby si strážci nedokázali zapamatovat Kahlan tak dlouho, aby si uvědomili, že ji viděli, nechtěla riskovat, co by se stalo, kdyby jim něco nevysvětlitelné zakrylo výhled na jejich vládce. Ti dva byli ostražití, určitě výjimečně schopní, a mohla je vyburcovat jakákoliv maličkost. Kahlan se jim chystala způsobit potíže, ale až bude připravená.

Jak před nimi stála, zjistila, že jim sahá jen po ramena, takže jim výhled blokovat nemůže. Nedívali se na ni, ani jinak nedali najevo, že by o ní věděli. Jemně se dotkla kovové tyčky, kterou měl jeden z nich v nose. Pokrčil nos a poškrábal si ho, ale za ruku ji nechytil.

Spokojená, že nic jiného neudělal, vytáhla mu Kahlan nůž z pochvy na širokém koženém bandalíru. Jak se čepel objevila ve světle loučí, dávala si velký pozor, aby ho vytahovala klidně a pomalu. Ničeho si nevšiml.

Byl to skvělý pocit, mít v ruce zase zbraň. Připomnělo jí to hostinec U bílého koně, když Sestry zabily majitele i jeho ženu. Vzpomněla si, jak zvedla těžký sekáček ve snaze je zastavit, aby neublížily jejich dceři.

Pamatovala si na pocit hlubokého vnitřního uspokojení, že drží v ruce zbraň, protože si uvědomovala, že je to prostředek k lomu, aby rozhodovala o svém životě, a že jí může pomoci přežít. Zbraň v ruce znamenala, že nebyla vydána na milost zlých lidí, kteří se neřídili žádnými zákony, ať už lidskými nebo rozumovými, že nebyla bezmocná kořist těch, kteří byli silnější a svoji sílu požívali k tomu, aby ovládali ostatní.

Kahlan otáčela nožem v ruce, propletla ho mezi prsty a pozorovala, jak odráží světlo loučí. Uchopila ho za rukověť a chvíli upřeně hleděla na lesklou čepel.

Představoval záchranu. Když ne pro ni, tak aspoň pro Jillian.

Pak si připomněla, kde je a co dělá, a nůž si rychle zastrčila do boty. Ohlédla se, aby se přesvědčila, že dívka stále klidně stojí. Jillian měla oči navrch hlavy. Kahlan se obrátila a opatrně vytáhla nůž z pochvy i druhému muži. Jeho čepel byla trochu tenčí a celkově byl lépe vyvážený. Zastrčila si ho do boty stejně jako ten první a hrot zabodla do podrážky, aby se neuvolnil a při chůzi ji neporanil.

Po špičkách se zase tiše vrátila k vyděšené Jillian. Sestry i jejich vládce byly zabrané do vzrušené debaty o důležitosti postavení hvězd, počasí a roční době k vytvoření a soustředění síly potřebné pro určitá kouzla. Sestry vysvětlovaly význam pasáží, které četly, a Jagang je neustále bombardoval otázkami a zvažoval jejich domněnky.

Kahlan trochu překvapilo, když slyšela, jak se Jagang vyzná. I Sestry zjistily, že toho o některých věcech, týkajících se schránek Ordenu, ví občas víc než ony. Jagang přitom nevypadal jako člověk, který by znalostem z knih přikládal nějakou váhu, ale v tom se Kahlan mýlila. Přestože většině z toho, o čem se bavili, nerozuměla, bylo jasné, že Jagang je sečtělý a více než schopný zasvěceně hovořit se Sestrami – zvlášť o věcech, které se podle jeho slov nacházely jen ve vzácných knihách.

Nebyl jen brutální tyran. Byl mnohem horší. Byl velice chytrý tyran.

„Je to dobrý,“ řekla Kahlan tichým hlasem, aby ji slyšela jen Jillian. „Teď chci, abys mě poslouchala. Nemáme asi moc času.“

Jillian měla stále oči doširoka otevřené úžasem i strachem. „Jak jsi to udělala?“

„Měla jsem pravdu, nevidí mě.“

„A jak jsi otáčela tím nožem?“

Kahlan pokrčila rameny, mlčky přešla otázku a věnovala se důležitějším věcem. „Podívej, musím tě odtud dostal pryč. Tohle může být naše jediná šance.“

Jillian se té myšlenky zděsila. „Ale když uteču, zabije mého dědečka a ostatní asi taky. Nemůžu odejít.“

„Díky tomu má nad tebou moc. Pravda je taková, že když se nedostaneš pryč, může vás stejně všechny zabít. Musíš pochopit, že tohle je možná tvoje jediná možnost, jak se dostat na svobodu, kterou kdy budeš mít.“

„Víš to jistě? Jak můžu riskovat život mého dědečka jen kvůli tomu, co si myslíš, že by se mohlo stál?“

Kahlan se zhluboka nadechla. Moc se jí do vysvětlování nechtělo. „Nemám čas ti to podat nějak ohleduplně, ani tě pomalu přemlouvat. Mám čas jen na odhalení tvrdé pravdy, což. teď udělám, tak pozorně poslouchej.

Znám tyhle muže. Viděla jsem, co udělali mladým dívkám, jako jsi ty – viděla jsem to na vlastní oči. Viděla jsem jejich nahá těla, která zůstala tam, kde s nimi vojáci Císařského řádu skončili, nebo pohozená v příkopech cestou.

Pokud se nedostaneš odtud pryč, přihodí se ti zlé věci. A to v lom lepším případě. Zbytek svého krátkého života strávíš jako otrokyně a jako hračka posloužíš vojákům k ukojení jejich zvrácených choutek, o kterých radši ani nechtěj nic vědět. Zbytek života strávíš pláčem střídavě bolestí a hrůzou. A to mluvím o té lepší variantě. Budeš žít, ale každičký moment si budeš přát být radši mrtvá. Přinejhorším tě zabijou, až Jagang odejde.

V každém případě je pošetilé si myslet, že tě nechá jít. Bez ohledu na to, co se stane, jestli utečeš nebo zůstaneš, může tvého dědečka i ostatní pustit prostě proto, že mu nebudou stát za zabití. Jaganga zajímají mnohem důležitější věci.

Ale ty jsi kořist, která pro něj má cenu. Když kvůli ničemu jinému, tak proto, že tě předá těm dvěma strážcům jako odměnu za věrné služby, tak si muži jako Jagang zajišťují loajalitu takových surovců, jako jsou tihle dva – předhodí jim čas od času chutné mladé maso, jako jsi ty. Máš vůbec ponětí, co s tebou udělají, než tě podříznou? Máš?“

Jillian byla chvíli zticha. Než promluvila, polkla. „Vím, jak to Jagang myslel, když se předtím ptal, jestli jsem už byla s mužem – ale dělala jsem, že to nevím. Vím, co myslel tím, že mě dá vojákům. Vím, co myslel, když řekl, že mají rádi mladé dívky. I co myslel těmi touhami.

Moje rodina mě varovala před nebezpečím, hrozícím od takových, jako jsou tihle. Moje matka mi to vysvětlila. Myslím, že mi neřekla všechno, abych z toho neměla noční múry. Předtím jsem předstírala, že nevím, o čem Jagang mluví, aby nepoznal, jak se toho bojím.“

Kahlan se musela usmát. „To bylo velice moudré, nechat si to pro sebe.“

Jillian sevřela rty, jak potlačovala slzy nad chmurným osudem, který, jak se právě přiznala, pochopila. „Máš plán?“

„Ano. Ty máš dlouhé nohy, ale pochybuji, že bys jim dokázala utéct. Ale můžeš využít toho, co znáš jen ty. Řekla jsi, že jedno špatné odbočení a člověk se ztratí v bludišti chodeb a místností. Když získáš malý náskok, dokážeš se jim v chodbách rychle ztratit. Je to tu tak spletité, že ani Sestry se svými schopnostmi tě nebudou moct najít, a myslím, že Jagang nebude marnit čas pronásledováním.“

Pořád byla na vážkách. „Ale já –“

„Jillian, tohle je příležitost k útěku. Další už mít nebudeš. Nechci, aby se ti něco ošklivého stalo. Když tu zůstaneš, ublíží ti. Chci, abys pochopila, že musíš tuhle příležitost využít. Chci tě odtud dostat. To je jediné, co pro tebe můžu udělal.“

Jillian se do tváře vkradl strach. „To chceš říct, že se mnou nepůjdeš?“

Kahlan pevně sevřela rty a zavrtěla hlavou. Poklepala si na kovový obojek na krku. „Tímhle mě mohou zastavit. Je v tom nějaká magie. Můžou mě tím i zabít. Ale myslím, že předtím, než to udělají, zdržím je dost dlouho, abys stihla utéct.“

„Ale oni ti ublíží nebo dokonce zabijou za to, žes mi pomohla k útěku.“

„To udělají stejně – Jagang mi už slíbil to nejhorší, co si pro mě dokáže vymyslet. Už mi nemůže udělat víc, než má stejně v úmyslu. A že by mě zabili? Já myslím, že to ještě neudělají. Pořád mě k něčemu potřebují.

Pomůžu ti k útěku a nic víc. Jsem pevně rozhodnutá. Dělám to z vlastní vůle. Je to jediná věc, kterou mohu udělat, jediná věc, o které mohu rozhodovat. Když. li pomůžu, bude můj život mít alespoň nějaký smysl, ať už se mi stane cokoliv. Postavím se jim na odpor. Alespoň v tomhle nad nimi zvítězím.“

Jillian na ni upřeně hleděla. „Jsi stejně statečná jako lord Rahl.“

Kahlan povytáhla obočí. „Myslíš Richarda Rahla? Ty znáš Richarda Rahla?“

Jillian přikývla. „Taky mi pomohl.“

Kahlan udiveně zavrtěla hlavou. „Na to, že žiješ uprostřed pustiny, se zdá, že jsi potkala spoustu zajímavých lidí. Co tu dělal?“

„Vstal z mrtvých.“

Kahlan se zamračila. „Cože?“

„No, vlastně ne doopravdy mrtvých. Alespoň to říkal. Ale přišel ze studny mrtvých na hřbitově, přesně jak to stálo v příbězích. Já jsem kněžka kostí. Jsem jeho služebnice, sesílám sny. On je můj pán. Přede mnou bylo mnoho kněžek kostí, ale k žádné z nich nepřišel. Nevěděla jsem, že se objeví právě za mého života.

Také sem přišel hledat knihu. To on objevil tohle místo – já jsem ani nevěděla, že tu něco takového je. Nikdo z našich lidí to nevěděl. Ani můj dědeček nevěděl, že tady tohle místo kostí je.

Richard hledal tu knihu, aby mu pomohla najít někoho, kdo byl pro něj moc důležitý. Ta kniha se jmenovala Ohnivá kaskáda. Když tohle místo objevil a přivedl mě sem, já jsem mu tu knihu našla. Byl opravdu nadšený. Já jsem byla šťastná, že jsem to byla právě já, kdo mu pomohl najít, co potřeboval.

Od té doby, co mě sem zavedl, jsem strávila všechen volný čas tím, že jsem to tady prozkoumávala, učila se tady orientovat, abych tu znala každý kout. Doufám, že se Richard jednoho dne vrátí, jak slíbil, a já mu pak budu moci všechno ukázat. Strašně bych si přála, aby na mě mohl být pyšný.“

Kahlan viděla v Jillianiných očích touhu tomu muži vyhovět, udělat něco důležitého, aby poznal a ocenil její schopnosti i úsilí. Kahlan se chtěla zeptat na tisíc věcí, ale neměla čas. Ale jednu otázku položit musela.

„A jaký je?“

„Lord Rahl mi zachránil život, ještě nikdy jsem nepotkala nikoho jako on.“ Jillian se zasněně usmála. „Je, no, já nevím…“ Vzdychla, neschopná najít výstižná slova.

„Aha,“ řekla Kahlan při pohledu do dívčiných očí barvy mědi.

„Zachránil mi život před vojáky, které poslal Jagang. Taky hledali tyhle knihy. Moc jsem se bála, že muž, který mě chytil, mi podřízne hrdlo, ale Richard ho zabil. Pak mě držel v náručí a otíral mi slzy.“ Vzhlédla, ponořená do vzpomínek. „A zachránil i mého dědečka. No, vlastně ta žena, co byla s ním.“

„Žena?“

Jillian přikývla. „Nicci. Říkala, že je čarodějka. Byla tak krásná. Pořád jsem se na ni musela dívat. Ještě nikdy jsem neviděla tak krásnou ženu. Jak tam stála přede mnou s vlasy jako sluneční svit a očima jako obloha, byla jako dobrý duch.“

Kahlan vzdychla. Proč by takový muž neměl mít s sebou krásnou ženu? Nechápala, proč ji taková věc nenapadla předtím.

Kahlan nevěděla proč, ale cítila, jako by právě něco ztratila, nějakou naději, kterou se nikdy neodvážila pojmenovat nebo možná nepochopitelnou touhu, ke které se stále upínala, po něčem velice drahocenném, co bylo ukryté pod černým závojem, který zahalil její minulost.

Musela uhnout očima před Jillianiným pohledem, jinak by ji spadla maska sebeovládání při pomyšlení, v jaké beznadějné situaci se ocitla. Ohlédla se přes rameno, aby se ujistila, že císař i Sestry jsou stále ponořeni do knihy a tajně si setřela nečekanou slzu.

Sestry se zdály zabrané do rozebírání detailů v knize. Jagang chtěl vědět, jak si můžou být jisté, že určité části jsou správné.

Když se Kahlan zase ohlédla, Jillian na ni upřeně hleděla. „Ale nebyla tak krásná jako ty.“

Kahlan se usmála. „Diplomacie musí být jeden z požadavků na kněžku kostí.“

„Ne,“ řekla Jillian a náhle vypadala, že se bojí, aby si Kahlan nemyslela, že lže. „Opravdu. Něco v sobě máš.“

Kahlan se zamračila. „Jak to myslíš?“

Jak hledala slova Jillian se poškrábala na nose. „Nevím, jak to mám vysvětlit. Jsi krásná, chytrá a děláš správné věci. Ale je to ještě něco víc.“

Kahlan napadlo, jestli by to nemohl být nějaký spojovací článek k tomu, kdo ve skutečnosti je. Hledala někoho, kdo by ji viděl, pamatoval si ji a mohl jí dát nějaké vodítko.

„Co?“

„Já nevím. Něco vznešeného.“

„Vznešeného?“

Jillian přikývla. „Svým způsobem mi připomínáš lorda Rahla. Bez zaváhání mi zachránil život, stejné jako to chceš udělat ty. Ale není to jen tohle. Fakt nevím, jak to vysvětlit. Na něm taky bylo něco… a to samé máš v sobě i ty.“

„Tak jo. Aspoň máme my dva něco společného, protože se ti taky chystám zachránit život.“

Kahlan se nadechla a opět se ohlédla přes rameno. Všichni byli zabráni do vzrušeného rozhovoru. Se smrtelně vážnou tváří se otočila k Jillian.

„Musíme to udělat hned.“

„Ale já se pořád bojím o dědečka…“

Kahlan dlouho hleděla dívce do očí.

„Teď mě poslouchej, Jillian. Bojuješ o svůj život. To je jediné, co kdy budeš mít. Když zůstaneš, nikdo ti za to neprojeví žádný soucit. Vím, že by si tvůj dědeček přál, abys tuhle šanci využila.“

Jillian přikývla. „Já vím. Lord Rahl mi řekl to samé o tom, jak důležitý je můj vlastní život.“

Kahlan to z neznámého důvodu zvedlo náladu a vykouzlilo jí to na tváři úsměv. Ten však rychle zmizel, když se v duchu vrátila k úkolu, který ji čekal. Nevěděla, jestli Jagang a Sestry skončí brzy, nebo jestli jim to bude trval celou noc, ale nemohla si dovolit promeškat příležitost.

„Musíme to udělal hned, než ztratím nervy. Po tobě chci, abys udělala přesně, co ti řeknu.“

„Udělám, co budeš chtít,“ ubezpečila ji Jillian.

„Provedu to takhle. Zůstaneš stát na tomhle místě. Já dojdu ke strážcům a zabiju je.“

Jillian rozšířila oči údivem. „Cože udéláš?“

„Zabiju je.“

„Jak? Jsi jenom žena, a oni jsou tak strašně silní. A navíc jsou dva.“

„Není to tak nemožné, když víš jak na to.“

„Podřízneš je?“

„Ne. Vydali by nějaký zvuk. Kromě toho to nemůžu udělal oběma najednou. Takže jim seberu další dva nože, pak proklouznu za ně a bodnu je přímo… sem.“

Kahlan zabodla prsty Jillian do zad, trochu ke straně, přímo do ledviny. I tak malý tlak způsobil dívce bolest, jak bylo to místo citlivé.

„Bodnutí přímo do ledvin je tak bolestivé, že člověk není schopný vydat hlásku.“

„To nemyslíš vážně. Určitě začnou ječet.“

Kahlan zavrtěla hlavou. „Bolest je tak ukrutná, že se ti sevře hrdlo. Výkřik zůstane uvězněný v plicích. To bude naše chvíle. Než dopadnou mrtví na podlahu, musíme se dostat ven ze dveří. Musíme proklouznout co nejtišeji, abychom získali co největší náskok. Asi nebude dlouho trvat, než zjistí, že jsme pryč, ale bude to stačit na to, aby ses jim ztratila v bludišti chodeb.

Zůstaň stát tam, kde jsi. Jakmile jim zabodnu nože do zad, rozběhneš se ke dveřím, jak nejrychleji to zvládneš. Ale úplně tiše. Připojím se k tobě u dveří.“

Jillian se rozbušilo srdce strachy z takového úkolu. Oči se jí zalily slzami. „Ale já chci, abys šla se mnou.“

Kahlan se sklonila a objala dívku kolem ramen.

„Já vím. Ale tohle je všechno, co pro tebe mohu udělat, Jillian. Myslím, že to postačí, abys utekla.“

Otřela si oči. „Ale co ti udělají?“

„Ty se starej hlavně o to, aby ses dostala co nejdál. Když se mi naskytne příležitost k útěku, slibuji ti, že ji využiju. Řekni Lockeymu, aby hlídal, pro případ, že by se mi podařilo uniknout.“

„Dobře.“

Kahlan věděla, že je to marná naděje. Stiskla Jillian rameno a narovnala se. Naposled zkontrolovala ty čtyři u stolu. Stihla to právě včas.

Jagang se ohlédl přes rameno, aby se podíval, co Kahlan dělá. Stála tiše vedle Jillian, dívala se na něho a Sestry, jak pracují, jako by tam byla bez hnutí celou dobu a čekala na svůj osud. Obrátil pozornost zpátky k Sestrám Ulicii a Cecílii. Sestra Ulicie si už na nic nehrála, kdežto Cecílie se za každou cenu snažila uklidnit Jaganga tím, že mu říkala jen to, co chtěl slyšet.

Jakmile si Kahlan byla jistá, že se Jagang zase věnuje knize, rozběhla se ke strážím. Když se jeden z nich zase zadíval s neskrývanou touhou na Jillian, Kahlan mu opatrně vytáhla z opasku dlouhý nůž. Bez váhání totéž opakovala i u druhého strážce.

Když stála za nimi, mrkla na Sestry a Jaganga a nakonec na Jillian. Dívka si otřela vlhké dlaně o boky a kývla na znamení, že je připravená.

Kahlan se naklonila k muži napravo, vytáhla mu nuž z pochvy na boku a dala si ho mezi zuby.

Bez otálení vyhledala přesný bod v dolní části zad, kam musí bodnout. Vybrala si pravou stranu muže vlevo a levou stranu strážce napravo, aby měla cíle co nejblíž u sebe a mohla do rány vložit co největší sílu.

Ještě jednou zkontrolovala pohledem, že zasáhne oběma noži správné místo. Pokud by minula, bylo by to osudné, ale ne pro strážce. Za její chybu by zaplatila Jillian. Musí se to podařit napoprvé.

Kahlan se zhluboka nadechla, chvíli zadržela dech, pak prudce vydechla a tím ještě přidala na síle, kterou vložila do úderu. Vší silou zabodla oba nože mužům do zad. Zarazila jim je tam až po střenku.

Oba muži ztuhli v šoku.

Kahlan se znovu nadechla. Tentokrát při výdechu vší silou trhla prudce noži k sobě, aby jim prořízla ledviny.

Muži stáli strnule, trochu pootočeni, záda prohnutá nesnesitelnou bolestí. Oči jim vylezly z důlku, otevřeli ústa, ale nevydali ani hlásku. Ochromeni smrtelnou křečí nebyli schopni se nadechnout, ani vykřiknout.

Když Kahlan vzhlédla, Jillian už k ní běžela. Kahlan se rychle otočila a otevřela jedno křídlo dveří. Nechtěla pronásledovatelům příliš usnadnit práci a otevřít dveře dokořán.

Jillian už byla u ní. Mužům začala podklesávat kolena. Kahlan vystrčila Jillian ze dveří do chodby.

Vyndala si nůž, který dosud držela mezi zuby. „Běž a v žádném případě se nezastavuj.“

Jillian přikývla. Vyrazila, jako by měla v patách samotného Strážce podsvětí.

Kahlan se otočila, aby zavřela dveře, ale vtom se muži zhroutili na zem.

Otočily se k ní čtyři překvapené obličeje. Kahlan zavřela dveře a rozběhla se, jako by i ji honil Strážce.

V dálce ještě zahlédla Jillian, právě když doběhla na křižovatku, ze které vybíhaly chodby do různých směrů. Dívka se ještě zastavila a ohlédla se na Kahlan. Vyměnily si poslední pohled a pak zmizela v chodbě. Byla tam taková tma, že Kahlan nepoznala, kterou si vybrala.

Zaslechla za sebou praskání dřeva, jak se dveře roztříštily na třísky. Chodbu i Kahlan náhle osvítily louče. Okamžitě se zastavila a otočila se zpět. Chytila nůž za špičku. V pokoji zahlédla stíny, blížící se ke dveřím.

V okamžiku, kdy ve dveřích ještě nikdo nebyl, vší silou mrštila nůž.

Rozzuřená Sestra Cecílie vyběhla první. Nůž se jí zabodl do hrudi. Kahlan v duchu zatoužila, aby byl první Jagang, ale moc dobře věděla, že to bude některá ze Sester, takže podle toho mířila. Čepel zasáhla přímo srdce.

Sestra Cecílie dopadla tvrdě na zem. Kahlan se obrátila a rozběhla se, co jí síly stačily. Právě když zahýbala za roh, viděla, jak ostatní zakopli o tělo Sestry Cecílie.

Kahlan běžela jako o život. Zatočila vlevo. Nevěděla, kudy prchala Jillian, ale nikde ji neviděla. Dívka byla pryč.

Kahlan zachvátil vítězoslavný pocit a zahřál ji na duši. Vyšlo to. Dodržela slib, který dala Jillian i sobě. Alespoň v tomhle vyhrála.

I když běžela jak smyslu zbavená byla opojená vítězstvím. Zabila nejen oba strážce, ale i Sestru Cecílii. Hlavou jí bleskla vzpomínka na bolest, kterou jí ta žena způsobila a na uspokojení, které z toho měla, a Kahlan si vychutnala pocit zadostiučinění.

Teď, když se to povedlo a Jillian byla mimo nebezpečí, dolehla na ni hrůza. Věděla, že neunikne. Mohla jen běžet, náhodně zahýbat a čekat na konec.

Ten se dostavil náhle, tak pronikavou bolestí, jakou asi museli cítit zabití strážci.

Věděla, že padla na zem, ale ani to necítila.

A pak se jí zdálo, že se na ni zřítil strop a celé město nad ním.

Svět zčernal jako hrob.

Kapitola dvanáctá

Než se Richard vydrápal na vrchol, pořádně se zadýchal. Ale nelapal jen po dechu. Byl úplně vysílený. Věděl, že si nedopřál čas, aby se cestou najedl, a teď za to pykal. Nohy měl jako z olova. Žaludek se mu svíral hlady. Cítil se slabý a toužil si někde lehnout, jenže nemohl, když už byl tak blízko. Nemohl, když toho bylo tolik v sázce.

Snědl pár piniových oříšků a hrst ostružin, které sebral cestou, ale nezastavil se, aby si natrhal další. Nechtěl ztrácet čas.

Aspoň že měl svůj batoh, ze kterého mohl předchozí večer na břehu malého jezera vytáhnout rybářské náčiní. Posbíral suché klestí a rozdělal oheň. Než se rozhořel, chytil tři pstruhy. Měl takový hlad, že byl v pokušení sníst je syrové, ale ryby byly upečené brzy, tak počkal.

Nechtěl zastavovat na delší dobu, než bylo nutné, takže se na cestě od slif moc nevyspal.

Usoudil, že nejlepší bude, když získá knihu co nejdříve a nají se, až ji bude číst. Pak si teprve bude dělat starosti se spánkem a návratem do Pevnosti Čarodějů.

Pevnost byla daleko. Věděl, že se nachází někde daleko na jih od Agadenské pustiny v neobydlené oblasti, buď blízko nebo přímo v Divočině, takže si bude muset asi opatřit nějakého koně. Ale problémy musí řešit postupně.

Výstup po strmém útesu byl potmě náročný, ale nemohl se zastavit, když věděl, že už je blízko cíle. Kromě toho, pokud chtěl vidět noční bludičky, musel se k nim dostat v noci, nemohl s výstupem čekat do rána, protože pak by musel zase čekat na setmění.

Když se dostal konečně nahoru, rozhlédl se po okolí. Na vrcholu strmého útesu byla plošina, porostlá dubovým lesem. Vánek ustal už před několika hodinami, za soumraku, teď kolem panoval mrtvý klid. licho ho halilo jako nějaký příkrov. Z nějakého důvodu se zde neozývaly typické noční zvuky malých zvířat a hmyzu, běžné v nížinách, táhnoucích se donekonečna za ním.

V měsíčním svitu si Richard také všiml, že se stromy je něco v nepořádku. Vypadaly jako mrtvé. Silné kmeny měly pokroucené a opadávaly z nich velké kusy kůry. Svěšené a zkroucené větve vypadaly jako pařáty, natahující se po každém, kdo se odvážil vstoupit na toto místo.

Richard se během výstupu soustředil jen na stezku, ale tady najednou zpozorněl a zaposlouchal se do přízračného ticha. Opatrně procházel pod stromy a snažil se nedělat žádný hluk. Ale bylo to těžké, protože půda byla pokryta suchými větvemi a spadaným listím. Ve svitu měsíce vrhaly větve strašidelné stíny a vzduch byl chladný, až ho mrazilo.

Při dalším kroku mu pod botou něco křuplo. Za celou dobu, co Richard strávil v lesích, tak podivný zvuk ještě neslyšel.

Strnul, poslouchal a čekal. V duchu si probíral všechny možné zvuky a snažil se ho někam zařadit. Když se nic dalšího neozvalo a nikde se nic nehýbalo, opatrně couvl a zvedl nohu.

Poté, co se ještě jednou rozhlédl na všechny strany a prozkoumal stíny kolem, dřepl si, aby se podíval, na co šlápl. Ať to bylo cokoliv, ukrývalo se to pod vrstvou tlejícího listí. Opatrně ho odstranil.

Zpola zahrabaná v půdě tam ležela lidská lebka. Jak na ni šlápl, praskla. Oční otvory, které vypadaly, že ho sledují, však zůstaly neporušené.

Richard prozkoumal půdu kolem a pod listím si všiml dalších hrbolů. Viděl i něco jiného: další lebky, které nebyly zakryté větvemi ani listím. Jen z místa, kde seděl, viděl půl tuctu lebek, které ležely na listí, a ještě víc těch, které byly skryté pod ním. V blízkosti objevil i kostru, ke které patřila lebka, na kterou šlápl.

Pomalu se postavil a šel dál. Prozkoumával zem, kmeny stromů i větve nad sebou. Nikoho neviděl a nic neslyšel.

Teď, když věděl, co hledat, viděl lebky skoro všude. Když se dostal přes třicítku, přestal je počítat. Kostry byly roztroušené všude, nebyly pohromadě, jako kdyby ti lidé zemřeli najednou. Až na pár výjimek se zdálo, že zemřeli přímo na místech, kde se nacházely jejich kostry. Ale to byl jen dohad. Výjimkou byly lebky blízko u sebe, ale to mohla být náhoda, že někdo padl vedle jiného těla.

Richard si přidřepl, aby si lebky prohlédl zblízka, jak ty, co ležely na listí i ty zahrabané pod listím. Původně se domníval, že je to nějaké bojiště, ale pokud se to ve tmě dalo posoudit, ti lidé nezemřeli ve stejné době. Některé kosti se rozpadly, sotva se jich dotkl, jiné kostry ještě držely pohromadě. Vypadalo to spíš jako hřbitov, kde lidé nebyli pohřbíváni do hrobů.

Všiml si také, že mrtvé nechali na pokoji i mrchožrouti. Když byl ještě průvodcem po lesích, narazil občas na nějaké tělesné ostatky. Zvířata se vždycky k mrtvým nějak dostala. Tady se zdálo, že se všechna těla časem rozložila a kostry zůstaly na původním místě – na boku, s roztaženýma rukama nebo obličejem dolů. Žádné tělo nebylo uloženo s pažemi zkříženými na prsou nebo v jiné pohřební poloze. Vypadalo to, že je smrt zastihla náhle a srazila je k zemi. Podivné na tom však bylo, že se jejich těl nedotkl žádný mrchožrout.

Jak Richard kráčel rozlehlým dubovým lesem, napadlo ho, jestli má někde konec. Za bezměsíčné noci nebo i v podmračený den by se tu dalo velice snadno zabloudit. Všechno tu vypadalo stejně. Stromy rostly v pravidelných rozestupech a podle ničeho jiného než měsíce a hvězd se nedalo určit, jestli jde správným směrem.

Dobrou polovinu noci šel Richard stále dál lesem mrtvých. Byl si jistý, že udržuje směr, který mu udala slif. Jenže slif nemohla vědět, co najde. Měla informace od Baraccuse a ty byly staré tři tisíce let. Od časů Baraccuse se krajina mohla změnit. Kosti nevypadaly ani zdaleka tak staré. Samozřejmě že kdyby tu byly kosti staré tisíce let, byly by už dávno rozpadlé na prach.

Jak šel dál, les byl stále temnější, až se Richard ocitl v černém stínu na pokraji tmavého lesa mohutných borovic, jejichž kmeny rostly blízko u sebe a byly mnohem vyšší než v hartlandských lesích. Jako kdyby se přiblížil k úbočí horského masivu, vypínajícímu se k obloze. Kmeny stromů se podobaly pilířům, protože spodní větve vyrůstaly tak vysoko, že tam ani nedohlédl. Úplné však zakrývaly oblohu a byla pod nimi tma a bludiště mohutných kmenů.

Richard se na chvíli zastavil a uvažoval, jak udrží směr v neproniknutelné tmě, když se bude muset vyhýbat kmenům.

A tehdy uslyšel šeptání.

Naklonil hlavu na stranu, zaposlouchal se a snažil se rozeznat slova. Nemohl, takže opatrně postoupil hlouběji do tmy, aby si oči přivykly temnotě, a pak udělal několik dalších kroků. Zanedlouho už dokázal rozeznat obrysy stromů před sebou, takže se mezi kmeny majestátních borovic mohl pohybovat trochu rychleji.

„Vrať se zpátky,“ ozvalo se šeptem.

„Kdo je tam?“ zašeptal Richard.

„Jdi pryč,“ řekl slabý hlásek, „nebo zůstaneš navždy ve společnosti kostí těch, kteří přišli před tebou.“

„Přišel jsem si promluvit s nočními bludičkami,“ řekl Richard.

„Tak to jsi přišel zbytečně. Hned odejdi,“ zopakoval hlas silněji.

Richard se snažil vybavit si, jak zněl hlas bludičky. I když nebyl stejný, měl některé rysy společné.

„Prosím, ukaž se mi, ať si s tebou mohu promluvit.“

Kolem zavládlo zase ticho. Richard ve tmě postoupil o několik kroků.

„To je poslední varování,“ ozval se tajemný hlas znovu. „Odejdi.“

„Ušel jsem dlouhou cestu. Nevrátím se, dokud si nepromluvím s bludičkami. Je to důležité.“

„Pro nás ne.“

Richard si dal jednu ruku v bok a přemýšlel, co dělat. Nemohl se soustředit. Slabost mu zamlžovala myšlenky.

„Ano, pro vás je to také důležité.“

„Jak to?“

„Přišel jsem si pro to, co mi tady zanechal Baraccus.“

„To přišli i ti, jejichž kosti jsi viděl.“

„Podívej, tohle je důležité. Závisí na tom i vaše životy. V tomhle boji nemohou být žádní nestranní pozorovatelé. Všichni jsou do něj zataženi.“

„Zkazky, které jsi slyšel o pokladu, jsou jen lži. Žádný tu není.“

„Poklad? Ne – ty mně nerozumíš. Tohle nemá s žádným pokladem nic společného. Myslím, že jsme si nerozuměli. Prošel jsem testem, který pro mě Baraccus připravil – proto jsem tady. Jsem Richard Rahl. Moje manželka je Kahlan Amnell, matka zpovědnice.“

„Neznáme osobu, o které mluvíš. Vrať se zpátky k ní, dokud ještě můžeš.“

„Ne, v tom je právě ten problém, nemohu. Snažím se ji najít.“ Richard si zajel prsty do vlasů. Nevěděl, kolik má času na to, aby bludičkám řekl všechno potřebné a dokázal jim tak skutečný důvod své návštěvy, a aby je přesvědčil, aby mu pomohly.

„Kdysi jste ji znaly. Na Kahlan seslaly zlé čarodějnice kouzlo, takže si na ni nikdo nepamatuje. Vy jste ji také znaly, ale zapomněly jste na ni, stejně jako ostatní. Kahlan vás navštěvovala. V roli matky zpovědnice chránila domov nočních bludiček a nikomu nedovolila, aby je obtěžoval.

Vyprávěla mi o nádherném kraji, kde noční bludičky žijí. Líčila mi rozlehlé mýtiny uprostřed hlubokých, starobylých lesů. Byla s bludičkami, když se za soumraku shromáždily, aby tančily v trávě a lučním kvítí.

Řekla mi, že zde strávila nádherné noci, kdy ležela v trávě a bludičky se kolem ní slétly a mluvily s ní o všem možném, co mají naše životy společné – o snech, nadějích a láskách.

Bludičky ji znaly. Byla jejich přítelkyně.“

Pak Richard zahlédl, jak se za stromem objevilo malinké světýlko. „Odejdi, jinak tvé kosti zůstanou mezi těmi, kteří hledali poklad, a už. tě nikdy nikdo nespatří, ani se nedozví, co se ti stalo.“

„Kdybych potřeboval zlato, dokážu ho získat poctivě. Nestojím o poklady.“

Drobná jiskřička se vzdálila. „Ne každý poklad je zlato.“

Jak mizela v dálce, paprsky světla si pohrávaly na kmenech stromů, které míjela.

„Znal jsem Šar,“ vykřikl Richard.

Světýlko se zastavilo. Přestalo se otáčet.

Richard chvilku sledoval, jak jiskřička v dálce svítí a osvětluje lesní velikány, které stály jako strážci území, které leželo za nimi.

„Ty jsi nepřišel kvůli legendě, že se tu někde ukrývá poklad?“

„Ne.“

„Co víš o jménu, které jsi vyslovil?“

„Setkal jsem se s Šar poté, co přešla hranici. Šar překročila hranici, aby pomohla zastavit hrozbu, kterou představoval Darken Rahl. Přešla přes hranici, aby mě pomohla najít, abych se mohl připojit k boji proti té hrozbě. Než zemřela, řekla mi, že kdybych někdy potřeboval pomoc nočních bludiček, mám vyslovit její jméno a ony mi pomohou, protože ho nemůže znát žádný nepřítel.“

Richard ukázal zpátky směrem k porostu mrtvých dubů, kde spočívaly lidské pozůstatky. „Mám pocit, že žádný z těch lidí, jejichž kosti tam leží, neznal její jméno, ani jméno nějaké jiné bludičky.“

Světýlko se pomalu přibližovalo mezi stromy, až se zastavilo nedaleko od něj. Cítil, jak mu zářící paprsky světla přejíždí po tváři. Jako by se ho dotkla pavučina.

Richard udělal krůček dopředu. „Mluvil jsem s Šar, než zemřela. Řekla, že tak daleko od svých už žít nemůže a ani nemá sílu vrátit se domů.

Jako první mě vyzkoušela, jestli projdu Baraccusovým testem. Řekla, že mi věří, že ví, že mám v sobě všechno, co je potřeba, abych uspěl. Byla to zpráva od něho. Ptala se mě na tajemství.“

Světýlko zrůžovělo a stále se otáčelo.

„A ty jsi tím testem prošel?“

„Ne,“ přiznal Richard. „Bylo ještě příliš brzy, abych všechno pochopil. Až později jsem přišel na to, jak se věci mají. Slif řekla, že zkoušku, kterou pro mě Baraccus připravil, jsem už složil.“

„Jak se jmenuješ?“

„Vyrůstal jsem jako Richard Cypher. Později jsem zjistil, že jsem ve skutečnosti Richard Rahl. Také jsem byl nazýván hledačem, poslem smrti, Richardem zuřivým, kamínkem v rybníku a Caharinem. Říkají ti ta jména něco?“

„A říká ti něco jméno Ghazi?“

„Ghazi?“ Richard se zamyslel. „Ne. Mělo by?“

„Znamená to ‚oheň‘. Ghazi dostala své jméno podle proroctví. Kdybys byl ten pravý, znal bys i tohle jméno.“

„Je mi líto, ale neznám ho. Nevím proč, ale musím říct, že na proroctví moc nedám.“

„To je mi líto, ale naši zemi postihlo neštěstí. Bludičky zažívají strastiplné období. Nemůžeme ti pomocí. Měl bys odejít.“

Bludička se opět začala vzdaloval, roztočila se a odlétala k mohutným stromům.

Richard udělal krok vpřed, „Šar řekla, že když budu potřebovat pomoc bludiček, pomohou mi! Potřebuji vaši pomoc!“

Světýlko se zase zastavilo. Richardovi připadalo, jako by o něčem uvažovalo. Po chvíli se zase začalo pomalu otáčet a vrhat kolem sebe paprsky světla. Trochu se přiblížilo.

Pak bludička vyslovila jméno, které Richard neslyšel vyslovit nahlas mnoho let. Krev mu ztuhla v žilách.

„A tohle jméno ti něco říká?“ zeptala se bludička.

„Jak to, že znáš jméno mé matky?“ zašeptal Richard.

Bludička přiletěla blíž. „Před mnoha a mnoha lety přešla Ghazi přes temnou hranici, aby ji našla, pomohla jí, řekla jí o jejím synovi, řekla jí mnoho důležitých věcí, které potřebovala vědět ona i její syn. Ghazi se nikdy nevrátila.“

Richard na ni zůstal zírat. „Co dělají bludičky ve dne? Když je světlo?“

Jako zářící stříbrná tečka se Bludička pomalu otáčela, vrhala paprsky světla Richardovi do tváře. „Ukryjeme se ve tmě. Nejsme rády na světle.“

„Ublíží vám oheň?“

Paprsky pohasly. „Oheň nás může zabít.“

„Drazí duchové…“ zašeptal Richard.

Bludička se přiblížila, zase se rozjasnila a prohlížela si ho. „Co je?“

„Jak znělo proroctví o Ghazi?“ zeptal se Richard.

Pomalu se otáčející světýlko se zastavilo. „Proroctví se týkalo její smrti. Říkalo se v něm, že zemře v ohni.“

Richard na chvíli zavřel oči. „Před mnoha lety, když jsem byl ještě chlapec, uhořela moje matka při požáru.“

Bludička mlčela.

„Je mi to moc líto,“ řekl Richard tiše a v hlavě mu zněla slova Šoty. „Myslím, že Ghazi zemřela v našem domě. Vznikl v něm požár. Moje matka nejdřív vynesla ven mě a mého bratra a pak se pro něco vrátila dovnitř – nikdy jsme se nedozvěděli, pro co. Asi se zadusila kouřem. Už nevyšla ven. Nikdy jsem ji poté neviděl. Zemřela v ohni.

Myslím, že se vrátila pro Ghazi. Myslím, že zemřely společně při požáru, aniž by Ghazi dokončila své poslání.“

Zdálo se, že ho pozoruje. „Je mi líto, co se stalo tvé matce. Po tak dlouhém čase máš stále v očích slzy.“

Richard se nezmohl na slovo, tak jen přikývl.

Bludička se začala otáčet rychleji. „Známe tě jako Richarda Cyphera. Pojď, Richarde Cyphere, a my ti řekneme, co měla Ghazi říct tvé matce.“

Kapitola třináctá

Richard následoval světýlko do hlubokého lesa, kde panoval klid a mír. Nikdy v životě neviděl tak mohutné stromy. Připadalo mu zvláštní, že tak drobné bytosti žijí mezi takovými velikány.

Zdálo se mu, že jde celé hodiny, přestože věděl, že je lo tím, jak je vyčerpaný. Když konečně vyšel z lesa na rozlehlou mýtinu, nemohl Richard uvěřit svým očím. Bylo to přesně tak, jak mu líčila Kahlan. tráva zářila stovkami nočních bludiček, pohybujících se mezi vysokými stébly trávy a květinami. Široký pruh hvězd na obloze, ohraničený vrcholky vysokých borovic, vypadal jako bez života ve srovnání s hvězdami v trávě.

Byl to úchvatný pohled, ale Richarda zabolelo u srdce, protože mu to připomnělo Kahlan, den, kdy se poprvé setkali, kdy mu představila Šar a vyprávěla mu o bludičkách. Kahlan a bludičky byly v jeho mysli nerozlučně spjaté.

A nyní, po tak dlouhé době, se dozvěděl, že to byla právě noční bludička, pro kterou se jeho matka vrátila do hořícího domu, aby ji zachránila. Nezemřela sama.

A to všechno proto, že před tisíci lety vstoupil jeden muž do Chrámu větrů a udělal něco, co mělo za následek Richardovo narození s oběma aspekty daru, o který teď podle slif přišel.

Když Richard vykročil do trávy, některé noční bludičky se přiblížily, zvědavé na cizince mezi sebou. Zářily a pohasínaly, jako by spolu hovořily.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se Richard bludičky, která ho doprovázela.

„Tam.“

Richard se díval, jak k němu bludičky přilétají, chvíli si ho prohlížejí a pak zase mizí.

„Je nás stále méně,“ řekla Tam. „To se nikdy předtím nestávalo. Pro nás nastal čas utrpení. A neznáme příčinu.“

„Ta příčina je jedním z důvodů, proč jsem zde,“ řekl jí Richard. „Doufám, že tu najdu pomoc, abych mohl zastavit to, co působí bludičkám tohle utrpení. Pokud se mi to nepodaří, všechny zmizíte ze světa.“

Tam o jeho slovech chvíli mlčky uvažovala. Ostatní, které slyšely jeho slova se vzdálily a schovaly se v trávě, jako by hledaly útočiště, kde by se mohly vyplakat. Některé však přilétly blíž.

„Ghazi tady znal skoro každý,“ řekla tam. „Postrádáme ji. Můžeš nám prozradit něco, co řekla, než zemřela? Tak jako jsi nám opakoval slova Šar?“

„Je mi líto, Tam, ale Ghazi jsem nikdy neviděl. Nevěděl jsem, že přišla za mou matkou. Ghazi a matka zemřely dřív, než měla příležitost nám sdělit, proč ji vyhledala.“

Richarda napadlo, jestli to třeba nebyla příčina požáru.

Mnoho bludiček pohaslo, jakoby zklamané, že jím nemohl říct poslední slova Ghazi.

Richard si připomněl důvod své návštěvy a obrátil se na svou průvodkyni.

„Tam, jak jsem už říkal, přišel jsem v důležité věci, která by nakonec mohla pomocí bludičkám ukončil jejich trápení. Přišel jsem, protože mi tu Baraccus něco nechal. Ve své knihovně. Poslal sem svou ženu s knihou, kterou mi zanechal.“

„Magdu,“ pronesla jedna z bludiček blízko něho. Nebyl si jistý, která to byla, ale hlásek měla něžnější než Tam.

„Správně.“

„To se stalo před mnoha generacemi,“ řekla, „ale Baraccusova slova se předávala z pokolení na pokolení, až do dnešních dní. Stále držíme v tajnosti věci, které chtěl skrývat. Já jsem Jass. Pojď, Tam a já ti je ukážeme.“

Tam a Jass vedly Richarda hedvábnou trávou k majestátním stromům po levé straně mýtiny. Když vstoupil mezi stromy, zase si připadal jako v tmavém, klidném světě. Obě bludičky vydávaly dostatek světla, takže viděl na cestu.

„Je to daleko?“ zeptal se Richard.

„Není,“ řekla Jass.

„Nachází se uprostřed našeho území,“ doplnila Tam.

„Je to místo, které můžeme hlídat a chránit. Během milénií vyklíčila semínka historek v úrodné půdě polopravd, byla zalévána přáními, až zakořenila a začala růst. Nakonec vykvetl květ zvěstí, které šířil vítr a šeptal, že skrýváme legendární zlatý poklad. Nic nepřesvědčilo ty, kteří tomu uvěřili, že to není pravda. Pravda se v jejich očích neleskla tak jako zlato. Jejich touha získat bohatství byla tak silná, že radši obětovali nejcennější, co měli, než by se smířili s tím, že se honili za vzdušnými zámky.“

„My neskrýváme poklad,“ řekla Jass, „ale dodržujeme slib, ke kterému se zavázali naši předkové.“

„Svým způsobem to poklad je,“ řekl jim Richard. „Alespoň pro správnou osobu.“

Co jím připadalo blízko, bylo pro Richarda strašně daleko. Byl tak vyčerpaný, že mu dělalo problémy hýbat nohama. Cestou tichým lesem mu v žaludku kručelo hlady.

Muselo být už hodně pozdě v noci, když se stromy konečně rozestoupily a Richard před sebou spatřil údolí osvětlené stříbrem měsíce.

Dno údolí pokrýval zelený les a hustý porost byl i na svazích okolních skal. Z místa, kde stál, byl úchvatný výhled na všechno, co Richard vždy miloval. Toužil údolí prozkoumat, projít se lesy… ale s Kahlan. Bez ní byla krása jen slovo. Bez Kahlan, která by se na něho usmívala, byl svět prázdný a bez života.

„Na tomto místě se nachází knihovna, kterou nám Baraccus svěřil do opatrování,“ řekla Tam.

Richard se rozhlédl kolem. Viděl jen kapradí a mohutné kmeny borovic za sebou.

„Kde?“ zeptal se. „Není tu žádná stavba.“

„Tady,“ prohlásila Jass, snesla se dolů na velký kámen a usadila se na něm. „Tady dole je knihovna.“

Richard se poškrábal na hlavě. To bylo divné místo pro knihovnu. Ale potom si vzpomněl, že v Casce našel vchod do knihovny pod náhrobním kamenem. Bylo to vlastně docela chytré. Dům mohl být dávno objeven a vypleněn.

Přikrčil se a opřel se do kamene bokem. Byl si jistý, že nemá dost sil, aby pohnul tak velkým kamenem, ale přesto se ze všech sil zapřel. Kámen se opravdu pooločil.

Bludičky přiletěly blíž, aby se spolu s Richardem podívaly, co je pod ním. Kámen spočíval na kamenné, pečlivě ohlazené obrubě. Uprostřed nebyl ani otvor, ani schodiště do podzemních prostor.

Richard poklekl a začal otvor vyhrabávat. Půda byla sypká a suchá.

„Je tam jen písek.“

„Ano,“ potvrdila Jass. „Když Magda přišla, řídila se pokyny Baraccuse a pomocí magie zasypala otvor až po obrubu.“

Richard se pochybovačně zeptal: „Pískem?“

„Ano,“ odpověděla Jass.

„Kolik písku tam je?“ chtěl vědět Richard. Netěšilo ho pomyšlení, že bude muset vyhrabávat pískem zasypanou díru, i kdyby nebyla moc hluboká.

„Vidíš tam dole v údolí tu řeku?“ zeptala se Jass.

Richard se zadíval dolů. Tam se v měsíčním svitu leskla hladina řeky, proplétající se mezi písečnými naplaveninami.

„Ano, vidím.“

„Bylo nám řečeno,“ pokračovala Jass, „že si Magda přinesla od Baraccuse nějaké mocné kouzlo. Použila ho na vytvoření obrovského vzdušného víru, který zvedl písek z říčních břehů a přenesl ho do otvoru, aby zasypala všechno, co se nacházelo dole, a tak to ochránila.“

„Ochránila?“ zeptal se Richard. „A před čím?“

„Před každým, kdo by se dostal až sem. Ten písek má překazit plány všem, kteří by si chtěli odnést to, co zůstalo zasypané.“

„No, předpokládám, že kdyby tam bylo dost písku, přinejmenším by je to zpomalilo.“ Richard se s rostoucím podezřením zadíval na bludičky, které se pomalu otáčely ve světle měsíce. „A kolik tam toho písku vlastně je?“

Tam se vznesla nad okraj svahu. „Vidíš tam dole tu římsu?“

Richard se opatrně nahnul přes okraj a pohlédl dolů. Pár desítek metrů pod sebou spatřil úzký kamenný ochoz.

„Vidím.“

„Tam se nalézá místnost s knihami.“

„Knihovna je pohřbena pod pískem až tam dole?“

„Ano,“ potvrdila Tam.

Richard byl ohromený. Musely tam být tuny písku. „Jak mám tolik písku vyhrabat? Vždyť by to trvalo celou věčnost.“

Tam se otočila a přiblížila se k jeho obličeji. „Možná. Ale Baraccus řekl, že pokud jsi ten pravý, budeš si vědět rady.“

„Jestli jsem ten pravý?“ Jako by ho zasypala hora písku, Richard pocítil tíhu beznaděje. „Proč musím být pořád ten pravý?“

Tam se chvíli otáčela. „Na to neumím odpovědět.“

Richard zasténal zklamáním, že je tak blízko, a přece tak daleko. „Pokud jsem tedy ten pravý, proč mi nenechal zprávu, abych věděl, co mám udělat?“

Tam a Jass byly chvíli zticha, jako by přemýšlely.

„Ještě jedna věc se předávala od dávných dob po celé generace,“ řekla Jass nakonec.

„A co to je?“

„Baraccus řekl, že bludičky budou muset tohle místo střežit celé věky, ale když se písky času nakonec dosypou, ten, kterému je kniha určena, tady bude a odnese si jí.“ Jass se přitočila blíž. „Pomohlo ti to nějak, Richarde Cyphere?“

Richard si přejel rukou po obličeji. Proč mu Baraccus prostě neřekl, jak získat Tajemství moci válečného čaroděje? Možná si Baraccus myslel, že muž, kterému tu knihu tady nechal, musí ovládat svůj dar natolik, aby pro něj tuny písku nepředstavovaly žádný problém. Možná si myslel, že by Richard už měl umět vytvořit magický vzdušný vír, který by písek vysál. V tom případě nebyl Richard ten pravý. Nejen, že nevěděl, jak používat svůj dar, ale ve slif o něj dokonce přišel úplně.

Pokud šlo o Richarda, písky času se mu už dosypaly. Sestry Temnot vložily do hry schránky Ordenu. Chiméry nakazily svět živých a začaly tak ničení magie, což byla zřejmé příčina trápení nočních bludiček. A armáda Císařského řádu zaplavovala Nový svět. Ale pro něj osobně bylo nejhorší to, že Sestry Kahlan unesly a seslaly na ni kouzlo Ohnivé kaskády, takže zoufale potřebovala jeho pomoc.

A on tady stál a čekal, až se dosypou písky času.

Richard se zarazil. Naklonil se přes okraj srázu a hleděl dolů na skalní římsu. Písky času.

Prohlédl si skálu vlevo. Tudy cesta nevedla, ale vpravo se zdálo, že by to mohlo jít. Shodil ze zad batoh, vyhrabal z něj skládací polní lopatku a v mžiku ji připravil k použití.

„Jak jste to říkaly? ‚Až se písky času nakonec dosypou, ten, kterému je kniha určena, tady bude a odnese si ji‘?“

„Ano,“ potvrdila Jass. „Takhle nám to bylo řečeno.“

Richard se znovu nahnul přes okraj srázu. „Musím se dostat dolů na tu římsu,“ řekl bludičkám.

„Budeme ti svítit,“ řekla Tam.

Richard začal bez váhání sestupovat dolů po strmé skále. Jak předpokládal sestup byl obtížný, ale netrvalo dlouho a stál na úzké kamenné lavici.

Pozorně zkoumal skálu, občas do ní rýpl lopatkou, až našel, co hledal. Okamžitě se pustil do uvolňování a vyhrabávání kamenů v místě, o kterém se domníval, že je správné, ale v matném světle bludiček to nedokázal říct s jistotou. Když se mu však podařilo jeden kámen odstranit a další se uvolnily samy, vzrostla jeho sebedůvěra. Čím víc kamenů vyhrabal, tím snáze to šlo.

Větší kameny musel uvolňovat velice opatrně. Kdyby udělal jeden špatný krok, mohl sklouznout a zřítit se z úzkého skalního ochozu. Některé kameny ve zvětšujícím se otvoru byly tak velké, že je nedokázal nadzvednout, takže je musel ven vyvalit. Naštěstí se mu je vždycky podařilo uvolnit a vykutálet. Ustoupil stranou, až ke kraji římsy, a nechal menší kameny a úlomky skal vypadávat. Sledoval, jak neslyšně mizí v nočním vzduchu, dokud nedopadly dole do lesa.

Nakonec lopatkou zajel do měkkého písku a poslední kameny vystřelily s rachotem ven. Richard se přikrčil a odsunul se co nejdál od otvoru, ze kterého vyrazil proud písku a padal dolů jako vodopád.

Richard stál zády přitisknutý ke skále a srdce mu bušilo překvapením z nenadálého uvolnění otvoru ve skále. Obě bludičky se otáčely a sledovaly úžasné divadlo, jedna z nich, Richard si nebyl jistý která, sledovala proud písku až dolů a pak zase vyletěla nahoru.

Zdálo se, že se písek sype nekonečně dlouho, ale nakonec přece jenom mohutný proud zeslábl a ustal úplně.

Richard na nic nečekal a vlezl do otvoru. „Pojďte,“ zavolal na bludičky, „potřebuji světlo.“

Poslechly, přeletěly nad ním a osvítily celý prostor. Richard se uvnitř postavil, smetl ze sebe písek a rozhlédl se kolem po policích plných knih. Byl to zvláštní slavnostní pocit, že je první osobou, která zde stojí od dob Magdy Searusové, ženy, která se stala první zpovědnicí.

To mu připomnělo Kahlan a jeho snahu ji najít, takže se hned začal rozhlížet. Knihovna byla čtvercová místnost s vchodem na druhé straně, který vedl hlouběji do útesu. Ve stínu za ním se rýsovalo točité schodiště. Přestože se většina písku vysypala otvorem, pořád ho tu ještě dost zůstalo. Trvalo by dlouho odstranit ho úplně, aby zjistil, co se tu skrývá za poklady.

Vpravo však byl kamenný podstavec a na něm ležela jediná kniha. Richard ji vzal do ruky a sfoukl z ní písek a prach.

Na titulní straně stálo: Tajemství moci válečného Čaroděje.

Prsty jemně přejel po zlatých písmenech na obálce a znovu si přečetl slova, určená právě jemu.

Pocítil posvátnou úctu, když si uvědomil, že válečný čaroděj, sám čaroděj prvního řádu, Baraccus, tuto knihu napsal pro osobu, která se měla v daleké budoucnosti narodit s nadáním, které právě on uvolnil z Chrámu větrů. Richard konečně našel poklad, který mu Baraccus zanechal.

Noční bludičky se mu usadily na ramenou a sledovaly ho, jak se zbožnou úctou hledí na knihu, která mu konečně měla dát odpovědi na otázky, jak má ovládat svůj dar.

Nakonec Richard s bušícím srdcem knihu otevřel, aby zjistil, co mu Baraccus chtěl sdělit. První stránka byla prázdná.

Richard otočil další, ale všechny byly prázdné. Kromě názvu na obálce byly v knize jen nepopsané stránky.

Richard si přitiskl prsty ke spánkům. Pomyslel si, že se mu udělá zle.

„Vidí některá z vás na těch stránkách něco?“

„Ne,“ řekla Jass. „Bohužel.“

„Nevidím ani stopy po nějakém textu,“ přidala se Tam.

Pak si Richard ale uvědomil, čím to je. Poklesl na duchu.

Tajemství moci válečného čaroděje byla kniha pokynů, jak používat určitou stránku daru. Pojednávala o magii. Richard byl z nějakého důvodu připraven o svůj dar. Bez jeho pomoci mu žádné slovo, napsané v této knize, neuvízne v paměti. Zapomene je dřív, než by si je mohl zapamatovat.

Stejně jako si nevzpomněl na jediné slovo z Knihy známých stínů, nepamatoval si slova Tajemství moci válečného čaroděje dost dlouho, aby si uvědomil, že je četl. Bez daru se mu kniha zdála prázdná.

Dokud nezjistí, co se stalo s jeho darem, nebude si ji moci přečíst.

„Musím si ji odnést,“ řekl Richard bludičkám.

„Přesně tak to Baraccus předpověděl, Richarde Cyphere,“ řekla Tam.

Richarda napadlo, zda i tohle mohl Baraccus nějak vědět. Neměl však čas o tom dlouho uvažovat. Vylezl z otvoru a vyšplhal nahoru po strmém srázu.

Všiml si, že skála přečnívá přes uvolněný otvor do knihovny, zřejmě proto, aby se dovnitř nedostala voda. Písek musel zůstat suchý nejen proto, aby vlhkost nezničila knihy uschované uvnitř, ale také proto, aby se mohl, až nastane čas, vysypat ven. Richard usoudil, že knihovna je před deštěm dobře chráněna.

Nahoře na útesu si uložil drahocennou knihu do batohu. Viděl, že uvnitř kamenné obruby, kde byl dřív písek, se teď objevilo točité schodiště, které končilo ve tmě. Aby se ujistil, že nikdo knihovnu neobjeví, opřel se do kamene a zasunul ho na původní místo.

Ještě udýchaný námahou si hodil batoh na záda. V hlavě mu vířilo tisíc myšlenek. Cestou zpět temným lesem toho Richard moc s bludičkami nenamluvil, jen jim srdečně poděkoval za pomoc.

Když došli na mýtinu, přehlédl pohledem všechny noční bludičky, tančící v trávě a mezi květinami. Napadlo ho, o kolik víc tu bylo bludiček, když tu byla Kahlan.

Richardovi se po Kahlan zastesklo tak silně, až se mu sevřelo hrdlo. Byla jeho svět. Zdálo se, že celý svět v mnoha ohledech mizí.

„Musím jít,“ řekl Tam a Jass. „Doufám, že využiju to, co jsem tu našel, abych ukončil utrpení bludiček i ostatních.“

„Vrátíš se?“ zeptala se Jass.

Vzpomněl si na tajnou knihovnu a lehce přikývl. „Ano. A doufám, že přivedu i Kahlan, a že si na ni už budete pamatovat. Vím, že bude šťastná, až vás zase uvidí.“

„Až si na ni vzpomeneme,“ řekla Jass, „budeme také šťastné.“

Richard jen přikývl, protože nevěřil svému hlasu, a pak se vydal na cestu.

Tam ho doprovodila starým lesem a pomohla mu najít cestu. Na kraji starého lesa se zastavila.

„Baraccus byl moudrý, že vybral právě tebe, Richarde Cyphere. Věřím, že uspěješ. Přeji ti hodně štěstí.“

Richard se smutně usmál. Rád by měl stejnou jistotu. Přišel o svůj dar a neměl žádnou představu, jak má uspět. Možná mu pomůže Zedd.

„Děkuji ti, Tam. Byly jste dobrými strážkyněmi věcí, které tu Baraccus zanechal. Udělám, co bude v mých silách, abych ochránil vás i všechny ostatní, kteří jsou stejně ohroženi.“

„Pokud se ti to nepodaří, Richarde Cyphere, vím, že to nebude nedostatkem tvé snahy. Pokud budeš zase potřebovat naši pomoc, jak řekla Šar, vyslov některé z našich jmen a my se ti pokusíme pomoci.“

Richard přikývl a vykročil. Pak se ještě otočil, aby jí zamával. Bludička na chvíli zrůžověla a pak zmizela mezi stromy. Náhle se cítil strašně opuštěný.

Mrtvé duby se táhly donekonečna. Unaveně se plahočil stále dál. Potřeboval se najíst a trochu si odpočinout, ale chtěl se co nejdřív dostat z tohoto podivného lesa. Mezi kořeny dubů viděl kosti, jako by se stromy snažily přivinout mrtvé na svou hruď.

Cestou mrtvým lesem, ponořený do myšlenek, náhle Richard ucítil závan ledového vzduchu. Otřásl se a nasál ho do plic.

Měl pocit, že se ocitl někde uprostřed zimy.

Když vzhlédl, spatřil nějaký stín. Když zjistil, co to je, otřásl se znovu.

Byla to vysoká žena s černými rovnými vlasy, oblečená do černé róby. Pleť měla bledou jako měsíc, takže se zdálo, že se vznáší v temnotě. Vypadala jako kostra potažená kůží, přesně jak si představoval, že asi vypadali mrtví, když čekali, až. červi vykonají svou práci.

Její znepokojivý úsměv napovídal, že je to osoba, která by se nerozpakovala nechat kosti lidí, které využila, shnít přesně na takovém místě, mezi rozkládajícími se mrtvolami.

Richard cítil takový chlad, že se ani nemohl hýbat. Uvědomil si, že se třese, a nedokázal to ovládnout. Necítil prsty na nohou ani na rukou. Chtěl utéct, ale nemohl přinutit nohy k pohybu.

Neměl dar, který by mohl přivolat. Neměl meč, který by mohl vytasit.

Pod výhrůžným pohledem v jejích bleděmodrých očích se cítil bezmocný.

Richard by rád věděl, jestli jeho tělesné pozůstatky skončí na tomto strašném místě, aby se rozložily a upadly v zapomnění, jako všechny ty bezejmenné kostry těch, kteří sem přišli se svými hamižnými sny.

Žena roztáhla paže, mávla jimi jako havran křídly a jeho pohltila noc.

Kapitola čtrnáctá

Kahlan si pomalu začínala uvědomovat šum hlasů, blízkých i vzdálených. Byla tak omámená, že nevěděla, jestli jsou reálné, nebo jestli si je jen představuje. Věděla, že některé myšlenky, které jí bez ustání vířily hlavou, musí být jen představy, bez ohledu na to, jak skutečné se zdály. Věděla, že nemůže být jednu chvíli na rozkvetlé louce plné hvězd, vzápětí uprostřed bitvy s vysušenými mrtvolami na koních a hned zase letět na červeném drakovi. Všechno se to zdálo skutečné, ale věděla, že to tak nemůže být.

Koneckonců, draci přece neexistovali. Byla to jenom legenda.

Ale pokud opravdu slyšela hlasy, stejně nerozuměla slovům. Doléhaly k ní jen jako nepříjemné zvuky, které bolestivě rozeznívaly něco v jejím nitru.

Jistá si byla jenom tím, že jí třeští hlava, a při každém tepu jí připadalo, že musí prasknout. K tomu se přidala nevolnost, která svou intenzitou soupeřila s bolestí hlavy.

Kahlan se snažila otevřít oči, ale nedokázala zvednout těžká víčka. Vyžadovalo to mnohem víc vůle, než dokázala v současné chvíli sebrat. Kromě toho se také bála, že jí na oči zaútočí světlo tisícem ostrých jehel.

Měla pocit, že ji nějaká neznámá síla tiskne k zemi, aby se nemohla pohnout, a jiná ji mezitím mučí. Jak se zoufale snažila tlaku uniknout, pokusila se pohnout pažemi, ale byly jako dřevěné. Snažila se zvednout nohu nebo pokrčit koleno, ale nohy jí pevně vězely v husté mlze.

Vylekal ji ostrý zvuk a téměř ji probral z mrákot. Tentokrát si byla jistá, že slyší hlasy. Občas rozeznala i nějaké slovo.

Chytila se těch slov jako záchranného lana a s jeho pomocí se vytáhla z temných hlubin bezvědomí. Klidně dýchala, soustředila se na slova, potlačila bolest hlavy a pozorně naslouchala každému slovu. Snažila se je spojit do nějakého smysluplného celku. Rozeznala ženské hlasy a jeden mužský. Ten byl hodně nepříjemný.

Ale bolest, kterou pociťovala při vědomí byla mnohem horší než utrpení, které prožívala v bezvědomí. Skutečnost přidala k mučivé bolesti v celém těle ještě zoufalství, kterému nešlo uniknout.

Ve snaze přestat myslet na bolest, která ji trápila, pootevřela Kahlan oči a pozorně se rozhlédla kolem. Byla uvnitř nějakého přístřešku. Vypadalo to jako stan ze světlé plachtoviny, ale mnohem větší, než kdy viděla. Jednu stěnu tvořily koberce, které zřejmé sloužily jako dveře.

Ležela na kožešinách, rozložených na mírně vyvýšeném místě. V teplém vzduchu se v kožešině potila. Naštěstí nebyla ničím přikrytá. Pomyslela si, že ji sem asi uložili proto, aby se jim nepletla pod nohama. Naproti místu, kde ležela, stála židle s vyřezávaným opěradlem, ale nikdo na ní neseděl.

V místnosti svítilo několik lamp, rozmístěných na truhlách nebo zavěšených na řetízcích. Přesto se jim nepodařilo zahnat pochmurnou atmosféru uvnitř stanu, ale aspoň zápach hořícího oleje pomohl překrýt vtíravý pach potu, zvířat a hnoje. Kahlan se ulevilo, že jí světlo nezpůsobilo bolest očí, jak se obávala.

Jako duch, který nemůže najít svůj hrob, se v šeru po místnosti pohybovala jedna ze Sester.

Přes silnou plachtu a stěnu pokrytou koberci sem zvenku doléhaly tlumené zvuky. Znělo lo, jako by lichou svatyni obklopovalo celé město. Kahlan slyšela zvuky lidského hemžení i klapot kopyt, rachot povozu, hýkání mul a kovové řinčení zbraní i cinkání zbroje. Zdálky byly slyšet hlasité rozkazy, smích, nadávky a poblíž někdo vyprávěl příběhy, jejichž smysl jí unikal.

Kahlan věděla, co je to za armádu. V dálce ji zahlédla už předtím, procházela místy, kudy prošla, a viděla její umučené, znásilněné a zabité oběti. Ven, mezi takové krvelačné bestie, se nikdy nechtěla dostat.

Když si všimla, že Jagang obrátil pozornost jejím směrem, předstírala, že je stále v bezvědomí, pomalu dýchala, ležela bez hnutí a oči měla téměř zavřené. Zjevně přesvědčený, že se ještě neprobrala, obrátil pohled zase zpátky na přecházející Sestru Ulicii.

„Nemůže to být tak jednoduché,“ trvala na svém Armina, stojící vedle stolu. Povýšeně zvedla nos.

Kahlan zahlédla na stole hřbet knihy. Sestra Armina spočívala nataženými prsty na kožené vazbě.

„Armino,“ začal Jagang klidným, téměř milým hlasem, „dovedeš si představit, jak je zábavné být v mysli nějaké neposlušné Sestry, kterou jsem poslal do stanů mužstva?“

Žena zbledla a couvla až ke stěně stanu. „Ne, Excelence.“

„Být v jejich mysli a cítit jejich hrůzu? Vidět, jak jsou naprosto bezmocné, když z nich silné ruce strhávají šaty a osahávají jejich těla, když je povalí na holou zem, roztáhnou nohy a vezmou si je muži, kterým slouží jen na ukojení jejich žádostivosti. Muži, kteří pro ně nemají vůbec žádné pochopení, které ani v nejmenším nezajímá, jaké utrpení jim působí, když jdou za svým cílem. Víš, jak je pro mě příjemné být v myslích těch protivných Sester, být očitým svědkem jejich zaslouženého trestu?“

S očima rozšířenýma panickou hrůzou Sestra Armina jen špitla: „Ne, Excelence.“

„Tak už přestaň s námitkami vycházejícími ne z toho, co si myslíš, ale z toho, co se domníváš, že chci slyšet. Nezajímá mě tvoje podlézavost. V posteli mě můžeš lichotit, jestli si myslíš, že tím získáš nějaké výhody, ale v téhle věci mě zajímá jen pravda. Tvoje servilní argumenty nás nikam nedostanou. K úspěchu nás může dovést jen pravda. Jestli chceš něco užitečného říct, tak to řekni, ale jinak přestaň přerušovat Ulicii a kritizovat její názory tím, co se dohaduješ, že chci slyšet, nebo tě zase pošlu do stanů. Rozumíš?“

Sestra Armina sklopila zrak. „Ano, Excelence.“

Když se k ní Jagang obrátil, Sestra Ulicie se nadechla. Zastavila se. Ukázala na knihu na stole.

„Problém je v tom, Excelence, že nemáme způsob, jak potvrdit, jestli je kopie pravá nebo ne. Vím, že jste to po nás žádal, a věřte mi, že jsme se snažily, ale pravda je taková, že jsme nenašly nic, podle čeho by se to dalo poznat.“

„Jak to?“

„Tak například, když se tam píše: ‚Umístěte schránky čelní stranou k severu‘, jak máme poznat, jestli je to správný nebo falešný pokyn jen podle toho, že si ho přečteme? Pokud je pokyn umístit schránky směrem k severu přesná kopie originálu, a my se jím nebudeme řídit, bude to pro nás osudné, ale může to být záměrná záměna směru a řídit se podle ní bude taky osudné. Jak to máme poznat? Vím, že byste si přál, abychom došly k jednoznačnému závěru, jestli je to pravá kopie jen podle toho, že si ji přečteme, ale nemáme způsob, podle čeho to poznat. Vím, že si nepřejete, abych vám lhala, jen abych uspokojila váš požadavek. Nejlíp vám posloužím, když budu upřímná.“

Jagang ji sledoval s podezíravým pohledem. „Dávej si pozor, Ulicie, ať nesklouzneš k laciným lichotkám, nemám na ně náladu.“

Sestra Ulicie sklonila hlavu. „Jistě, Excelence.“

Jagang si založil mohutné paže na masivní hrudi a vrátil se k tématu. „Takže si myslíš, že ti, kdo udělali kopie, stanovili proto ten druhý způsob ověření pravosti?“

„Ano, Excelence,“ přitakala Sestra Ulicie, navzdory tomu, že ji zneklidnilo, že zaujímá stanovisko, o kterém věděla, že ho nepotěší. Ale protože jí císař mohl číst myšlenky, znal její skutečné přesvědčení. Kahlan si pomyslela, že Sestra Ulicie usoudila, že největší šancí, jak nevzbudit jeho hněv, bude upřímná víra. Ulicie byla prohnaná.

„Takže ty věříš, že tohle je skutečné vysvětlení, že to není chyba, ale záměr?“

„Ano, Excelence. Musí být způsob, jak to poznat. Jinak by úspěšné použití knihy zůstalo jen otázkou náhody. Schránky Ordenu byly vytvořeny jako opatření…“

Odmlčela se a krátce pohlédla na Kahlan. Ta měla oči přivřené do úzkých štěrbin, aby nikdo nepoznal, že je vzhůru. Sestra Ulicie obrátila pozornost zpátky k Jagangovi.

„Uvažovali, že pokud bude někdy nutné to opatření použít, bude to v kritické situaci, takže budou velice nutně potřebovat vědět, která kniha je pravá, jinak by riskovali, že ztratí všechno, v co věřili. Koneckonců kniha je míněna jako záchrana. Kdyby ten, kdo by potřeboval použít schránky, zaměnil kopie, přišli by o víc než své životy – riskovali by zánik celého světa živých.“

„Pokud ovšem ti, kdo kopie udělali, nechtěli, aby falešné kopie odradily zloděje, kteří prahli po originálu,“ podotkl Jagang.

„Ale, Excelence,“ řekla Ulicie, „právě kvůli takovému nebezpečí potřebovali ti, co ovládali schránky, mít způsob, jak rozeznat pravé kopie od falešných. Kdyby takovou metodu nezanechali svým následovníkům, odkázali by je na přežití jen dílem náhody. Důvod, proč byly kopie pořízeny, byl především ten, že se báli rizika, mít jen originál. Jediný exemplář knihy ohrožovala spousta věcí, jako oheň, voda, rozklad, a to nemluvím o hrozbě záměrného zničení. Snažili se zajistit, aby měli k dispozici věrnou kopii, pokud by někdy v budoucnu bylo potřeba použít schránky a originál by nebyl dostupný z důvodů, které si ani nedovedli představit. Riskovat náhodnou budoucnost by bylo v rozporu s účelem, proč byly kopie pořízeny.

Víte, jak to myslím? Pokud udělali jen jedinou přesnou kopii a všechny ostatní nesprávné, pokoušeli se zabránit zneužití schránek další překážkou při jejich použití, ale současně, kdyby bylo skutečně nutné schránky použít, určitě nechtěli, aby něco takové záviselo na náhodě. Zanechali svým následovníkům způsob, jak potvrdit pravost kopie.

Vzhledem k tomu, že text v knize si neprotiřečí, řekla bych, že ti, kdo kopie pořídili, vymysleli jiné prostředky, jak rozlišil pravé od falešných.“

Jagang se obrátil na druhou Sestru. „Arminu něco napadlo. Tak ven s tím, drahoušku.“

Sestra Armina si odkašlala. „Máme věřit, že jednotné číslo místo množného v titulu knihy, je jedinou známkou pravosti?“ Sestra Armina zavrtěla hlavou. „Přestože souhlasím s tím, co Ulicie řekla, jsem přesvědčená, že je to příliš jednoduchý nebo spíš nejasný důkaz. Jako prostředek pro odlišení pravých kopií od nesprávných je sám o sobě náhodný, pokud nebudeme mít způsob, jak to potvrdit.“

„Ale to přece máme!“ Sestra Ulicie zvedla obočí a naklonila se k ní. „Je tady, hned na začátku, kde se přesně říká, jak poznat, jestli je pravá nebo ne. Musí to ověřit ona. A to taky udělala.“

Armina si založila ruce. „Jak říkám, myslím, že to je příliš jednoduché, aby to byla odpověď.“

„Pokud je to tak jednoduché, Armino, tak proč sis toho nevšimla?“ zeptala se jí Ulicie.

Když na ní Ulicie ukázala, Kahlan zavřela oči. „Ona našla chybu. Proč jsme ji neviděly my? Jen ona. Bez ní bychom si jí vůbec nevšimly, a pokud ano, myslely bychom si, že to není důležité, a ignorovaly bychom to. Ona udělala to, co kniha říká, že musí udělat. Našla chybu. Řekla, že to znamená, že to je falešná kopie. To je přesně účel, ke kterému měla být podle té knihy využita.

Někteří z nás nepovažují tu chybu za dostatečně složitou, aby byla určující, ale to je irelevantní. Paktem zůstává, že ona měla ověřit pravost knihy, a protože si té chyby všimla jako jediná, prohlásila, že je to falešná kopie. To je důležité. Musíme brát její prohlášení za platné.“

Jagang zvažoval její slova a s rukou v zátylku přecházel před stolem. Chvíli se na knihu díval a pak promluvil.

„Existuje ještě jeden způsob, jak to zjistit.“ Pohlédl na Sestry. „Najít ostatní kopie a porovnat je. Pokud by všechny, nebo většina z nich měla stejnou chybu v názvu, jsou to podvrhy. Na druhou stranu, pokud by měly všechny kromě jedné stejnou chybu, pak ta jediná je správná kopie. Potom bychom s ní mohli porovnat ostatní verze textu, a pokud by se ukázalo, že se od nich liší, potvrdí se, že je to jediná věrná kopie.“

„Excelence,“ prohlásila Armina s úklonou hlavy, „to je vynikající nápad. Pokud najdeme ostatní, a tohle bude s chybou, pak se potvrdí můj názor, že je to jen bezvýznamná chyba nepozorného knihaře.“

Jagang ji chvíli upřeně pozoroval, a pak přešel k truhle u stěny. Otevřel ji a vyndal z ní knihu. Hodil ji na stůl.

Sestra Armina ji zvedla a přečetla název na obálce. I v matném světle lamp Kahlan viděla, jak zrudla.

„Kniha známého stínu,“ pronesla šeptem nevěřícně.

„Stínu?“ zeptala se Ulicie a podívala se jí přes rameno. „Ne stínů?“

„Ne,“ řekl Jagang. „Je to Kniha známého stínu, stejná jako ta z Casky.“

„Ale, ale,“ koktala Sestra Armina. „To nechápu. Odkud je tahle kopie?“

Jeho pohled doplnil přezíravý úsměv. „Z Paláce proroků.“

Armině poklesla čelist.

Ulicie se zamračila. „Co? To není možné. Víte to jistě?“

„Jestli to vím jistě?“ zeptal se posměšně. „Ale ano, vím to jistě. Tuhle knihu už mám nějakou dobu. To je také důvod, proč jsem vám dovolil pokračovat ve vašich plánech. Potřeboval jsem stejnou ženu jako vy, abych zjistil, jestli je to pravá kopie.

Celou dobu, co jsem ji měl, jsem si nevšiml, že slovo ‚stínu‘ v názvu je jiné, než má být. Předpokládal jsem, že je to správně. Ale támhle naše přítelkyně si toho všimla okamžitě.“

„Ale kde jste ji mohl v Paláci proroků vzít?“ zeptala se Sestra Ulicie. „Podle toho, co jsme zjistily, byly tyhle kopie pohřbeny s kostmi, jako v Casce, v tajných katakombách. Než byl palác zničený, žádné katakomby v něm nikdy objeveny nebyly.“

Jagang se shovívavě usmál, jako by to vysvětloval dětem.

„Myslíte si, jak jste chytré, když jste našly schránky i knihu, podle které je musíte otevřít, když jste zjistily všechno o katakombách i ženě, která musí ověřit pravost textu v knize, viď, Ulicie? Já už to všechno vím celá desetiletí.

Dlouho využívám své schopnosti snového cestovatele, abych pomohl naší věci. Byly byste překvapené, kolik věcí vím tak dlouho. Zatímco vy jste se účastnily palácového pletichaření, boje o moc na svém písečku, uctívání střídavě Stvořitele a Strážce a hledání výhod od jednoho i druhého, já jsem pracoval na sjednocení Starého světa ve jménu bratrstva Řádu, což je pravý cíl Stvořitele, a proto jediný cíl lidstva.

Zatímco vy jste vychovávaly nové čaroděje, já jsem jim ukazoval Světlo. Aniž by to Sestry věděly, mnozí z těch mladých čarodějů zasvětili svůj život spáse lidstva a stali se učedníky Řádu. Strávili desítky let v Paláci proroků, Sestrám přímo pod nosem, zatímco pracovali jako bratři Řádu. A já byl v jejich myslích a četl jsem zakázané knihy v podzemí paláce.

Jako snový cestovatel jsem je směroval a určoval cíl jejich studia. Věděl jsem, co je třeba. Nechal jsem je hledat. Jako bratři Řádu již dávno našli tajný vchod do katakomb – byl ukrytý v opuštěném skladišti ve starých stájích. Odnesli odtamtud tuto knihu i mnohé další, a když jsem po úspěšném sjednocení Starého světa přijel do Paláce, předali mi je. Tuhle knihu mám už celá desetiletí.

Jenže jsem se nemohl dostat přes hranici, abych se dostal ke schránkám a prostředku pro ověření pravosti knihy. Ale potom mně Sestry svým zásahem prokázaly laskavost, když zapříčinily věci, které vedly ke zničení hranice.

Obávám se, že teď, když byl Palác proroků zničen, katakomby a knihy v nich ukryté jsou navždy ztracené. Ti mladí čarodějové však naštěstí přečetli většinu tajných knih a jejich očima jsem je přečetl i já. Palác a katakomby jsou pryč, ale znalosti a vědomosti, které obsahovaly, nejsou ztracené. Mladíci dospěli v muže a stali se bratry. Mnozí ještě žijí a bojují za naši věc.

Když jsem se dozvěděl o vašem plánu zajmout matku zpovědnici, uvědomil jsem si, že ho mohu využít, abych ji konečně dostal do rukou a mohl ji použít pro své cíle, takže jsem vás nechal, abyste si myslely, že si děláte, co chcete, zatímco jste dělaly přesně lo, co jsem chtěl já. Teď mám knihu i matku zpovědnici, která podle toho, co v knize stojí, musí ověřit její pravost.“

Obě Sestry jen zíraly.

Kahlan se zatočila hlava. Matka zpovědnice. Je matka zpovědnice.

Pro všechno na světě, kdo je matka zpovědnice?

Jagang vrhl na Sestry lišácký pohled. „Byly jste pěkně pošetilé, nemyslíte?“

„Ano, Excelence,“ přiznaly jednohlasné.

„Takže,“ pokračoval, „teď máme dvě kopie Knihy známých stínů a obě mají stejnou chybu – slovo ‚stínu‘ namísto ‚stínů‘ v názvu na obálce.“

„Ale jsou to pořád jen dvě,“ namítla Sestra Armina. „Co když i ostatní budou mít stejnou chybu?“

„Myslím, že to se nestane,“ řekla Sestra Ulicie.

„No, pokud by to tak bylo, o něčem by to svědčilo, ne?“ Jagang povytáhl obočí. „Teď mám dvě, které mají stejnou chybu. Potřebujeme ty zbývající, abychom potvrdili teorii, že jen jedna kopie bude mít v názvu slovo ‚stínů‘ správně. Z toho plyne, že musíme udržet matku zpovědnici naživu do té doby, než se přesvědčíme, že opravdu odhalila chybu, která určí pravost kopie.“

„A co když všechny kopie budou mít stejnou chybu, Excelence?“ zeptala se Armina.

„Pak se prokáže, že chyba v názvu není metodou k ověření pravosti Knihy známých stínů. Možná dojde k tomu, že ji budeme muset nechat nahlédnout do samotné kopie, aby měla podle čeho posoudit její pravost – text, který teď není schopná vidět.“

Sestra Armina zvedla ruku. „Ale Excelence, nevím, jak by něco takového bylo vůbec možné.“

Jagang neodpověděl, ale vzal jí knihu z ruky a položil ji na stůl vedle druhé. „Matka zpovědnice je pro nás stále velice důležitá. Stále zůstává jediným prostředkem k ověření pravosti kopie. Nemůžeme si být jisti, že už to udělala. Dosud to posuzovala na základě jediné, pro ni dostupné informace. Ještě ji potřebujeme živou.“

„Ano, Excelence,“ řekla Sestra Armina.

„Myslím, že se probírá,“ upozornila je Sestra Ulicie.

Kahlan si uvědomila, že poslouchala s takovým zájmem, že úplně zapomněla zavřít oči, když Sestra Ulicie pohlédla jejím směrem. Sestra přišla blíž a zadívala se na ni.

Kahlan nechtěla, aby věděli, že je slyšela, jak o ní mluví jako o matce zpovědnici. Trochu se protáhla, jako by se snažila dostat z hlubokého bezvědomí, zatímco přemýšlela, co ten titul asi znamená.

„Kde to jsme?“ zamumlala předstíraně omámeným hlasem.

„To zjistíš velice brzy.“ Sestra Ulicie dloubla Kahlan pod žebra. „A teď vstávej.“

„Co se děje? Přeješ si něco, Sestro?“ protřela si Kahlan oči a snažila se vypadat malátně a dezorientované. „Kde to jsme?“

Sestra Ulicie chytila Kahlan za obojek a škubla s ní nahoru.

Než mohla Ulicie něco říci, Jagang ji chytil za paže a odtáhl ji stranou. Zajímal se o Kahlan. Chytil ji pod krkem za blůzu a úplně ji zvedl ze země.

„Zabila jsi dva věrné strážce,“ procedil vztekle mezi zuby. „Zabila jsi Sestru Cecílii.“ Tvář mu zrudla hněvem. Svraštil čelo nad černýma očima. Zdálo se, že se mu v nich blýská. „Jak sis mohla myslet, že ti něco takového projde?“

„Nemyslela jsem si, že by mi to mohlo projít,“ řekla Kahlan co nejklidněji dokázala. A přesně jak předpokládala, její klid ho rozzuřil ještě víc.

Zařval neovladatelným vztekem a zatřásl s ní tak silně, že si myslela, že jí zlomí vaz. Bylo zřejmé, že při sebemenší provokaci ho popadne nezvladatelná zuřivost. Nebyl daleko od vraždy.

Kahlan nechtěla zemřít, ale věděla, že by dala přednost rychlé smrti před osudem, co jí sliboval. Stejně s tím nemohla nic dělat.

„Pokud sis nemyslela, že z toho vyvázneš živá, tak proč jsi to udělala!“

„A jaký je v tom rozdíl?“ zeptala se Kahlan s klidnou lhostejností.

„O čem to mluvíš!“

„Řekl jste přece, že mě čeká tak hrozný osud, že si to ani nedokážu představit. V tom vám věřím – to je totiž jediný způsob, jak lidé jako vy mohou vyhrát – výhrůžkami a násilím. Protože jste tak namyšlený hlupák, udělal jste chybu, že jste mi prozradil, že si ani nedovedu představit všechny hrůzy, které pro mě máte přichystané. To byla velká chyba.“

„Chyba? O čem to mluvíš?“ Přitáhl si ji k sobě. „Jaká chyba?“

„Udělal jste taktickou chybu, císaři,“ řekla Kahlan a jeho titul vyslovila jako urážku. Chtěla ho rozběsnit, a viděla, že se jí to daří.

Přestože visela v jeho pěstích, sevřených tak, že mu zbělely klouby, snažila se Kahlan mluvit klidně, až chladně. „Víte, dal jste mi jasně najevo, že ať udělám cokoliv, nemám co ztratit. Dal jste mi jasný signál, že se s vámi nedá smlouvat. Řekl jste, že mi uděláte to nejhorší. To mi dodalo sílu, protože jsem se neupínala k nějaké marné naději, že ke mě budete milosrdný. Tímhle odhalením, že nemám žádnou šanci, jste mi poskytl výhodu, kterou jsem předtím neměla.

Svou chybou jste mi ukázal, že nemám co ztratit, když zabiju vaše strážné, a protože jsem byla odsouzena k tomu nejhoršímu zacházení, mohla jsem se pomstít i Sestře Cecílii. Svou taktickou chybou jste mi ale také prozradil, že nejste zase tak chytrý, že jste jen krutý a můžete být poražen.“

Uvolnil stisk jen tak, aby se Kahlan dotýkala země špičkami prstů a měla tak trochu opory.

„Ty jsi tedy prohnaná,“ řekl a pomalu roztáhl ústa do lstivého úsměvu. „Bude se mi moc líbit, co jsem si pro tebe naplánoval.“

„Už jsem vám řekla, jakou chybu jste udělal, a vy ji opakujete? Jste zřejmě nepoučitelný, že?“

Předtím, když si ji ve vzteku k sobě přitáhl, že se jejich tváře téměř dotýkaly, když ji držel oběma rukama, využila Kahlan jeho nepozornosti a opatrně mu vytáhla nůž z pouzdra na opasku. Dvěma prsty si ho přitáhla do dlaně. Byl tak rozzuřený, že si toho ani nevšiml.

Ale místo toho, aby se po její poslední urážce znovu rozběsnil, začal se smát.

Kahlan už pevně svírala nůž v pěsti.

Bez přípravy a varování prudce bodla.

Měla v úmyslu vést čepel pod žebra a probodnout mu důležité orgány a snad i srdce, pokud tam dosáhne.

Ale jak ji držel, měla jen omezený pohyb, takže těsně minula místo, kam ho chtěla zasáhnout, a trefila se přímo do žebra.

Než stihla nůž vytáhnout a bodnout ho znovu, chytil ji za zápěstí a zkroutil jí ruku, takže se celá otočila. Zády narazila do jeho hrudi. Než se vzpamatovala, vykroutil jí nůž z ruky. Chytil jí paží pod krkem a přidusil jí. Hruď se mu rozčilením dmula.

Než by připustila porážku a dřív, než by omdlela nedostatkem vzduchu, sebrala všechnu sílu a kopla ho do holeně. Podle výkřiku poznala, že ho to bolelo. Loktem mu vrazila do zraněného žebra. Trhl sebou bolestí. Odtáhla loket, znovu se napřáhla a pak mu ho vrazila tentokrát do čelisti. Ale byl tak velký a silný, že ho to neporazilo. Jako by udeřila býka. A stejně jako býk se rozzuřil ještě víc.

Dřív než se mu mohla vysmeknout popadl ji za blůzu. Dal jí ránu pěstí do břicha, až se zlomila v pase a lapala po dechu, který jí úderem vyrazil.

Až když ji zvedl za vlasy zpátky na nohy, Kahlan si uvědomila, že je na kolenou. Kolena se jí podlamovala.

Jagang se smál. Výbuch vzteku byl odplaven nečekaným a brutálním násilím, příležitostí působit bolest. Ta hra se mu začínala líbit.

„Proč mě nezabijete?“ vypravila ze sebe Kahlan.

„Zabít tě? Proč bych tě měl zabíjet? To bys byla jen mrtvá. Chci, abys žila, abych tě mohl donutit trpět.“

Sestry se ani nepohnuly, aby nějak usměrnily svého pána. Kahlan věděla, že souhlasí se vším, co jí udělal. A dokud se věnoval Kahlan, nezajímal se o ně. Než ji mohl znovu udeřit, stan náhle zaplavilo světlo, což ho vyrušilo.

„Excelence,“ ozval se hluboký hlas. Přicházel ze strany. Jeden z těch svalovců odhrnul koberec ve vchodu a čekal. Muž se podobal těm dvěma strážcům, které Kahlan zabila. Předpokládala, že Jagang jich má nepřebernou zásobu.

„Co je?“

„Jsme připraveni strhnout stany, Excelence. Promiňte že ruším, ale chtěl jste vědět, až budeme hotovi. Chtěl jste, abychom si pospíšili.“

Jagang pustil Kahlan. „Dobrá, tak začněte.“

Nečekaně se otočil a udeřil ji hřbetem ruky do tváře tak silně, že padla na zem.

Zatímco ležela na zemi a vzpamatovávala se, přitiskl si dlaň na poraněné žebro. Podíval se, jak moc krvácí. Otřel si ruku o kalhoty, zjevně uklidněný, že je to jen povrchové zranění. Podle toho, co Kahlan viděla, měl bezpočet jizev, jako pozůstatků po mnohem horších zraněních, než které mu způsobila ona.

„Dohlédněte, ať nic dalšího nevyvede,“ řekl Sestrám a zamířil ke vchodu, kde mu strážce stále držel odhrnutý koberec.

Kahlan ucítila, jak se jí z obojku šíří všemi nervy až do konečků prstů na nohou oheň. Palčivá bolest vyvolala nechtěný vzlyk.

Chtěla vykřiknout vzteky, že opět cítí tu pronikavou bolest. Nenáviděla způsob, kterým Sestry obojek používaly, aby ji ovládaly. Nenáviděla pocit bezmocné agónie, kterou jí působily.

Sestra Ulicie se nad ní postavila. „Udělala jsi pěknou hloupost, viď?“

Kahlan nedokázala přes bolest odpovědět. Chtěla jí říct, že to vůbec nebyla hloupost, že jí to stálo za to.

Dokud bude dýchat, bude s nimi bojovat. A pokud to bude třeba, bude bojovat i s posledním vydechnutím.

Kapitola patnáctá

Otvorem ve stanu císaře Jaganga Kahlan poprvé spatřila armádu Řádu tak blízko. Vzdálenost trochu zkreslila skutečnost. I když o nich mnohé věděla, byl to zdrcující pohled.

Husté řady mužů se táhly až k obzoru. Jak byli všichni v pohybu – shýbali se, postávali, otáčeli se, zvedali náklad, řadili se do oddílů, sedlali koně, nakládali vozy, jeli na koních – vypadali jako nekonečné, rozbouřené a nebezpečně černé moře.

V dohledu se nenacházel jediný muž – a viděla jich tisíce – který by vypadal laskavě nebo neškodně. Všichni byli hroziví a nekompromisní, jako by jejich jedinou radostí v životě bylo páchání násilí. Poháněla je vidina neustálého ničení. Kahlan se bála pomyslet na ty, kteří se jim ocitnou v cestě.

Jak je pozorovala, přece jen si všimla rozdílů mezi muži. Ti, co obklopovali císaře byli disciplinovanější, spořádanější i uměřenější ve všem, co dělali. Také se lépe starali o zbraně i výstroj. Všichni muži v nejbližším okolí císařských stanů vypadali stejně jako ti, které Kahlan zabila.

Dál od nich se pohybovali vojáci oděni v nejrůznějších uniformách, kroužkovém i koženém brnění. Všichni vypadali stejně robustně a dobře vycvičeně jako ti v blízkém okruhu kolem císaře, ale jejich hlavními zbraněmi byly široké sekery. Následovali další muži vyzbrojeni kušemi, meči a sevřené oddíly kopiníků.

Muži kolem císaře na sobě měli jednotné uniformy, byli dobře stavění, svalnatí a vyzbrojeni kvalitními zbraněmi. Tvořili jádro císařské armády. Byli nejzlověstnější, nejhrozivější a nejničivější z celé armády.

Někteří z nich vypadali jako důstojníci. Vydávali rozkazy poslům, veleli mužstvu a jiní se skláněli nad mapami. Některý občas přišel podat hlášení Jagangovi.

Za kruhem těchto profesionálních vojáků se nacházely zástupy těch, kteří vytvořily největší armádu na světě. Zbraně těchto mužů – meče, sekery, kopí, palcáty, palice a nože – nebyly žádné zbrojířské skvosty, ale o to hrozivější se zdály. Byli to barbaři, kteří se vydali plenit. S oddíly kolem císaře měli společné jen jedno – všichni vypadali odhodláni šířit svou víru násilím. Kahlan připadalo, že byla dopravena na vratký ostrůvek uprostřed rozbouřeného moře, plného netvorů.

V oddílech kolem císaře postřehla Kahlan ještě jeden rozdíl. Byly tam ženy. Nejdřív si jich nevšimla, protože měly tak špinavé šaty, že splývaly s muži. Podle toho, jak každého sledovaly, usoudila, že jsou to Sestry, které střežily císaře. Byli tam i muži, převážně neozbrojení, kteří Kahlan svým chováním připomínali Sestry, a také zřejmě měli dar. Nikdo z nich se však nedíval jejím směrem. Nikdo kromě Sester Ulicie a Arminy a císaře Jaganga nevěděl, že tam je.

Spatřila také neozbrojené mladíky ve volných kalhotách, což byli otroci, kteří vykonávali manuální práci. Z některých stanů viděla Kahlan vycházet mladé ženy, které byly nakládány na vozy, než byly stany strženy. Podle sporého oblečení a pohledů, které na ně muži vrhaly, bylo Kahlan jasné, jaké mají postavení a k čemu slouží. Prázdné, vyhaslé pohledy žen jí prozradily, že to jsou zajatkyně, přinucené sloužit jako prostitutky.

Armáda vyhazovala neutichající hlasitý povyk, přestože většina mužů se mlčky chystala ke stržení stanů. Zdobily je kruhy, řetězy a tváře měli tetované zvláštními vzory, takže vypadali nejen hrozivě, ale úmyslně nelidsky, jako by tím chtěli vyjádřit svůj odmítavý postoj ke všem vyšším hodnotám. Smyslem jejich života byla brutalita. Při práci mluvili jen málo a plnili rozkazy důstojníků, kteří mezi nimi projížděli. Pracovali disciplinovaně, zkušeně balili výstroj, chystali zbraně a sedlali koně.

Zbytek armády měl ke spořádanosti a ukázněnosti daleko. Výstroj měli sbalenou ledabyle, a zůstaly po nich hory odpadků a zničené kořisti. Tím se však nezabývali. Měli jiné životní poslání – pořádně si podat ty, kteří nevěřili v jejich spravedlivou věc.

Když si Sestra Ulicie všimla Kahlaniny reakce na všechny ty nelítostné muže, kývla směrem k nim a pak se naklonila ke Kahlan. „Vím, jak se cítíš.“

Kahlan o tom pochybovala. Nic však neřekla, protože si byla jistá, že v mysli Sestry Ulicie je Jagang a sleduje, co Kahlan řekne, když mu zmizí z dohledu.

„Vůbec přece nezáleží na tom, jak se cítím,“ řekla Sestrám, které ji pozorovaly. „Udělá se mnou, co bude chtít.“ Sáhla si na škrábanec na tváři, který jí způsobil jeden z Jagangových prstenů. Konečně přestal krvácet. „Vyjádřil se dost jasně.“

„Myslím, že jo,“ souhlasila Sestra Ulicie.

„S námi všemi naloží podle své vůle,“ dodala Sestra Armina. „Nemůžu uvěřit, že jsme byly tak bláhové.“

Jagang se vrátil v doprovodu důstojníků. Vojáci za nimi vedli osedlané koně. Ostatní už odnášeli truhly, židle, stoly a další drobnosti z císařova stanu a nakládali je do beden na připravených vozech. Jakmile byl stan prázdný, uvolnili napínací lana, odstranili podpěry a sbalili plachtu. Během chvilky stanové město, s císařským stanem uprostřed, zmizelo.

Jagang kývl na vojáka, aby předal Kahlan otěže. „Dnes pojedeš se mnou.“

Kahlan napadlo, co bude dělat zítra, ale nezeptala se. Znělo to, jako by s ní měl nějaké plány. Nedokázala odhadnout jaké, ale bála se, co pro ni chystá.

Strčila nohu do třmenu a vyhoupla se do sedla. Rozhlédla se po moři mužů a odhadovala své šance dostat se na svobodu. Kolem mužů by prošla, protože s výjimkou Sester a Jaganga si ji nikdo nepamatoval dost dlouho, aby si uvědomil, že ji viděl. I když to byla skličující myšlenka, byla pro ně neviditelná. Zdálo by se jim, že utíká kůň bez jezdce, a pravděpodobně by se do jeho pronásledování nepustili.

Sestry, které ji pozorně sledovaly, také nasedly, každá z jedné strany, aby se ujistily, že ji nenapadne vzít do zaječích. Kahlan věděla, že i když ji vojáci nevidí, Sestry ji mohly pomocí obojku kdykoliv zastavit. A jak se přesvědčila na vlastní kůži, ani nemusely být blízko. Naštěstí mohla jet na koni, protože právě teď by cestu pěšky asi nezvládla.

Moře mužů se rozvlnilo jako při přílivu. První paprsky slunce se blýskaly na milionech zbraní a armáda připomínala vlnící se hladinu. A oni pluli jako na voru, tvořeném císařovým vojenským oddílem a doprovodem Sester, sluhů a otroků, byli unášeni vlnícím se oceánem mužů směrem k severnímu obzoru.

Zprava zahřívána paprsky stoupajícího slunce, se Sestrami po boku, obklopena císařskými strážci, pohybovala se Kahlan pomalu vpřed. Ze sedla měla dobrý výhled. Aspoň už nemusela nést na zádech věci Sester jako dosud.

Hovor vojáků postupně utichal. Mluvení bylo namáhavé. Netrvalo dlouho a Kahlan se potila horkem. Muži, kteří nesli těžký náklad, se plahočili s pohledem upřeným před sebe. Kdyby se někdo zastavil, asi by ho dav ušlapal. Miliony postupovaly před nimi i za nimi.

Během dne projížděly pochodující armádou vozy a jezdci na koních a rozdělovali jídlo. Mezi vojáky byly rovnoměrně rozmístěné i vozy se zásobami vody. Během chvilky se kolem nich utvořily fronty žíznivých mužů, čekajících na svůj příděl.

K polednímu se malý vůz dostal i do středu císařovy družiny. Důstojníci dostali teplé jídlo. Sestry přinesly Kahlan to samé, co dostali ostatní – kus chleba se slanou masovou pomazánkou. Nechutnalo to moc dobře, ale Kahlan byla hladová, takže za něj byla vděčná.

Ve snášejícím se soumraku už byli všichni unavení z namáhavého pochodu. Nezastavovalo se ani na jídlo. Urazili větší vzdálenost, než si myslela, že je takhle velká armáda schopná během dne urazit. Cítila na sobě prach z celodenního pochodu. Uvažovala, jestli by bylo lepší, kdyby sprchlo a déšť trochu prach spláchl, jenže to by se zase potýkali s blátem.

Kahlan byla překvapená, když vpředu zahlédla cosi, co vypadalo jako císařské stany. Vlajky se na nich třepetaly, jako by chtěly uvítat císaře doma. Uvědomila si, že vozy, naložené císařovými věcmi, musely jet napřed a vojáci už stihli vybudovat tábor. Armáda byla tak ohromná a pokrývala tak rozsáhlé území, že dostat se z jednoho místa na druhé zabralo celé hodiny, ne-li dny, takže vozy mohly po celou dobu zůstat pod ochranou armády. Muži jim jen umožnili volný průjezd, a před setměním začali se stavbou tábora, aby bylo všechno připraveno na příjezd císaře.

Kahlan viděla, jak se na mnoha ohništích opéká maso. Z té vůně se jí svíral žaludek hlady. Jinde se kouřilo z velkých kotlů, zavěšených nad ohněm na vysokých trojnožkách. Otroci pobíhali sem a tam, nosili zásoby, připravovali stoly, otáčeli rožni, míchali jídlo v kotlích a připravovali večeři. Talíře s chlebem, masem a ovocem už byly přichystány.

Jagang, který jel před Kahlan, sesedl před svým stanem z koně. Nějaký muž hned koně odvedl, stejně jako se další okamžitě postarali o koně Sester a Kahlan. Sestry jako na povel vzaly Kahlan mezi sebe a následovaly Jaganga pod ozdobný závěs, zakrývající vchod do stanu, přidržovaný svalnatým vojákem svlečeným do půl těla. Leskl se potem, zřejmě z práce při stavění tábora, a šířil kolem sebe nakyslý zápach.

Uvnitř to vypadalo úplně stejně jako ráno, než odjeli. Při tom pohledu bylo těžké uvěřit, že se vůbec pohnuli z místa. Lampy už svítily. Kahlan byla ráda za pach spáleného oleje, protože částečně zakrýval zápach moči, hnoje a potu. Ve stanu bylo množství otroků, kteří císaři prostírali stoly k večeří.

Jagang se náhle otočil, popadl Sestru Ulicii za vlasy a smýkl s ní dopředu. Vykřikla bolestí a překvapením, ale hned zmlkla a bez odporu se nechala přitáhnout. Když Ulicie vykřikla, otroci jen krátce vzhlédli, ale pak se znovu věnovali práci, jako by se nic nestalo.

„Proč ji nikdo nevidí?“ zeptal se Jagang.

Kahlan hned věděla o čem mluví.

„Kouzlo, Excelence. Ohnivá kaskáda.“ Sestra Ulicie byla nucena stát velmi nepohodlně v předklonu a jen těžko držela rovnováhu. „To bylo účelem kouzla – aby ji nikdo neviděl. Bylo vytvořeno proto, aby se zdálo, že osoba pod vlivem kouzla zmizela. Myslím, že to původně mělo sloužit na vytváření špehů, kteří nemohli být odhaleni. Z toho důvodu jsme kouzlo použily – abychom získaly schránky Ordenu z Paláce lidu, aniž by někdo věděl, co jsme udělaly.“

Kahlan cítila, že má srdce až v krku, když slyšela, jak byla zneužita, a jak přišla o svůj život i vzpomínky. Svíralo se jí hrdlo, když slyšela, jak arogantně a lhostejně nakládaly Sestry s jejím drahocenným životem. Co je opravňovalo k tomu, aby někomu takovým způsobem ukradly život?

Ještě nedávno si myslela, že je bezvýznamná otrokyně, která ztratila paměť. Teď zjistila, že je Kahlan Amnell a že byla matka zpovědnice – ať už to znamenalo cokoliv. Dozvěděla se také, že nevěděla, jak se jmenuje, ani že je matkou zpovědnicí proto, že ji Sestry očarovaly nějakým kouzlem.

„Tak to mělo fungovat,“ řekl Jagang. „Proč ji tedy viděl ten hostinský? Jak to, že ji viděla ta malá krysa v Casce?“

„Já, já nevím,“ vykoktala Sestra Ulicie.

Přitáhl si ji blíž. Už zvedala ruce, aby ho chytila za zápěstí, aby jí nevytrhal všechny vlasy, ale rozmyslela si to a nechala je volně viset podél těla.

„Dobrá, zeptám se tedy jinak, aby i tak pitomá čubka jako ty, pochopila, na co se ptám. Co jste udělaly špatně?“

„Ale, Excelence –“

„Musely jste něco zvorat, jinak by ji ti dva nemohli vidět!“ Sestra Ulicie se roztřásla, ale neodpověděla. „Ty a Armina ji vidíte, protože jste na ni kouzlo seslaly. Já ji vidím, protože jsem byl ve vašich myslích, takže jsem jako vy chráněn před jeho účinkem. Ale nikdo jiný by ji vidět neměl.

Teď,“ řekl a zaskřípal zuby, „se tě zeptám znovu. Co jste udělaly špatně?“

„Excelence, nic jsme neudělaly špatně. Přísahám.“

Jagang kývl prstem na Arminu. Poslušně k němu přicupitala.

„Chceš mi odpovědět, co jste udělaly špatně? Nebo bys radši s Ulicií navštívila stany mužstva?“

Sestra Armina polkla hrůzou a rozpřáhla ruce. „Excelence, kdybych se mohla zachránit přiznáním, udělala bych to, ale Ulicie má pravdu. Udělaly jsme všechno správně.“

Otočil pronikavý pohled na Sestru, kterou držel za vlasy. „Mně se zdá, že se mýlíte obě dvě – kouzlo ji mělo udělat neviditelnou, ale někteří ji vidí. A vy stále trváte na svém, i když je jasné jako facka, že je to lež? Musely jste někde udělat chybu, jinak by ji ti dva nemohli vidět.“

Sestra Ulicie, které po tvářích stékaly slzy bolesti, se pokusila zavrtět hlavou. „Ne, Excelence – tak to nefunguje.“

„Co tak nefunguje?“

„Kouzlo Ohnivé kaskády. Jakmile je zažehnuto, žije si svým životem a nedá se do něj už zasahovat. Řídí se samo. My jsme ho žádným způsobem neovlivňovaly. Ani bychom nemohly. Po zažehnutí se kouzlo chová podle předurčeného postupu. A ten my neznáme. Neodvážily bychom se ani zkoušet do něj zasahovat. Magie, uvolněná v Ohnivé kaskádě, je tak mocná, že nevíme, jak bychom ji mohly ovládnout – a nemáme žádný způsob, jak kouzlo změnit i kdybychom chtěly.“

„Má pravdu, Excelence. Věděly jsme, co je třeba udělat, jaký bude výsledek, ale nevíme, jak to kouzlo funguje. Co bychom měly změnit? Naším cílem bylo kouzlo zažehnout, aby se chovalo, jak mělo. Neměly jsme důvod snažit se do něj nějak zasahovat, takže jsme ani nemohly udělat něco špatně.“

„Jediné, co jsme udělaly, že jsme ho zažehly,“ trvala na svém Sestra Ulicie už s pláčem. „Spustily jsme prověřovací kouzlo, abychom se ujistily, že je všechno v pořádku a pak jsme ho zažehly. Kouzlo se samo postaralo o zbytek. Nemáme nejmenší tušení, jak je možné, že ji ti dva mohli vidět. Samotné nás to překvapilo.“

Otočil se k Armině. „Můžete tu chybu nějak napravit?“

„Nevíme v čem je problém,“ řekla Armina, „takže nemáme co napravovat. Navíc nevíme jistě, že je něco špatně. Je docela možné, že se kouzlo takhle má chovat – že existuje pár lidí, na které z nám neznámého důvodu kouzlo neplatí. Kouzlo Ohnivé kaskády je mnohem složitější než všechno, s čím jsme se dosud setkaly. Nemáme tušení, kde je chyba – pokud to opravdu je chyba – a už vůbec nevíme, jak ji napravit.“

„Myslím, že by to mohla být jen nějaká anomálie,“ nadhodila Sestra Ulicie, když se ticho ve stanu stalo nesnesitelné. „Takové věci se občas v magii stávají. Nečekané maličkosti, které tvůrcům kouzla unikly. Třeba je to i tenhle případ.

Vždyť je to kouzlo staré tisíce let. A jeho tvůrci ho nikdy nevyzkoušeli, takže jim mohlo uniknout něco, čeho si nevšimli.“

Nezdálo se, že by o tom byl Jagang přesvědčený. „Určitě jste něco udělaly špatně.“

„Ne, Excelence. Ani čarodějové v dávných dobách by nemohli s kouzlem nic dělat, jakmile by ho zažehli. Koneckonců, magie Ordenu byla vytvořena proto, aby se s Ohnivou kaskádou vypořádala, pokud by někdy byla zažehnuta. Působení kouzla nemůže změnit nic jiného.“

Kahlan nastražila uši. Zajímalo by ji, proč Sestry použily kouzlo, aby ukradly schránky Ordenu, které to kouzlo mohly zastavit. Možná proto, aby je nemohl k tomu účelu nikdo použít.

Jagang nakonec Ulicii pustil, srazil ji k zemi s opovržlivým výrazem. Rukama si zakryla hlavu a tišila bolest.

Císař Jagang přecházel po stanu a přemýšlel o tom, co se právě dozvěděl. Když si všiml, jak někdo nakukuje dovnitř, zastavil se a kývl rukou. Vešlo několik žen se džbány a naplnilo poháry na stole červeným vínem. Pak místnost zaplnili mladí chlapci, kteří přinášeli podnosy plné teplého jídla. Jagang jim nevěnoval pozornost a zase začal přecházet.

Když byl stůl prostřený, Jagang se posadil na vyřezávanou židli s vysokým opěradlem. Zamračil se na Sestry. Otroci se seřadili za ním, připraveni splnit každé jeho přání.

Nakonec se začal věnovat jídlu. Zanořil prsty do šunky a kus z ní vytrhl. Druhou rukou odtrhl dlouhý pruh z velkého kusu opečeného masa a pustil se do něj. Přitom pozoroval Sestry a Kahlan, jako by uvažoval, jestli je nechá naživu nebo ne.

Když dojedl šunku, vytáhl z opasku nůž a uřízl si plátek roštěné. Nabodl červené maso, zvedl ho a čekal. Krev stekla po noži, pokračovala po jeho ruce až k lokti a skončila na stole.

Usmál se na Kahlan. „Nemyslíš, že tohle je lepší využití nože, než k čemu jsi ho použila ty?“

Kahlan se rozhodla mlčet, ale pak to nevydržela. „Můj způsob se mi líbil víc, jen škoda, že jsem nezasáhla cíl. To bychom už tenhle rozhovor nevedli.“

Usmál se pod vousy. „Možná.“ Napil se vína z poháru a pak se zakousl do silného plátku masa nabodnutého na noži.

Zatímco žvýkal, pozoroval Kahlan. „Svlékni se.“

Kahlan překvapeně zamrkala. „Cože?“

„Sundej si šaty.“ Ukázal na ni nožem. „Všechny.“

Kahlan sevřela čelisti. „Ne. Budete je ze mě muset strhnout.“

Pokrčil rameny. „To udělám později, jen pro potěšení, ale teď si je svlékni sama.“

„Proč?“

Zvedl obočí. „Protože jsem to řekl.“

„Ne,“ zopakovala.

Pohled jeho děsivých černých očí se upřel na Ulicii. „Řekni Kahlan o stanech, ve kterých se mučí.“

„Excelence?“

„Řekni jí, jak bohaté máme zkušenosti s přesvědčováním lidí, aby dělali, co chceme. Popiš jí, jaké mučení používáme.“

Než mohla Ulicie promluvit, ozvala se Kahlan. „Jen si poslužte a mučte mě. Nikoho nezajímají plané řeči. Jsem si jistá, že chcete, abych trpěla – tak do toho.“

„Ale to není mučení pro tebe, drahoušku.“

Utrhl si husí stehno a ukázal jím na mladou ženu za sebou. „Mučení je pro ni.“

Kahlan pohlédla na vyděšenou ženu a pak se na Jaganga zamračila. „Cože?“

Zakousl se do stehna. Tuk mu stékal po prstech.

„No,“ protáhl a utrhl kus stehna, „tak ti to vysvětlím sám. Víš, máme jedno takové mučení, kdy inkvizitor udělá malý řez na břiše dotyčné osoby.“ Otočil se a zapíchl mladé ženě husí stehno do břicha kousek pod pupíkem. Maso zanechalo na jejím nahém těle mastnou skvrnu. „Přesně tady.

Potom,“ řekl a otočil se, „zasune tím otvorem hluboko dovnitř čelisti kleští a najde tam střevo. Není tam vidět a mučená osoba taky neleží moc klidně, jestli víš, jak to myslím, takže chvíli trvá, než zachytí ten správný konec tenkého střeva. Jakmile se mu to podaří, začne ho pomalu vytahovat ven. Je to docela zážitek.“

Předklonil se a odtrhl další kus šunky. „Takže když neuděláš, co chci, půjdeme všichni do toho stanu,“ ukázal nalevo, „a necháme jednoho z našich zkušených inkvizitorů udělat té dívce za mnou to, co jsem ti právě popsal.“

Otočil na Kahlan ledový pohled. „A to jen proto, že jsi odmítla udělat, co jsem po tobě žádal. Budeš se na to dívat. Budeš poslouchat její křik, jak prosí o život, budeš se dívat, jak krvácí, a jak jí zaživa vytahuje z těla střeva, jakmile bude mít pár stop venku, natočí ho na hůlku jako přízi na vřetýnko. Pak přestane a podívá se na mě.

V tu chvíli tě opět slušně požádám, abys udělala, co jsem ti řekl. Pokud znovu odmítneš, vytáhne jí dalších pár stop tenkého střeva, namotá ho na hůlku a všichni budeme poslouchat její křik a prosby. To se bude několikrát opakovat. Je to mučivě pomalý a velice bolestivý proces.“ Jagang se na Kahlan vesele usmál. „A potom se budeš dívat, jak se až do konce svíjí ve smrtelném zápase.“

Kahlan pohlédla na dívku. Ani se nepohnula, ale byla bílá jako homole cukru na stole.

Jagang pomalu žvýkal a pak douškem vína sousto spláchl. „Pak se můžeš dívat, jak hodíme její mrtvolu na vozík k ostatním, které měl inkvizitor v práci.

Potom dám Ulicii a Armině vybrat, jestli chtějí radši do stanů uspokojit chlípné touhy mých mužů, nebo jestli vymyslí nějaký způsob použití tvého obojku a způsobí ti bolest daleko větší, než jsi dosud jeho prostřednictvím zažila. Jedinou podmínkou bude, že tě nesmí nechat omdlít, protože samozřejmě chci, aby sis to užila.“

Zvenku doléhal do stanu neustálý hluk armády, ale uvnitř panovalo hrobové ticho. Jagang si odřízl další plátek krvavé roštěnky a pokračoval.

„Když Sestrám dojdou nápady, a já věřím, že to hned tak nebude, tak tě já sám zbiju téměř k smrti. A nakonec z tebe ty šaty strhnu, a stejně budeš přede mnou stát nahá.“

Zabodl do ní své černé oči. „Vyber si, drahoušku. Ve všech případech to skončí tak, že poslechneš můj rozkaz a budeš přede mnou stát nahá. Jakou metodu si vybereš? Ale rozhodni se rychle. Podruhé už možnost volby nedostaneš.“

Kahlan neměla na výběr. Odporovat nemělo smysl. Naprázdno polkla a začala si rozepínat knoflíčky na blůze.

Kapitola šestnáctá

Jagang si ze stříbrné mísy nabral plnou hrst pekanových ořechů a pár si jich hodil do pusy. Triumfálně se usmál a sledoval Kahlan, jak pomalu odkládá oděv. Jeho sebevědomý výraz v ní jen prohloubil pocit osamělosti a bezmoci.

Určitě zrudla v obličeji. Už se nesnažila o odpor. Věděla, že si musí vybírat své souboje, a tenhle nemohla vyhrát. Napadlo ji, jestli ještě vůbec nějaký vyhraje. Začínala pochybovat, že to bude možné. Pro ni nebylo záchrany. Tohle byl její život, její budoucnost, a nic jiného ji nečekalo. Neměla se na co těšit, ani důvod se o něco snažit.

Bez průtahů naházela oblečení na hromadu. Když byla hotová a neměla na sobě nic, zůstala stát schoulená před Jagangem, na kterého se ani nepodívala, protože věděla, že má ve tváři triumfální výraz. Snažila se, aby si nevšiml, jak se chvěje. „Narovnej se,“ řekl Jagang.

Kahlan poslechla. Náhle pocítila únavu. Nebyla to jen fyzická únava, ale celkové vyčerpání. O co se vlastně pořád snaží? Jaký život ji čeká? Neměla naději, že bude někdy volná, pozná lásku a pocit bezpečí. Jakou má šanci dosáhnout v životě štěstí?

Žádnou.

V této chvíli ze všeho nejvíc toužila po tom, aby se mohla schoulit do klubíčka a plakat – nebo prostě přestat dýchat a umřít. Všechno vypadlo beznadějně. Proti takové síle, množství a schopnostem byly veškeré její snahy marné.

Přestala se stydět. Nevadilo jí, že se na ni dívá. Byla si jistá, že nebude trvat dlouho, bude po večeři a pak nezůstane jen u koukání. Ani v tom neměla na výběr. Neměla na vybranou vůbec v ničem. Měla jen náhražku života. Bez možnosti rozhodnout se, jestli si nechá líbit ponižování, neměla vlastně žádný život. Ten měli jen ostatní. Dýchala, viděla, cítila, slyšela, měla chuť a dokonce i myslela, ale vlastně nežila.

„Venku přímo proti vchodu do stanu je takové skalisko,“ řekl Jagang a opřel se o opěradlo židle. „Všimla sis ho, když jsme přijížděli?“

Kahlan k němu vzhlédla a uvnitř necítila nic. Zamyslela se nad jeho otázkou. Vzpomněla si, že skály viděla. Byly docela daleko, ale pamatovala si, jak je obtékala temná řeka mužů.

„Ano, všimla,“ odpověděla tiše.

„Fajn.“ Napil se a odložil pohár. „Chci, abys k tomu skalisku došla. Nepůjdeš však přímo, ale vezmeš to pěkně obloukem.“ Povytáhl obočí. „Nemusíš se červenat, drahoušku. Muži tě přece nevidí, je to tak?“

Kahlan na něj zírala. „Tak proč chcete, abych to udělala?“

Pokrčil rameny. „No, zabila jsi mé dva strážce. Potřebuji jiné.“

„Venku máte spoustu mužů.“

Usmál se. „Ano, ale nevidí tě. Já potřebuju muže, kteří tě uvidí.“

Kahlan to pomalu začínala chápat. Náhle se zase cítila velice nahá.

„Podle mě není lepší způsob jak objevit muže, kteří té můžou vidět, než když se mezi nimi projdeš a ukážeš jim všechno, co jim můžeš nabídnout.“ Přejel pohledem její postavu a pak se jí zadíval do očí. „Věř mi, že když tě uvidí, určitě se prozradí. Vůbec nepochybuju, že když se najdou takoví, kteří tě dokážou vidět, jako ten hostinský nebo ta holka, a uvidí tě takhle, okamžitě všeho nechají a půjdou tě pozdravit.“

Srdečně se svému vtipu zasmál. Nikdo jiný se ve stanu ani nepousmál, ale nezdálo se, že by mu to vadilo. Nakonec se přestal smát.

„Vsadím se, že v takovém množství mužů se určitě někdo chytí na návnadu. Bude mezi nimi víc takových anomálií, jak to nazvala Ulicie.“ Kývl hlavou jejím směrem. „Tak získám stráže, ke kterým se nebudeš moci jen tak připlížit, jako jsi to udělala těm dvěma.

Víš, drahoušku, udělala jsi taktickou chybu. Měla sis ten trik schovat na lepší příležitost k útěku. Tuhle jsi promarnila.“

Nepromarnila. Udělala to, aby zachránila Jillian život. Kahlan věděla, že sama nemá šanci dostat se na svobodu, tak to alespoň umožnila Jillian. Nemělo cenu mu něco takového říkat, takže se s ním nepřela o tom, co pokládal za svou výhodu ve hře, kterou s ní hrál.

Kahlan nepřišla na nic, jak mu jeho plán vymluvit. Jedinou nadějí bylo, že zůstane neviditelná. Ale vůbec se neviditelná necítila. Náhle měla pocit, že jak vyjde z císařova stanu, uvidí ji každý muž v táboře. Už na sobě cítila miliony chtivých očí.

Jagang pokynul rukou. „Ulicie a Armino, vy půjdete s ní, ale budete si držet odstup. Pokud ji někdo uvidí, nechci, aby si vás všiml a vyplašil se dřív, než ho odhalíme. Chci, aby všichni, kteří ji uvidí, dychtivě všechno odhodili a šli se tady na naši mladou dámu podívat zblízka.“

Obě se uklonily a jedna řekla: „Ano, Excelence.“

Jagangovi zmizel z tváře výraz předstírané veselosti a zase se zatvářil výhrůžné. „A teď jdi. Udělej velký oblouk vpravo, projdi ležením ke skalisku a druhým obloukem se vrať sem. Pohyb, ženská!“

Kahlan rychle přeběhla k zakrytému vchodu do stanu. Cítila na sobě jeho chtivý pohled. Odhrnula stranou koberec a proklouzla ven.

Venku ztuhla hrůzou. Přinutila se projít mezi urostlými strážemi poblíž císařova stanu, ale s každým krokem se víc a víc třásla. V očích ji pálily slzy. Cítila se pokořená a úplně bezbranná.

U první obranné linie vojáků se zastavila, vyděšená, že by mezi nimi měla projít. Chtělo se jí křičet vzteky i ponížením. Cítila se chycená v pasti těmi, kteří ji ovládali. Nebyla schopná přinutit nohy k dalšímu kroku. Ohlédla se přes rameno.

Císař Jagang stál před stanem a za vlasy držel mladou ženu, které předtím vyhrožoval mučením. Bezmocně plakala.

Kahlan udělala, co mohla, aby zachránila život Jillian. Rozhodla se, že tohle udělá, aby zachránila život ženě, které Jagang sliboval strašná muka. Byla to taky otrokyně, která neměla možnost volby. Jen Kahlan se mohla rozhodnout, jestli ji ušetří hrozného utrpení.

Obrátila se zpět k záplavě mužů ve vojenském ležení a vykročila. Půda byla tvrdá, musela našlapovat opatrně, aby se vyhnula nejen kamenům, ale i odpadkům a hnoji.

Opakovala si, že ji nikdo nemůže vidět. Zastavila se až u další obranné linie, tvořené dalšími statnými vojáky. Vzhlédla k muži vedle sebe. Nevšiml si jí a sledoval dění za ní. Až dosud ji žádný z mužů neviděl. Ohlédla se a viděla, jak Sestry čekají, až dojde trochu dál. Jagang stále držel ženu za vlasy. Kahlan výzvu pochopila a okamžitě pokračovala v chůzi.

Poblíž zahlédla koně a chvíli uvažovala, že se k nim rozběhne. Představila si, jak nasedne a tryskem unikne z tábora. Věděla, že je to jen fantazie. Sestry by ji pomocí obojku okamžitě zastavily. A navíc by žena, kterou Jagang držel, zemřela. Nebyl to člověk, který by jen tak planě vyhrožoval. Své hrozby plnil, pro případ, že by si někdo myslel, že jen tak blufuje.

Kahlan věděla, že takový útěk je neuskutečnitelný, ale když si ho představovala, dokázala nemyslet na všechny ty muže kolem sebe a na jejich špinavé ruce, od kterých nemohla odtrhnout oči. Cítila se bezbranná a vydaná všem na milost. V rozlehlém vojenském ležení se vyjímala jako alabastrový leknín, plující uprostřed velkého, zapáchajícího a bahnitého rybníku.

Pohybovala se rychle, aby to měla co nejdřív za sebou a vrátila se zase zpátky do bezpečí stanu. Bylo to hrozné pomyšlení, že považuje Jagangúv stan za své útočiště a toho hrozného muže za záruku bezpečí. Ale aspoň nebude všem na očích, a to bylo v tuhle chvíli jediné, po čem toužila. Na to soustředila své myšlenky. Dojít ke skále a zpátky. Čím dříve to udělá, tím dřív se vrátí.

Pokud se ovšem mezi vojáky nenajdou ti, kteří ji uvidí. Měl to dobře promyšlené. Setkala se s dvěma lidmi, kteří byli schopni si zapamatovat, že ji viděli, a to z poměrně malého počtu lidí. Byla dost velká pravděpodobnost, že v takovém množství lidí potká někoho, kdo ji uvidí.

Co potom udělá? Ohlédla se přes rameno. Zdálo se. že Sestry stojí na opačném břehu řeky mužů. Co když ji nějaký voják chytí, povalí na zem a odtáhne ji někam pryč? Co když ji najednou uvidí celá skupina mužů? Dokážou ji Sestry ochránit před takovým davem? Kromě toho byly dost daleko. Kahlan si dělala starost, jak daleko by se ti surovci dostali, než by se objevily.

Ale Sestry ovládaly kouzla. Určitě nedovolí, aby se na ni muži vrhli.

Ráda by věděla, proč si tím byla tak jistá.

Jagang.

Chtěl ji pro sebe. Muž jako on by nikdy nedovolil, aby mu největší poklad sebrali jeho podřízení. Vezme si ji sám. Z představy, jak se nad ní sklání jí přejel mráz po zádech.

Jenže v současné chvíli nebyl problém jagang, ale jeho muži. Když míjela dalšího vojáka, vytáhla mu plynulým pohybem nůž z pochvy na opasku. Udělala to nenápadně, aby Sestry, které ji sledovaly, nic nepostřehly. Muž se rozhlédl kolem sebe, protože něco cítil. Přestože se chvíli díval přímo na ni, neviděl ji a znovu se zabral do hovoru.

Muži, mezi kterými dosud procházela, stále ještě patřili k vnější obranné linii kolem císaře, jenže teď se dostala za ně, mezi obyčejné vojáky. Seděli kolem ohňů, popíjeli, smáli se, sázeli se a vyprávěli si různé historky. Koně měli uvázané u sebe. Vozy stály tam, kde zastavily. Někteří vojáci stavěli stany, jiní něco vařili nad ohněm a další spali.

Zahlédla také ženy, které si odváděli do stanů. Žádná nešla zvesela. Viděla je i ze stanů vycházet, ale čekající muži je hned zase zatáhli jinam. Kahlan si vzpomněla, jak Jagang mluvil o tom, že Sestry pošle do stanů za trest. Když slyšela ženy ve stanech naříkat, polila ji hrůza z toho, co ji čeká, až se vrátí do Jagangova stanu. Ať byl pobyt ve stanech v rukou těch zvířat jakýkoliv, Kahlan Sestry nelitovala. I kdyby je ti muži znásilnili, nebyl to pro ně v očích Kahlan dostatečný trest. Zasloužily si mnohem horší osud.

Jeden z mužů, ke kterým se blížila, k ní vzhlédl. Kahlan spatřila v jeho očích záblesk poznání, a pak cítila upřený pohled. Viděl ji. Otevřel ústa údivem, úplně vyvedený z míry, jaká šťastná náhoda mu přihrála takovou ženu.

Když se zvedal a ještě než se úplně narovnal, rozpárala mu Kahlan břicho jediným rychlým tahem nože a bez váhání šla dál, jako by se nic nestalo. Muž se s překvapeným výrazem snažil zachytit vyhřezlé vnitřnosti a pak se zhroutil ve smrtelných křečích k zemi. Nikdo si toho v okolní vřavě nevšiml. Když dopadl na zem, pár vojáku se otočilo, někteří překvapením, jiní se smíchem, ale všichni si mysleli, že právě prohrál bitku na nože.

Kahlan nezpomalila, ani se neohlédla. Šla dál a soustředila se na svůj cíl: dojít ke skále a vrátit se zpátky do stanu. Obloukem. Přesně jak řekl.

Když se z davu vynořil muž a zamířil k ní, napnula svaly a využila jeho pohybu, aby mu nastavila nůž těsně pod žebra, takže se na něj sám nabodl. Jak padal, trhla nožem nahoru, až do rány zanořila ruku. Než se svalil na zem jako pytel brambor, byla si jistá, že nůž zasáhl srdce. Jako vzpomínka na to krátké setkání jí zůstala zakrvácená ruka

Napadlo ji, kde se asi naučila takové věci dělat. Připadalo jí, že je dělá instinktivně, celkem přirozeně, aniž by nad nimi musela uvažovat. Nemohla si vzpomenout na nic ze své minulosti, ale věděla, jak používat zbraň. Domnívala se, že by za to měla být vděčná.

Jak proplouvala mořem můžu, narazila na hustý ostrůvek aktivity. Muži se rozestavili kolem kousku rovné plochy, na které se hrála Ja’La. Vojáci se shromáždili v desítkách tisíc a povzbuzovali své týmy. Hra byla surová a jejím cílem bylo ukázat to nejhorší, co v lidech bylo. Když byl nějaký hráč sražen k zemi a krvácel, polovina přihlížejících divoce jásala.

„Hele, to je bezva,“ ozvalo se nalevo od ní, „vypadá to, že za mnou přišla pěkná kurvička.“

Jak se k němu otočila, další muž napravo ji chytil za zápěstí a vykroutil jí nůž z ruky. V tu chvíli se na ni oba vrhli, popadli ji a táhli pryč z davu přihlížejících.

Kahlan se snažila osvobodit, ale byli mnohem silnější a zaskočili ji. V duchu na sebe zuřila, že se nechala takhle nachytat. Nikdo v okolí si ničeho nevšiml. Byla pro ně neviditelná. Ale to ti dva nevěděli. Pevně ji mezi sebou sevřeli, aby ji ukryli před ostatními a nemuseli o tak vzácnou kořist bojovat.

Jeden z nich jí sáhl rukou mezi nohy. Z tak náhlého pokoření zalapala po dechu. Jak se přitiskl, aby ji osahal, podařilo se jí uvolnit si ruku. Okamžitě se rozpřáhla a loktem ho prudce zasáhla do obličeje, až mu rozbila nos. S výkřikem se zapotácel a krev mu zalila tvář i oči. Druhý muž se zasmál, protože to viděl jako příležitost mít ji jen pro sebe. Přitáhl si ji k sobě za zápěstí, které jí svíral ve své mohutné tlapě, a druhou jí začal přejíždět po těle.

Kahlan se bránila a kroutila, ale byl mnohem větší a silnější. Nedokázala se vymanit z jeho sevření.

„Ty jsi ale netykavka,“ řekl jí do ucha. „Co si myslíš – že budeš odmítat plnit svou svatou povinnost vůči vojákům Císařského řádu? Myslíš, že jsi příliš krásná, abys sloužila ve stanech? Ne, nejsi. Tady je můj stan, tak je čas, abys splnila svou povinnost.“

Kahlan se otočila a snažila se ho kousnout, zatímco ji táhl do prázdného stanu nedaleko od nich. Udeřil ji hřbetem ruky. Úplně ji to ochromilo. Hluk z tábora utichl. Svaly jí odmítly poslušnost a nemohla se bránit, když ji ten surovec táhl ke stanu.

Náhle Kahlan spatřila obličej Ulicie. Ještě nikdy nebyla tak šťastná, že jednu ze Sester vidí.

Sestra na okamžik odpoutala vojákovu pozornost od Kahlan a pak mu přitiskla prsty ke spánku. Když byla konečně volná, Kahlan od něj odskočila, ještě než klesl na kolena, přitiskl si pěsti k hlavě a vykřikl bolestí.

„Vstaň,“ přikázala mu Sestra Ulicie. „Jinak to bude horší.“ Postavil se na nejistých nohou. „S okamžitou platností jsi odvelen do císařova stanu, kde budeš sloužit jako zvláštní strážce.“

Muž byl zmatený. „Jako zvláštní strážce?“

„Správně. Budeš Jeho Excelenci hlídat tuhle nezkrotnou mladou ženu.“

Voják se na Kahlan výhružně podíval. „Bude mi potěšením.“

„Potěšení nebo ne, pohni kostrou. Je to rozkaz císaře Jaganga.“ Ukázala prstem za sebe. „Tímhle směrem.“

Voják se uklonil, zjevně v obavách z jejích magických schopností. Pak na ni ostražitě, ale s nevýslovným odporem pohlédl. Tihle muži určitě neměli o lidech s darem příliš vysoké mínění.

„Ještě se uvidíme,“ slíbil Kahlan a pak odběhl splnit rozkaz.

Kahlan viděla, že Sestra Armina dává stejné rozkaz} druhému vojákovi s rozbitým nosem. Přes okolní hluk ji neslyšela, ale muž ji slyšel jasně, protože strachy ztuhl, uklonil se a odběhl za tím prvním.

Sestra Ulicie obrátila pozornost zpět ke Kahlan. „Slzy ti nepomůžou. Pokračuj dál.“

Kahlan neodporovala. Čím dřív to bude mít za sebou, tím líp. Vydala se na další strastiplnou cestu a byla šťastná, že se jí podařilo vyřídit aspoň dva ze čtyř vojáků, kteří ji dosud byli schopni vidět. Musela obejít diváky utkání Ja’La, která v nich vyvolávala horečné vzrušení. Občas se zastavila, stoupla si na špičky, aby se podívala, kde je skála, ke které měla dojít, a pak šla dál.

Než se vrátila zpět do Jagangova stanu, odhalily pět mužů. Všichni stáli před stanem a čekali na rozkazy, včetně vojáka s rozbitým nosem. Když ho míjela, než vešla dovnitř v doprovodu obou Sester, probodl ji pohledem.

Poté, co ji Sestra Ulicie zachránila, Kahlan se rychle znovu ozbrojila. Tentokrát ale sebrala dva nože, do každé ruky jeden. Držela je za rukojeť s ostřím opřeným o předloktí, aby je Sestry, které ji zpovzdálí sledovaly, nemohly vidět.

Kahlan se podařilo zabít šest dalších mužů, kteří ji viděli, aniž by to Sestry zjistily. Nebylo to těžké – od nahé ženy přece nehrozilo žádné nebezpečí. To byl omyl, na který doplatili životem. Díky jejich bezstarostnosti je zabila rychle a bez váhání. Všude bylo tolik hluku, zmatku, křiku a bitek, že si Sestry ani nevšimly mužů, které Kahlan dostala.

Když nemohla zabít muže, kteří ji viděli, buď proto, že byly Sestry moc blízko, nebo proto, že ji stále sledovaly, aby jí mohly přijít na pomoc a poslat vojáky s novými rozkazy k císaři, nechala Kahlan pokaždé nože vyklouznout nenápadně z rukou a rychle zmizela v davu, aby ji z ničeho nepodezíraly. Protože byla prakticky neviditelná, nedalo jí velkou práci získat cestou další.

Když byla ve stanu, hodil jí Jagang šaty. „Obleč se.“

Než by pátrala po důvodech, které ho vedly k tak nečekanému povelu, bez řečí ho poslechla. Protože ji pozorně sledoval svým temným pohledem, byla to velká úleva, mít zase na sobě šaty. Přesto se nezdálo, že by polevil jeho očividný zájem.

Nakonec se otočil k Sestrám. „Už jsem poučil nové strážce o jejich povinnostech.“ Usmál se a Sestry ztuhly hrůzou. „Takže když jsem vás zprostil starostí o Kahlan, máte spoustu času na jiné povinnosti ve stanech.“

„Ale, Excelence,“ začala Armina roztřeseným hlasem, „udělaly jsme všechno, co jste chtěl. Dostaly jsme muže –“

„Myslíte si, že když jednou splníte moje přání, že zapomenu na všechny ty roky, co jste se snažily mě zničit? Myslíte si, že tak snadno zapomenu, jak jste zanedbávaly své povinnosti vůči druhým a věrnost učení Řádu, vaši morální odpovědnost obětovat svá světská přání pro blaho druhých?“

„Tak to nebylo, Excelence.“ Sestra Armina si nervózně mnula ruce a hledala vhodná slova. „Ano, byly jsme hanebně sobecké, to připouštím, ale nechtěly jsme vám ublížit.“

Zasmál se. „Nemyslíte, že osvobození Strážce z podsvětí by mi ublížilo? Myslíte, že uvrhnout lidstvo do jeho spárů by bylo proti mně, proti učení Řádu i proti samotnému Stvořiteli?“

Sestra Armina zmlkla. Věděla, že jí došly argumenty. Kahlan Sestry vždycky považovala za zmije. Ale ty se teď kroutily před někým, kdo měl příliš silnou kůži a jejich jedové zuby mu neublížily.

Sestry byly pohledné ženy. Kahlan si pomyslela, že to budou mít v rukách vojáků armády Císařského řádu o to těžší.

„Mohu ovládat…“ Jagang se zarazil, když mu skoro unikl její titul, „Kahlan, díky obojku a vaším prostřednictvím. Nemusím vás mít vedle sebe, abych vyvolal potřebnou magii – stačí, když budete naživu. Dám mužům pokyn, aby vás nezamordovali, zatímco si budou užívat vašich ženských půvabů.“

„Děkujeme, Excelence,“ vypravila ze sebe Sestra Ulicie. Jak si držela sukni, měla úplně bílé klouby.

„Venku před stanem čekají dva muži, kteří dostali instrukce, co s vámi mají dělat. Jděte s nimi.“ Usmál se na ně. „Dobrou noc, dámy. Zasloužíte si to – a mnohem víc.“

Když odešly, Kahlan stála uprostřed stanu a očekávala podobný osud.

Jagang k ní došel. Kahlan si pomyslela, že z toho, co mělo přijít, se jí udělá špatně nebo omdlí hrůzou.

Kapitola sedmnáctá

Kahlan upřeně pozorovala vzor na koberci u svých nohou. Nechtěla se vzdorovitě zahledět do Jagangových černých očí. Věděla, že v tuhle chvíli by jí jakýkoliv projev odvahy nepřinesl nic dobrého.

Vždycky, když musela šlapat pěšky, zatímco Sestry jely na koních, říkala si, že ji to posílí na dobu, až bude sílu potřebovat. Proto se rozhodla, že mu neukáže vzdor, jakkoliv protestovat proti svému vězniteli a tomu, co se s ní chystal udělat, když věděla, že tomu nemůže nijak zabránit, by bylo jen zbytečné plýtvání silami.

Svoji zuřivost si chtěla nechat na vhodnější čas.

A ten přijde. Přísahala, že takový čas nastane.

I kdyby to mělo být až v náručí smrti, nechá dopadnout svůj doutnající hněv na ty, kteří tohle udělali jí i všem ostatním nevinným obětem Císařského řádu.

V zorném poli se objevily Jagangovy boty. Zadržela dech a čekala, že se jí zmocní. Nevěděla, co udělá, až k tomu skutečně dojde, ani jak vydrží to, co s ní bude dělat. Trochu zvedla hlavu, jen tak, aby viděla, kde má u pasu nůž. Spočinul rukou na jeho rukojeti.

„Jdeme ven,“ řekl.

Kahlan překvapeně vzhlédla. „Ven? Proč?“

„Dnes v noci se konají turnaje v Ja’La dh Jin. Různé jednotky naší armády mají své týmy. Turnaje se hrají pravidelně. Když je císař svědkem klání, vždycky to pozvedne morálku armády.

Z dobytých území Nového světa se také vybírají muži, kteří dostanou šanci vyzvat k boji ostatní týmy. Mají tak velkou příležitost přizpůsobit se nové kultuře, kterou přinášíme dobytým zemím, dostanou jedinečnou možnost stát se součástí Řádu, účastnit se našeho způsobu života.

Nejlepší hráči se stávají hrdiny. Ženy se o takové muže perou. Všichni muži v mém týmu jsou takoví – hrdinové, kteří nikdy neprohrávají. Po skončení turnaje na ně čekávají zástupy žen, ochotných roztáhnout nohy. Hráči Ja’La mohou mít každou, na kterou ukážou.“

Kahlan napadlo, že přestože si Jagang jako císař také mohl vybírat ze spousty žen, které by se mu vzdaly dobrovolně a s radostí, dával přednost násilí. Radši si vzal to, co mu nikdo nenabízel, co nezískal jen díky svému postavení.

„Dneska bojují některé týmy o povýšení. Všichni doufají, že jednoho dne budou mít možnost vyzvat můj tým, což je pro všechny ta největší čest. Můj tým hraje s tím nejlepším z nejlepších jednou nebo dvakrát do měsíce. Nikdy neprohraje. V každém novém týmu vyzyvatelů hoří naděje, že to budou právě oni, kdo porazí ty nejlepší – císařský tým – a budou korunováni jako šampióni turnaje. Takový tým by čekalo mnoho výhod, nejen nejkrásnější ženy, které teď dychtí jen po mužích z mého týmu.“

Zdálo se, že jí s velkým požitkem líčí chování těchto žen, jako by ho vztahoval na všechny ženy, a tím jí dával najevo, že je vlastně stejná jako ony. To by si radši pustila žilou. Přešla narážku a zeptala se ho na něco jiného.

„Proč se chcete dívat na zápasy, když nehraje váš tým? Muž jako vy se určitě nebude pravidelně účastnit všech turnajů, jen aby vojákům pozvedl náladu.“

Pohlédl na ni zkoumavým zrakem, co mu to pokládá za divné otázky. „Samozřejmě že mě zajímá jejich strategie, chci poznat sílu i slabiny těch, kteří se stanou soupeři mého týmu.“

Na tváři se mu zase objevil ten lstivý úsměv. „Ty to přece děláš taky – pozoruješ a odhaduješ ty, kteří mohou být tvými soupeři – a nesnaž se mi tvrdit, že to není pravda. Dobře si všímám, jak pátráš po zbraních, úkrytu i únikových cestách. Neustále hledáš příležitost, vždycky jsi ve střehu a přemýšlíš, jak porazit ty, kteří ti stojí v cestě.

Ja’La dh Jin je podobná. Je to strategická hra.“

„Viděla jsem ji hrát. Řekla bych, že strategie je druhořadá, že je to především nelítostný souboj.“

„No, pokud tě neláká strategie,“ řekl s úšklebkem, „určitě se ti bude líbit pohled na muže, jak spolu urputně bojují. To je důvod, proč většina žen ráda přihlíží Ja’La. Mužům se líbí kvůli strategii, výsledkům v turnajích, možnosti vyburcovat svůj tým k vítězství a představám, že oni jsou těmi hráči. Ženy milují pohled na polonahá, svalnatá těla lesknoucí se potem. Rády sledují, jak ti nejsilnější vítězí, sní o tom, že po nich zatouží vítězní hrdinové, a vymýšlí způsoby, jak se k nim dostat.“

„Obojí mi připadá nesmyslné. Brutalita i takové páření.“

Pokrčil rameny. „V našem jazyce Ja’La dh Jin znamená ‚hra života‘. Není snad život boj – nelítostný souboj? Souboj mužů i pohlaví? Život, stejně jako Ja’La, je brutální.“

Kahlan věděla, že život může být nelítostný, ale taková brutalita není jeho smyslem a že obě pohlaví nejsou soupeřící strany, ale mají spolupracovat a užívat si radostí života.

„To platí jen pro takové, jako jste vy,“ řekla. „Mezi námi je rozdíl. Já používám násilí jen jako poslední možnost, jen když je to nutné k záchraně života – mého práva na existenci. Vy užíváte brutalitu jako prostředku ke splnění vašich přání, i těch nejobyčejnějších, protože s výjimkou síly nemáte nic, co byste mohli nabídnout výměnou za to, co chcete nebo potřebujete – včetně žen. Vy jen berete, nezískáváte.

Jsem lepší. Vy si nevážíte života, ani ničeho v něm. Proto musíte zničit všechno dobré – protože to vás usvědčuje ze lži o bezcennosti života, ukazuje, jak neděláte nic jiného než marníte svou existenci.

Proto vy a vám podobní nenávidíte takové, jako jsem já – protože jsem lepší než vy a vy to víte.“

„Taková víra je dokladem hříchu. Považovat svůj vlastní život za významný je zločinem proti Stvořiteli, stejně jako vůči svým spoluobčanům.“

Když ho jen probodla pohledem, povytáhl v káravém pohledu obočí a naklonil se k ní. Zvedl prst – ozdobený ukořistěným zlatým prstenem – zahrozil jí před obličejem, jako by chtěl dát za vyučenou sobeckému, tvrdohlavému dítěti, kterému postačí málo a dostane zasloužený výprask.

„Bratrstvo řádu nás učí, že být lepší než ostatní, znamená být horší než všichni.“

Kahlan neměla pro tak primitivní ideologii slov. Tohle prohlášení jí poskytlo nečekaný a pravdivý pohled do propasti kruté povahy a pomstychtivého charakteru samotného Řádu. Bylo to pojetí, které se vzdálilo základním principům, na kterých bylo vybudováno – že každý živý tvor, bez rozdílu, má právo na existenci kvůli sobě samému – za účelem ospravedlnit zabíjení pro zvrácenou představu Řádu o společném dobru.

Tímhle jednoduchým iracionálním principem jí právě odhalil všechno.

Vysvětlil tím zvrácenost celé jeho ideje a určující faktory, které utvářely povahu těch brutálních mužů, shromážděných venku, připravených zabít každého, kdo se nepodřídí jejich víře. Bylo to dogma, které se odvrátilo od civilizace, uctívalo násilí jako způsob existence a vyžadovalo neustálé brutální potlačování jakékoliv vznešené myšlenky i člověka, který ji vysloví. Bylo to hnutí, které přitahovalo do svých řad zloděje, kteří chtěli být považováni za poctivé, vrahy, kteří žádali rozhřešení za krev nevinných obětí, jež jim prosákla do duše.

Rozdělovalo výsledky práce těch, kteří ji udělali, těm, kteří si je nezasloužili a nebyli jích hodni, právě proto, že si je nezasloužili a nebyli jich hodni. Oceňovalo se zlodějství a ne výsledky práce.

Bylo to popření individuality.

Současně to bylo hrozivě smutné přiznání vnitřní slabosti tváří tvář životu, neschopnosti existovat na vyšší úrovni než jako primitivní zvíře, neustále se choulící strachy, že někdo jiný bude lepší. Nebylo to jen prosté odmítání všeho dobrého, zavrhování úspěchu – ve své podstatě to bylo mnohem horší. Vyjadřovalo to sžíravou nenávist vůči všemu dobrému, pramenící z vnitřní neochoty usilovat o něco hodnotného.

Jako všechny iracionální víry nebyla životaschopná. Museli ji ignorovat, aby dosáhli nadvlády, což samo o sobě bylo popřením víry, v jejímž jménu bojovali. V Řádu neexistovala žádná rovnost mezi těmi, kteří rovnost hlásali. Ať to byl hráč Ja’La, nejvyšší důstojník, nebo císař, nejlepší byli nejen potřeba, ale byli vyhledáváni a oceňováni stejně, celou společností, která v sobě chová nenávist ke své vlastní neschopnosti žít podle svého učení a strach, že se tím prozradí. Jako trest za svou neschopnost naplnit své posvátné přesvědčení a žít podle víry, kterou hlásají, uchylují se k sebemrskání hlásáním, jak nehodní jsou všichni lidé a vybíjí svou sebenenávist na obětních beráncích – obviňují své oběti.

Jejich víra není nakonec nic víc než uměle vytvořené učení – nesmysl, nad kterým nikdo nepřemýšlí, ale všichni ho bezmyšlenkovitě opakují jako mantru, aby mu tím dodali věrohodnosti a duchovní charakter.

„Už jsem Ja’La viděla,“ řekla Kahlan. Odvrátila se od něho. „Netoužím ji vidět znovu.“

Chytil ji za paži a otočil ji k sobě. „Já vím, že se už nemůžeš dočkat, až mě dostaneš do postele, ale budeš muset počkat. Teď se jdeme podívat na turnaj v Ja’La.“

Jako mastná špína vybublávající z jeho prohnilé duše, se mu na tváři objevil chlípný úsměv. „Když tě nebaví strategie a soupeření, třeba se ti zalíbí pohled na urostlá těla hráčů. Určitě tě takový pohled rozpálí, a nebudeš se moci dočkat toho, co přijde později. Snaž se být trochu trpělivější.“

Kahlan se náhle cítila hloupě, že se staví na odpor proti tomu, co jí aspoň dočasně umožní vyhnout se jeho posteli. Jenže Ja’La si hrála venku a jí se tam znovu nechtělo. Ale neměla na výběr. Nechtěla se vrátit mezi ty odporné muže. Připomněla si však, že musí své pocity držet na uzdě. Vojáci ji nemohli vidět. Chová se jako hlupák.

Táhl ji k východu ze stanu. Šla bez odporu. Teď nebyla na protesty vhodná doba.

Venku čekalo pět speciálních strážců. Všichni si všimli, že je Kahlan oblečená, ale nikdo to nekomentoval. Stáli v pozoru, připraveni splnit každý císařův rozkaz. Bylo jasné, že se snaží svým chováním na císaře zapůsobit.

Kahlan usoudila, že v případě císaře být lepší než ostatní je v pořádku a neznamená lo, že by byl horší než všichni. Bojoval za doktrínu, ze které ovšem vyloučil sám sebe, stejně jako to udělal každý z jeho mužů. Kahlan se rozhodla, že na to radši upozorňovat nebude.

„Tohle jsou tvoji noví strážci,“ řekl jí Jagang. „Už se nebude opakovat předešlý incident, protože tě vidí.“

Všichni muži vypadali sami se sebou velice spokojeni a i s očividně neškodnou ženou, kterou měli hlídat.

Kahlan si krátce, ale dobře prohlédla muže, klerého Sestry odhalily jako prvního, kamaráda toho s rozbitým nosem. Jedním pohledem zhodnotila nejen jeho zbraně, což byl nůž a hrubě vyrobený meč s dřevěným jílcem, omotaným drátem, ale i způsob, jakým je nesl. Na první pohled bylo patrné, že to jsou zbraně, které určitě s velkou odvahou používal na vraždění nevinných žen a dětí. Pochybovala ovšem, že je někdy použil v boji muže proti muži. Byl to jen bandita, nic víc. Jeho zbraní bylo zastrašování.

Samolibým úsměvem jí dával najevo, že na něj vůbec nezapůsobila. Koneckonců, sám ji už skoro dovlekl do stanu. Podle něj chybělo jen málo a byla jeho.

„Tebe,“ řekla a namířila mu prst přímo mezi oči. „Tebe zabiju jako prvního.“

Muži se pochechtávali. Přejela po nich i jejich zbraních pohledem a zjistila všechno, co potřebovala vědět.

Ukázala na muže s rozbitým nosem. „Ty zemřeš jako druhý.“

„A co my?“ zeptal se jeden ze zbylých tří, který neskrýval pobavení. „V jakém pořadí zabiješ nás?“

Kahlan pokrčila rameny. „To se dozvíte těsně předtím, než vám podříznu krk.“

Muži se rozesmáli. Jagang však zůstal vážný.

„Radím vám, abyste ji brali vážně,“ řekl jim císař. „Naposledy, když se zmocnila nože, zabila mé dva nejlepší osobní strážce – mnohem zkušenější, než jste vy – a Sestru Temnot. Sama a během chvilky.“

Smích ustal.

„Všichni budete ve střehu,“ pronesl Jagang temné, „jinak vás podříznu sám, pokud se mi bude zdát, že se dostatečně nevěnujete svým povinnostem. Když vám uteče, pošlu vás na mučení a vydám rozkaz, abyste umírali měsíc a den, abyste shnili dřív, než umřete.“

Nikdo z nich už nepochyboval o vážnosti Jagangových rozkazů, ani o tom, jakou cenu pro něj ta žena má.

Když rázně vykročil do tábora, utvořilo kolem Jaganga neproniknutelný kordon několik stovek nejzkušenějších vojáků císařské gardy. Pět strážců se semklo kolem Kahlan. Procházeli ležením jako ozbrojený klín. Kahlan nejdřív usoudila, že Jagang jako nejvyšší velitel provádí běžná bezpečnostní opatření proti zvědům, ale pak ji napadlo, že je v tom něco jiného. On byl lepší než ostatní.

Kapitola osmnáctá

Na zpáteční cestě k císařovu velkému stanu po zhlédnutí turnajů v Ja’La vzrostly Kahlaniny obavy. Nebyl to jen strach být sama s tak nepředvídatelným a nebezpečným mužem – ani hrůza z toho, co s ní zamýšlí.

Bylo to všechno dohromady spolu s obavami z jeho neblahého sklonu ke krutosti, dřímajícím těsně pod povrchem. Ve tváři měl ruměnec, pohyboval se rázně, krátké poznámky pronášel podrážděně a v děsivě černých očích měl pronikavý pohled. Sledování hry Jaganga povzbudilo víc, než si myslela, že je u něj obvyklé. Zápasy ja’La ho vzrušily. Ve všech směrech.

Při hře vycítil, když nějaký tým nehrál naplno, když nedával do hry všechno a podle něj se držel zpátky.

Když prohráli, na místě je nechal popravit.

Diváci přitom jásali víc než při samotném, trochu nudném zápase. Jaganga oslavovali za to, že nechal popravit ty, kteří prohráli. Na hřišti prosáklém krví poražených pak probíhaly další zápasy s větší vášní. Ja’La byla hra, při které hráči běhali, uskakovali a vrhali se jeden na druhého, nebo se hnali za hráčem s těžkým míčem – brokem – ve snaze získat ho nebo s ním zaútočit, případně s ním bodovat. Muži často padali nebo byli sraženi k zemi, kde udělali pár kotrmelců. V letním horku a polonazí, byli brzy pokryti nejen potem, ale i krví. Podle toho, co Kahlan viděla, ženy, které hru sledovaly, krev ani v nejmenším neodradila. Spíš naopak, zdálo se, že se o to dychtivěji snažily upoutat pozornost hráčů, kteří přiváděli diváky do varu svou agresivní taktikou.

Ve všech dalších zápasech, po tom, který skončil popravou, stejně jako v těch před ním, poražené týmy, pokud hrály se zuřivým odhodláním, byly jen zbičovány. K tomu byl používán hrozivý nástroj, spletený z mnoha pramenů, zakončených těžkým kusem kovu. Poražení hráči dostali za každý ztracený bod jednu ránu. Většina týmů prohrála jen o pár bodů, ale stačila jediná rána bičem, aby mužům z nahých zad vyrvala kus masa.

Diváci nadšeně počítali rány dopadající na každého muže, který klečel uprostřed hřiště. Vítězové často poskakovali po obvodu hracího pole a předváděli se, zatímco poražení se skloněnými hlavami dostávali výprask.

Kahlan se při tom dělalo špatně. Jaganga to vzrušovalo.

Když bylo konečně dohráno, Kahlan se ulevilo, ale teď, v blízkosti císařova stanu, se jí žaludek zase sevřel hrůzou. Jagang byl v náladě, vyprovokované násilím a vzrušením z krve. Kahlan mu viděla na očích, že nedovolí, aby mu někdo něco odepřel.

A jediné, co mu dnes ještě zbývalo, byla ona.

Těsně předtím, než její strážci zaujali svá místa před slaném, spatřila muže, který běžel směrem k nim, následován menším oddílem. Když se jeho gardisté rozestoupili a nechali projít muže i oddíl důstojníků, Jagang přestal udílet rozkazy Kahlaniným speciálním strážcům. Muž se bez dechu zastavil a ohlásil se jako posel.

„Tak co se děje?“ zeptal se Jagang posla a pozorně si přitom prohlížel asi půl tuctu důstojníků za ním. Když už byl myšlenkami někde jinde, Jaganga vůbec nepotěšilo takové vyrušení.

Kahlan věděla, že předmětem jeho myšlenek je ona, a že si přeje, aby už s ní byl ve stanu sám. Přišel čas, a on hořel netrpělivostí, aby ji dostal.

Dosud se jí ani nedotkl. To všechno si nechával na později. Stejně jako každé město, ke kterému se blížila jeho armáda, muselo čekat ve strachu z hrozícího útoku, Kahlan také pociťovala svíravý, nepřekonatelný strach, jak čekala na to, co s ní udělá, a jaké to bude. Nemohla myslet na nic jiného, ani nedokázala utišit prudce bušící srdce.

Posel předal císaři kožené pouzdro. Jagang ho otevřel a vyndal z něj srolovaný papír. Rozlomil pečeť, rozvinul ho a podržel ve světle loučí, aby si zprávu přečetl. Prsteny na rukou odrážely mihotavé světlo loučí a do okolí vrhaly záblesky.

Císař se při čtení zpočátku mračil, ale pak se jeho tvář postupně rozjasňovala, až se rozesmál. Zvedl hlavu. „Armáda D’Haranské říše utekla z bojiště. Zvědové i Sestry přináší stejné zprávy, že D’Harany tak vyděsila vyhlídka, že se budou muset postavit Jagangovi Spravedlivému a armádě Řádu, že všichni dezertovali a rozprchli se na všechny strany, čímž dokázali, jak zbabělí a nespolehliví jsou.

Vojenské síly D’Haranské říše už neexistují. Na cestě do Paláce lidu nám už nestojí nic v cestě.“

Důstojníci provolali císaři slávu. Všichni byli náhle v povznesené náladě. Jagang poděkoval důstojníkům, že se také zasloužili o zahnání nepřítele na útěk.

Kahlan, která stála trochu stranou a poslouchala, zatímco všichni sledovali, jak Jagang mává papírem a mluví o blízkém konci dlouhé války, pomalu a opatrně zvedla nohu, dokud nenahmatala rukojeť nože, který měla dosud ukrytý v pravé botě.

Snažila se být nenápadná, aby nevzbudila Jagangovu pozornost, nebo pozornost pětice strážců, kteří ji viděli. Pomalu vysunovala nůž z boty. Jakmile ho držela v ruce, vytáhla nůž ukrytý v levé botě.

Pevně sevřela kůží omotané dřevěné rukojeti nožů. Zbraně jí naplnily klidem a zahnaly panický strach z toho, co ji v noci čeká. Teď mohla zaútočit. Věděla, že asi nezabrání Jagangovi, aby jí udělal, co má v úmyslu, ale bez boje se nevzdá. Tohle byla její příležitost, jak zabodovat.

Nepohnula ani hlavou, když očima hodnotila rozestavení všech kolem. Jagang byl bohužel moc daleko. Přistoupil blíž k poslovi a pak k důstojníkům. Kahlan věděla, že není hloupý. Kdyby se držela v jeho blízkosti, okamžitě by pojal podezření. Dobře věděl, že dobrovolně by něco takového neudělala. Také věděla, že je zkušený bojovník. Reagoval by dřív, než by stačila zaútočit. Takže i kdyby stál blíž, asi by jí to stejně nevyšlo.

Ale měla lepší cíle, větší šanci je překvapit. Nalevo vedle sebe měla pětici osobních strážců a napravo, kousek dál, stáli důstojníci. Ti ji neviděli. Všude kolem bylo ležení plné mužů, kteří ji neviděli. Ale těch pět strážců ji sledovalo, a jakmile se pohne, budou okamžitě reagovat.

Věděla, že jich může hodně zabít, ale nemůže utéct.

Jediná další možnost byla pokorně se podrobit hrozícímu znásilnění.

Kahlan se rozhodla. Pevně sevřela nože v dlaních. Tohle byla příležitost zaútočit.

Prudkým bodnutím dlouhým nožem v levé ruce zasáhla srdce strážce, kterému slíbila, že ho zabije prvního. Jen koutkem mysli zaregistrovala, jak strnul překvapením.

Těsně za ním zděšeně vytřeštil oči muž s rozbitým nosem. Kahlan použila nůž zabodnutý v hrudi prvního strážce jako oporu a otočila se kolem něj. V pravé ruce svírala druhý nůž, kterým jediným pohybem podřízla muži hrdlo. Během dvou vteřin je zabila oba.

Jak první muž padal, zapřela se o něj nohou, vytrhla mu nůž z hrudi a otočila se na druhou stranu – k důstojníkům. V mžiku tvrdě srazila prvního z nich jako hráč Ja’La. Přitom mu nůž v pravé ruce zanořila hluboko do břicha, škubla s ním nahoru a rozpárala ho.

Současně druhým nožem zasáhla krk muže stojícího těsně vedle toho prvního. Byl to důstojník s nejvyšší hodností a hlavně toho chtěla dostat. Zasáhla ho takovou silou, že mu nůž projel hrdlem, pronikl mezi obratli a druhou stranou ven. Když mu přerušila míchu, padl k zemi tak rychle, že Kahlan pevně svírající střenku nože, ztratila rovnováhu a následovala ho k zemi.

V té chvíli, dřív než stačila nůž vytrhnout, ji jako úder blesku zasáhla magie obojku.

Současně se na ni vrhli zbývající tři strážci a přitiskli ji k zemi. Protože měla díky obojku ochromené ruce a nohy ji také neposlouchaly, snadno ji odzbrojili.

Na Jagangův povel postavili Kahlan na nohy. Byla z krátkého boje zadýchaná. Srdce jí bilo jako o závod. Přestože se nikam nedostala, nebyla tak úplně zklamaná. Stejně nevěřila, že by to mohlo vyjít. Ale rozhodla se zabít pár důstojníků, a to se jí povedlo. Byla zklamaná jen z toho, že ji strážci nezabili.

Jagang propustil zmatené důstojníky s vysvětlením, že to způsobila magie, která se vymkla kontrole. Ujistil je, že už má všechno pevně pod kontrolou. Byli zvyklí na násilí a zdálo se, že náhlou smrt, zapříčiněnou neviditelnou silou berou s určitou rezervou, uklidněni chováním císaře.

Když prošli obrannými liniemi, poslali několik vojáků pro těla mrtvých důstojníků. Gardisté, kteří se přišli zvědavě podívat, co je to za povyk, byli upřímné zděšeni, že se pod jejich ochranou mohlo něco takového stát. Rychle pohlédli na Jaganga, aby zjistili, jakou má náladu. Když zjistili, že je klidný, rychle ty čtyři mrtvé odnesli.

Jakmile byli pryč, Jagang pohlédl na Kahlan. „Vidím, že jsi pozorně sledovala zápasy Ja’La. Zdá se, že jsi opravdu víc pozornosti věnovala strategii než svalnatým, polonahým hráčům.“

Kahlan pohlédla na tři strážce, kteří ji drželi. „Jen jsem splnila slib.“

Jagang pomalu vydechl, jako by chtěl ovládnout své vražedné úmysly. „Jsi pozoruhodná žena – a nebezpečný protivník.“

„Jsem posel smrti,“ řekla.

Pohlédl za muži, kteří odnášeli čtyři mrtvá těla. „To tedy jsi.“

Pak se zaměřil na zbývající, kteří drželi Kahlan. „Řekněte mi jediný důvod, proč vás nemám poslat na mučení.“

Muži, kteří byli hrdí, jak ji přemohli, už náhle nevypadali tak namyšleně. Vrhali po sobě nejisté pohledy.

„Ale, Excelence,“ řekl jeden, „ti dva za svou chybu zaplatili životem. My tři jsme ji zastavili. Nenechali jsme ji utéct.“

„Já jsem ji zastavil,“ řekl Jagang s těžko potlačovaným hněvem. „Zastavil jsem ji pomocí obojku, který má na krku.“ Chvíli je mlčky pozoroval a trochu se uklidnil. „Ale neříká se mi Jagang Spravedlivý jen tak pro nic za nic. Nechám vás tedy žít, ale vezměte si z toho ponaučení. Varoval jsem vás, že je nebezpečná. Teď už víte, o čem jsem mluvil.“

„Ano, Excelence,“ odpověděli jednohlasně.

Jagang si dal ruce za záda. „Pusťte ji.“

Než vzal Kahlan pod paží a vedl ji do stanu každého ještě probodl pohledem. Dosud se motala z ochromující bolesti. Klouby jí bolely a ruce i nohy měla jako v ohni.

Zajímalo ji, jestli Jagang mluvil pravdu, že může používat obojek bez přítomnosti Sester. Teď to věděla, bez obojku by měla naději na útěk, ale s ním ne. Už se neodváží brát Jagangovy schopnosti na lehkou váhu. teď se to aspoň potvrdilo. Občas bylo horší žít v nejistotě, jestli je něco možné.

„Dnes v noci budete hlídat před stanem. Pokud vyjde beze mě, radši ji zastavte.“

Všichni tři sklonili hlavy. „Ano, Excelence.“

Jejich domýšlivý výraz se vytratil. Byli to tři vojáci, kteří jen o vlásek unikli popravě.

Jak se muži postavili na stráž, vrhl Jagang na Kahlan temný pohled. „Posledně jsi mezi vojáky jen procházela. Byla to krátká procházka. Viděla jsi pouze malou část mé armády. Zítra dostaneš příležitost vidět mnohem víc. A také mnohem víc mužů uvidí tebe.

Nevím, o jakou anomálii podle Ulicie jde, ani neznám její příčinu, ale to je mi jedno. V každém případě ji využiju ve svůj prospěch. Postarám se o to, abys byla dobře střežená. Zítra zase pojedeš na koni a projedeme se mezi jednotkami, jenže nebudeš oblečená. Tak nám pomůžeš najít čerstvé posily tvých strážců. Bude to vzrušující den.“

Kahlan mu neodporovala – ani to nemělo cenu. Podle toho, jak jí to říkal, poznala, že chce, aby se cítila nepříjemně. Obávala se, že tím její ponížení teprve začalo.

Císař Jagang ji uvedl do stanu, jako by byla královského původu. Věděla, že se jí vysmívá. Když vešla dovnitř, cítila, jak se uvolnilo sevření obojku. Konečně se mohla sama pohybovat. Bolest naštěstí začala také ustupovat.

Vnitřek stanu byl osvětlen jen svíčkami. Přítmí i něj činilo útulné a bezpečné místo, skoro jako by to byla nějaká svatyně. Byl to však pravý opak.

Cítila se, jako když jde na popravu.

Kapitola devatenáctá

Otroci, kteří pro císaře připravovali lehkou pozdní večeři byli propuštěni. Pod jeho pohledem, a poté, co slyšeli výkřiky umírajících mužů, byli všichni šťastni, že mohou odejít, když na ně zavrčel, aby vypadli.

Počkal, až opustí stan, a pak strkal Kahlan před sebou kolem stolu, plného džbánů vína, talířů s pečeným masem, bochníky chleba, mís s oříšky, ovocem a zákusky, až dalšímu závěsu, který odděloval jídelnu od ložnice.

Ložnice byla ze všech stran obložena čalouněnými panely, zřejmě kvůli hluku. Stěny pokrývaly kůže a závěsy s nenápadnými vzory. Na podlaze byly nádherné koberce a tato část stanu byla vybavena kvalitním nábytkem, prosklenou knihovnou plnou knih a zdobenými stříbrnými a zlatými lampami. Postel, pokrytá kožešinami a saténem, měla v rozích sloupky z tmavého dřeva ve tvaru spirály.

Kahlan schovala třesoucí se prsty za zády a sledovala Jaganga, jak přešel přes pokoj a odložil si koženou vestu. Přehodil ji přes židli u malého psacího stolku. Mohutnou hruď i široká záda měl pokrytou porostem tmavých chlupů. Vypadal spíš jako medvěd než jako člověk. Saténová postel se k němu naprosto nehodila. Měla podezření, že si ve skutečnosti těchto věcí vůbec necení a má je jen proto, že vyjadřovaly jeho postavení. Usoudila, že zapomněl na tolik proklamovanou zásadu Řádu, že nikdo není lepší než ostatní. Domnívala se, že ho nikdy ani nenapadlo uvažovat o tom, jestli i jeho vojáci spí ve svých špinavých stanech v saténu.

Jagang na ni pohlédl. „No tak se svlíkni. Nebo z tebe mám ty šaty strhnout? Vyber si.“

„Ať se svléknu sama nebo je ze mě strhnete, stejně to bude znásilnění.“

Narovnal se a chvíli ji mlčky pozoroval. Hluk z tábora byl velmi tlumený. Doléhaly sem jen tiché zvuky hovoru a všechno splývalo v šum. Muži byli unaveni po celodenním pochodu a vzrušení kolem turnaje Jala. Navíc jim Jagang oznámil, že je teď každý den čeká ostrý pochod, dokud se nedostanou k Paláci lidu, takže většina vojáků se už uložila ke spánku.

Jediný, kdo se ještě neuklidnil, byl Jagang. Po zápasech byl vzrušený a poté, co mu zabila čtyři muže, byl na pokraji běsnění. Kahlan to bylo jedno. Jestli ji zbije do bezvědomí, tak aspoň nebude vnímat nic z toho, co s ní bude dělat.

„Teď jsi moje,“ prohlásil nebezpečným tónem. „Patříš mně – nikomu jinému. Jen mně. Můžu si s tebou dělat, co budu chtít. Když se rozhodnu podříznout ti hrdlo, je tvou povinností pro mě vykrvácet. Když tě předám těm třem strážcům, kteří tě mohou vidět, tak se jim podvolíš, ať se ti to líbí nebo ne, ať to uděláš dobrovolně nebo ne.

Patříš mně. Já rozhodnu o tvém osudu. Nemůžeš si vybrat, co se s tebou stane. O všem rozhodnu já.“

„Pořád je to znásilnění.“

Třemi dlouhými kroky k ní došel a udeřil ji hřbetem ruky tak silně, že spadla na zem. Zvedl ji za vlasy a hodil na postel. Jak letěla vzduchem, svět se s ní točil a jenom o vlásek minula sloupek postele.

„Samozřejmě že je to znásilnění! Chci, aby to bylo znásilnění! To tě čeká!“

Vrhl se k posteli jako rozzuřený býk. V černých očích se mu blýskalo. Než se nadála, byl na ní. Kahlan to však měla naplánované. Nebude se snažit ho zastavit a poskytnout mu potěšení, že ji dostane násilím. Ale jak se nad ní tyčil, svíral jí nohama boky, celý plán ztroskotal na náhlé panice, které se tak zoufale chtěla vyvarovat. Zapomněla na předsevzetí a snažila se mu odstrčit ruce, jenže on byl v takové náladě, že ho nešlo zastavit. Nemohla se s ním měřit v síle. Ani se neobtěžoval ji uhodit, aby se přestala bránit. Jedním trhnutím jí roztrhl blůzku.

Když přestal a hruď se mu dmula námahou i vzrušením, Kahlan ztuhla. Díval se na její ňadra.

Využila náhlého klidu, aby se ovládla. Právě zabila čtyři násilníky. Tohle taky zvládne. Tohle nebylo nic ve srovnání s obojkem kolem krku a ztrátou minulosti, identity, se ztrátou vlastního já a tím, že se stala bezmocnou otrokyní Sester Temnot a císaře bandy zlodějů.

Tohle bylo ve srovnání s tím nic. Nepotřebovala se s ním prát jako školačka. Takhle ona nebojovala. A ani nebude. Dokáže, že je lepší. Ano, byla vyděšená, ale nesmí podlehnout panice. Bála se zabít ty muže, ale ovládla strach a zaútočila.

Byla lepší než on. On byl jen silnější. Mohl ji dostat jen násilím. To jí nad ním dávalo převahu a on to věděl. Nikdy se mu nepodvolí dobrovolně, protože byla lepší než on a zasloužila si něco lepšího. Nikdy nemohl získat ženu jako ona jinak než násilím, protože jako muž byl slabý a neschopný.

„Vyhovuje vám váš poklad, Excelence?“ vysmívala se mu.

„Ano,“ zasmál se Jagang zlomyslně. „A teď si svlékni ty kalhoty.“

Když se ani nepohnula, aby ho poslechla, udělal to sám a postupně jí začal rozepínat knoflíky. Ležela s rukama podél těla. Chytil kalhoty v pase a stáhl jí je z nohou. Odhodil je stranou a hltal pohledem její téměř nahé tělo.

Kahlan se kousala do tváří, aby mu v panice nebránila, když jí přejel rukou po noze až na stehno. Polykala slzy. Dala by všechno za to, kdyby tu nemusela být, kdyby mohla být kdekoliv jinde, jen ne vydaná napospas takovému zvířeti.

„A teď ten zbytek,“ řekl šeptem. „Sundej si ty kalhotky.“

Viděla, že ho svlékání vzrušilo ještě víc, takže ho poslechla. Snažila se, aby to nevypadalo nijak svůdně. Zatímco ji pozoroval, jak se svléká, posadil se na kraj postele a zul si boty. Svlékl si kalhoty a odkopl je. pohled na jeho nahé tělo vyvolal u Kahlan odpor i zděšení a ve slabé chvilce od něj odvrátila oči.

Napadlo jí, jestli se po tomhle zážitku ještě někdy bude schopná zamilovat a dovolit nějakému muži, aby se jí dotýkal. Ale hned se v duchu okřikla. Už nebude mít příležitost se zamilovat. Láme si hlavu s problémem, který nikdy nenastane.

Jak si vedle ní lehl, postel se pod jeho váhou prohnula. Chvíli se na ni jen díval a přejížděl jí rukou po břiše. Čekala, že bude hrubý, ale dotýkal se jí jemně, jako by přejížděl rukou po něčem drahocenném. Nečekala, že mu tento něžný přístup vydrží dlouho.

„Jsi fakt výjimečná,“ řekl zastřeným hlasem spíš pro sebe. „Pozorovat tě jen očima druhých nebylo to pravé – teď to vidím.“

Změnil tón. Hněv ustoupil žhavé touze. Zanedlouho podlehne bezuzdému chtíči.

„Je to něco úplné jiného… vždycky jsem věděl, že jsi výjimečná, ale teď, když tě vidím takhle… jsi úžasné stvoření. Prostě… úžasná.“

Kahlan přemýšlela, co asi myslel tím, že se na ni díval očima druhých. Uvažovala, jestli myslel oči Sester, ta nečekaná myšlenka ji ohromila a ponížila. Musel ji sledovat, jak se svléká, když si myslela, že jsou tam jen Sestry. Takový zásah do soukromí ji naplnil chladnou zuřivostí.

Byl tam, sledoval ji a všechno plánoval. Ale současně měla pocit, že mluví o něčem jiném. Jeho slova měla ještě jiný význam, něco se za nimi skrývalo. Něco ve způsobu, jak to řekl, ji přivedlo na myšlenku, že mluví o něčem z jejího života předním, než ji Sestry připravily o minulost i totožnost. Měla vztek když si pomyslela, že se na ni díval očima Sester, ale pomyšlení, že ji sledoval předtím, v životě, na který si nepamatovala, ji děsilo.

Náhle se na ni převalil. „Nedovedeš si představit, jak dlouho jsem na tohle čekal.“

Právě když se trochu uklidnila, nastal zase rychlý obrat. Srdce jí bušilo. Snažila se ho uklidnit, aby měla čas vymyslet způsob, jak mu zabránit v tom, co se jí chystal udělat. Ale jak cítila tlak jeho těla, měla v hlavě prázdno. Nedokázala vymyslet nic, co by ho zastavilo. Soustředila se na jedinou myšlenku, že nechce, aby to udělal.

Připomněla si své předsevzetí. Byla lepší než on a musí podle toho jednat.

Neřekla nic. Dívala se upřeně na střechu stanu osvětlenou lampami.

„Nedovedeš si představit, jak moc jsem ti tohle chtěl udělat,“ řekl náhle hrozivým hlasem. „Neumíš si představit, co všechno tě čeká.“

Pohlédla do jeho děsivě černých očí. „Ne, neumím. Tak jen do toho a ušetřete mé řečí, které stejně nechápu.“

Opět odvrátila pohled. Chtěla mu ukázat jen lhostejnost. Uvolnila svou mysl a nechala myšlenky jen tak proudit. Nebylo to snadné, když se k ní tiskl a byl připraven si ji vzít, ale dělala co mohla, aby ho ignorovala a myslela na něco jiného. Nechtěla mu poskytnout potěšení ze zápasu, který měla předem prohraný. Přemýšlela o Ja’La. Ne proto, že by si přála na ni myslet, ale protože měla zápasy čerstvě v paměti a dokázala si je proto vybavit do nejmenších podrobností.

Náhle ji prudce zvedl kolena a přitiskl jí nohy na hrudník. Těžko se jí dýchalo. Bolely jí kyčle, jak měla nohy takhle skrčené, ale potlačila výkřik a snažila se nevnímat, co s ní dělá.

„Kdyby to věděl… zabilo by ho to.“

Kahlan k němu obrátila pohled. Nemohla se pořádně nadechnout, jak na ní spočíval celou váhou. „O kom to mluvíte?“

Pomyslela si, že asi o jejím otci – muži, na kterého si nepamatovala. Možná měla otce, který velel armádě, a možná proto uměla tak dobře zacházet s nožem. Nedovedla si představit o kom jiném by mohl mluvit.

Chtěla říct něco, co by ho usadilo, ale rozmyslela si to a lhostejně mlčela.

Jagang přiblížil ústa k jejímu uchu. Strništěm ji bolestivě škrábal na tváři. Dýchal rychle a přerývavě. Pohltila ho neovladatelná touha, se kterou se chystal si ji vzít.

„Kdybys to věděla… tohle by tě zničilo,“ řekl, a bylo vidět, že ho ta myšlenka nadchla.

Úplně zmatená mlčela a rostl v ní strach, co tím mohl myslet.

Usoudila, že už konečně uskuteční svůj záměr, ale zarazil se, držel jí nohy roztažené a díval se na ni. Tiskl se k ní celým tělem, připraven si ji vzít. Nemohla se pořádně nadechnout, ale věděla, že je mu úplné jedno, že jí působí nějakou bolest.

Svým způsobem si přála, aby si pospíšil a měla to už za sebou. Čekání ji dohánělo k šílenství. Chtěla křičet, ale ovládla se. Nemohla potlačit strach z toho, jak moc jí ublíží, jak dlouho to bude trvat – jak to nepochybně zopakuje nejen tuto noc, ale i všechny další. Kdyby ji netiskl k posteli takovou silou, třásla by se v očekávání toho nejhoršího.

„Ne,“ řekl. „Ne, tohle nechci.“ Kahlan byla zmatená. Nebyla si jistá, jestli se nepřeslechla.

Pustil jí nohy a opřel se o ruce. Přála si, aby jí neležel mezi nohama, aby je mohla dát k sobě.

„Ne,“ opakoval. „Takhle ne. Ty to nechceš, ale bylo by to pro tebe jen nepříjemné. Nelíbilo by se ti to, ale nic víc.

Chci, abys věděla, kdo jsi, až ti to udělám. Chci, abys věděla, co pro tebe znamenám, až do tebe vniknu. Chci, aby ti to bylo tak odporné jako ještě nic ve tvém životě. Chci to udělat vám oběma. Chci ti vrátit paměť, abys věděla, co to pro tebe bude znamenat, když do tebe zaseju své sémě. Chci, aby tě po zbytek života ta vzpomínka pronásledovala, aby pronásledovala i jeho, kdykoliv se na tebe podívá. Chci, aby tě za to začal nenávidět, nenávidět to, co pro něj budeš představovat. Nenávidět tvé dítě. Dítě, které zplodím já.

Jenže k tomu je třeba, abys nejdřív věděla, kdo jsi. Kdybych to udělal teď, připravil bych tě o dodatečné utrpení, které ti způsobím tím, že budeš vědět, kdo jsi.“

„Tak mi to řekněte,“ řekla, téměř ochotná podstoupit znásilnění, jen aby se to dozvěděla.

Na tváři se mu objevil prohnaný úsměv. „To by nebylo ono. Slova jsou prázdná, bezvýznamná, bez emocí. Musíš to vědět. Musíš si vzpomenout, kdo jsi, musíš vědět všechno, pokud to má být doopravdy znásilnění… a ručím ti za to, že to bude nejhorší znásilnění, jaké zažiješ, ze kterého se narodí dítě, které pro něj bude neustálou připomínkou a na které se bude dívat jako na netvora.“

Hleděl na ni a pomalu potřásl hlavou, spokojený se svým plánem. „Aby to bylo možné, musíš si být plné vědomá své totožnosti a všeho, co to pro tebe znamená. Potom všechno navždy zničím.“

Náhle se odvalil stranou. Kahlan se konečně mohla nadechnout.

Se zatnutými zuby jí pevně sevřel pravé ňadro. „Nemysli si, že jsi něčemu unikla, drahá. Nepůjdeš nikam, postarám se o to, aby to pro tebe bylo horší, než by to bylo dneska.“ Zasmál se. „A horší i pro něj.“

Kahlan si nedovedla představit, jak by to mohlo být horší. Představit si mohla jedině to, že podle něj znásilnění vrhá vinu na oběť, takovým způsobem přemýšlel, podle učení Řádu, vinu nese vždy oběť.

Náhle ji shodil z postele. Přistála na podlaze. Naštěstí koberec trochu ztlumil pád.

Pohlédl na ni. „Budeš spát na podlaze, tady, vedle postele. Do postele si tě vezmu později.“ Zasmál se. „Až se ti vrátí paměť, až tě to zničí. Pak dostaneš, co si zasloužíš, co ti můžu dát jenom já, co můžu udělat jedině já, aby ti to zničilo život… aby to zničilo i jeho.“

Kahlan ležela na zemi, bála se pohnout, bála se, že si to rozmyslí. Cítila opojnou úlevu, že to nemusela podstoupit dnešní noc.

Naklonil se přes okraj postele a upřel na ni ty děsivě černé oči. Zajel jí rukou mezi nohy tak nečekaně, až vykřikla.

Zazubil se na ni. „A jestli tě napadne, že bys mohla utéct nebo mi něco provést ve spánku, radši na to hned zapomeň. Nemá to cenu. Vysloužila by sis jen pobyt ve stanech mužů hned potom, co ti zničím život. Dohlédl bych na to, aby se na tobě vystřídali všichni. Rozumíš?“

Kahlan přikývla a cítila, jak jí po tváři stéká slza.

„Pokud se v noci pohneš z toho koberce vedle postele, síla obojku tě zastaví. Chceš to vyzkoušet?“

Kahlan jen zavrtěla hlavou, protože nevěřila svému hlasu.

Stáhl ruku. „Fajn.“

Slyšela, jak se otočil na bok, zády k ní. Kahlan ležela bez hnutí. Sotva dýchala. Nevěděla přesně, co se to právě stalo, ani co to mělo znamenat. Jen se cítila strašně osamělá jako ještě nikdy v životě – tedy alespoň v tom, který si pamatovala.

Na jednu stranu si téměř přála, aby ji znásilnil. Kdyby to udělal, netřásla by se teď strachy z toho, co řekl, a nepřemýšlela by o tom, co tím myslel. Teď se bude každé ráno budit s hrůzou, že se jí ten den vrátí paměť. A až se to stane, bude její znásilnění o to horší, všechno pro ni bude horší, mnohem horší.

Kahlan mu věřila. Velice dobře věděla, jak moc po ní toužil, takže by si to nerozmyslel, kdyby všechno, co řekl, nebyla pravda.

Kahlan si uvědomila, že už vůbec netouží vědět, kdo je. Její minulost se pro ni od této chvíle stala příliš nebezpečná, než aby ji chtěla znát. Až se dozví, kdo je, Jagang jí provede to nejhorší a zničí ji. Radši zůstat v nevědomosti a uchránit se před tím.

Když slyšela, že pravidelně a zhluboka oddechuje, natáhla se po šatech a třesoucími se prsty se oblékla.

Přestože bylo léto, třásla se mrazivou hrůzou. Zabalila se do koberce a ani ji nenapadlo zkoušet, jestli mluvil pravdu o důsledcích jejího pokusu o útěk. Nebylo úniku. Tohle byl její život.

Teď jen doufala, že jeho předchozí část zůstane pohřbena a zapomenuta.

Až si vzpomene, kdo je, její život bude nepopsatelné horší. To nemůže dopustit. Zůstane za temnou oponou, Dnes v noci byla jiná osoba, oddělená od té, kterou byla. Ta musí zůstat navěky mrtvá.

Kahlan zajímalo, o jakém muži to Jagang stále mluvil. Bála se jen pomyslet, co se mu Jagang chystá jejím prostřednictvím udělat, aby ho zničil.

Přinutila se na to nemyslet. To bylo její staré já. Ta osoba byla navždy pryč a tak to zůstane.

Osamělá a zoufalá Kahlan se schoulila do klubíčka a tiše plakala.

Kapitola dvacátá

S pohledem upřeným před sebe na zem osvětlenou měsícem kráčel Richard jako omámený. Zatemněnou myslí se mu honila jen jediná myšlenka.

Kahlan.

Strašně mu chyběla. Byl už vyčerpaný věčným zápasem. Vyčerpaný úsilím a unavený z neúspěchů.

Bolestně toužil, aby byli zase spolu, aby se vrátil jejich společný život. Toužil ji držet v náručí… jen ji obejmout a pevně stisknout.

Vzpomněl si, jak ho před lety v domě duchů, když ještě nevěděl, že je matka zpovědnice, a ona byla tak zoufale osamělá a utrápená tíživým tajemstvím, které nesměla prozradit, požádala, aby ji objal a držel v náručí.

Pamatoval si na bolest v jejím hlase, na zoufalou touhu po útěše a objetí.

Dal by všechno za to, kdyby ji teď mohl sevřít v náručí.

„Stůj,“ sykl na něj hlas. „Počkej.“

Richard se zastavil. Nemohl se donutit, aby se staral o to, co se vlastně děje, i když věděl, že by měl. Z jejího postoje vycítil napětí, byla jako dravec, který sleduje svou kořist.

Nemohl se vymanit z letargie, která na něj dolehla. Věděl, že je připravena použít násilí, ale postřehl i záblesk strachu.

Nakonec se přiměl začít přemýšlet, aby pochopil, co se vlastně děje. A teprve tehdy spatřil ve svitu měsíce, na co se Šestka dívá. V údolí byl rozložen vojenský tábor. Teď, uprostřed noci, byl dole klid. 1 přes otupělost, kterou cítil v její přítomnosti, probudil se Richardův zájem.

Viděl totiž ještě něco jiného. Na kopci nad údolím, ve kterém tábořila armáda, spatřil hrad, který mu byl povědomý.

„Jdeme,“ sykla Šestka a proplula kolem něj.

Richard klopýtal za ní, a znovu upadl do otupělosti, kdy jeho jedinou myšlenkou byla Kahlan.

Šli celé hodiny noční krajinou. Šestka se po cestičkách v hustém lese pohybovala tiše jako had. Richarda uklidnila vůně borovic a smrků. Mech a kapradí v něm vyvolaly krásné vzpomínky na dětství.

Ale potěšení z lesa se vytratilo, když se dostali do města a procházeli dlážděnými ulicemi, kolem zavřených krámků a tmavých budov. Míjeli hlídky, které ve dvojicích postávaly ve stínech. Richardovi připadalo, že mu řeci očima probíhá nějaký sen. Napůl očekával, že když začne zase myslet na les, tak se objeví. Představil si Kahlan. Neobjevila se. Z postranní uličky vyběhli dva muži v nablýskané zbroji. Padli před Šestkou na kolena a políbili jí lem černých šatů. Trochu zpomalila, ale jinak si jich nevšímala a kráčela dál. Muži se k nim přidali a dělali jim doprovod.

Všechno to bylo jako ve snu. Richard věděl, že by měl otupělost překonat, ale nějak to nešlo. Dělal jen to, co mu Šestka řekla. Nemohl si pomoci. Uchvátila ho její rozevlátá postava, okouzlil ho pohled do jejích očí a očaroval ho její hlas. Vyplnila prázdné místo v jeho duši, kde dřív býval dar. Její přítomnost ho nějakými způsobem naplnila smyslem.

Strážci, kteří je doprovázeli, zabouchali na železnou bránu v kamenných hradbách. Odsunula se špehýrka a v ní se objevily oči. Když. spatřily bledý stín před branou, rozšířily se. Richard slyšel, jak muž na druhé straně rychle zvedá těžkou závoru.

Brána se otevřela a Šestka vklouzla dovnitř s Richardem v patách. Ve svitu měsíce byly vidět kamenné hradby, ale Richard jim nevěnoval pozornost. Mnohem víc ho zajímala vlnící se postava, která ho vedla hedvábnou nocí.

Když prošli vstupními dveřmi, přiběhli další muži a otevírali další dveře, vykřikovali rozkazy a přinášeli louče.

„Tudy,“ řekl jeden a vedl je ke kamennému schodišti.

Vydali se po něm dolů, stále hlouběji. Richardovi připadalo, že je polyká nějaká kamenná příšera. Ale dokud ho Šestka vedla, nechal se lhostejně polykat. Hluboko v podzemí, ve vlhkých a zatuchlých chodbách je stráže dovedly na ponuré místo. Na kluzké podlaze byla poházená sláma. Odněkud se ozývalo kapání vody. „Tady to je,“ řekl jí strážce.

Jak je otevřel, zaskřípaly v rezavých pantech těžké dveře. Uvnitř zapálil na stolku loučí svíčku.

„Tvůj pokoj na zbytek noci,“ oznámila Šestka Richardovi. „Brzy se rozední. Pak se vrátím.“

„Ano, paní,“ řekl.

Trochu se k němu naklonila a bezkrevné rty se roztáhly do úsměvu. „Jak znám královnu, bude chtít začít hned. Už je netrpělivá, přímo hoří nedočkavostí. Určitě si přivede silné muže s bičem. Počítám, že než ráno skončí, nezůstane ti na zádech moc masa.“

Richard jen zíral. Nebyl schopný pochopit, co mu právě říkala. „Paní?“

„Královna je nejen krutá, ale i pomstychtivá. A tobě se má za co mstít. Ale nemusíš se bát, já tě stále potřebuji živého. Budeš nesnesitelně trpět, ale zůstaneš naživu.“

Otočila se a vyplula ze dveří na chodbu, kde splynula se stíny. Strážce vyšel za ní a zabouchl za sebou dveře. Pak cvakl zámek. Než se Richard nadál, stál sám v kamenné kobce, opuštěný a zapomenutý.

V tichu se ho začal zmocňovat strach. Proč by ho měla chtít královna mučit? K čemu Šestka potřebuje, aby žil?

Richard zamrkal. Postupně cítil, jak se mu v hlavě rozjasňuje a začíná všechno pomalu chápat. Zdálo se, že čím byla Šestka dál, tím jasněji mu to myslelo.

Když odnesli louče, chvíli trvalo, než se ve světle jejiné svíčky rozkoukal. Rozhlédl se kolem. V místnosti byla jen židle a stůl. Podlaha byla kamenná, stejné jako stěny i strop držely silné trámy.

Jako by ho zasáhl blesk.

Denna.

Tohle byla cela, kam ho strčili, když ho Denna poprvé zajala. Poznal ten stůl. Vzpomněl si, jak na té židli seděla Denna. Vzhlédl a našel, co hledal. Na místě, které si moc dobře pamatoval, byl kovový hák.

Ruce měl v okovech. Denna zavěsila řetěz, který od nich vedl, na ten hák. Tak tam visel, když ho Denna mučila Agielem. Hlavou mu bleskly všechny hrůzy té noci, kdy ho Denna zlomila. Nebo si to aspoň myslela. Část své mysli si uchoval nedotčenou. Ale pamatoval si všechno, co mu tu noc prováděla.

A vzpomínal si také, co ji k takovému násilí pobízelo.

Visel tam, když dovnitř vešla princezna Violeta. Princezna se totiž rozhodla, že se toho chce zúčastnit, že se chce připojit k mučení. Denna dala tomu malému netvorovi svůj Agiel a ukázala jí, jak ho má na něj použít.

Richard si vzpomněl, jak mu Violeta zlomyslně líčila, jak se postará o to, aby byla Kahlan znásilněna, mučena a nakonec zabita.

Richard ji nakopl tak silně, že jí přerazil čelist a ještě si navíc překousla jazyk.

Stalo se to tady, v téhle místnosti.

Richard se opřel zády o kamennou stěnu a sklouzl dolů do sedu. Potřeboval si odpočinout, všechno si promyslet a přijít na to, o co tu jde.

Do zad ho tlačil batoh, tak si ho sundal a položil do klína. Pak ho něco napadlo, tak ho otevřel a prohledal.

Pod pláštěm válečného Čaroděje našel, co hledal – knihu, kterou mu zanechal Baraccus. Zalistoval v ní. Stránky byly stále prázdné. Kdyby nepřišel o svůj dar, mohl by si ji přečíst. A kdyby věděl, jak používat své schopnosti, mohl by se zachránit. Kdyby.

V tu chvíli si ale uvědomil, že nesmí dopustit, aby tu knihu našly. Šestka měla dar. Určitě vládla nějakou formou magie. Nesmí tu knihu spatřit. Baraccus ji pečlivě ukrýval tři tisíce let. Byla určena pouze jemu. Nemůže jeho důvěru zklamat. O té knize se nesmí nikdo dozvědět.

Vstal a obešel místnost ve snaze objevit nějakou skrýš. Ale nebylo tu nic. Byla to prostá, kamenná kobka. Neměla žádné výklenky, ani uvolněné kameny. Nedalo se tu nic schovat.

Jak tak stál uprostřed místnosti, vzhlédl a pohled mu padl na železný hák. Prohlédl si trámy. Jeden vedl kousek od stěny. Trám měl dlouhé praskliny, jak dřevo postupně vysychalo. Dostal nápad.

Hned si přitáhl židli a vylezl na ni. Nebyla dost vy soka. Odstrčil ji a přitáhl si stůl. Ze židle vylezl na stůl a z něho už dosáhl na železný hák. Zakýval s ním, ale vězel pevně v trámu. Aby mohl knihu schovat, potřeboval hák.

Zavěsil se na něj celou váhou a snažil se ho uvolnit. Nakonec se přeci jen pohnul. Rychle a ze všech sil s ním bojoval tak dlouho, až se mu ho podařilo vyviklat a vytáhnout.

Pak přisunul stůl ke stěně blízko tmavého rohu a vylezl na něj. Prohlédl si škvíru v trámu a našel místo, kde se dostala až nahoru ke stropu. Zaklínil železný hák do štěrbiny, aby tam pevně držel.

Batoh, do kterého vrátil knihu, nacpal do úzkého prostoru mezi trámem a stěnou. Když ho dostal co nejvýš, posunul ho po trámu, až se zaklínil za železný hák. Tak za něj zkusil zatahat, ale držel tam pevně. Určitě se nepohne, ani nespadne.

Seskočil dolů a vrátil stůl a židli na své místo. Batoh měl barvu starého dřeva, takže ve stínu za trámem nebyl vidět. Pokud ho nebude vyloženě hledat, tak si ho nikdo nevšimne. Navíc to bylo jediné, co mohl udělat.

Spokojený, že udělal, co bylo v jeho silách, aby se kniha a oděv válečného čaroděje nedostaly do špatných rukou, lehl si na chladnou kamennou podlahu a pokusil se usnout.

Když myslel na to, co mu řekla Šestka, že ho ráno čeká, moc se mu to nedařilo. Dolehl na něj strach. Věděl, že si potřebuje trochu odpočinout, ale nemohl se uklidnit.

Pociťoval úlevu, že je Šestka pryč. Během své návštěvy u bludiček úplně ztratil pojem o čase, a pak na něj v mrtvém dubovém lese čekala Šestka. Když byl s ní, nedokázal myslet, ani nic dělat. Zabírala celou jeho mysl.

Jeho celou mysl.

Vzpomněl si, jak tu byl předtím s Dennou. Řekla mu, že bude její mazlíček a že se podřídí její vůli. Tehdy si řekl, že ji nechá, ať si s ním dělá, co chce, ale že si uchrání kousek vlastního já, svoji sebeúctu a důstojnost, zamkne je do pokoje, do kterého nic nepronikne. Klíč bude mít jen on sám, a odemkne tehdy, až bude potřebovat bezpečné místo otevřít a být opět sám sebou.

Musí to udělat znovu. Nemůže dovolit Šestce, aby ovládla celou jeho mysl, jak tomu bylo od chvíle, kdy ho zajala. Stále cítil její vliv, sílu její vůle, ale když nebyla nablízku, bylo její působení mnohem slabší, takže byl schopen přemýšlet. A mohl sám o sobě rozhodovat. Chtěl se čarodějky zbavit.

Vyčlenil si v mysli místo, tak jak to udělal před mnoha lety právě v této kobce, a zamkl tam část svého já, své sebeúcty a vůle, stejně jako ukryl batoh v temném koutě, kde ho nikdo nenajde.

S obnovenou schopností přemýšlet a plánovat se mu ulevilo. I když stále cítil, že je pod vlivem čarodějnice, věděl, že už nad ním nemá takovou kontrolu, jak si myslí. Konečně se mohl trochu uvolnit.

Pomyslel na Kahlan. Smutně se pousmál. Přiměl se myslet na šťastné chvíle, které s ní prožil. Myslel na to, jak ji držel v náručí, líbal se s ní, myslel na noci, kdy mu šeptala, kolik toho pro ni znamená.

S myšlenkami na Kahlan se mu konečně podařilo usnout.

Kapitola dvacátá první

Když zaslechl cvaknutí klíče v zámku, Richard se leknutím probudil. Bylo to kruté probuzení, protože ho ve snech navštívila Kahlan. Nepamatoval si své sny, ale věděl, že byly o ní. Cítil se prosycen její přítomností, jako by byl opravdu s ní a při probuzení od ní byl násilím odtržen. Jakmile se vzbudil, její substance se začala okamžitě vytrácet. Její ztráta, i když jen ve snu, a probuzení do chladné, prázdné reality, na něj působilo depresivně. Svět v jeho snech byl daleko příjemnější. I když si je nepamatoval, zdály se být líbezné jako vzdálená hudba. Stačilo mu je jen cítit, aby věděl, že by se radši neprobudil.

Richard se posadil a přitom si uvědomil, jak ho všechno bolí od spaní na nepohodlné kamenné podlaze. Odhadl, že spal jen několik hodin. Když se dovnitř nahrnuly stráže, postavil se na nejistých nohách a trochu si protáhl ztuhlé svaly.

Šestka se přihnala do místnosti jako velká voda. Ohraničená rovnými černými vlasy a rozevlátými černými šaty, vypadala její tvář jako přízrak. Upřela na něj své bleděmodré oči, jako by na světě existoval jen on. Richard cítil, jak ho ten pohled přitiskl k zemi. Ten pohled a její přítomnost rozdrtily jeho vůli.

Plaval tím pocitem, který ho úplně zaplavil. Jak se blížila, snažil se z posledních zbytků vůle držet hlavu nad hladinou. Připadalo mu, že bojuje o život v rozvodněné řece, jejíž silné proudy se ho snaží stáhnout dolů.

„Pojď se mnou, musíme se dostat do jeskyní. Nemáme moc času.“

Ani se neptal, proč nemají moc času – stejně na takový dotaz neměl dost sil – zeptal se na něco jiného, na co sílu měl, na co pořád ještě myslel.

„Víš, kde je Kahlan?“

Šestka se zastavila a otočila se k němu. „Samozřejmě. Je s Jagangem.“

S Jagangem. Richard byl ohromen. Nejenže si na Kahlan pamatovala, ale věděla dokonce kde je. Když viděla, jakou bolest mu tím způsobila, zdálo se, že má radost.

Pak se otočila a pokračovala v chůzi. „Tak jdeme. Pospěš.“

Něco nebylo v pořádku. Nevěděl co, ale vycítil to v moci, kterou ho ovládala. Působila na něj nějakým kouzlem, jako by ho měla na vodítku, ale už to nebylo stejné jako předtím. Cítil rozdíl. Jako by se něčeho obávala.

Ale moc dlouho se tím nezabýval. Jagang měl Kahlan. Nedovedl si představit, jak mohla Šestka vědět, kdo Kahlan vůbec je, protože byl tak vyveden z míry významem toho, co řekla: Je s Jagangem.

Kdyby ho Šestka netáhla za sebou, Richard by se určitě zhroutil. Nedokázal si představit nic horšího, než že se Jagang nějak zmocnil Kahlan. Jak šel tmavými chodbami za Čarodějnicí, myšlenky mu vířily hlavou v panické hrůze. Musí něco udělat. Musí Kahlan pomoct. Nejenže byla v rukách Sester Temnot, ale ty se ještě dohodly s Richardovým a Kahlaniným úhlavním nepřítelem.

Richard se soustředil na jediné – kromě strachu o Kahlan – že ví, kde Jagang právě je. Císař byl na cestě do D’Hary a k Paláci lidu. A teď s ním byla Kahlan.

Byl tak hluboko ponořen do úvah, že vyšli ven na nádvoří dřív, než si to vůbec uvědomil. Hned pochopil, proč byla Šestka tak rozrušená. Ze všech stran sem proudili vojáci. Byla to armáda, jejíž ležení viděli v noci v údolí.

Šestka zaklela a snažila se vyklouznout z nádvoří. Všemi vchody proudili dovnitř vojáci. Zpátky do hradu a kamenné cely taky nemohli, protože je od vchodu dělila neprostupná stěna vojáků, pochodujících do hradu.

Všichni bylí špinaví, někteří měli drátěné košile, ale převážně je chránily kožené prsní štíty. Zdobené kožené bandalíry měli ověšené proviantem a noži v pouzdrech. Na širokých opascích se jim houpaly válečné sekery, palcáty, cepy a meče. Vypadali stejně hrozivě, jako ostatní vojáci, které Richard už viděl. Strážci hradu v drátěných košilích pod černými uniformami nebyli tak pošetilí, aby se pokoušeli muže zastavit, už vzhledem k jejich počtu.

Richard poznal, že jsou to jednotky Císařského řádu.

„Podle dohody,“ řekl svalnatý muž, který předstoupil před Šestku, „jsme se přišli přesvědčit, jestli je Tamarang na straně Císařského řádu.“

„Ano, jistě,“ řekla Šestka. „Ale… přišli jste mnohem dřív, než jsme čekali.“

Muž spočinul rukou na jílci meče a tmavýma očima zkoumal uspořádání hradu. Richard si všiml jeho kvalitních zbraní i výstroje a způsobu, jakým se okamžitě ujal velení. Zřejmě to byl velitel celé vojenské jednotky.

„Postupovali jsme rychle,“ řekl. „Některá města vůbec nekladla odpor, takže jsme dorazili už teď a ne až na jaře, jak jsme si mysleli.“

„No… tak vás tady jménem královny vítám,“ řekla Šestka. „Právě jsem na cestě k ní.“

Velitel měl prsní štít z tvarované kůže, který vypadal, že mu už prokázal nejednu službu, protože byl plný zářezů a škrábanců od zbraní. V levém uchu měl kroužky a pravou tvář mu zdobilo tetování, znázorňující šupiny, jako by byl napůl člověk a napůl plaz.

„Řád pracuje pro blaho Řádu a naší věci. Tamarang je teď součástí Císařského řádu. Věřím, že všichni jeho obyvatelé jsou rádi, že se stali lidem Řádu.“

Dupání bot na dláždění přehlušilo zpěv ptáků, probuzených rozbřeskem. Celé nádvoří, včetně chodníčku až k Richardovi, zaplnili vojáci.

„Ano, určitě,“ odpověděla Šestka veliteli. Zdálo se, že se už trochu vzpamatovala. „Královna i já věříme, že dodržíte dohodu, že do hradu nevstoupí žádný voják Řádu a hrad bude ponechán Jejímu Veličenstvu, jejím rádcům a služebnictvu.“

Velitel jí chvíli upřeně hleděl do očí. „Mně je to jedno. Hrad nám není k ničemu.“ Zamrkal, jako by byl sám překvapený, že mohl s něčím takovým souhlasit. Nadechl se a jeho hlas opět získal na rozhodnosti. „Ale podle dohody se Tamarang stal provincií říše Císařského řádu.“

Šestka souhlasně kývla hlavou. Na rty se jí vrátil mdlý úsměv. „Podle dohody.“

Richard jejich hovor neposlouchal. Využil toho, že Šestka uvolnila své magické působení, a vyklouzl z něho. Využil jejího rozptýlení jako neviditelného páčidla, aby se jí dostal ze spárů. Dokázal jejich sevření uvolnit natolik, že nechal svou mysl vyklouznout.

Byl čas udělal něco pro sebe a pro Kahlan.

I když ztratil dar a přišel o meč pravdy, nezapomněl nic z toho, co se s mečem naučil, ani co ho naučil život. Nemusel mít dar, aby si pamatoval význam symbolů. Stále znal rytmus tance se smrtí.

Pořád ještě vládl mečem.

Teď ho jen potřeboval držet v ruce.

Zatímco si Šestka s velitelem vyjasňovali, kam vojáci můžou, kam už chodit nebudou a co je ve městě jejich, Richard se rozhlédl po zbraních okolních vojáků. Přímo za ním stál poddůstojník s kůží omotanou rukojetí meče.

Usmál se na něj, vytáhl z kapsy měďák a začal ho převracet na kloubech ruky. Pak ho nechal spadnout na zem. Přidřepl si, aby ho sebral. Jednou rukou se opřel o zem, a jak se druhou natahoval po minci, nabral si trochu písku. Sebral měďák a sevřel s ním v pěsti písek s prachem. Poddůstojník za ním sledoval velitelův rozhovor s Šestkou a na Richarda, který z mince otřel prach a strčil ji zpátky do kapsy, vrhl jen krátký pohled. Šestka ho zaujala mnohem víc než nějaký nešika. Richard předstíral, že si otírá ruce, ale ve skutečnosti si je pokrýval prachem.

Nechtěl, aby až začne, klouzaly mu prsty po jílci meče.

Aniž by se otočil, naklonil se k poddůstojníkovi za sebou. Muž visel očima na Šestce, která dál spřádala svou pavučinu a kladla veliteli další požadavky. Richard sledoval koutkem oka jílec meče. Byla to nejlepší zbraň ze všech, které kolem sebe viděl.

Zatímco se Šestka a velitel dohadovali, Richard se pootočil a předstíral, že se chce trochu protáhnout. V tu chvíli držel meč v ruce.

Jakmile měl zbraň, zaplavily Richarda vzpomínky a dovednosti, které tak dlouho získával. Třebaže částečně pocházely i z jiných zdrojů, v jeho zkušenostech nebyla žádná magie. Byly to schopnosti nesčetných hledačů před Richardem. I když nedržel v ruce svůj meč, znalosti mu zůstaly.

Důstojník, který zjevně považoval Richarda za blázna, se mu pokusil zbraň vzít. Richard ho plynulým pohybem probodl.

Ostatní muži v blízkosti okamžitě ožili. Vytasili meče i ohromné zahnuté válečné sekery, spolu s palcáty a palicemi.

Richard byl náhle ve svém živlu. Mysl se mu vyčistila. Nečekal, že část mysli, kterou sám uzamkl, aby ji uchránil, tak brzy odemkne, ale nastal ten pravý čas a musel jednat. Tohle byla jeho šance.

Dozvěděl se, kde je Kahlan, a musel se k ní dostat.

Tihle muži mu stáli v cestě.

Richard se otočil a uťal paži, která se po něm ohnala sekerou. Výkřik a sprška krve přinutily muže couvnout. V tom kratičkém okamžiku Richard probodl mečem jiného muže, než stihnul pozvednout zbraň. Zemřel dřív, než mu klesla ruka třímající meč. Richard se vyhnul všem zbraním, které na něj útočily.

Přestal vnímat řinčení kovu a křik vojáků, uzavřel se do tichého světa a myslel jen na svůj cíl. Stál sám proti celé armádě, ale pro něj to byla výhoda. Nebojoval proti armádě. Útočil na jednotlivce. Ti muži přemýšleli a jednali jako kolektiv, jako celek pohybující se současně, jako by se vojáci snažili být velkou bojující stonožkou.

To byla chyba. Richard toho využil a sekal po nich. Zatímco váhali a sledovali, co udělají ostatní, čekali, až si vytvoří prostor, Richard už kosil jejich řady. Nutil je otáčet a vrhat se vpřed, sbírat sílu a vysilovat se, zatímco on proplouval mezi ocelí. Pokaždé, když podnikl výpad, zasáhl cíl. Pokaždé, když se ohnal mečem, někoho sekl. Jako by se probíjel hustým křovím a usekával větve, které se k němu natahovaly. Udržoval meč v neustálém pohybu, švihal jím na obě strany a tím dodával úderům na síle. Jak mávl mečem shora a usekl někomu hlavu, dokončil pohyb, a když ho zvedal, probodl jiného, který se na něho vrhal, a s mečem nahoře zmizel z místa, kam se vzápětí snesly sekery, palcáty i palice. Pohyboval se ladně mezi chroptícími, klesajícími a útočícími muži. Sekal, bodal, mával mečem a ranním vzduchem se nesly smrtelné výkřiky. Neschopnost ho zastavit, přiměla ostatní váhat v obavách, co se to vlastně děje.

Celou dobu se Richard soustředil na svůj cíl. Mířil k průchodu v hradbách. I když se otáčel, útočil a předstíral, jak se probíjí mezi vojáky, vytrvale mířil k průchodu a svobodě. Musel se dostat ven a pak se mohl vydat za Kahlan.

Richard srazil několik mužů, kteří mu stáli v cestě, a kolem ostatních se prosmýkl. Smyslem jeho boje nebylo zabít co nejvíc mužů, ale dostat se k průchodu v hradbách.

I když všude zněly rozkazy, vojáci na něj s řevem útočili, zranění a umírající křičeli bolestí, Richard byl v duchu klidný a cílevědomý. Rychle zamířil a rychle sekl. Nezdržoval se nějakými výpady, ale sekal s jistotou. Když si všiml velitele, který bojoval zkušeně a na kterého se ostatní při útoku ohlíželi, Richard ho okamžitě odstranil. Na cestě ke svobodě proklouzl mezerou v jejich obraně a neustále se kolem sebe oháněl mečem. Při svém vytrvalém postupu ani na okamžik nepolevil. A nepříteli nedopřál ani chvilku oddechu, neustále po něm sekal. Oháněl se mečem bez slitování. Nikoho neušetřil, ať se tvářil odhodlaně nebo vyděšeně. Čekali, že ho zastraší jejich přesila, jejich válečný ryk, s kterým se na něj vrhali, ale přepočítali se. Nemilosrdně je kosil bez ohledu na množství.

Konečně se dostal až k bráně. Ještě zabil poslední dva vojáky a průchod byl volný. Richard vyběhl ven.

Všechno náhle strnulo. Za hradbami byly řady lučištníků s napnutými luky a všichni mířili na něj. Muži vyzbrojeni luky a kušemi vytvářeli půlkruh ostrých ocelových hrotů, ve kterém uvízl. Richard věděl, že proti stovkám šípů namířených na něj z takové blízkosti nemá nejmenší šanci.

Ve dveřích se objevil velitel. „Velice působivé. Nic podobného jsem ještě neviděl.“

Znělo to opravdu obdivně, ale byl konec. Richard vzdychl a odhodil meč.

Velitel přistoupil blíž a zamračeně si Richarda měřil, za ním se vynořila černá silueta Šestky.

Velitel si založil svalnaté paže. „Umíš hrát Ja’La dh Jin?“

Richard si v dané situaci nedovedl představit podivnější otázku. Z průchodu, kterým se dostal ven, se stále ozýval křik a sténání smrtelně raněných mužů a jejich prosby o pomoc.

Richard se ale nedal zaskočit. „Ano, vím, jak se hraje hra o život.“

Překlad názvu hry vyvolal na jeho tváři úsměv.

Velitel, kterému zjevně nezáleželo na tom, kolik mu Richard zabil vojáků, udiveně zakroutil hlavou. Richarda nechali zranění i mrtví vojáci taky klidným. Byla to jejich volba být součástí armády dobyvatelů, plenit, znásilňovat a vraždit lidí, kteří jim nic neudělali, lidi, jejichž jediným prohřeškem bylo, že nevěřili v učení Řádu, lidi, kteří si přáli žít svobodně.

Šestka se postavila vedle velitele. „Velice oceňuji vaši statečnost při zneškodňování tohoto nebezpečného muže. Je to odsouzený vězeň, a jsem za něj zodpovědná. Potrestá ho samotná královna.“

Velitel si ji změřil pohledem. „Právě zabil spoustu mých mužů. Teď je mým vězněm.“

Šestka vypadala, že bude dštít oheň. „Nedovolím –“

Namířily na ni stovky šípů. Ztuhla, zmlkla a odhadovala hrozící nebezpečí. Stejně jako Richard pochopila, že její schopnosti v této situaci nestačí. Stačilo málo a přišla by o život.

„Ten muž je mým vězněm,“ řekla Šestka veliteli Lichým, ale pevným hlasem. „Právě jsem ho vedla ke královně, aby –“

„Teď je mým zajatcem. Vraťte se do hradu. Tohle území teď patří Řádu. Královna – tím méně vy – tady už nemáte žádný vliv. Ten muž je náš.“

„Ale já –“

„Vraťte se zpátky. Nebo chcete porušit dohodu?“

Její bleděmodré oči přelétly stovky mužů, kteří na ni mířili. „Samozřejmě že naše dohoda platí, veliteli.“ Pohlédla na něj. „Já ji dodržím a vy jistě taky.“

Lehce se uklonil. „Dobrá. Teď nás nechte konat naši povinnost. Jak bylo domluveno, vy se starejte o vaše záležitosti. Můžete si chodit, kam chcete, a moji muži vás nebudou zastavovat.“

Ještě vrhla vražedný pohled na Richarda a pak se otočila a vrátila se zpátky na nádvoří. Richard s velitelem a jeho muži sledoval čarodějnici procházet bránou a mezi mrtvými a umírajícími, aniž by jim věnovala jediný pohled, zpátky do hradu. Muži se rozestupovali, aby ji nechali projít.

Velitel se otočil k Richardovi. „Jak se jmenuješ?“

Richard věděl, že mu nemůže říct své pravé jméno. Stejně tak mu nemohl prozradit jméno, pod kterým vyrůstal, Richard Cypher. Mohli by poznat, kdo vlastně je. Horečně přemýšlel, jaké jméno použít. Vybavilo se mu jméno, které používal Zedd, když potřeboval utajit svou totožnost.

„Ruben Rybnik.“

„Tak hele, Rubene, dám ti na vybranou. Můžeme tě zaživa stáhnout z kůže, rozpárat ti břicho a nechat dívat, jak se supi perou o tvoje vnitřnosti.“

Richard věděl, že takový osud ho nečeká, protože stačilo, aby zaútočil, a lučištníci ho zastřelí. Přesto nechtěl zemřít. Mrtvý by Kahlan moc nepomohl.

„Tahle možnost se mi nelíbí. Nemáte jinou nabídku?“

Na mužově tváři se objevil lstivý úsměv, který se dobře hodil k jeho tetování. „Ano, náhodou mám. Každá vojenská jednotka naší armády má svůj Ja’La tým. Náš tvoří zčásti naši muži a pak ti, kteří se prosadí – muži s výjimečným talentem.

Jak ses probíjel k východu, bylo to velice působivé, jako bys šel na metu. Mířil jsi k průchodu a nenechal ses nikým zastavit, i když jsi měl proti sobě velkou přesilu… jsi přirozený hrotový útočník mužstva.“

„To je nebezpečný post.“

Velitel pokrčil rameny. „Je to hra o život. Zrovna teď nám hráč na hrotu chybí. Nepřežil poslední zápas. Když se vyhýbal obránci, nezachytil brok a ten mu zpřelámal žebra. Jedno mu propíchlo plíci. Byla to ošklivá smrt.“

„To nezní moc lákavě.“

Veliteli se v očích nebezpečně zablýsklo. „Pokud se ti to nelíbí, můžeš si pořád ještě vybrat stažení z kůže a supy.“

„Budu mít příležitost hrát proti císařskému týmu?“

„Císařskému týmu,“ pronesl velitel. Chvíli na Richarda upřeně a se zájmem hleděl, že takovou otázku vůbec položil. „Ty jsi fakt soutěživej typ.“ Nakonec přikývl. „Všechny týmy sní o tom, že budou hrát proti mužstvu císaře. Když prokážeš svůj talent a pomůžeš nám vyhrát turnaje jako hrotový útočník, je docela dobře možné, že budeš mít příležitost hrát proti císařskému týmu. Pokud se toho ovšem dožiješ.“

„V tom případě se k týmu rád přidám.“

Velitel se usmál. „Už se vidíš jako hrdina, viď? Oslavovaný hráč Ja’La. Hráč s dobrou pověstí.“

„Možná.“

Velitel se k němu naklonil. „Myslím, že taky sníš o ženách, které by ti takové vítězství přineslo. Pohledy v očích krásných žen. Úsměvy přitažlivých dívek.“

Richard si pomyslel na krásné zelené oči Kahlan a její úsměv.

„Ano, taky mě to napadlo.“

„Napadlo tě to!“ Muž vybuchl smíchy. „Hele, Rubene, takové myšlenky vyžeň z hlavy. Nejsi hráč, který přišel, aby se k nám přidal. Jsi zajatec a pěkně nebezpečný. Na takové hráče máme svoje metody. Strčíme tě do klece a povezeme na voze. Pustíme tě hrát nebo trénovat, ale jinak budeš zavřený v kleci jako zvíře. Během tréninků se budeš muset pořádně snažit, aby ses naučil hrát v týmu, poznal jeho přednosti a slabiny – koneckonců budeš na hrotu. Ale nebudeš na hřišti sám.“

Richard neviděl jinou možnost. „Rozumím.“

Velitel se zhluboka nadechl a zahákl si palce za opasek. „Tak jo. Jestli budeš hrát dobře, pokud v každém zápase ze sebe vydáš všechno, a jestli se nám nakonec podaří porazit tým císaře, dovolím ti, aby sis vybral z žen, které se přihrnou a budou se dychtivě nabízet hráčům.“

„Vítězům,“ opravil ho Richard.

Velitel spokojeně přikývl. „Ano, vítězům.“ Zvedl varovně prst. „Ale uděláš jediný chybný krok a bude to tvůj konec.“

„Dohodnuto,“ řekl Richard. „Máte nového hrotového útočníka.“

Velitel kývl na ostatní důstojníky. Postavili se před ním do pozoru.

„Přivezte sem vůz se železnou klecí, tady pro našeho nového hráče. Myslím, že už víte, jak je nebezpečný. Zacházejte s ním podle toho. Chci využít jeho talentu proti našim soupeřům.“

Důstojník věnoval Richardovi obdivný pohled. „Bude skvělé vyhrávat častěji.“

Velitel přikývl a pak začal vydávat rozkazy. „Rozestavte stráže v blízkosti hradu a ve městě, aby obyvatelé Tamarangu nedělali problémy. Potom ať začnou dělníci budovat sklady pro zásobovací vozy. Nejdřív musíte najít dostatečně velkou plochu. Poohlídněte se za městem, někde poblíž řeky.

Léto končí. Než se nadějeme, máme na krku zimu a zásobovací vozy tudy budou často projíždět. Všechny naše jednotky v Novém světě budou potřebovat zásoby, aby přežily nadcházející zimu.

Tamarang nám poskytne potřebný materiál na stavbu. Na řece je přístav, kam se bude svážet dřevo, takže budete muset vybudovat taky cestu k novým skladištím a ubytovny pro všechny muže, kteří tu nakonec zůstanou.“

Důstojníci přikývli. „Všechny plány už máme vypracované.“

Dalo se předpokládat, že Řád má v úmyslu využít místní obyvatele, aby jim pomáhali se stavbou skladů. Richard se s podobným postupem setkal už dřív. Bylo to mnohem snadnější na místech, kde byli lidé dychtiví připojit se k Řádu, než tam, kde se muselo nejdřív všechno zničit a pak stavět znovu.

„Odjíždím se svou jednotkou a zásobami,“ řekl velitel důstojníkům. „Jagang chce shromáždit všechny muže k útoku na D’Haranskou říši.“

Vládce D’Haranské říše tiše stál a poslouchal plány na konečný útok proti lidu Nového světa a na masakr těch, kteří věřili ve svobodu, na rozhodující bitvu, ke které díky jeho rozhodnutí nikdy nedojde.

Kapitola dvacátá druhá

Když slyšela Violetu chodit po ložnici, Ráchel se vzbudila. Malou škvírou v plechové bedně viděla vysoké okno na protější stěně. Přestože byly zatažené těžké modré závěsy, pronikalo dovnitř trochu světla, podle kterého Ráchel odhadla, že se právě rozednilo.

Královna Violeta obvykle takhle brzy nevstávala.

Ráchel poslouchala a snažila se odhadnout, co Violeta dělá. Slyšela zívnutí a pak se začala oblékat.

Jak byla celou noc zavřená v bedně, Ráchel měla nohy celé strnulé. Chtěla ven a trochu se protáhnout. Ale neodvážila se to projevit nahlas. Aspoň včera nedostala svorku na jazyk. Violeta na to občas zapomněla.

Náhle se ozvalo BUM, BUM, BUM, při kterém nadskočila a rozbušilo se jí srdce. Violeta zabouchala podpatkem boty na víko plechové bedny.

„Vstávej,“ řekla Violeta. „Dneska je velký den. Dostala jsem v noci zprávu, že se Šestka vrátila pár hodin před svítáním.“

Královna pokračovala v oblékání a hvízdala si při tom. To bylo samo o sobě neobvyklé, protože královna většinou přivolala služebné, aby ji oblékly. Teď se oblékala sama a ještě si přitom hvízdala. Ráchel jen zřídka slyšela Violetu pískat. Bylo jasné, že má výbornou náladu, protože se vrátila Šestka.

Ráchel poklesla na duchu, protože věděla, co to znamená.

Škvíra v bedně potemněla a objevily se v ní Violetiny oči. „Přivedla Richarda. Všechna moje kouzla, která jsem namalovala, působila. Dnešek bude nejhorším dnem jeho života. O to se postarám. Dneska začne platit za zločiny, kterých se dopustil.“

Violetina tvář zmizela. Opět si začala pískat. Přešla přes pokoj a natáhla si punčochy a šněrovací boty. Pak se zase vrátila k Ráchel.

„Dovolím ti, aby ses dívala, až ho budou bičovat.“ Sklonila se ke škvíře. „Co na to řekneš?“

V rohu bedny schoulená Ráchel jen polkla. „Děkuji, královno Violeto.“

Violeta se zahihňala a narovnala se. „Do západu slunce mu na zádech nezůstane ani kousek masa.“ Došla ke stolku v rohu místnosti a pak se vrátila. Ráchel zaslechla otáčení klíče v zámku. Zámek se s cvaknutím otevřel a bouchl do plechových dveří. Violeta ho vytáhla z oka petlice. „A to bude teprve začátek toho, co všechno ho čeká. Pak –“

Ozvalo se naléhavé zaklepání na dveře. Vstupu se domáhal tlumený hlas. Byla to Šestka. „Už jdu,“ zavolala Violeta.

Ráchel se posunula k otvoru ve dveřích bedny a viděla, jak Violeta zavěsila zámek zase zpátky do oka, a ve chvíli, kdy ho stiskla, aby ho zamkla, se znovu ozvalo netrpělivé bouchání na dveře.

„No jo, už jdu,“ zavolala Violeta, pustila zámek a spěchala ke dveřím. Zvedla závoru a velké masivní dveře se okamžitě otevřely. Šestka se vřítila do pokoje jako bouřkový mrak.

„Máš ho? Zavřela jsi ho tam, kam jsem ti řekla?“ zeptala se Violeta hlasem plným nedočkavého vzrušení, ještě dříve, než za sebou Šestka zavřela dveře. „Můžeme začít hned. Přivolám stráže –“

„Vzala mi ho armáda.“

Ráchel opatrně vyhlédla ven skulinou nad dveřmi plechové bedny. Šestka stála u dveří. Královna byla otočená k Ráchel zády. Violeta na sobě měla bílé saténové šaty s tmavě modrým opaskem a na bílých punčochách natažené šněrovací boty ve stejném tmavém odstínu modré. Hleděla do strohé tváře čarodějnice.

„Cože?“

„Jednotky Císařského řádu se tu objevily těsně před svítáním. Právě teď zaplavují město a okolí hradu. Pokud vím, jsou jich desítky, možná stovky tisíc.“

Violeta tím byla úplně vyvedená z míry, nechtěla věřil tomu, co slyšela, a jen těžko hledala slova. „Ale to není možné. Poslala jsi mi přece zprávu, že je zavřený v cele, kde mě zranil, jak jsem nařídila.“

„‚Byl‘ je přesnější. Dorazili jsme v noci a podle vašeho přání jsem ho zavřela dolů, do té kobky. Pak jsem vám napsala zprávu a do svítání jsem ještě zařídila pár věcí.

Právě jsem ho vedla k vám, když se na nádvoří nahrnuli vojáci. Je to jedna z těch početných jednotek, které mají na starosti zásobování. Jejich úkolem není plenit a vraždit, chtějí v Tamarangu vybudovat překladiště zásob, které budou přicházet ze Starého světa. Přijali mou nabídku na –“

„Co je s Richardem!“

Šestka vzdychla. „Bylo už pozdě. Nedalo se nic dělat. Vojáci nás obklopili ze všech stran. Naše stráže je nemohly zadržet. Ti, kteří se o to pokusili, smetli. Když se mi k tomu naskytla příležitost, myslela jsem, že nejlepší bude, když s nimi budu vyjednávat sama a pokusím se najít způsob, jak zaručit bezpečnost vám i vašemu služebnictvu.

Zatímco jsem mluvila s velitelem a vyjednávala pro nás příznivé podmínky výměnou za pomoc při budování cest a skladišť, objevil se náhle Richard s mečem.“

Violeta si dala ruce v bok. „Jak to myslíš, že se objevil Richard s mečem?“ Rozčilením jí přeskakoval hlas. „Postarala ses přece o to, aby o svůj meč přišel!“

„Nebyl to meč pravdy. Byl to jiný meč. Obyčejný. Asi ho sebral nějakému vojákovi, když se nikdo nedíval. Ale i když to byla obyčejná zbraň, věděl, jak ho použít. Najednou propukl boj. Richard byl jako smrt. Kosil vojáky Císařského řádu po desítkách. Byl jak šílený. Muži si mysleli, že se ocitli uprostřed krvavé bitvy. Bojovali, aniž by věděli proti komu. V mžiku bylo všechno vzhůru nohama.

Nedokážu ovlivnit tak velkou vřavu. Bylo tam příliš mnoho mužů i násilí. Potřebovala bych trochu času, abych nad nimi získala kontrolu, ale ten jsem neměla. Richard se probojoval až za hradby –“

„On utekl! Už jsem ho měla tak blízko a on utekl!“

„Ne. Venku čekaly stovky lučištníkú. Byl v pasti. Zajali ho.“

Violeta si s ulehčením oddychla, „tak to je v pořádku. Chvíli jsem si myslela, že –“

„Ne, nic není v pořádku. Velitel ho nevydá. Protože mu Richard zabil tolik mužů, považuje ho velitel za svého zajatce. Zřejmě ho chtějí popravit. Pochybují, že se dožije zítřejšího rána.

Když jsem se vrátila do hradu, po cestě sem jsem oknem zahlédla, jak ho zavřeli do klece na voze. Odvezli ho s hlavní kolonou zásob, která pokračovala dál na sever.“

Violeta zamrkala rozhořčením. „Tys ho nechala jít? Dovolila jsi těm špinavým nulám, aby ho odvezly? Mojí odměnu?“

V náhlém tichu Ráchel viděla, jak Šestce potemněl pohled. Nikdy předtím neviděla, že by se čarodějnice na Violetu takhle podívala. Pomyslela si, že by Violeta udělala dobře, kdyby se trochu mírnila.

„Neměla jsem na vybranou,“ řekla Šestka ledovým hlasem. „Mířily na mě stovky lučištníkú. Nemohla jsem nic dělat. Samozřejmě že jsem jim nechtěla Richarda dát. Stálo mě hodně úsilí ho zajmout.“

„Měla jsi to zarazit! Ovládáš přece magii!“

„Ne tolik, abych –“

„Ty zabedněná mulo! Jsi budižkničemu, úplně neschopná! Pověřila jsem tě důležitým úkolem a ty ses na něj vykašlala! Za to tě nechám zbičovat! Nejsi o nic lepší než ti neschopní a tupí rádci! Nechám tě zbičovat místo Richarda, abych tě naučila!“

Při zvuku facky se Ráchel přikrčila. Ta srazila Violetu na zem. Posadila se na zadek.

„Jak se opovažuješ na mě vztáhnout ruku?“ vykřikla Violeta a držela se za tvář. „Za tohle tě čeká poprava. Stráže! Ke mně!“

Téměř okamžitě se ozvalo zaklepání na dveře.

Šestka otevřela jedno křídlo. Dva muži s kopími pohlédli na královnu sedící na zemi, a pak do bleděmodrých očí ženy, která jim otevřela.

„Jestli se opovážíte zaklepat na tyhle dveře ještě jednou,“ zasyčela Šestka výhružně, „dám si k snídani vaše syrová játra a zapiju je vaší krví.“

Muži zbledli. „Promiňte, že jsme obtěžovali, paní,“ řekl jeden. „Ano, promiňte,“ přidal se druhý a pak se otočili a odběhli.

S hněvivým zavrčením popadla Šestka Violetu za vlasy a zvedla ji na nohy. Pak ji udeřila znovu, až Violeta přeletěla pokoj a nechávala za sebou krvavou stopu.

„Ty nevděčnej malej spratku. Už toho mám dost. Tohle jsem snášela dost dlouho. Odteďka budeš držet ten svůj jazyk za zuby, nebo o něj zase přijdeš.“

Dlouhými, kostnatými prsty chytila Violetu za vlasy, zvedla ji a smýkla s ní o zeď. Když ji Šestka bila, královna se nebránila. Zmosu jí tekla krev a ústa měla taky rozbitá. Krev jí zamazala bílé saténové šaty a postříkala stěny.

Čarodějnice Violetu konečně pustila a ta se zhroutila na podlahu a začala vzlykat.

„Zmlkni!“ zařvala Šestka vztekle. „Postav se! Okamžitě se zvedni, nebo se nepostavíš už nikdy!“

Violeta se vyhrabala na nohy a postavila se před Šestku. Vzhlédla k ní a v očích měla nejen slzy, ale i hrůzu.

Pak ale zvedla vyzývavě bradu, očividně potlačila strach a snažila se zachovat si trochu důstojnosti. „Jak se opovažuješ takhle zacházet s královnou? Já ti –“

„Královnou?“ zasyčela Šestka. „Nikdy jsi nebyla nic jiného než loutka. A teď nejsi ani to. Už nejsi královna. Právě jsi rezignovala.

Teď jsem královna já. Ne jako ty, nafoukaný malý hlupák, který si myslí, jak je důležitý díky svým záchvatům vzteku, ale opravdová královna. Královna se skutečnou mocí. Královna šestka. Jasný?“

Když se Violeta rozplakala zlostí, dala jí Šestka takovou facku, že jí málem uletěla hlava, a světle modrou zeď postříkala krev. Violeta se opět rozzuřené čarodějnici nesnažila bránit.

Šestka si dala ruce v bok a naklonila se k Violetě. „Ptala jsem se, jestli je to jasný.“

Když uslyšela v jejím hlase smrtelnou hrozbu, vyděšená Violeta jen přikývla.

„Řekni to nahlas!“ Šestka ji znovu pleskla. „Odpovídej své královně, jak se patří!“

Violeta začala vzlykat hlasitěji, jako by si tím mohla zachránit trůn.

„Řekni to, nebo tě uvařím zaživa, rozsekám a hodím prasatům.“

„Ano, královno Šestko.“

„Správně,“ zasyčela Šestka s jedovatým úsměvem. Narovnala se. „K čemu mi ale budeš?“ Vzhlédla ke stropu a s prstem na bradě přemýšlela. „Mám tě vůbec nechat naživu? Ano, už vím – budeš dvorní malířka. Obyčejná služebnice. Když budeš dělat svou práci pořádně, budeš žít. Když mě v něčem zklameš, uvařím tě a hodím sviním. Jasný?“

Violeta přikývla pod jejím přísným pohledem. „Ano, královno Šestko.“

Šestka se domýšlivě usmála, jak rychle dostala Violetu tam, kam chtěla. Popadla bývalou královnu za límec.

„A teď máme naléhavou práci. Ještě se to dá zachránit.“

„Ale jak?“ zaskučela Violeta. „Bez Richarda –“

„Přistřihla jsem mu křídla. Mám jeho dar. Zůstane bez něj, dokud se nerozhodnu, že nastal čas se jím zabývat.

Ale to ostatní se bohužel musí zařídit jinak. Bude to mnohem obtížnější. Richarda jsem si vybrala proto, že to v jistém ohledu nebylo tak komplikované. Taky tě to umlčelo a donutilo pracovat bez námitek, zatímco jsem tahala za nitky. Ten druhý způsob je mnohem složitější, protože se týká více lidí, takže musíme začít hned.“

„Jaký druhý způsob?“

Šestka po ní blýskla pohledem. „Nakreslíš mi další obrázky.“ Jednou rukou otevřela dveře a druhou vystrčila Violetu na chodbu. „Potřebuji, abys mi nakreslila ženu. Ženu s kovovým obojkem kolem krku.“

„O jaké ženě mluvíš?“ zeptala se Violeta roztřeseným hlasem.

Ráchel ještě zahlédla, jak se Šestka natáhla po klice. „Nepamatuješ se na ni. Proto to bude obtížnější, ale já ti řeknu, jak máš nakreslit prvky, které budu potřebovat. Přesto to bude mnohem složitější, než co jsi dosud dělala. Obávám se, že to prověří nejen tvé schopnosti, ale i sílu a vytrvalost. Jestli nechceš skončit v korytě s pomejemi, dáš do toho všechno. Jasný?“

„Ano, královno Šestko,“ řekla Violeta s pláčem na krajíčku.

Pak se dveře zavřely.

V náhlém tichu zadržela Ráchel dech a přemýšlela, jestli si na ni vzpomenou a vrátí se. Čekala, ale pak už musela vydechnout. Violeta vrátila zámek zpátky, tak si na Ráchel ani nevzpomene. Teď měla jiné starosti než Ráchel.

Dostala strach, že v té proklaté bedně umře. Pustí ji vůbec někdy někdo ven? Vrátí se Šestka a odsoudí ji k smrti? Koneckonců Ráchel tu byla pro zábavu Violetě, a Šestka už neměla žádný důvod prokazovat jí nějaké laskavosti.

Teď vládla Šestka.

Ráchel znala většinu lidí, kteří na hradě sloužili. Věděla, že se nikdo neodváží říct jediné slovo proti, když jim Šestka oznámí, že je teď královna. Všichni měli strach z Violety, protože lidi trestala a odsuzovala je k smrti, ale Šestky se obávali mnohem víc, protože to byla právě ona, kdo prosazoval Violetiny rozmary. Kromě toho, když Šestka někomu něco přikázala, zdálo se, že dotyčná osoba nedokázala udělat nic jiného, než co jí bylo řečeno. Ti, kteří se Šestce postavili na odpor, zmizeli. Napadlo ji, že prasata asi hlady netrpí.

Ráchel si zase vzpomněla, že Violeta se vůbec nebránila, když ji Šestka bila. Ráchel věděla, že Šestka je čarodějnice. A ty věděly, jak přimět lidi, aby se nebránili tomu, co se děje. Dělali jen to, co jim řekla, bez ohledu na to, jak moc se jim to nelíbilo. Jako ti dva strážní. Viděli královnu s rozbitým nosem sedět na podlaze a slyšeli, že volá o pomoc, ale poslechli Šestku a ne Violetu.

Kapitola dvacátá třetí

Ráchel seděla v plechové bedně a uvažovala, co se s ní stane.

A pak dostala nápad.

Přestože v místnosti nikdo nebyl a dveře byly zavřené, opatrně a tiše se přisunula k dvířkům a jedním okem vyhlédla ven. Nejprve se rozhlédla kolem s obavou, že ji může čarodějnice nějak sledovat. Občas ji totiž v noci pozorovala… ve snech. Kdyby se Šestka náhle zhmotnila uprostřed pokoje, Ráchel by to ani nepřekvapilo. Mezi služebnictvem se toho hodně napovídalo o tom, jaké divné věci se na hradě dějí od té doby, co ta čarodějnice přišla.

Ale pokoj byl prázdný. Nebyl tam nikdo, žádná vysoká postava v černých šatech.

Uklidněná, že je sama, stočila Ráchel pohled na visací zámek. Chvíli ho pozorovala, protože si nebyla jistá, jestli ji nešálí zrak.

Zámek visel v oku petlice, ale nebyl zamčený. Ráchel si vzpomněla, že viděla Violetu, jak ho vrací zpátky a zaklapává ve chvíli, kdy Šestka zabušila na dveře, ale ve spěchu se jí ho zřejmě nepodařilo zacvaknout úplně. Kdyby se Ráchel podařilo dostat zámek z oka, mohla by otevřít dveře bedny a dostat se ven.

Šestka odvedla Violetu do jeskyně. Violeta i Šestka byly pryč.

Ráchel se snažila dosáhnout otvorem na zámek, ale byl moc daleko. Potřebovala něco, čím by ho mohla nadzvednout. Rozhlédla se kolem sebe, ale v bedně nebylo nic. Venku byla spousta věcí, které by se daly použít, ale uvnitř neměla nic.

Dokud zámek visel v oku petlice, mohl být klidně zavřený, protože dveře nešly otevřít.

Zklamaná, že má po naději, se schoulila na pokrývku. Stýskalo se jí po Slídičovi. Chvíli se její život podobal snu. Měla rodinu, skvělého otce, který se o ni staral a naučil ji spoustu věcí.

Ráchel bezmyšlenkovitě zatahala za volný konec silné nitě, kterou byla přikrývka sešitá. Slídíč by byl zklamaný, kdyby viděl, jak rychle se vzdala, kdyby viděl, že nic nepodniká, ale co měla dělat? V bedně neměla nic, čím by mohla zámek sundat. Měla jen šaty a boty. Boty škvírou prostrčit nešly. Jediná další věc byla přikrývka. Violeta jí všechno ostatní vzala. Neměla u sebe nic.

Zase zatahala za nit a vypárala další kus. Jak se Ráchel zahleděla na nit namotanou kolem prstu, dostala nápad.

Začala za ni tahat a párat stehy dál. Brzy měla vypáranou jednu stranu pokrývky a dlouhou nit. Přeložila ji a pak ji zkroutila dohromady, takže vznikla silnější šňůrka, pořád ještě dost dlouhá, takže mohla celý postup opakovat. Výsledkem byla pevná kroucená šňůra. Na konci udělala smyčku a vysunula ji otvorem ven.

Snažila se zachytit zámek, aby ho mohla vytáhnout z oka petlice. Bylo to mnohem obtížnější, než si představovala. Šňůra nebyla dost pevná, aby se přesně trefila, kam potřebovala. Ráchel to zkoušela různými způsoby, ale buď na zámek nedosáhla, nebo po něm sklouzla. Nepodařilo se jí provléknout smyčku zámkem, aby šel nadzvednout a vyháknout z oka. Šňůra byla příliš lehká, aby šla přesně hodit, ale současně nebyla tak ohebná, aby zachytila zámek, když už ji dostala na správné místo.

Zkoušela to stále znovu, až se jí podařilo dostat smyčku na zámek, ale zůstala rovná, nechtěla se ohnout, aby šla prostrčit mezerou v otevřeném zámku.

Vtáhla kroucenou šňůru dovnitř, naslinila ji a zkusila to znovu. Mokrá šňůra byla trochu těžší, takže se s ní trefila přesněji. Začala jí však bolet ruka, protože ji musela mít vykroucenou do strany, aby mohla šňůru hodit. Připadalo jí, že už to zkouší celé dopoledne. Šňůra mezitím zase oschla.

Ráchel ji znovu vtáhla dovnitř a v puse ji pořádně navlhčila. Pak ji prostrčila ven a hodila. Hned napoprvé se trefila na zámek. Smyčka na konci se ohnula a dostala se těsně pod volný konec kovového třmene zámku.

Ráchel ztuhla. To bylo nejblíž, co se zatím dostala. Bylo těžké mít vystrčenou ruku otvorem v plechové bedně a ještě se dívat malou skulinou ven. Ale viděla, že kdyby zatáhla, šňůra by se pod třmen zámku nezahákla, jak potřebovala.

Mokrá smyčka držela na zámku docela dobře, tak Ráchel dostala nápad. Šňůru, která se přilepila ke kovu, posunovala kroucením dál, až se konec smyčky dostal níž. Ráchel zamrkala. Vypadalo to, že je přesně tam, kde ho potřebovala. Bála se pohnout, aby neudělala nějakou chybu a nepromarnila tak příležitost. Bála se, že udělá nějaký špatný pohyb, protože šňůra není možná dost prostrčená.

Slídič jí vždycky říkal, že musí používat hlavu – vlastní úsudek, jak to nazýval – a pak se jím řídit.

Podle toho, co mohla posoudit, byla smyčka na správném místě. Když zatáhne a šňůra zůstane přilepená, zahákne se smyčka za volný konec zámku. Srdce se jí rozbušilo. Uvědomila si, jak rychle dýchá.

Zadržela dech a začala opatrně tahat. Smyčka se zachytila za plochý konec kovového třmene zámku. Kdyby zatáhla moc, mohla by sklouznout.

Vystrčila prsty ještě dál, aby změnila úhel, ve kterém za šňůru tahala.

Smyčka se trochu natáhla a pak se konečně zachytila. Ráchel tomu nemohla uvěřit. Začala pomalu a plynule tahat za šňůru směrem nahoru, aby dostala zámek z oka petlice. Když se jí to už skoro podařilo, zachytil se otevřený konec zámku o petlici. Zkusila zatáhnout větší silou, ale jak byl zachycený, zámek se otočil a nevysunul se. Ráchel se bála zatahat víc, aby se šňůra nepřetrhla.

Ale byla několikrát přeložená a zkroucená, takže usoudila, že bude dostatečně pevná. Jen nevěděla, jestli vydrží, když zatáhne silněji. Trochu ji povolila a nechala zámek o něco klesnout, pak lehce škubla a zkusila ho vytáhnout.

Zámek náhle povolil, vyskočil z oka petlice a houpal se na konci šňůry, kterou Ráchel držela v prstech vysunutých z otvoru nad dvířky plechové bedny.

Zatlačila a dvířka se se skřípáním otevřela. Hřbetem ruky si Ráchel otřela z tváří slzy úlevy. Osvobodila se. Kdyby tak Slídíč viděl, co dokázala.

Teď se ještě musí dostat z hradu dřív, než se Violeta s Šestkou vrátí. Ráchel nevěděla, jestli si Violeta uvědomila, že zámek nezaklapla úplně. Kdyby to věděla a zmínila se o tom Šestce, vrátily by se.

Ráchel okamžitě zamířila ke dveřím, ale pak si vzpomněla na něco důležitého. Otočila se a rozběhla se zpátky k psacímu stolu v rohu. Vyklopila psací desku, tak jak ji Violeta používala, když psala příkazy, kdo má být potrestán nebo popraven. Pak vytáhla spodní zásuvku úplně ven, postavila ji stranou a sáhla do otvoru. Prsty nahmatala kovový předmět.

Vytáhla ho ven. Byl to klíč. Violeta si ho zapomněla vzít. Byl pořád na místě, kam ho na noc odkládala.

Ráchel si oddechla, zastrčila klíč do boty a pak vrátila zásuvku zpátky a zaklopila psací desku.

Vzpomněla si na plechovou bednu, zavřela dvířka a zaklapla zámek. Ještě za něj zatahala, aby se ujistila, že je dobře zamčený, což Violeta neudělala. Kdyby někdo vešel dovnitř, myslel by si, že je Ráchel stále zamčená v bedně. Když bude mít štěstí, Šestka ani Violeta se na ni ani nepodívají a do té doby už bude Ráchel daleko.

Rozběhla se ke dveřím, pootevřela je a vyhlédla ven. Na chodbě nikoho neviděla. Vyklouzla ze dveří a tiše je za sebou zavřela.

Znovu se rozhlédla, pak se rozběhla ke schodům a rychle a tiše po nich vyběhla nahoru. O patro výš, v dřevem obložené chodbě bez oken, zamířila Ráchel k zamčenému pokoji. Stále tam bylo rozsvíceno pro případ, že by se královna rozhodla podívat se do své šperkovnice. Jak spěchala chodbou, poskakovala na jedné noze, zatímco z druhé si vyndávala klíč.

Když s klíčem v ruce došla až ke dveřím, které hledala, Ráchel se ještě ohlédla přes rameno. Vtom spatřila přicházet nějakého muže. Byl to jeden z komorníků. Ráchel ho znala podle vidění, ale nevěděla, jak se jmenuje.

„Slečna Ráchel?“ řekl a zamračil se, když k ní došel.

Ráchel přikývla. „Ano, co je?“

„O to právě jde.“ Mrkl na dveře. „Co je?“

Slídič ji naučil, jak jednat s lidmi, kteří pokládali otázky, na které nechtěla odpovídat. Naučil ji také, jak obrátit podezření proti osobě, která ho vznesla. Často se tím bavili, když si takové scénky zkoušeli. Věděla, že teď to musí použít. Ale tentokrát to nebyla hra. Byla to smrtelné vážná situace.

Zamračila se na něj, jak nejlépe to dokázala. To ji Slídič naučil také. Řekl jí, aby si představila kluka, který ji chce políbit.

„Co by mělo být?“

Muž povytáhl obočí. „Vypadá to, jako kdybys měla namířeno do královniny šperkovnice.“

„Chcete mě snad obrat o královniny šperky, pro které mě poslala? Proto jste tady číhal za rohem a čekal, až někdo půjde královně pro šperky do její komnaty? Abyste ho mohl oloupit?“

„Číhat – okrást tě – samozřejmě že ne. Jenom jsem chtěl vědět –“

„Vy jste chtěl vědět?“ Ráchel si dala ruce v bok. „Vy jste chtěl vědět? Máte snad vy na starosti šperky? Proč se nezeptáte královny Violety na to, co chcete vědět? Určitě by jí nevadilo, že ji zpovídá nějaký komorník. Možná vás dá jenom zbičovat a neusekne vám rovnou hlavu.

Jsem tu na její pokyn, abych jí něco donesla. Mám snad dojít pro nějaké stráže, aby mě ochránily, až ponesu královně její šperky?“

„Stráže? Jistěže ne –“

„Tak co tady slídíte?“ Rozhlédla se na obě strany. Nikoho neviděla. „Stráže!“ vykřikla, ale ne moc hlasitě. „Stráže! Zloděj chce ukrást královně šperky!“

Muž zpanikařil, pokusil se ji utišit, ale pak to vzdal a bez dalšího slova odběhl. Ani se neotočil. Ráchel rychle odemkla dveře, ještě jednou se rozhlédla po chodbě a pak vklouzla dovnitř. Nemyslela si, že by ji někdo slyšel, ale nechtěla se zdržovat déle, než bylo nutné.

Na stěnu plnou malých dřevěných zásuvek se ani nepodívala. Všechny byly plné náhrdelníků, náramků, broží, korunek a prstenů. Místo toho zamířila k bílému mramorovému podstavci, který stál osamocený v opačném rohu šperkovnice. Na něm kdysi stál nejoblíbenější předmět královny Mileny, schránka posázená drahými kameny, kterou se při každé příležitosti chlubila.

Teď stála na stejném místě skříňka, která vypadala, že je vyrobená z nejčernějších myšlenek Strážce podsvětí byla tak černá, že se zdála místnost plná drahocenných šperků nicotná ve srovnání s něčím tak nebetyčně zlověstným.

Ráchel se jen nerada dotkla zdobené schránky královny Mileny. A této by se nejradši nedotkla vůbec. Přesto to musela udělat.

Věděla, že si musí pospíšit, jestli má mít nějakou šanci doslat se pryč. Nedalo se odhadnout, kdy si Violeia vzpomene, že nezamkla plechovou bednu ve svém pokoji. Může to říct Šestce, nebo jí Šestka může přečíst myšlenky. Ráchel měla podezření, že je něčeho takového schopná. Kdyby věděly, že Ráchel není v bedně zamčená, vrátily by se.

Ráchel sundala černou skříňku z bílého mramorového podstavce a strčila ji do koženého vaku, opřeného o zeď. Byl to vak, ve kterém schránku přinesl Šestce Samuel.

Na cestě ke dveřím se Ráchel zastavila před vysokým zrcadlem v dřevěném rámu. Nerada se na sebe dívala do zrcadla, nechtěla vidět své vlasy, které Violeta ostřihala. Když žila na hradě dříve, jako společnice na hraní princezny Violety, nemohla si Ráchel nechat vlasy narůst, protože byla bezvýznamný sirotek. Jakmile se dostala k Violetě zpátky, jedna z prvních věcí, které jí provedla, byla ta, že vzala velké nůžky a ostříhala jí krásné dlouhé blonďaté vlasy. Teď měla první příležitost se na sebe podívat.

Otřela si slzy.

Slídič jí kdysi řekl, že jestli chce být jeho dcera, musí si nechat narůst vlasy. Za posledních pár let jí narostly dlouhé a bohaté. Cítila se opravdu jako jeho dcera. V zrcadle teď ale vypadala úplně jinak, než když se právě v tomto pokoji dívala do stejného zrcadla, když pomáhala čarodějovi Gillerovi odnést ozdobnou schránku Ordenu. Měla jiné rysy. Méně dětské, méně… roztomilé. Byla ve vývinu, jak to Slídič nazval, a sliboval, že jednoho dne vykvete do ženské krásy. Ten den se zdál být neskutečně daleko. Navíc, bez Slídiče neměla nikoho, kdo by sledoval, jak dospívá, a staral se o ni.

Slídič byl mrtvý a ona měla vlasy zase krátké. Violeta jí vlasy spíš oškubala než ostříhala, měla je samý zub. Ráchel však v zrcadle viděla i něco jiného. Zahlédla ženu, kterou se jednou stane, ženu, kterou Slídič sliboval, že bude.

Co by asi Slídič řekl, kdyby ji teď viděl takhle okudlanou?

Ráchel zahnala takové myšlenky, zavázala batoh a hodila si ho přes rameno. Pootevřela dveře a vyhlédla ven na chodbu. Nikde nikdo. Rychle vyšla ven, zavřela dveře a zamkla.

Pamatovala si chodby a haly hradu stejně dobře, jako si pamatovala křivku Slídičova úsměvu, když ho přes jeho odpor donutila se usmát. Z toho měla vždycky největší radost, když ho rozesmála i když se na ni snažil mračit.

Aby se vyhnula strážím, vzala to služebním schodištěm. Ty hlídkovaly většinou na hlavních chodbách. Potkala několik lidí, kteří jí nevěnovali pozornost. Nikdo z nich ještě nevěděl, že mají novou královnu. Nedokázala odhadnout, co si o tom budou myslet, a jak to přijmou. Ráchel věděla, že lidé Violetu nenáviděli, ale Šestky se báli.

Když kolem nich prošla, pradleny s balíky prádla zabrané do hovoru se otočily. Muži se zásobami jí však nevěnovali pozornost. Aby ji nikdo neoslovil Ráchel se nikomu nedívala do očí.

Mířila ke dveřím, které vedly do postranní chodby, kterou služebnictvo chodilo ven z hradu. Zahnula za roh a ocitla se tváří v tvář dvěma strážcům. Měli na sobě červené kabátce, které zakrývaly drátěné košile pod nimi a v rukou kopí s lesklými bodci. U pasu se jim houpaly meče.

Rachel hned věděla, že ji nenechají projít, dokud jim neřekne, co tu dělá a kam má namířeno.

„Musíte utéct!“ zakřičela na ně Ráchel. „Pospěšte si!“ Otočila se a ukázala za sebe. „Oddíly armády Císařského řádu se dostaly do hradu – zmizte tudy!“

Jeden ze strážců se oběma rukama opřel o kopí. „Od těch mužů se nemáme čeho bát. Jsou to naši spojenci.“

„Chystají se useknout hlavy všem královniným strážím! Slyšela jsem jejich velitele, jak dává rozkazy! Řekl, zabijte je! Budeme mít víc. Vojáci vytáhli ty velké válečné sekery. Ví, že si můžou nechat všechny věci strážce, kterému useknou hlavu. Pospěšte si! Už jdou! Zachraňte se!“

Mužům poklesla čelist.

„Tudy!“ křikla Ráchel a ukázala na služební schodiště. „Sem je nenapadne se podívat. Pospěšte si! Já musím varovat ostatní!“

Muži jí kývnutím hlavy poděkovali a rozběhli se ke schodišti. Když zmizeli z dohledu, Ráchel znovu vyrazila k postrannímu východu z hradu. Vzala to po cestičce, kudy chodilo služebnictvo do města na nákupy. Všude kolem hlídkovali urostlí vojáci, kteří od pohledu naháněli hrůzu, ale služebnictva si nevšímali. Ráchel se přidala k několika tesařům a schovala se za jejich vozík na vysokých kolech, naložený prkny.

Vojáci věnovali jen málo pozornosti řemeslníkům, spíš se koukali po ženách. Ráchel šla s hlavou stále skloněnou. S ostříhanými vlasy vypadala nenápadně a žádný voják ji nezastavil.

Když se dostala za kamenné hradby, pokračovala dál podél tesařů, až na místo, kudy vedla cesta lesíkem. Ohlédla se přes rameno a neviděla žádného vojáka, který by se díval jejím směrem.

Rychle jako kočka vklouzla Ráchel mezi stromy. Jakmile byla skryta mezi silnými kmeny borovic a jedlí, dala se do běhu. Pichlavým houštím se prodírala po stezkách vyšlapaných zvěří a vybírala si ty, které směřovaly na západ nebo na sever. Jak běžela, zničehonic se jí zmocnila panika a svázala jí nohy. Musela se dostat co nejdál. Tohle byla její šance. Musí běžet.

Jestli ji tady chytí vojáci Císařského řádu, bude mít problémy. Nebyla si jistá, co by jí udělali, ale určitou představu měla. Slídič ji o těchto věcech jednou večer poučil. Řekl jí o tom, co by jí takoví muži udělali.

Varoval ji, že se takovými muži nesmí nechat chytit. A kdyby se to stalo, musí proti nim bojovat vším, co má. Slídič jí vysvětlil, že ji nechce strašit, ale že musí být na takovou možnost připravená. Přesto se rozplakala, a uklidnila se, až když ji objal a přitiskl k sobě.

Uvědomila si, že nemá nic, čím by mohla bojovat. Všechny nože jí sebrali. Litovala, že nebyla chytřejší a než utekla z hradu, že se ve Violetině pokoji nepodívala, jestli by tam nějaký nenašla. Byla tak dychtivá dostat se pryč, že na to ani nepomyslela. Mohla aspoň projít přes kuchyně, když už byla tak blízko a vzít si nůž odtamtud. Byla tak omámená úspěchem, že se jí podařilo uniknout, že ji nenapadlo opatřit si zbraň. Slídič by se asi zlobil, kdyby byl naživu. Mračil by se na ni, že opominula tak důležitou věc. Cítila se provinile.

Když zahlédla na zemi silnou větev, zastavila se. Zvedla ji a vyzkoušela. Zdála se pevná. Udeřila s ní o kmen smrku. Nezlomila se. Byla sice trochu těžší na nošení, ale aspoň něco měla v ruce.

Zpomalila do klusu a běžela dál, aby se dostala od hradu co nejdál. Nevěděla, kdy přijdou na to, že zmizela, a také netušila, jestli ji Šestka dokáže se svými schopnostmi vystopovat. Ráchel uvažovala, jestli by ji mohla spatřit na hladině vody v nějaké nádobě a zjistit, kde je. To ji hnalo dál.

Po poledni narazila na cestu. Zdálo se jí, že vede na sever. Věděla, že Aydindril leží někde severně. Nevěděla, jestli dokáže najít něco tak vzdáleného, ale nevymyslela žádné jiné místo, kam jít. Pokud se dostane do Pevnosti Čarodějů a k Zeddovi, mohl by jí pomoci.

Byla tak ponořená do úvah, že si toho muže všimla, až když do něj skoro vrazila. Vzhlédla a zjistila, že je to voják Císařského řádu.

„Hele, copak to tu máme?“

Jak se po ní natáhl, Ráchel ho vší silou praštila holí do kolena. Muž vykřikl, padl na zem, chytil se za koleno a křičel na ni nadávky.

Ráchel se rozběhla. Vybírala si stezky vyšlapané zvěří, protože byla malá a proklouzla jimi snadněji než dospělý muž. Zdálo se jí, že ji náhle pronásleduje asi tucet vojáků. Vzadu slyšela muže, kterého srazila holí, jak kleje a křičí na své kamarády, aby ji chytili.

Když udýchaná a vysílená vyběhla na mýtinu, viděla, že cestu blokují vojáci. Všichni se k ní rozběhli.

Ráchel se vrhla do strany a zase se rozběhla. Vypadalo to, že vojáci jsou všude kolem. Zachvátila ji panika, protože nevěděla, jak jim utéct.

Slyšela, jak nějaký muž upadl. Neotočila se, běžela dál. Slyšela upadnout druhého, krátce vykřikl a pak zmlkl. Uvažovala, jestli se při pronásledování zamotali do šlahounů, nebo o něco zakopli.

Další muž zachroptěl. To už se Ráchel zastavila a otočila, aby se mrkla, co se to děje. Muž neklopýtl, ani se mu nezamotaly nohy do šlahounů. Bylo to smrtelné zachroptění. Ráchel vykulila oči. Další muž zaječel, jako by ho na nože brali.

Ráchel blesklo hlavou, že se ocitla ve strašidelném lese, plném příšer.

Otočila se a běžela dál. Kdyby ji ti muži chytili, neměla by šanci. Nevěděla, co se to za ní děje, ale nesměla se nechat chytit, jinak by jí podřízli za to, že jim způsobila takové těžkosti.

Náhle vyběhli z křoví tři muži a vztekle řvali. Ráchel vyděšeně vykvikla a prchala, co jí síly stačily. Muži však měli delší nohy a doháněli ji.

Jeden z nich se náhle zastavil. Ráchel se ohlédla přes rameno a viděla, jak se muž prohnul. Pak si všimla, že mu z hrudí trčí čepel. Druzí dva se při náhlém útoku zezadu zarazili.

Jak začal voják probodnutý mečem klesat k zemi, otevřela Ráchel ústa údivem nad tím, co za ním spatřila. Byl to Slídič. Nešlo jí to do hlavy.

Oba muži se na něho vrhli. Slídič je smetl mocným a rychlým úderem, jako by se ohnal po obtížném hmyzu, ale současně se kolem nich vyrojila spousta dalších mužů. Viděla přinejmenším šest mohutných vojáků Císařského řádu, jak se ze strany vrhají na ještě mohutnějšího hraničáře.

Ráchel se rozběhla zpátky, zatímco Slídič bojoval proti přesile. Když zabil muže vedle sebe, využil toho druhý a vrhl se po něm. Ráchel mu holí podrazila nohy. Slídič se otočil a probodl ho mečem. Dál se bránil zuřivému útoku ostatních, kteří supěli námahou, jak se pokoušeli zneškodnit jediného muže. Snažili se Slídiče chytit, aby ho druzí mohli probodnout. Ráchel se po nich oháněla vší silou, ale marně.

Když vedle ní dopadl další mrtvý voják, Ráchel mu rychle vytáhla z opasku nuž a okamžitě bodla do nohy muže, který na Slídiče zaútočil zezadu. Vykřikl a otočil se. Slídič ho okamžitě zabil.

Pak nastalo ticho, až na hlasité oddechování Ráchel a Slídiče. Všichni útočníci byli mrtví.

Ráchel se upřeně zadívala na Slídiče. Nemohla uvěřit, že ho vidí. Bála se, že náhle zmizí, rozplyne se jako přelud.

„Slídiči, co tady děláš?“

„Přišel jsem se podívat, jestli jsi v pořádku.“

„V pořádku? Držely mě na hradě jako zajatce. Myslela jsem, že jsi mrtvý. Musela jsem se zachránit sama. Proč ti to trvalo tak dlouho?“

Pokrčil rameny. „Nechtěl jsem ti zkazit tvůj skvělý výkon. Není to lepší, když jsi to dokázala sama?“

„No,“ řekla zaraženě, „trochu pomoci by se mi hodilo.“

„Tak?“ Zdálo se, že její výčitka s ním nepohnula. „Vypadáte, žes to zvládla sama.“

„Ale ty nevíš, jak to bylo hrozné. Zase mě zamykaly do té plechové bedny a ještě mi dávaly jazyk do svorky, abych nemohla mluvit.“

Slídič na ni vrhl postranní pohled. „Asi jsi tu svorku nevzala s sebou, viď? Mohla by se hodit.“

Ráchel se rozesmála a objala ho v pase. Když ho potkala poprvé, objímala mu nohy, protože výš nedosáhla. Jeho velká dlaň ji hřála na zádech. Měla pocit, že je zase na světě všechno v pořádku.

„Myslela jsem, že jsi mrtvý,“ řekla a rozplakala se.

Rozcuchal jí krátké vlasy. „To bych ti neudělal, maličká. Slíbil jsem, že se o tebe postarám, a to taky udělám.“

„Myslím, že mě máš na krku jako svoji dceru.“

„Asi jo. Ale už máš zase strašné vlasy. Musíš si je nechat narůst, jestli se mnou budeš chtít zůstat. Když chceš být moje dcera, nesmíš si je pořád takhle stříhat. Už jsem ti to jednou řekl.“

Ráchel se přes slzy zasmála.

Slídič byl naživu.

Kapitola dvacátá čtvrtá

S Carou v patách prošla Nicci dvoukřídlými dveřmi s mosazným kováním a vyrytými symboly. Vysokými okny, oddělenými mahagonovými sloupy, pronikala dovnitř záře blesků a osvětlovala řady polic kolem místnosti. Podařilo se jim odstranit jen největší škody způsobené na oknech. Doufali, že to bude stačit, aby se knihovna dala využívat k původnímu účelu jako pohlcovací pole. Těžké, tmavě zelené závěsy se zlatým lemováním navlhly deštěm, který přece jenom při silných poryvech větru pronikl dovnitř neopravenými okenními tabulkami.

Když Nicci viděla, co se vznáší nad stolem v místě, kde se předtím sama vznášela, doufala, že těch pár kapek deště bude to jediné, co chybějícími okenními tabulkami pronikne.

„Našly jste ho? Je naživu, vid? Je v pořádku?“

Nicci se nadechla. „Zedde, to, co se stalo ve slif, přežil – aspoň tohle vím bezpečně.“

Slif jim to potvrdila. Rikka hlídala studnu, když se slif nečekaně vrátila. Všichni byli překvapeni, že se slif znovu ukázala, a ještě víc, že se vrátila, aby jim řekla, co se stalo.

Stříbřitá bytost byla náhle ochotná mluvit – do jisté míry – a říct jim, co se s Richardem stalo. Nebylo to proto, že by se sama od sebe rozhodla vyprávět, kde byla a co dělala s jedním ze svých zákazníků, ale proto, že Richard, její pán, ji požádal, aby jim vyřídila, že je v bezpečí a kam šel. Tak ho tedy poslechla.

Bohužel, slif je stvoření velice tajnůstkářské, a tak z ní na další otázky přímé odpovědi nedostali. Zedd ji hájil, že za to nemůže, že ji takhle stvořili. Zůstala věrná své povaze. Řekl, že se musí spokojit s tím, co jim sama řekla, a snažit se od ní zjistit co nejvíc.

Zedd ve slif také objevil stopy po magii čarodějnice. Byli si jisti, že to byla Šestka. Nevěděli, co s ním chtěla udělat, ale aspoň se od slif dozvěděli, že se Richardovi podařilo dostat se z jejích spárů.

„Ale kde je? Vzala vás tam slif? Na místo, kde nechala Richarda?“

„Ano, vzala.“ Nicci pohlédla na Mord-Sithu a pak položila ruku Zeddovi na rameno. „Když jsme dorazily na místo, kam ho slif vzala, řekla nám kam šel: na území nočních bludiček. Nějakou dobu nám trvalo, než jsme tam došly.“

Zedd na ni zůstal užasle zírat. „Noční bludičky?“

„Ano. Ale Richard tam už nebyl.“

„Aspoň, že je naživu. Vypadá to, že jednal z vlastní vůle a ne pod vlivem čarodějnice,“ řekl Zedd a v hlase nu zazněla úleva. „Co říkaly? Co vám o něm bludičky řekly?“

Nicci vzdychla. „Přála bych si, abys mohl cestovat s námi, Zedde, abys tam mohl být. Možná by ti řekly víc než nám. Dokonce nás ani nepustily za ten jejich podivný, mrtvý les.“

„Mrtvý les? Jaký mrtvý les?“

Nicci rozhodila ruce. „Nevím, Zedde. Nejsem expert na přírodu. Byl tam rozlehlý dubový les, ale všechny stromy byly mrtvé –“

„Duby jsou mrtvé?“ Zedd se k ní naklonil. „Mluvíš vážně? Duby jsou mrtvé?“

Nicci pokrčila rameny. „Myslím si to. Byl to dubový les. Richard mě naučil rozeznávat stromy. Vím, jak vypadá dub. Ale tyhle byly všechny mrtvé.“

Zedd se odvrátil a poškrábal se na čele. „Byly mezi stromy kosti?“

„Ano, byly,“ přikývla Cara. „Mezi mrtvými stromy byly všude rozházené kosti.“

„Do pytle,“ zaklel Zedd.

„Proč?“ zeptala se Nicci. „Co to znamená?“

Zedd vzhlédl. „Ale s bludičkami jste mluvily, ne?“

Nicci přikývla. „S Tam, tak říkala, že se jmenuje.“

Zedd si zamyšleně mnul bradu. „Tam… tu neznám.“

„A ještě tam byla jedna, Jass,“ dodala Nicci.

Zedd se znovu zamyslel. „Obávám se, že ani tu neznám.“

„Jass řekla, že Richard hledal ženu, kterou by bludičky měly znát.“

„To musí být Kahlan,“ řekl Zedd.

„To nás taky napadlo,“ poznamenala Cara.

„Ale proč ji šel hledat k bludičkám?“ Ptal se spíš sám sebe, ale Nicci mu stejně odpověděla.

„Slif nám o tom víc neřekla, jen kam ho vzala. Richard zřejmě nebyl moc konkrétní, když požádal slif, aby nám řekla, co ví. Slif se řídila jen jeho pokyny a sama od sebe víc neřekla. Má to v povaze, jak jsi řekl.

Ani bludičky nám neřekly, proč tam Richard byl. Řekly, že pro to měl své vlastní důvody, které nemusí nikdo jiný znát. Tvrdily, že nám v jeho zájmu takové věci nemohou prozradit.“

„Nemusí je znát nikdo jiný – ale, ale…“ Zedd zmlkl a pohlédl na ně. „Neřekly vám vůbec nic o tom, co tam Richard dělal? Cokoliv? Musíme vědět, proč šel za bludičkami. Byl na cestě sem a pak se stalo něco, v čem měla prsty Šestka – tak šel k bludičkám? Proč? Co mu řekly? Co se tam stalo?“

„Je mi líto, Zedde,“ řekla Nicci. „Opravdu jsme to nedokázaly zjistit. Něco nám řekla slif – co se Richardovi stalo, kam ho vzala a že se vydal za bludičkami – ale buď víc neví, nebo nám z nějakého důvodu nechce říct víc. Richard se ke slif nevrátil, ale vzhledem k tomu, že už nemůže cestovat, je to pochopitelné. Možná že slif opravdu víc neví.

Richard se zřejmě vydal na cestu pěšky. Mám za to, že míří sem, do Pevnosti. Ostatně spěchal sem, když se stala ta nepříjemnost ve slif. Z nějakého důvodu se vydal k bludičkám, ale možná jen proto, že jejich území je mnohem blíž a rozhodl se udělat si tam krátkou přestávku, než se vydá na další cestu sem. Možná v tom nic jiného není.

A pokud se týká bludiček, ty nám toho taky moc neřekly. Nenechaly nás projít mrtvým lesem k těm prastarým lesním velikánům. Jediné pozitivní na tom je, že víme jistě, že Richard žije a byl na území bludiček. A to je důležité – Richard žije. Jak ho znám, obstará si rychle někde koně, a než se nadějeme, bude tady.“

Zedd jí stiskl paži. „Máš pravdu, má milá.“ Bylo to povzbuzující gesto, téměř jako by cítila nějaké spojení s Richardem. Byl to druh povzbuzení, které jí poskytoval v takové těžké chvíli Richard.

Zedd se náhle zamračil. „Řekla jsi, že vás bludičky nepustily až k vysokým borovicím?“

Nicci přikývla. „Ano. Nechaly nás dojít jen k dubovému lesu a neviděly jsme ani ostatní bludičky.“

„Vlastně je to pochopitelné.“ Zedd si přejel prstem po spánku a přemýšlel. „Bludičky jsou uzavřená stvoření a nikoho na své území nepouští, ale za těchto okolností a s pozdravem ode mě se to zdá zvláštní. Když –“

„Umírají.“

Zedd se na ni zahleděl. „Cože?“

„Tam řekla, že bludičky umírají, a proto nechtějí, abychom tam šly. Řekla, že mezi nimi panují velké obavy a smutek. Teď mezi sebou nechtějí žádné cizince.“

„Drazí duchové,“ zašeptal Zedd. „Richard měl pravdu.“

Nicci se sevřel žaludek strachem. „O čem to mluvíš? V čem měl Richard pravdu?“

„Duby umírají. Chránily území nočních bludiček. Bludičky umírají také. Je to další z kaskády událostí. Richard nám řekl, proč to tak je. Právě na tomto místě. Jako bych potřeboval další důkaz, abych mu uvěřil.“

„Další důkaz? Jak to myslíš?“

Vzal Nicci pod paží a otočil ji směrem k magické síti Car, vznášející se nad stolem. „Podívej.“

„Zedde,“ řekla Nicci vyčítavě, „to je ověřovací síť Ohnivé kaskády – a podezřele se to podobá vnitřní perspektivě.“

„Máš pravdu.“

„Já vím, že mám pravdu. Otázka je, co to vlastně děláš?“

„Našel jsem způsob, jak spustit simulaci vnitřní analýzy kouzla, bez toho, že bys musela být uvnitř. Není to úplně totéž,“ odbyl to mávnutím ruky, „ale pro můj účel to bohatě stačí.“

Nicci se zdála překvapená, že něco takového dokázal. Bylo však trochu zneklidňující vidět opět věc, která ji málem stála život. Jenže to nebylo nejznepokojivější.

„Proč jsou dvě?“ zeptala se. „Existuje jenom jedno kouzlo Ohnivé kaskády. Proč tam máš dvě?“

Zedd na ni vrhl postranní pohled. „V tom je právě ten vtip. Jak víš, Richard tvrdil, že se do světa živých dostaly na chvíli chiméry. Pokud je to pravda, jejich přítomnost tento svět poznamenala a narušila magii. A přesto nikdo z nás neobjevil žádný důkaz. To je paradox takového narušení – zároveň totiž oslabí tvé schopnosti odhalit jeho přítomnost. Snažil jsem se najít způsob, jak prokázat, že měl Richard pravdu –“

„Richard Rahl se nemýlí.“

Zedd pokrčil kostnatým ramenem. „Ale potřeboval jsem zjistit, jestli objevím nějaký důkaz. Nerozumím těm věcem o řeči symbolů, o které Richard mluvil. Taky mu věřím, Nicci, ale nechápu, jak vidí v symbolech všechno to, o čem mluvil, ani jak došel ke svým závěrům. Potřebuju nějaký důkaz, kterému bych rozuměl.“

Nicci si založila ruce a sledovala dvojici kouzelných sítí. „Myslím, že vím o čem mluvíš. Věřím mu. Vše, co říká, má promyšlené, ale občas mám pocit, že ničemu nerozumím, jako když jsem byla ještě novicka a měla jsem dělat zkoušku z látky, která se probírala, když jsem nebyla ve škole. Když Richard…“

Nicci se odmlčela. Ruce jí klesly dolů.

„Zedde, ta dvě kouzla nejsou stejná.“

Lišácky se na ni usmál. „Já vím.“

Nicci přistoupila blíž ke stolu, nad kterým se vznášely dva obrazce, tvořené zářícími čárami. Prohlédla si je zblízka. Na jeden ukázala.

„Tohle je Ohnivá kaskáda. Poznávám ji. Ta druhá je shodná, ale není stejná. Je to zrcadlový obraz skutečného kouzla.“

„Já vím.“ Zedd na sebe byl náležitě pyšný.

„To není možné.“

„To jsem si taky myslel, pak jsem si ale vzpomněl na knihu s názvem Kniha inverzí a duplikací –“

Nicci se ke starému Čarodějovi otočila. „Ty víš, kde je Kniha inverzí a duplikaci?“

Zedd mávl rukou. „No jo, náhodou se mi dostala do rukou.“

Nicci si ho podezíravě měřila. „Náhodou se ti dostala do rukou?“

Zedd si odkašlal. „Hlavní je,“ řekl, vzal ji pod paží a otočil ji zpátky k zářící síti Car, „že jsem si vzpomněl, že když jsem ji před mnoha lety četl, byl v ní popis různých metod zdvojování kouzel. Tehdy mi to připadalo nesmyslné. Nechápal jsem, proč by někdo měl chtít kouzlo zdvojovat.

Ale bylo tam víc věcí. Kniha pokračovala návodem, jak převrátit kouzlo, které bylo nejdřív zdvojeno. Byla to ta nejbláznivější věc, o jaké jsem kdy slyšel. Tehdy jsem tu knihu s jejími pochybnými pokyny zavrhl. Jaký mohly takové věci mít smysl? Kdo by potřeboval něco takového někdy udělat? Myslel jsem si, že nikdo.“

Zvedl prst. „A potom, když jsem přemýšlel o narušení, které tu zanechaly chiméry, a snažil se vymyslet způsob, jak potvrdit Richardovu teorii, jsem si najednou na tuhle knihu vzpomněl a vtom mi to došlo. Už vím, proč by někdo chtěl zdvojit a následně zrcadlově obrátit kouzlo.“

Nicci stále nechápala. „Dobrá, vzdávám to. Proč?“

Zedd vzrušeně ukázal na dvojici kouzelných formulí. „Proto. Podívej. Tohle je originální kouzelná síť jako ta, ve které jsi byla, ale bez některých složitějších a nestabilních prvků.“ Zedd mávnutím ruky naznačil, že to není důležité. „Pro tento účel je nepotřebujeme. A tohle je stejné kouzlo, které je nejdřív zdvojené a pak zrcadlově převrácené. Je to kopie.“

„Zatím je to jasné,“ řekla Nicci, „ale pořád nechápu, jakému účelu může sloužit provedení takové zvláštní analýzy.“

Zedd se významně usmál a chytil ji za rameno. „Chyby.“

„Chyby? Jak–“ Nicci se prudce nadechla, když jí to náhle došlo. „Když převrátíš kouzlo, chyby se nepřevrátí!“

„Správně,“ řekl Zedd s uličnickým mrknutím a zvedl ukazováček. „Chyby se nepřevrátí. Nemohou. Kouzelná síť je pouhé viditelné znázornění kouzla, náhrada skutečného kouzla. Proto je možné ji převrátit. Není to skutečné kouzlo, to se převrátit nedá. Ale na chyby magie v knize postupů vliv nemá – ta může ovlivnit jen určitý druh kouzla. Chyba je skutečná. Chyba zůstává na svém místě.“

Zedd zvážněl. „Když se aktivuje kouzelná síť, má v sobě chybu, která se v ní už usadila. Když kouzelnou síť zdvojíš, má pořád stejnou chybu, ale když ji převrátíš, chyba se převrátit nemůže, protože je skutečná a není to jen náhrada za něco skutečného, jako je kouzelná síť. Nezapomeň, že to, co tě málem zabilo, bylo právě narušení.“

Nicci odvrátila pohled od Zeddových oříškově hnědých očí a zahleděla se na zářící sítě. Byly zrcadlově převrácené. Začala pátrat ve struktuře vláken, zkoumala jednotlivé prvky a porovnávala je s druhou převrácenou sítí.

A pak to viděla.

„Tady,“ vydechla a ukázala na jedno místo. „Tahle část je v obou sítích stejná. Není otočená. Není to zrcadlový obraz jako všechno ostatní. Je to stejné v obou sítích, zatímco všechno ostatní je otočené.“

„Přesně tak,“ řekl Zedd vítězoslavně. „Tudíž účelem Knihy inverzí a duplikací je objevit chyby, které jinak nelze vidět ani určit.“

Nicci náhle viděla starého čaroděje v novém světle. Znala Knihu inverzí a duplikací, ale jako všichni ostatní, kteří ji studovali, nikdy nepochopila její smysl. Samozřejmě že o ní diskutovali, ale nikdo nikdy nepřišel s nějakým nápadem, k čemu mohla tahle kniha magie sloužit. Popírala zaběhlé názory na fungování a smysl magie. Nakonec knihu odložili s tím, že je to jen kuriozita z dávných časů. A stejně byla vykládána i při vyučování – jako zvláštnost, relikvie z doby dávno minulé, nepoužitelná, přesto hodná zmínky už jen proto, že se dochovala.

Zedd, stejně jako Richard, si ukládal v paměti každý střípek vědomostí. Veškeré informace, ke kterým se dostal, si roztřídil a uložil do paměti pro případ, že by se někdy mohly hodit. Pokud nemohl na nějaký problém najít odpověď, stačilo se probrat pamětí.

Richard dělal totéž. Získané informace zůstávaly v jeho paměti natrvalo. To mu umožňovalo nacházet nové souvislosti, přicházet s překvapivými závěry, které často zpochybňovaly dávno zavedené myšlení i řešení. Mnoha lidem takový způsob myšlení, zvlášť pokud se jednalo o magii, nebezpečně zaváněl kacířstvím.

Nicci ale viděla jeho pravý význam. Skutečné řešení problémů vycházelo právě z takového procesu myšlení, logiky a úsudku – založeném na tom, co bylo známé. To byla podstata Hledače, základ toho, jak postupovat při hledání pravdy. Také to byla jedna z Richardových vlastností, která Nicci uchvátila. Byl žákem bez formálního výcviku, který dokázal intuitivně pochopit i ten nejsložitější problém zcela nevšedním způsobem.

Zedd se naklonil a přitáhl Nicci blíž. „Podívej se sem. Vidíš to? Poznáváš to?“

„Tu část, která se nepřevrátila?“ Nicci zavrtěla hlavou. „Ne. Co to je?“

„Je to narušení, způsobené chimérami. To poznám. Je to pavouk na pavučině magie.“

Nicci se narovnala. „To dokazuje, že měl Richard pravdu.“

„Ten kluk to poznal,“ souhlasil Zedd. „Nechápu sice jak, ale určil to přesně. Když se takhle izoluje, poznám narušení způsobené chimérami, stejně jako bych poznal zrezivělé místo. On to dokázal objevit v řeči čar a měl pravdu. Kouzlo je kontaminované. Zdrojem nákazy jsou chiméry. Je to mechanismus, jakým chiméry napadají a ničí magii. Pokud nakazily tohle kouzlo, musely nakazit i mnoho dalších věcí.“

„A tohle zabíjí noční bludičky?“ zeptala se Cara.

„Vypadá to tak,“ odpověděl Zedd. „Duby kolem jejich domova jsou vybavené ochrannou magií. To, že duby i bludičky umírají společně, je víc než podezřelé.“

Nicci přešla k oknům a pozorovala klikaté blesky na tmavé obloze. „Magická stvoření vymírají. Přesně jak tvrdil Richard.“

Tak moc jí chyběl, že pocítila stejný smutek, jako by na ni padl stín smrti. Měla pocit, že umře, jestli ho brzy nenajdou. Připadalo jí, že nepřežije, jestli ho zase neuvidí, jestli už nikdy nespatří život v jeho šedých očích.

„Zedde, myslíš, že měl pravdu i v tom ostatním? Myslíš, že opravdu existovali draci a my všichni jsme zapomněli, že na světě byli? Myslíš, že měl pravdu, že svět jak ho známe, mizí a stává se z něj říše legend?“

Zedd vzdychl. „Nevím, má milá, opravdu nevím. Rád bych si myslel, že v tomhle se mýlil, ale už dávno jsem zjistil, že proti Richardovi se nevyplatí sázet.“

Nicci se usmála. Měla stejnou zkušenost.

Kapitola dvacátá pátá

„Nicci,“ řekl Zedd váhavé a zdálo se, že hledá vhodná slova, „ty jsi… víš, chováš k němu stejnou úctu jako já, máme k němu podobně silné citové pouto. V mnoha ohledech mi připadáš, jako…“ Rozhodil nice v rozpačitém gestu. „Já nevím.“

„Zedde, ty, Cara i já – všichni Richarda milujeme, jestli se snažíš vyjádřit tohle.“

„V podstatě ano. Vůbec si nevzpomínám na Kahlan, ale cítím, že na tebe musím myslet stejně, jako bych asi myslel na ni, jako na někoho, kdo je mnohem víc než jen blízká přítelkyně, se kterou ho spojuje stejný zápas.“

Nicci měla pocit, že ji zasáhl blesk. Neodvážila se ani pomyslet na citový podtext jeho slov. S největším úsilím se ovládla, svraštila čelo a nakonec se zeptala: „Kam tím míříš?“

„Jako Cara a Richard, i já mám o tobě vysoké mínění, zvlášť když uvážím, jaký jsem na tebe měl zpočátku názor. Začal jsem ti důvěřovat, jak už jsem naznačil, stejné jako bych důvěřoval snaše.“

Nicci polkla, ale nepodívala se na něj. „Díky, Zedde. Když vezmu v úvahu, odkud jsem přišla a co jsem si o sobě zpočátku myslela, znamená to pro mě víc, než si dovedeš představit. Když lidé upřímně…“

Odkašlala si a nakonec k němu vzhlédla. Přestože ji jeho slova zasáhla, usoudila, že slouží jen jako úvodní proslov k něčemu mnohem důležitějšímu. „Chceš mi něco říct?“

Přikývl. „Zjistil jsem ještě jiné věci. Silně znepokojivé věci. Takové, že bych je nikomu jinému neřekl. Jenže kromě Richarda není nikdo, komu bych důvěřoval víc než tobě a Caře. Vy dvě jste mnohem víc než spojenci. Jen se snažím najít způsob, jak vyjádřit, jak moc…“

Zmlkl a zahleděl se do dáli. Nicci mu něžně sevřela rameno. „Dostane se zpátky, Zedde, slibuji. V tom, co k němu cítíme, máš pravdu. Richard úplně změnil můj život. Jestli s námi chceš o něčem mluvit, myslím, že nám můžeš důvěřovat stejně jako Richardovi. Tohle jsi nám chtěl říct? Všichni k němu cítíme totéž a stejně se stavíme i k našemu společnému boji. Já… no, víš, jak to myslím.“

V obavách, že řekla víc, než chtěla, Nicci zrudla.

„Snažím se říct,“ řekl Zedd nakonec, „že potřebuji vaši pomoc, a taky chci, abyste věděly, co pro mě znamenáte – že to, co vám prozradím, se mi neříká ani snadno, ani to není z rozmaru. Celý život jsem střežil tajemství, protože to tak muselo být. Nebylo to snadné, ale tak to prostě je. Jenže věci se změnily a některá tajemství si už nemůžu nechat dál pro sebe. Teď je toho ve hře tolik jako nikdy předtím.“

Nicci přikývla. „Rozumím. Budu se snažit, abych tvou důvěru nezklamala.“

Zedd si navlhčil rty. „Ta Kniha inverzí a duplikací byla ukryta na místě, o jehož existenci nevěděl nikdo jiný, než já. Byla v katakombách pod Pevností Čarodějů.“

Nicci si vyměnila pohled s Carou. „Zedde,“ zeptala se, „chceš říct, že pod Pevností jsou kosti? A taky knihy?“

Zedd přikývl. „Spousta knih. Tam jsem našel Knihu inverzí a duplikací.“

Udělal pár kroků k oknům, osvětlovaných blesky, jak venku řádila bouře. „Nikdo, pokud vím, nikdy nevěděl, že takové místo existuje. Našel jsem ho ještě jako chlapec. Vím, že tam celé věky nikdo nebyl. Tisíce let nerozvířila ničí noha prach usazený na podlaze. Já byl první. Bylo mi hned jasné, jak je to důležité.

Jako malého kluka mě nález těch starých katakomb trochu vystrašil. Měl jsem strach také proto, že jsem se snažil najít cestu, kudy se tajně dostat do Pevnosti. Když jsem objevil katakomby, instinktivně jsem věděl, že nebyly ukryté jen tak pro nic za nic, takže přestože jsem byl tehdy v silném pokušení, nikdy jsem o nich nikomu neřekl. Připadalo mi, že to místo mi dovolilo vstoupit, ale výměnou za mlčenlivost. Nejenže jsem bral takový závazek vážně, ale cítil jsem, že musím tohle neobyčejné místo chránit. Byly tam, koneckonců, uloženy ostatky mnoha lidí – možná i mých předků. Věděl jsem, že se vždycky najdou lidé, kteří by takový nález zneužili, a nechtěl jsem, aby se to stalo s místem, které ti, kteří ho ukryli, považovali za posvátné.

Navíc jsem se cítil provinile, že jsem narušil klid mrtvých jen kvůli tomu, že jsem se snažil proklouznout tajně zpátky, abych se vyhnul potížím, kdyby někdo zjistil, že jsem Pevnost bez dovolení opustil. Vyklouzl jsem z Pevnosti, abych se podíval na trh do Aydindrilu, na všechny ty nádherné cetky, které tam nabízeli. Bylo to mnohem zábavnější než nezajímavé studium, kterému jsem se měl věnovat.

Po svém náhodném objevu jsem se nenápadně vyptával a zjistil jsem, že ani starší čarodějové, které jsem znal, nemají o katakombách pod Pevností potuchy. Časem jsem došel k názoru, že nikoho ani nenapadlo, že by takové místo mohlo existovat.

Jako chlapec jsem měl tolik učení, že jsem neměl téměř žádný volný čas. V té době žilo v Pevnosti mnoho lidí a při mých povinnostech jsem neměl možnost strávit dole víc než pár hodin. Rychle jsem přišel na to, že je tam mnoho knih, které byly i nahoře v Pevnosti, což mě jako chlapce zklamalo, protože to nebyl, jak se zpočátku zdálo, zase taky významný objev.“

Usmál se. „Představoval jsem si, že jsem slavný objevitel, který narazil na dávné poklady. Ty poklady byly ovšem knihy a kosti. Nahoře v Pevnosti čekalo nepřeberné množství nezajímavých knih, ze kterých jsem se musel učit, takže objevení dalších, nebylo zase tak vzrušující, jako představa kouzel uvězněných v jantaru nebo šperky stižené kletbou. Ale nic takového dole nebylo. Jen rozpadající se kosti a staré knihy.

Dole v katakombách jsou řady místností, plných zaprášených starých knih. Nikdy jsem neměl dost času, abych je prohlédl. Vlastně ani nedokážu odhadnout, kolik knih je tam ukryto. Stačil jsem si prohlédnout jen malý vzorek. Jak jsem řekl, mnoho z nich jsem viděl nahoře, a z těch, které jsem neznal, mě žádná nezaujala natolik, abych si ji zapamatoval, až na pár výjimek, například Knihu inverzí a duplikací.

Když jsem vyrostl, zamiloval jsem se do nejúžasnější ženy a vzal si ji. Porodila další světlo mého života, dceru, která se stala Richardovou matkou. Jako mladý čaroděj pracující v Pevnosti jsem měl vždycky víc práce, než měl den hodin. Neměl jsem čas, který bych mohl trávit dole v katakombách.

A pak byl svět uvržen do strašné války s D’Harou. Bylo to temné období hrozných bojů. Stal jsem se čarodějem prvního řádu. Bitvy byly kruté, jak už to bývá. Musel jsem posílat muže na smrt. Musel jsem se dívat do očí čarodějů, mladých i starých, o kterých jsem věděl, že neobstojí, a musel jsem je přesvědčit, aby udělali, co bude v jejich silách, i když jsem věděl, že to stačit nebude a oni přitom pravděpodobně zemřou. Věděl jsem, že kdybych to dělal já, dokázal bych to, ale byla tu spousta jiných úkolů, které bylo nutné splnit, a já na ně zbyl sám.

V té době jsem si uvědomil, že zodpovědnost, znalosti i schopnosti jsou prokletím. Když jsem viděl všechny ty nevinné lidi, kteří se na mě spoléhali jako na čaroděje prvního řádu a věděli, že když selžu, tak zemřou, bylo to téměř víc, než jsem mohl unést.

V tomto ohledu vím úplně přesně, čím Richard prochází. Byl jsem na jeho místě. Nesl jsem osud světa na svých bedrech.“

Mávnutím ruky zahnal smutek a vrátil se k tématu.

„Takže jsem měl spoustu jiných starostí a katakomby jsem téměř vypustil z hlavy, takže zůstaly dál zapomenuté, jako tisíce let předtím, než jsem je našel. Neměl jsem čas to tam dole prozkoumávat. A na první pohled se mi zdálo, že tam jsou jen staré a poměrně nezajímavé knihy, uložené spolu se zapomenutými kostmi. Tížilo mě tolik jiných záležitostí života a smrti.

Pro mě byl objev katakomb nejdůležitější v tom, že jsem našel tajný přístup do Pevnosti. Ten se ukázal neocenitelný, když Pevnost Čarodějů ovládly Sestry Temnot.

Když jsem byl mladší, po válce, ve které zahynula moje žena, měl jsem s Radou ostrou roztržku ohledně schránek Ordenu. A potom… Znásilnil mou dceru Darken Rahl. Tak jsem odešel ze Středozemí – skončil jsem tu natrvalo – a spolu s dcerou jsme překročili hranice do Západozemí. Byla jediné, co mi zůstalo a na čem mi záleželo. Myslel jsem, že až do smrti budu žít za hranicemi, v Západozemí.

Pak se narodil Richard. Viděl jsem ho vyrůstat. Dcera na něj byla tak pyšná. Ve skrytu duše jsem se obával, že má dar, a děsil jsem se, že si pro něj jednou přijdou síly zpoza hranic. A potom vypukl ten požár a moje dcera, Richardova matka, odešla z mého i Richardova života.

Richard se mi stal útěchou. Dal jsem mu všechno, co jsem mohl, abych mu pomohl stát se tím, kým měl být. Prožil jsem s ním nejkrásnější roky.

V době, kdy jsem se ze všech sil snažil zapomenout na okolní svět, aniž bych to věděl, Anna s Nathanem, ovlivněni proroctvím, pomohli Georgi Cypherovi získat Knihu známých stínů z Pevnosti Čarodějů. Byla uložena v soukromé komnatě čaroděje prvního řádu, kde jsem ji nechal schovanou.“

„Počkej chvilku,“ přerušila ho Nicci. „Chceš mi říct, že Kniha známých stínů, jedna z nejdůležitějších knih, se jen tak povalovala v Pevnosti?“

„No,“ namítl, „ona se tam ‚nepovalovala‘. Řekl jsem, že byla schovaná v komnatě čaroděje prvního řádu. To je místo, kam se jen tak někdo nedostane.“

„Když je to tak,“ připomněla mu Nicci, „jak se tedy Anna, Nathan a George Cypher dostali dovnitř, aby tu knihu vzali?“

Zedd vzdychl a podíval se na ni. „To mě právě trápí – jediný exemplář tak důležité knihy, která mohla tak snadno podlehnout zkáze –“

„To je ono, to ti chtěl Richard říct,“ řekla s náhlým zábleskem poznání Nicci. „Proto tak strašně spěchal, aby se sem vrátil – řekl, že s tebou potřebuje okamžitě mluvit. Tohle byl ten důvod!“

Zedd se zamračil. „O čem to mluvíš?“

Přistoupila blíž k Čarodějovi a z kapsy vytáhla malou knihu. „Tohle je kniha, kterou použil Darken Rahl, aby vložil schránky Ordenu do hry –“

„Cože to je?“

„Kniha, kterou použil Darken Rahl, aby vložil schránky Ordenu do hry,“ zopakovala užaslému Čarodějovi. „Našli jsme ji v Paláci lidu. Slíbila jsem Richardovi, že ji přečtu, abych zjistila, jestli neobsahuje nějaký návod, jak napravit to, co Sestra Ulicie udělala, jestli není způsob, jak dostat schránky Ordenu zase ze hry. Snažila jsem se Richardovi vysvětlit, že magie takhle nefunguje, ale znáš ho. Nedokáže se smířit s tím, že něco nejde.“

Zedd upíral oči na knihu, kterou držela v ruce, jako by to byla zmije, která se chystala někoho uštknout. „Ten kluk má zvláštní nadání obrátit všechno naruby a přivolávat potíže.“

„Zedde, je v ní varování, že pro použití této knihy je nutný klíč. Jinak, bez klíče, všechno, co bylo dosud podle této knihy učiněno, bude nejen neúčinné, ale přímo osudné. Píše se v ní, že klíč se musí použít do jednoho roku, aby dokončil to, co bylo pomocí této knihy započato.“

„Klíč,“ zašeptal Zedd, jako by právě vyslechl zprávu o konci světa. „Schránky musí být otevřeny do jednoho roku od chvíle, kdy byly vloženy do hry. Na jejich otevření potřebuješ Knihu známých stínů. Ta kniha musí být ten klíč.“

„Taky si myslím,“ potvrdila Nicci. „Hlavní je, že jsme objevili informaci z dob velké války, podle které nějací Čarodějové udělali pět kopií ‚knihy, která nikdy neměla být kopírovaná‘.“

„A ty myslíš, že právě to je Kniha známých stínů?“

„Ano. V jedné knize proroctví se praví: ‚Roztřesou se strachy z toho, co učinili, a zahodí stín klíče mezi kosti‘.“

Zedd se na ni díval, jako by se mu hroutil svět. „Drazí duchové. Zní to trochu jako z Janklových historek.“

„Správně. Znamená to,“ řekla Nicci, „že všechny kopie, kromě jedné, jsou podvrhy. Pět kopií – čtyři falešné a jedna věrná.“

Zedd si položil ruku na čelo. Nicci si všimla, že se mu zrychlil dech. Vypadal, že každou chvíli omdlí.

„Zedde, co se děje?“

Prsty se mu třásly. „Víš, jak jsi řekla, že bylo snadné odnést Knihu známých stínů? Taky mě to napadlo, ale nikdy jsem se tím vědomě nezabýval. Byla to spíš jedna z mnoha myšlenek, zastrčených v pozadí mé mysli, která se nikdy nedostala úplně na povrch.“

„Ano,“ řekla Nicci a trpělivě čekala, až bude pokračovat.

„No, když jsem si vzpomněl na Knihu inverzí a duplikací, upamatoval jsem se, kde jsem ji v mládí viděl: v katakombách. Potřeboval jsem ji, abych vyzkoušel tohle kouzlo, takže zatímco jste byli v Paláci lidu, vrátil jsem se do katakomb a pátral po ní.“

Nicci věděla, co se chystá říct, ještě dřív, než to vyslovil.

„A při jejím hledání jsem objevil kopii Knihy známých stínů.“

„‚Roztřesou se strachy z toho, co učinili, a zahodí stín klíče mezi kosti‘,“ odcitovala Nicci znovu.

Zedd přikývl. „Celý život jsem neměl tušení, že byly pořízeny kopie té knihy. Učil jsem se, že žádné kopie nemá. Že existuje jen jeden exemplář, originál. To samo o sobě napovídalo, jak je ta kniha důležitá. Jenže když byla tak důležitá, proč nebyla na bezpečnějším místě? Tahle otázka mi uvízla někde v mysli.

To byl jeden z důvodů, proč jsem se tehdy rozzlobil na Radu, že rozdává schránky Ordenu jako dary, nebo odměnu za prokázané laskavosti. Věděl jsem, jak jsou schránky nebezpečné, ale nikdo mi nevěřil. Všichni si mysleli, že to, co jsem jim říkal, jsou jen staré pověry a povídačky.

Nikdo nevěřil, že jsou schránky tak nebezpečné, zčásti i proto, že kniha, potřebná k vložení schránek do hry, nebyla nikdy nalezena. A bez ní byly schránky jen smyšlenou legendou.“ Ukázal na knihu, kterou Nicci stále držela v ruce. „Nikdo vlastně ani nevěděl, jaký má název. Zdá se, že je psaný horní d’haranštinou. Budeme potřebovat někoho, aby ho přeložil.“

„Nikoho nepotřebujeme, já ji ovládám,“ řekla Nicci.

„Samozřejmě,“ řekl Zedd, jako by ho už nic nemohlo překvapit. „Jaký má tedy název?“

„Kniha života.“

Zedd zbledl jako křída. Zjevně ho stále ještě dokázalo něco překvapit. „Kniha života,“ zopakoval a přejel si unaveně rukou po tváři.

„Jak příhodný název,“ řekl. „Moc Ordenu je zrozena z života samotného. Když otevřeš správnou schránku, získáš moc Ordenu – podstatu života samotného, moc nad vším živým i mrtvým. Dá ti neomezenou moc. Když otevřeš špatnou schránku a magie tě dostane – zemřeš. Ale když otevřeš druhou špatnou schránku, bude všechno živé spáleno a pohltí ho nicota. A to bude konec života.

Magie Ordenu je dvojčetem magie samotného života a smrt je součástí všeho živého, takže magie Ordenu je spojena se smrtí stejně jako s životem. A klíčem je prostředek, jak poznat, která schránka je která. Osoba, která ji chce otevřít, by byla pošetilá, kdyby to udělala namátkou, bez použití klíče, aby se ujistila, že otevře správnou schránku jako první.“

„Myslíš pošetilá,“ řekla Nicci, „jako Sestry Temnot, kterým je úplně jedno, jestli otevřou nesprávnou schránku?“

Zedd na ni zůstal zírat.

„Takže říkáš, že jsi našel jednu z kopií,“ ozvala se Cara, když Zedd zamyšleně mlčel.

Nicci byla ráda, že ho Cara vytrhla ze zamyšlení, protože vypadal, že ho děsí úvahy o událostech tak strašných, že si je ani nedovedla představit.

„Bojím se, že to není to nejhorší,“ řekl. „Richard se jako chlapec Knihu známých stínů naučil nazpaměť. George Cypher se bál, že by se kniha mohla dostat do špatných rukou, ale byl natolik moudrý, aby nezničil její obsah, takže přiměl Richarda, aby se jí slovo od slova naučil. Když Richard celou knihu bezpečně znal, tak ji společně s Georgem Cypherem, kterého považoval za svého otce, spálili.

Když Darken Rahl zajal Richarda a otvíral schránky, donutil Richarda, aby mu instrukce z Knihy známých stínů odříkal. Nevím už jak – zřejmě působením kouzla Ohnivé kaskády.

Důležité je, že jsem byl při tom. Tuhle část si pamatuji velice dobře, protože jsem byl překvapený ze dvou důvodů. Kniha byla odcizena z mé komnaty v Pevnosti Čarodějů proto, aby se jí Richard naučil zpaměti, a druhý byl ten, že to je kniha magie, a to znamenalo jediné – aby si ji mohl přečíst a zapamatovat, musel mít dar.

Když jsem v katakombách našel kopii Knihy známých stínů, otřáslo to se mnou. Přečetl jsem ji a vím jistě, že je to slovo od slova kniha, kterou se Richard naučil zpaměti.“

Nicci naklonila hlavu na stranu. „Je úplně stejná? Určitě?“

„Určitě,“ prohlásil Zedd důrazně. „Ty dvě jsou totožné.“

Nicci se zatočila hlava. „To znamená jen dvě věci. Buď byla jedna originál a druhá věrná kopie… nebo byly obě falešné kopie, nesprávné klíče.“

„Ne, to není možné,“ trval na svém Zedd. „Když Richard tu knihu odříkával Darkenu Rahlovi, vynechal na závěr jednu důležitou část. A tím Darkena Rahla porazil. Richard z té knihy vlastně udělal falešnou kopii a tak Darkena Rahla podvedl a mohl ho porazit. Jak jsem Richardovi často říkával – někdy je lest ta nejlepší magie.“

Nicci položila knihu na stůl. „To ještě nemusí znamenat, že to byl správný klíč a ne podvrh. Podívej se na tohle.“ Otevřela Knihu života na úvodní stránce, kde byla jen jediná věta, aby byla zdůrazněna její důležitost a ústřední myšlenka.

„Tohle je úvodní prohlášení Knihy života. Už jsem to přeložila. Je to varování pro ty, kteří tuhle knihu budou číst.

Zní: ‚Ti, kteří sem přišli nenávidět, by měli hned odejít, protože svojí nenávistí zrazují sami sebe‘.“

Zedd si prohlížel slova psaná horní d’haranštinou, jediná na celé stránce. „Co tím vlastně chceš říct? Že proto, že Darken Rahl přišel ke schránce Ordenu s nenávistí v srdci, zabila by ho pravá Kniha známých stínit stejně jako falešná kopie?“

„Je to jedna z možností,“ řekla Nicci.

Zedd zavrtěl hlavou. „Tomu nevěřím. Některá magie funguje tak, že vyčte úmysl. Třeba jako meč pravdy. Lidé, kteří nenávidí, většinou u sebe tuto vlastnost nepoznají. Považují ji totiž za spravedlnost. Díky tomuto zkreslenému pohledu jsou tak zlí a nebezpeční. Jsou schopni zavrženíhodných skutků, a přitom se považují za hrdiny, že je vykonali.“

„Takže mi chceš namluvit, že věříš, že to byla jen shoda okolností, šťastná náhoda, že ty dvě knihy byly jediné dva správné klíče? Ty si myslíš, že čarodějové, kteří udělali kopie a ukryli je na vzdálených a tajných místech, by nechali jedinou věrnou kopii tady, nedaleko od originálu? Jaký mělo tedy smysl rozptýlit podvrhy co nejdál?“

Zedd si mnul bradu a uvažoval. „Vím, co myslíš.“

„U takových knih musí existovat způsob, jak určit pravost kopií.“

„Existuje,“ potvrdil Zedd. „V úvodu Knihy známých stínů se praví: ‚Ověření pravosti slov Knihy známých stínů, pokud jsou vyslovována někým jiným, než čtena tím, kdo ovládá schránky, může být provedeno pouze prostřednictvím zpovědnice…‘

Kopie nahrazuje slova vyslovována někým jiným,“ řekl. „Osoba, která kopii pořizuje, ji v podstatě vyslovuje, čtenář ve skutečnosti nečte originál. Pokud tedy nemáš originální klíč a nejsi navíc osoba, která vložila schránky do hry, tohle varování tě upozorňuje, že je nezbytné ověření.“

„Kahlan,“ řekla Nicci.

Cara se Zeddem k ní zvedli zrak a v jejich výrazech se objevilo pochopení.

„Zedde,“ zeptala se nakonec Nicci, „nikdo z nás si Kahlan nepamatuje. Pokud bychom ji našli a kdyby se nám nějak podařilo zastavit kouzlo Ohnivé kaskády, nebo něco jiného… je nějaký způsob, jak by si vzpomněla na všechno, co si teď nepamatuje?“

Zedd se zahleděl na zářivé čáry kouzla nad stolem. „Ne.“

Nicci nečekala, že to řekne s takovou jistotou. „Určitě?“

„Ano. Kouzlo ničí paměť. Nezakrývá ji, ani k ní neblokuje přístup, ale ničí ji. Není to, jako kdyby lidé zapomněli. Kouzlo jim prostě paměť vymaže. Osoba, která se stala obětí takového kouzla, přijde o vzpomínky nevratně.“

„Musí přece existovat nějaký způsob,“ ozvala se Cara, „nějaká magie jí určitě může paměť zase obnovit.“

„Obnovit čím? Tím, co si nikdo z nás nepamatuje? Paměť je věc života. Jako všechny existující věci magie funguje svým vlastním způsobem. Magie není nějaké superinteligentní vědomí, které by z klobouku vytáhlo celou něčí paměť – celoživotní vzpomínky – a vrátilo je zpět jen proto, že si to přejeme.“

Caru to očividně nepřesvědčilo. „Ale nemůže –“

„Podívej se na to takhle. Když shodím tuhle knihu se stolu, spadne na zem. Způsobí to neviditelná gravitační síla. Gravitace funguje svým vlastním způsobem. Nemůžu zamávat rukama a svým přáním donutit gravitaci, aby mi uvařila oběd.

Stejné je to s magií a pamětí. Kouzlo Ohnivé kaskády jí paměť zničilo. Nedá se vrátit. Nemůžeš obnovit něco, co už není. Prostě nemůžeš. Co je pryč je pryč.“

Cara si přejela rukou po svém dlouhém blonďatém copu. „Pak to vypadá, že jsme v pěkné bryndě.“

„To jsme,“ souhlasil čaroděj.

Nicci chtěla říct, že nejhůř je na tom Richardovo srdce, ale neodvážila se něco takového vyslovit nahlas. Bylo jí ho líto, byla skleslá z toho, čemu bude muset jednoho dne čelit. Ale nechtěla to být ona, kdo na to upozorní.

„Takže když ji Richard najde,“ zeptala se Nicci slabým hlasem, „co bude dělat?“

Zedd s rukama za zády se na ni podíval a pak uhnul pohledem.

„Ještě je jiná možnost, jak poznat, která kopie je ta pravá,“ řekla Cara.

Zedd i Nicci se na ni zamračili, oba s ulehčením, že se mohou přestat zabývat chmurnými úvahami.

„Stačí, když najdeš ostatní kopie,“ řekla, „a porovnáš je. Ta, kterou se Richard naučil zpaměti, je pryč. Takže když najdete ostatní, můžete je porovnat. Jediná, která se bude lišit, musí být věrná kopie. Ostatní čtyři jsou falešné klíče.“

Zedd povytáhl obočí. „A co když se Čarodějové, kteří kopie pořizovali, obávali, že na to jednoho dne nějaká chytrá Mord-Sitha přijde, a udělali falešné kopie, které se od sebe navzájem lišily, aby se nedalo porovnáním určit, která je správná?“

Cara se ušklíbla.

Nicci rozhodila ruce. „Jak by se vůbec daly najít ostatní? Vždyť byly ukryté tři tisíce let.“

„Nejen to,“ řekl Zedd. „Nathan nám řekl, že pod Palácem proroků byly také katakomby, a ten byl zničen. Vím to, protože sám jsem na něj vrhl světelné kouzlo. Z Paláce ani katakomb nezbylo nic, a kdyby se přece nějaká jejich část náhodou zachovala, tak vzhledem k tomu, že Palác byl postaven na ostrově, voda zaplavila celé jeho podzemí a to, co se mohlo zachránit.

Takže pokud tam nějaká kopie byla, je zničená. Byl to pravý nebo nesprávný klíč? Co když byly za celé ty věky zničeny už všechny? Otázkou zůstává, jak určit, jestli ta, kterou se Richard naučil, a ta, kterou jsem našel, jsou jediné správné klíče.“

Nicci pohlédla stranou. „Obávám se, že obě jsou falešné kopie – ta, kterou se Richard naučil i ta, kterou jsi našel v katakombách.“

S rukama za zády začal Zedd přecházet po místnosti. „Nevím, jak to zjistit.“

„Jsou dva způsoby,“ řekla. „První, za který ještě neručím, protože jsem s překladem Knihy života teprve na začátku, ale je tam zmínka o použití klíče. Píše se tam, že když osoba, která vloží schránky do hry, nepoužije klíč správně, schránky budou zničeny spolu s tím, kdo je do hry vložil.“

„Nepoužije klíč správně…“ řekl Zedd v hlubokém zamyšlení.

„Je tedy možné říct, že kdyby Darken Rahl nepoužil pravý klíč správně, například tím, že vynechá poslední část – což podle tebe Richard udělal, když ji odříkával – byl by zničen, ale byly by zničeny i schránky Ordenu. Jak víme, schránkám se nic nestalo, takže podle toho soudím, že mu Richard klidně mohl přečíst falešný klíč a Darken Rahl prostě jen otevřel špatnou schránku a to ho zahubilo.

Nepíše se tam, že schránky budou zničeny, když se použije nesprávný klíč, protože v té době, kdy byla tato kniha napsaná, žádné falešné klíče ještě nebyly, takže se takovým problémem nikdo nezabýval.“

Zedd se zamyšleně mračil. „Víš to jistě?“

„Ne,“ připustila Nicci. „Je to složité a já jsem teprve s překladem začala. Přečetla jsem tuhle část nejdřív, protože se týkala použití klíče k dokončení požadovaných kroků. Obsahuje samozřejmě také formule, které se musí vzít v úvahu. Sděluji ti jen můj první dojem.“

Nicci si zajela rukou do vlasů. Stála před stolem, na kterém ležela otevřená kniha, a měla ruku v bok.

„Ale víš, co tím chci říct, ne?“ Ukázala na knihu. „Pokud se Richard odchýlil od pravého klíče a tím donutil Darkena Rahla otevřít špatnou schránku, měly být zničeny schránky spolu s Darkenem Rahlem. A to podporuje moji teorii, že se Richard naučil nazpaměť falešný klíč.“

„Možná. Řekla jsi, že si tím ještě nejsi jistá.“ Zedd si zamyšleně mnul bradu a neustále přecházel sem a tam. „Nesmíme dělat ukvapené závěry, to by byla osudová chyba.“

Nicci přikývla.

„Mluvila jsi ještě o jednom způsobu,“ připomněl jí Zedd.

Nicci přikývla a pak odříkala nejdůležitější proroctví, které jim řekl Nathan. „‚V roce cikád, až zastánce obětování a utrpení, pod praporem lidstva a Světla, nakonec rozdělí své houfce, bude to znamení, že se proroctví probudilo a blíží se rozhodující poslední bitva. Buďte pozorní, protože všechny pravé větve a jejich související odbočky vyrůstají z tohoto prorockého kořene. Z tohoto podhoubí raší jen jediný kmen. Pokud fuer grissa ost drauka nebude v této poslední bitvě vůdcem, pak svět, který se již v té době bude nacházet na prahu temnoty, padne pod nadvládu děsivého stínu.‘

Chápeš?“ zeptala se Nicci. „Ten ‚zastánce obětování a utrpení, pod praporem lidstva a Světla‘ je Jagang a Císařský řád. Dále se tam říká, že když ‚nakonec rozdělí své houfce, bude to znamení, že se proroctví probudilo a blíží se rozhodující poslední bitva‘. Rozdělil své síly. Polovina armády střeží průsmyky a druhá část se vydala na jih, aby obešla hory a napadla D’Haru. Jak to stojí v proroctví, ‚blíží se rozhodující poslední bitva‘.“

Jako na potvrzení jejích slov se za okny zablesklo a zahřmělo, až se základy Pevnosti zachvěly.

Zedd se zamračil. „Nechápu, kam tím míříš.“

„Proč Anna s Nathanem tu knihu pro Richarda vzali? Protože si špatně vyložili proroctví – mysleli, že poslední bitva je s Darkenem Rahlem. Mysleli si, že Richard potřebuje Knihu známých stínů, aby porazil Darkena Rahla v rozhodující bitvě. Našli jediný existující exemplář – alespoň si to mysleli.

Nechápeš? Bylo to příliš snadné. Richard se narodil, aby vybojoval tuhle bitvu, teď, s Jagangem a s tím, co způsobily Sestry Temnot tím, že vložily do hry schránky Ordenu. Tohle je pokračování závěrečné bitvy, která začala Darkenem Rahlem.

Myslím, že proroctví naznačuje, že se Richard naučil nesprávný klíč: ‚Buďte pozorní, protože všechny pravé větve a jejich související odbočky vyrůstají z tohoto prorockého kořene‘. Všechny pravé větve – správné klíče – vyrůstají z tohoto prorockého kořene. Říká, že ostatní rozvětvení jsou falešná. Možná obsahují nesprávné klíče.

Nedalo by se říci, že boj proti Darkenu Rahlovi bylo falešné rozvětvení? Anna a Nathan v té době ještě neměli dost informací – ještě se neodehrálo dost událostí, takže sledovali tu větev a připravovali Richarda na boj s Darkenem Rahlem a ne s Jagangem. Ale proroctví říká: ‚Pokud fuer grissa ost drauka nebude v této poslední bitvě vůdcem, pak svět, který se již v té době bude nacházet na prahu temnoty, padne pod nadvládu děsivého stínu.‘

Ten děsivý stín je moc Ordenu, uvolněná Sestrami Temnot. Chtějí zatemnit svět živých. Anna, Nathan a Richard se připravovali na nesprávnou bitvu. Až tohle je bitva, ve které má bojovat.“

Zedd se zasmušilou tváří stále přecházel. Nakonec se zastavil a otočil k ní. „Možná, Nicci. Možná. Strávila si mnohem víc času studiem proroctví než já. Možná si na to přišla.

Ale možná že ne. Proroctví, jak nás Nathan upozornil, se nedá vysvětlit způsobem, jaký jsi právě popsala. Proroctví slouží jako prostředek při komunikaci mezi proroky. Bez prorockého daru ho není možné studovat, analyzovat nebo mu porozumět.

Stejně jako Anna s Nathanem, kteří došli k mylnému závěru bez dostatečných informací, myslím, že i pro tebe je příliš brzy dělat nějaké závěry.“

Nicci přikývla a uznala jeho názor. „Doufám, že máš pravdu, Zedde – opravdu. Tohle není spor, který bych si přála vyhrát. Mluvila jsem o tom jenom proto, že si myslím, že musíme uvažovat o všech možnostech a jejich důsledcích.“

Přikývl. „Ještě něco musíme uvážit. Richard se neřídí podle proroctví. Má svou svobodnou vůli a proroctví se mu vlastně musí přizpůsobit. V případě Darkena Rahla to možná byla falešná větev, ale kdyby byl vyhrál, proroctví by si muselo najít způsob, jak se vyrovnat i s touto variantou. Zastánci proroctví by na to poukázali, aby potvrdili, že Darken Rahl byl ten pravý prorocký kořen. My se teď nacházíme na jedné z ostatních odboček a ta může být falešná. Určitě najdeš proroctví, které potvrdí, cokoliv si vymyslíš.“

„No, nevím,“ řekla Nicci a zajela si rukou do vlasů, „ale možná máš pravdu.“

Byla hrozně unavená. Potřebovala se vyspat. Možná jí to pak bude myslet jasněji. Třeba ji obavy zavedly na falešnou cestu.

„V současné chvíli nedokážeme říct s jistotou, jestli obě Knihy známých stínů, ta, kterou jsi našel, i ta, kterou se Richard naučil nazpaměť, jsou pravé nebo podvrhy.“

„Tak co budeme dělat? zeptala se Cara.

Zedd se k ní otočil. „Dostaneme Richarda zpět a on najde způsob, jak tuhle hrozbu zastavit.“

Nicci se usmála. Dokázal jí zvednout náladu i v těch nejtěžších chvílích – stejně jako Richard.

„Ale něco ti řeknu,“ dodal Zedd. „Než ta chvíle přijde, měli bychom zjistit, jestli klíč, který zná, je pravý nebo falešný.“

Nicci zavřela Knihu života a strčila si ji pod paži. „Musím si prostudovat tuhle knížku od začátku do konce. Musím zjistit, jestli je možné udělat to, o co mě Richard požádal – dostat schránky ze hry, nebo nějak jinak zrušit hrozbu.

A když se mi to nepodaří, měla bych jí znát slovo od slova, abych mohla být Richardovi užitečná, až bude hledat odpovědi.“

Zedd se jí podíval do očí. „To je pořádný kus práce. Zabere hodně času, než pochopíš tak složitou knihu, může to trvat měsíce. Jen doufám, že máme tolik času. Ale musím říct, že s tebou souhlasím. Radši bys měla hned začít.“

Nicci schovala knihu zpátky do kapsy. „To bych měla. Možná budu potřebovat nějaké další knihy. Pokud na nějaké přijdu, dám ti vědět. Podle toho, jak jsem knihu prolistovala, budu možná potřebovat pomoc s nějakými technickými záležitostmi. Když si nebudu vědět rady, obrátím se na čaroděje prvního řádu.“

„Rád ti pomohu, má milá.“

Zahrozila na něj prstem. „Ale když přijdeš na to, jak najít Richarda, měl bys mi to říct hned.“

Zeddův úsměv se rozšířil. „Dohodnuto.“

„Co když lorda Rahla nenajdeme?“ zeptala se Cara.

Oba se na ni podívali. Vzdáleným údolím se rozlehl rachot hromu. Do oken bubnoval déšť.

„Dostaneme ho zpátky,“ prohlásila rozhodně Nicci a o něčem jiném odmítla uvažovat.

„Nikdy není nic snadné,“ zamumlal Zedd.

Kapitola dvacátá šestá

I když byla Kahlan po celodenní jízdě unavená, uchvátil ji pohled na to, co se tyčilo v dálce před nimi. Za tmavým mořem vojáků Císařského řádu a nachovými stíny usazujícími se na rozlehlých pláních, se zvedala ohromná náhorní plošina, na kterou dopadaly poslední zlaté paprsky zapadajícího slunce.

Na ní se rozkládalo sídlo velikosti města. Vysoké vnější hradby zářily v soumraku. Bílý mramor, omítka a kámen převažovaly v seskupení budov nejrozmanitějších tvarů, velikostí a výšek, ozářených zapadajícím sluncem. Střechy chránily budovy před nastávající chladnou podzimní nocí, jako kdyby chtěly celé sídlo schovat pod své sukně.

Po nekonečně dlouhé době, kdy kolem sebe měla jen zachmuřené a hrozivě vyhlížející muže, kteří stále jen hledali, na kom by si vybili svou krutost, viděla konečně něco ušlechtilého, vznešeného a krásného.

Kahlan připadalo, že muži svou přítomností takové místo úplně znesvětili. Styděla se, že je mezi takovou bezbožnou chátrou, shromážděnou pod tak úžasným lidským dílem, které se nad nimi hrdě vypínalo. Pouhý pohled na tu nádheru jí rozezněl píseň v duši. Ačkoliv si nepamatovala, že by ho někdy předtím viděla, měla pocit, že už tu byla.

Všude kolem křičeli muži, hýkaly muly, odfrkovali koně, skřípaly povozy, řinčely zbraně – jako zvuky nestvůry, která přišla srovnat se zemí všechno, co mělo nějakou cenu. A zápach, který nestvůra vydávala, byl jako jedovatý oblak, který se nad nimi vznášel a upozorňoval každého v širokém okolí, jak prohnilí tito muži ve skutečnosti jsou. Jako kdyby byl takový důkaz potřeba.

Kahlan byla obklopena strážci, kteří ji celé týdny nespustili z očí. Bylo jich celkem třiačtyřicet. Kahlan je měla spočítané, aby je mohla všechny pozorovat. Dala si za úkol naučit se během cesty rozpoznávat jejich tváře a zvyky. Věděla, kteří jsou neschopní, kteří hloupí, kteří chytří a kteří ovládají své zbraně. Během jízdy se celé dny bavila tím, že studovala jejich silné a slabé stránky, plánovala a představovala si, jak každého z nich zabije.

Dosud dalšího z nich nezabila. Usoudila, že z dlouhodobého hlediska bude nejlepší, když zatím bude dělat, co se jí řekne, podvolí se a bude poslušná. Všichni muži byli varováni, že patří Jagangovi a nikdo na ni nesmí vztáhnout ruku – s výjimkou případu, kdy by jí museli zabránit v útěku.

Kahlan chtěla splynout s jednotvárným každodenním životem, aby muže, kteří ji střežili, ukolébala a začali ji brát jako neškodnou, nevýraznou a možná trochu zastrašenou osobu, aby se pro ně stala jen další z jejich nudných povinností. Měla spoustu příležitostí několik mužů zabít. Nikdy žádnou nevyužila, i když by to bylo snadné. Místo toho je nechala, aby se v její přítomnosti cítili v bezpečí, klidní, možná až znudění. Takové podcenění nebezpečí, které představovala, jí jednoho dne poslouží lépe než zbytečný útok, kterým zatím neměla šanci něco dokázat. Nepomohl by jí k útěku a jen by donutil Jaganga použít obojek – nebo přímo vlastní ruce – aby jí způsobil bolest. Nemělo smysl dávat mu k násilí další důvod.

Jediný, kdo nepolevil v ostražitosti, byl Jagang. Nepodceňoval ani ji, ani její vůli. Zdálo se, že ho baví sledovat její taktiku, dokonce i taktiku tak nezajímavou, jakou byla nečinnost. Stejně jako ona byl vyzbrojen trpělivostí. Byl jediný, kdo zůstával stále ve střehu. Kahlan měla dojem, že ví přesně, co právě dělá.

Stejně ho ignorovala. Když se pořád nic nedělo, i jeho bdělost musela časem polevit. Čekání na něco, co stále nepřichází, je únavné, i když je jasné, že to jednou přijde. Přestože věděl, že se nakonec o něco pokusí, nekonečné týdny trpělivé poslušnosti jí poskytnou moment překvapení, i kdyby jen nakrátko. Ale ten okamžik výhody může ve vhodný čas znamenat úspěch.

Občas ho ale ignorovat nemohla. Když měl špatnou náladu a rozzlobila ho – obvykle spíš pouhou přítomností než nějakým skutkem – do krve ji zbil. Dvakrát ji musely zachránit Sestry, jinak by vykrvácela. Když měl jednu ze svých opravdu odporných nálad, končívalo to obvykle mnohem hůř než bitím. Byl velice vynalézavý, pokud se týkalo týrání žen. Když byl v takové náladě, nestačilo mu jen působit bolest, ale vyžíval se v ponižování. Zjistila, že nepřestane, dokud se nerozpláče.

Plakala však jen tehdy, když už to nemohla vydržet, když prožívala příliš velkou bolest, ponížení, nebo byla tak zoufalá, že nedokázala zadržet slzy. Jagangovi se líbilo, když ji rozplakal. Nedělala to proto, že se vzdala, aby ji přestal mučit, ale jenom proto, že se dostala do stavu, kdy si prostě nemohla pomoct. A právě na to čekal.

Jindy si přivedl do stanu ženy a Kahlan musela zůstat na koberci vedle postele, kde také spávala jako jeho pes. Obvykle si přivedl nějaké ubohé zajatkyně, které mu byly po vůli. Zdálo se, že si vybírá ty, které se jeho pozornosti nejvíc obávají a pak jim ukazoval, jak být otrokyní císaře. Když usnul, Kahlan vyděšenou ženu objala a uklidňovala ji, že bude zase líp.

Možná to dělal proto, že se mu to líbilo, ale nejspíš mu o to ani nešlo. Hlavní důvod byl neustále Kahlan připomínat, co se stane, až se jí jednou vrátí paměť.

Kahlan se spoléhala na to, že se tak nikdy nestane. Vrácená paměť by znamenala její zkázu.

Teď, když dorazili do cíle, bude víc času na turnaje v Ja’La. Doufala, že od ní trochu odvedou Jagangovu pozornost. Bude ho muset doprovázet – musí mu být neustále nablízku – ale pořád to bylo lepší, než s ním být sama.

Když dojeli k císařskému stanovému městečku, bylo jí zpočátku trochu záhadou, proč ležení a zvlášť stany císaře, zůstaly tak daleko od cíle. Byli už na dohled. Stačila by ještě hodina nebo dvě a byli by na místě.

Kahlan se neptala, proč tak nenadále zastavili, ale brzy to zjistila, když přicházeli důstojníci pro rozkazy.

„Dnes v noci budou všechny Sestry v pohotovosti,“ nařídil Jagang. „Když jsme takhle blízko, kdoví jaké zlé síly na nás může protivník seslat.“

Kahlan si všimla, jak si Ulicie i Armina oddechly, když ten rozkaz zaslechly. Znamenalo to, že nestráví další noc ve stanech. Po několikatýdenním pochodu, kdy téměř každou noc obveselovaly muže ve stanech, jako trest za prohřešek proti Jagangovi, zestárly o několik let.

Bývaly velice přitažlivé, ale to bylo minulostí. Přišly o všechnu krásu, kterou měly. V očích měly prázdný pohled upřený do dáli a pod nimi tmavé kruhy. Blankytně modré oči Sestry Arminy byly neustále vylekané, jako by pořád nemohla uvěřit, že ji takový osud potkal. V obličeji se jim objevily vrásky a dodaly jim vzhled vyčerpaných stařen. Byly neustále špinavé, rozcuchané a polonahé. Občas byly samá modřina.

Kahlan nerada viděla někoho trpět, ale pro ty dvě v sobě lítost nenašla. Nebýt jich, nedostala by se do rukou muži, který se už nemohl dočkat chvíle, kdy se jí vrátí paměť a on ji přinutí nevýslovně trpět, jak fyzicky, tak psychicky. Mnohokrát jí slíbil, že až bude vědět, kdo je, oplodní ji, aby nosila jeho dítě – chlapce. Nikdy nezapomněl dodat pro ni záhadné sdělení, že až se jí vrátí paměť, teprve plně pochopí, jaký netvor pro ni ten chlapec bude.

Pokud se týkalo Kahlan, Jagang ty dvě nemohl nikdy dost potrestat.

Kromě toho, co provedly jí, Kahlan si z různých útržků a kousků informací složila dohromady celou podstatu jejich plánu a co se chystaly provést všem. Jen za to pro ně nebyl žádný trest dost přísný. Kdyby to bylo na Kahlan, prostě by je odsoudila k smrti. Kahlan nebyla příznivcem mučení. Jednoduše jen věřila, že si už nezaslouží žít. Právo na život pozbyly tím, jak uškodily jiným, a hlavně tím, co plánovaly, aby připravily o život všechny. Podle tohoto měřítka si zasloužila smrt celá armáda Řádu.

Kahlan si jen přála, aby Jaganga potkal stejný osud.

„Aspoň že se jejich armáda rozprchla,“ řekl jeden z důstojníků Jagangovi, když sesedl z koně.

Důstojníkovi chyběla polovina levého ucha. Ránu už měl zahojenou, ale nebylo možné ji přehlédnout.

„Nemají žádnou obranu,“ hlásil jiný důstojník.

„Jsem si jistý, že nahoře nechali pár lidí s darem,“ řekl Jagang, „ale ti pro nás nepředstavují žádnou překážku.“

„Hlášení zvědů říkají, že na hromadný útok je cesta vzhůru příliš úzká. Také zvedli padací most. Dostat materiál nahoru a bránit se, zatímco se budeme snažit překonat příkop, bude obtížné.

A ty velké dveře, které vedou dovnitř, jsou zavřené. Nikdo nevěří, že by se daly prorazit. Odolávaly všem útokům tisíce let. Kromě toho, zprávy od našich čarodějů říkají, že v blízkosti paláce jsou jejich magické schopnosti oslabené.“

Jagang se usmál. „Mám pár nápadů.“

Muž s useknutým uchem sklonil hlavu. „Ano, Excelence.“

Zatímco se Jagang bavil s důstojníky, všimla si Kahlan, jak táborem cválá na koních hrstka mužů. Blížili se od jihu. Na každém stanovišti hlídek muži prudce zastavili koně, prohodili pár slov se strážemi a jeli dál.

Jagang si jezdců všiml také. Hovor utichl a všichni sledovali muže, kteří projeli mezi gardisty a v oblaku zvířeného prachu seskočili z koní. Čekali na svolení předstoupit před císaře.

Na Jagangovo znamení je gardisté přivedli. Přispěchali, přestože na nich byla znát únava.

Jejich velitel, šlachovitý chlapík s tvrdým pohledem, zasalutoval.

„No,“ řekl Jagang, „co máte tak naléhavého?“

„Excelence, města ve Starém světě byla napadena.“

„Ach tak.“ Jagang jen povzdychl. „To jsou ti rebelové z Altur’Rangu. To ještě nebyli pochytáni?“

„Ne, Excelence, to nejsou rebelové – ačkoliv nám také dělají starostí. Vede je ten kovář. Bylo napadeno příliš mnoho míst najednou, než aby to mohli udělat povstalci.“

Jagang pozoroval muže podezíravým pohledem. „Která místa byla napadena?“

Muž vytáhl ze špinavé košile svitek papíru. „Tady je seznam, který jsme zatím sepsali.“

„Zatím?“ zeptal se Jagang s povytaženým obočím a rozvinul svitek.

„Ano, Excelence. Máme informace, že vlna ničení se šíří po celé zemi.“

Jagang pročítal dlouhý seznam míst. Kahlan se snažila nenápadně koutkem oka zahlédnout, co je tam napsáno. Viděla dva sloupce měst a vesnic. Na seznamu muselo být víc než pětatřicet míst.

„Nevím, co myslíte tou vlnou ničení,“ zabručel Jagang. „Tohle všechno jsou nahodilá místa. Nejsou v jedné linii, ani blízko u sebe nebo jedné oblasti Starého světa. Jsou roztroušena po celém území.“

Muž si odkašlal. „Ano, Excelence. To je právě ono.“

„Určitě měl někdo jen velké oči.“ Aby to potvrdil, zabodl silný prst do papíru. V zapadajícím slunci se zaleskly stříbrné prsteny. „Například Taka-Mar. Taka-Mar byl napaden? Tam nemohl být útok hrstky rebelů příliš ničivý. Je to opevněná vojenská základna. Je to překladová stanice pro zásobovací kolony. To místo je dokonale chráněno. Dokonce tam velí členové bratrstva Řádu. Ti by nepřipustili, aby se nějací rebelové do Taka-Maru vůbec dostali. Tohle hlášení je pravděpodobné přehnaně zveličené nějakým vystrašeným hlupákem, který se bojí vlastního stínu.“

Muž se omluvně uklonil. „Excelence, Taka-Mar bylo jedno z měst, které jsem viděl na vlastní oči.“

„No?“ zařval Jagang. „Tak co jste tam viděl? Ven s tím!“

„Cesty do města jsou ze všech směrů lemovány hromadami ohořelých lebek,“ začal muž.

„Kolik je tam lebek?“ mávl přezíravě rukou Jagang. „Tucty? Nebo stovka?“

„Excelence, nedalo se to vůbec spočítat. Přestal jsem u několika tisíc a to jsem byl teprve na začátku. Město samotné neexistuje.“

„Neexistuje?“ zamrkal Jagang překvapeně. „Jak to myslíte, že neexistuje? To není možné.“

„Bylo vypáleno do základů, Excelence. Nezůstala stát ani jedna budova. Požár byl tak ničivý, že se nedá nic zachránit. Sady na okolních stráních byly vykáceny. Pole s úrodou na míle daleko byla spálená. Půda byla zasolená. Nikdy tam nic nevyroste. Úrodná země už nikdy nebude plodit. Vypadalo to tam, jako kdyby místo zničil sám Strážce.“

„A kde byli vojáci! Co dělali?“

„Lebky na hromadách byly jejich. Obávám se, že tam skončili všichni do jednoho.“

Jagang blýskl okem po Kahlan, jako by za takovou katastrofu byla zodpovědná ona. Jeho pohled jí prozradil, že si ji s tím nějak spojuje. Zmačkal papír a otočil se zpátky k poslovi.

„A co bratři Řádu? Řekli, co se stalo a proč to nezastavili?“

„V Taka-Maru sloužilo šest Bratrů, Excelence. Byli naraženi na kůly uprostřed všech cest do města. Všichni byli staženi z kůže. Na hlavách jim byly ponechány znaky jejich postavení, aby všichni věděli, kdo to byl.

Lidé, kteří uprchli z města říkají, že útok přišel v noci. Byli vyděšení, takže jsme od nich příliš mnoho užitečných informací nezískali, jen to, že útočníci byli vojáci D’Haranské říše. To potvrdili s jistotou. Všichni ti lidé ztratili domov.

Útočníci se nesnažili povraždit prchající obyvatele, pokud se nebránili se zbraní v ruce, ale dali všem jasně najevo, že mají v úmyslu zničit celý Starý svět a každého, kdo podporuje Císařský řád.

Vojáci řekli lidem, že právě Řád a jejich víra jsou příčinou této války, a také, že zničí je i jejich zemi. Vojáci přísahali, že obyvatele Starého světa budou pronásledovat až do smrti a pak i do těch nejtemnějších zákoutí podsvětí, pokud se nevzdají učení Řádu a svých bojovných způsobů, které z takové víry pramení.“

Teprve když se k ní Jagang otočil a hřbetem ruky ji udeřil tak silně, až upadla, uvědomila si Kahlan, že se usmívá. Věděla, že dnes v noci ji zbije do krve.

Nedbala na to. Bylo skvělé poslouchat takové zprávy. Nedokázala úsměv potlačit.

Kapitola dvacátá sedmá

Nicci si přitáhla plášť těsněji k tělu a opřela se ramenem o velký kamenný zub cimbuří. Vyhlédla dolů na cestu a sledovala čtyři jezdce, jak míří nahoru k Pevnosti. Stále byli hodně daleko, ale už tušila, kdo to je.

Nicci zívla a rozhlédla se po Aydindrilu a lesích, které ho obklopovaly. Pestré barvy podzimu už začínaly blednout. Dívala se na stromy, které vyrůstaly na svazích okolních kopců, a myslela na to, jak zřetelně ohlašují změnu ročního období. Vzpomněla si na Richarda. Miloval stromy. Nicci se je taky naučila mít ráda, protože jí ho připomínaly.

Ještě z jednoho důvodu viděla stromy jinýma očima. Svědčily o plynutí času, ohlašovaly střídání ročních období, změnu vzhledu krajiny, která se teď stala i jejím světem, díky jejich spojení se vším, co četla v Knize života. Všechno bylo složitě propojené – jak fungovala moc Ordenu, a jak tato moc sloužila prostřednictvím jejího spojení se světem živých. Svět, roční období, hvězdy, fáze měsíce, to všechno byly prvky rovnice, které přispívaly k moci Ordenu a určovaly ji. Čím víc toho přečetla a čím víc poznala, tím víc kolem sebe vnímala pulzování času a života.

Zároveň s jistotou poznala, že se Richard naučil nesprávný klíč.

Zeddovi to neřekla. Zatím jí to nepřipadalo důležité. Bylo to dost obtížné vysvětlit. Nespočívalo to ani v tom, co Kniha života říkala, ale jak to říkala. Kniha byla i v jiném jazyce, nejen v horní d’haranštině. Byla psána horní d’haranštinou, ale její jazyk spojovala magie, která byla jejím prostřednictvím vyvolána. Vzorce, kouzla a postupy tvořily jen jednu složku.

V mnoha věcech jí připomněla, jak je Richard přesvědčoval o řeči symbolů a emblémů. Když to na vlastní oči viděla v Knize života, začala chápat, jak to myslel. V určitých vzorcích pomalu začínala rozeznávat linie a úhly jako jejich vlastní jazyk. A začala skutečně rozumět tomu, co Richard říkal.

Kniha života v sobě nesla poselství, které Nicci přimělo dívat se na svět živých nově – způsobem, který jí v mnohém připomínal pohled, jakým viděl Richard svět odjakživa, ve spektru vzrušení, zázraku a lásky života. Svým způsobem šlo o hluboké poznání pravé podstaty věcí, jaké ve skutečnosti jsou, a ne jaké si je lidé představují.

Částečně to bylo tím, že Kniha života neobsahovala jen aditivní, ale i subtraktivní magii, stejně jako smrt byla součástí života. Pojednávala o životě jako celku. Z toho důvodu to Nicci nemohla Zeddovi vysvětlit. Nedokázal používat subtraktivní magii. Bez této schopnosti mu chyběla podstatná část, potřebná pro pochopení Knihy života. Mohla mu vysvětlit vzorce, popsat postupy, ukázat kouzla, jenže většinu toho by vnímal jen svými omezenými schopnostmi. Přestože mohl velkou část rozumově pochopit, nemohl ve skutečnosti provést nic, co obsahovala.

Bylo to podobné jako hovořit o lásce, pochopit hloubku takového citu, pochopit, jak ovlivňuje lidi, a nikdy ji doopravdy neprožít. Bez vlastní zkušenosti to byla jen teorie bez obsahu.

Pokud necítíš magii, nepoznáš ji.

A v tom smyslu Nicci pochopila, že se Richard naučil nazpaměť falešnou kopii. Potvrdila se její slova, že pokud osoba, která vložila schránky do hry nepoužije klíč správně, budou schránky zničeny spolu s tím, kdo je vložil do hry. Ale znamenalo to víc než tento prostý fakt. Byla to komplexní a složitá povaha postupů, potřebných pro použití schránek, která dokazovala, že jejich teoretické slovní vyjádření je pouze zjednodušené a zestručněné.

Prostřednictvím postupů, uvedených v knize, mohla rychle pochopit, jak magie pracuje. Hlubší pochopení tohoto procesu jí umožnilo odhalit, jak magie, pokud je vyvolána, používá klíč k dokončení. Pochopením celého složitého systému dokázala zjistit, proč by byly schránky zničeny spolu s tím, kdo udělal osudnou chybu a použil klíč nesprávně. Magie neumožnila takový proces nedokončit.

Jako kdyby někdo hodil kámen a ten by zůstal viset ve vzduchu a nedopadl na zem. To není možné. Stejně tak i magie Ordenu má svá pravidla. A podle těchto pravidel musí zničit schránky, pokud se klíč nepoužije správně. Kámen musí dopadnout na zem.

Když Richard odříkával slova Knihy známých stínů, změnil je, aby donutil Darkena Rahla otevřít nesprávnou schránku. Ale nesprávná ta schránka byla jen podle chytré napodobeniny, která vypadala, že má podle Knihy života nějaký význam. Ve skutečnosti však byla kniha podvrh, falešný klíč. Kdyby totiž byl správný a takhle nesprávně použitý, schránky by už neexistovaly.

Falešný klíč, chytrá napodobenina, nemohla spustit moc Ordenu, která by zničila schránky. Ale pravý klíč, použitý způsobem, jakým to udělal Richard, by způsobil rozpad celé struktury kouzla a také by vzal schránky s sebou.

Koneckonců, schránky byly vytvořeny jako prostředek proti kouzlu Ohnivé kaskády. Nesprávně použít klíč znamenalo, že někdo, kdo nemá potřebné znalosti ani správný úmysl, se snaží získat přístup k moci Ordenu. V podstatě to znamenalo, že ji chce použít k jinému účelu, než kvůli kterému byla stvořená. Kniha života to vyjadřuje zcela jasně strukturou kouzla, které se samo zničí, pokud nebude správně použit klíč k jeho dokončení, podobně jako Richard zhasínal prověřovací síť, aby zachránil Nicci. Z toho vyplývalo, že se Richard naučil zpaměti nesprávný klíč.

„Co se děje?“ ozval se Zeddův hlas.

Nicci se ohlédla přes rameno a spatřila, jak se k ní rázným krokem blíží starý čaroděj. Věděla, že teď musí své úvahy odložit. Kdyby Zeddovi řekla o falešném klíči, vedlo by to jen k tomu, že by se s ní začal přít. A to by ničemu nepomohlo.

Jedině Richard potřeboval vědět, že klíč, který zná, je nesprávný.

„Čtyři jezdci,“ odpověděla Nicci.

Zedd se zastavil, vyhlédl dolů na cestu a zabručel, že je vidí.

„Vypadá to, že Tom s Friedrichem našli někoho, motat se kolem,“ řekla Cara.

„To se mi nezdá,“ řekla Nicci. „Ti dva nevypadají na zajatce. Viděla jsem záblesk oceli. Ten muž je ozbrojen. Tom by nikomu, koho by považoval za nebezpečného, nenechal zbraň. A kromě toho, poslední z nich je malá holka.“

„Ráchel?“ zeptal se Zedd a vyklonil se, aby dohlédl mezi stromy až na cestu. Nebude už dlouho trvat a zlatohnědé listí z nich opadá a přijde zima. „Myslíš, že by to mohla být ona?“

„Mám tušení, že ano,“ řekla Nicci.

Otočil se a kriticky si ji změřil. „Vypadáš hrozně.“

„Díky,“ řekla. „Přesně tohle každá žena ráda slyší.“

Nedal se odradit. „Kdy ses naposledy pořádně vyspala?“

Nicci opět zívla. „Nevím. Někdy v létě, když jsem se vrátila s tou knihou z Paláce lidu?“

Ušklíbl se nad jejím chabým pokusem o vtip. Nevěděla, proč se snaží vtipkovat. Zedd dokázal lidi rozesmát jen svým bručením. Kdykoliv řekla něco zábavného, lidé se na ni udiveně dívali jako teď Cara.

„Jak to jde?“ zeptal se.

Nicci věděla, co má na mysli. Odhrnula si vlasy, které jí ve větru poletovaly kolem obličeje. „Asi tě požádám o pomoc s hvězdnými mapami a výpočtem úhlů. Urychlí se to, když to nebudu muset dělat sama. Já se mezitím budu věnovat dalšímu překladu a problémům.“

Zedd jí něžně položil ruku na záda a jemně jí je masíroval. „Pod jednou podmínkou.“

„A to?“ zeptala se a zase zívla.

„Vyspíš se.“

Nicci s úsměvem přikývla. „Dobře, Zedde.“ Kývla bradou. „Ale nejdřív bychom měli jít dolů a přivítat naše hosty.“

Právě vycházeli z velkých dveří na zadní nádvoří Pevnosti, když jezdci projeli klenutým podchodem.

Tom s Friedrichem doprovázeli Slídiče a Ráchel. Ráchel měla nakrátko ostřihané vlasy a Slídič vypadal, že na to, že byl zraněn mečem pravdy, se těší překvapivě dobrému zdraví.

„Slídiči!“ vykřikl Zedd. „Ty žiješ!“

„No, jako mrtvej bych asi na koni neseděl.“

Cara se zasmála. Nicci se na ni podívala a uvažovala, kde se v ní najednou vzal takový smysl pro humor.

„Našli jsme je, když jsme se vraceli,“ hlásil Tom. „První lidi, který jsme po měsících spatřili.“

„Jsme rádi, že je Ráchel zase zpátky,“ přidal se Friedrich. Starší muž se na dívku zahleděl s širokým úsměvem, který dokazoval, že to myslí vážně.

Jak sklouzla z koně, Zedd chytil Ráchel do náruče, zatímco Cara držela otěže.

„Holka, začínáš být nějak těžká,“ řekl jí Zedd.

„Slídič mě zachránil,“ oznamovala Ráchel. „Byl hrozně udatný. Měli jste ho vidět. Docela sám zabil asi stovku mužů.“

„Stovku? To je tedy výkon!“

„S jedním jsi mi pomohla,“ řekl a seskočil z koně. „Jinak bych jich poslal na onen svět jenom devadesát devět.“

Ráchel zakývala nohama, nedočkavá, aby už stála na zemi. „Zedde, přinesla jsem ti něco důležitého.“

Jakmile stála, odvázala od sedla kožený vak. Donesla ho na žulový schod a rozvázala. Z otevřeného vaku se do jasného denního světla podzimního dne rozlila temnota. Nicci měla pocit, že se dívá do inkoustově černých Jagangových očí.

„Ráchel,“ řekl ohromený Zedd, „jak jsi ji získala?“

„Měl ji Samuel, který vlastní i Richardův meč. Bodnul Slídiče a mě odnesl. Tohle dal čarodějnici Šestce a Violetě, královně Tamarangu, i když teď už asi královna není.

Ani nevíte, jak je Šestka zlá.“

„Myslím, že si to dovedu představit,“ řekl jí Zedd.

Příliš ji neposlouchal, protože zvedl kožený vak, aby se podíval dovnitř.

Když se dívala na schránku Ordenu, cítila Nicci, že má srdce až v krku. Po mnoha týdnech, strávených nad knihou, která pojednávala o schránkách, bylo nečekané vidět jednu z nich na vlastní oči. Teorie byla jedna věc, ale vidět ji ve skutečnosti, bylo něco úplně jiného.

„Nemohla jsem ji tam nechat,“ řekla Ráchel Zeddovi. „Takže, když se mi podařilo utéct, sebrala jsem ji a vzala s sebou.“

Zedd jí rozcuchal krátké vlasy. „Udělala jsi moc dobře, maličká. Vždycky jsem věděl, že jsi výjimečná.“

Ráchel objala starého čaroděje kolem krku. „Šestka přinutila Violetu, aby namalovala obraz Richarda. Strašně mě vystrašilo, co dělaly.“

„V jeskyni?“ zeptal se Zedd. Když Ráchel přikývla, Zedd pohlédl na Nicci. „To mnohé vysvětluje.“

Nicci přistoupila blíž. „Byl tam Richard? Viděla jsi ho?“

Ráchel zavrtěla hlavou. „Ne. Šestka jednoho dne odešla. Když se vrátila, oznámila Violetě, že ho přivedla, ale že ho zajali vojáci Císařského řádu.“

„Císařského řádu…“ pronesl Zedd.

Nicci uvažovala, co je pro něj horší. Jestli být ve spárech čarodějnice, nebo zajatcem Císařského řádu.

Tušila, že nejhorší je to, že Richard je bez daru i meče a ještě v rukou Řádu.

Kapitola dvacátá osmá

Kahlan si přitáhla plášť těsněji k tělu a dál kráčela vedle císaře jako jeho stálá, poslušná společnice. Samozřejmě to nedělala z vlastní vůle, ale z donucení. V noci spala na koberci vedle jeho postele jako trvalá připomínka, jak skončí. Přes den mu byla stále po boku jako pes na vodítku. Jejím vodítkem byl obojek, pomocí kterého ji mohl kdykoliv přivolat k noze.

Nedokázala si představit z čeho se mohla zrodit jeho nenávist vůči ní, co mohlo vyvolat nutkavou potřebu ji potrestat za hříchy, které viděl u všech svých nepřátel. Ať už v minulosti udělala cokoliv, čím v něm takovou nenávist probudila, zasloužil si to.

Když táborem zavál studený poryv větru, Kahlan si zakryla tvář límcem pláště. Muži si zakrývali oči před prachem, který vítr zvedal. Brzy přijde zima. Kahlan věděla, že v otevřené krajině kolem náhorní plošiny, na které stál Palác lidu, nebude vůbec příjemná, ale zároveň jí bylo jasné, že Jagang se svých úmyslů tak snadno nevzdá. Byl houževnatý.

Předpokládal, že někde uvnitř je ukryta další kopie Knihy známých stínů a hodlal ji získat za každou cenu.

Na Azrithské planině pokračovaly práce podle jeho plánu. Probíhaly celý podzim, a věděla, že budou pokračovat až do zimy, a možná i celou zimu, dokud nebudou dokončeny. Půda však nesmí promrznout. Kahlan měla podezření, že tomu se Jagang bude snažit zabránit, možná rozdělá ohně, aby půda nepromrzla. Také předpokládala, že dokud bude sucho, bude možné stále kopat, i kdyby mrzlo.

Velké vnitřní dveře do paláce nebylo možné prorazit a cesta nahoru se brzy ukázala pro soustředěný útok velkého počtu mužů nedostatečná.

Jagang měl nápad, jak tuto obtížnou situaci vyřešit.

Měl v úmyslu vybudovat široký násep, který by umožnil jeho armádě dostat se až na hradby paláce, na náhorní plošinu. Řekl velitelům, že jakmile se dostanou k hradbám, použijí obléhací stroje, aby se probili dovnitř. Ale nejdřív se tam musí dostat.

Proto začala armáda za vojenským ležením v blízkosti plošiny vršit mohutný násep. Jeho šířka byla ohromující. Musel být široký ze dvou důvodů. Jednak musel vydržet masivní nápor, kterému palácová obrana nedokáže odolat. Náhorní plošina se tyčila nad Azrithskou planinou, proto bylo stejně důležité, aby tak vysoký násep měl pevné základy a vydržel i v místech, kde bude nejvyšší. Aby dosáhli až na vrchol, museli v podstatě vybudovat malou horu, opřenou o svah. A musela být dostatečně pevná.

Z místa, kde začali násep budovat, byla vzdálenost k cíli skličující. Aby po něm nakonec mohli pochodovat vojáci a dostali nahoru i materiál na obléhací stroje, nesměl být příliš příkrý.

Zpočátku se to zdálo jako šílený nápad a nesplnitelný úkol, ale je víc než udivující, co dokážou miliony mužů, kteří nemají na práci nic jiného a jsou poháněni císařem, který nehledí na jejich pohodlí ani životy. Od svítání do soumraku a někdy i za svitu pochodní, buď nosily dlouhé zástupy mužů nádoby hlíny a kamení k rostoucímu náspu, nebo kopaly potřebný materiál. Kamení se mísilo s hlínou, aby byla stavba pevnější. Další muži ji namáčeli a těžkými kůly udusávali.

Prací se účastnili skoro všichni muži v táboře. Ačkoliv to byl nadlidský úkol, práce pokračovaly rychlým tempem. Násep nezadržitelně rostl. Samozřejmě že jak se zvyšoval, rychlost klesala také vzhledem k velkému množství materiálu, který k tomu byl potřeba.

Kahlan to připadalo příznačné, že tito muži zaútočí na nádhernou mramorovou stavbu kamením a hlínou. Naplňovalo to filosofii Řádu – rýt se v hlíně, aby zničili vznešená díla.

Kahlan nedokázala odhadnout, jak dlouho může trvat, takový projekt dokončit, ale Jagang neměl v úmyslu vzdát se svého plánu, dokud neuspěje. Konec je na dohled, připomínal často důstojníkům, a od všech vyžadoval naprostou oddanost a obětování jejich spravedlivému úsilí. Byl pevně rozhodnutý zničit poslední baštu svobody.

Když sledovala pokračující stavbu, všimla si, jak se blíží jezdec na koni. Na jihu se zvedal oblak prachu od kolony zásobovacích vozů. Sledovala už celé hodiny, jak se blíží, a právě teď vjížděl první vůz do tábora.

Když zásobovací vozy konečně dorazily, Jagang si oddechl. Tak obrovská armáda vyžaduje neustálé dodávky všeho možného, ale především potravin. Na Azrithské planině se nedalo sehnat nic k jídlu. Nebyly tam ani farmy, ani stáda dobytka, ani žádná úroda. Aby udržel armádu naživu a vybudoval císařský násep až do nebetyčné výše, byl proto odkázán na neustálý přísun zásob ze Starého světa.

Posel sesedl z koně a trpělivě čekal. Jagang nakonec kývl na několik gardistů, kteří muže přivedli.

Uklonil se. „Excelence, přijel jsem se zásobami, které posílají dobří lidé z naší domoviny. Obětovali mnoho, aby se zasloužili o to, že naše udatné jednotky dostanou, co potřebují, aby porazily nepřítele.“

„Zásoby se nám určitě hodí. Všichni muži tvrdě pracují a musí být při síle.“

„Přivezli jsme také nějaké týmy hráčů Ja’La dh Jin, které se chtějí zúčastnit turnajů v naději, že jednoho dne budou moci hrát s mužstvem Vaší Excelence.“

„Co je to za týmy?“ zeptal se Jagang nepřítomně, zatímco si četl seznam, který mu posel předal.

„Většinou jsou to týmy našich vojáků z různých jednotek. Jeden patří veliteli zásobovací kolony. Cestou na sever ho doplnil muži z Nového světa. Myslí, že s nimi poskytne Vaší Excelenci výbornou podívanou.“

Jagang přikývl a četl dál. „Těm neznabohům jen prospěje, když si osvojí naše způsoby. Ja’La je dobrý způsob, jak ukázat jiným národům naši kulturu a zvyky. Odvede to jejich prostou mysl od ubohé existence, kterou všichni procházíme v tomto bezcenném životě.“

Muž se uklonil. „Ano, Excelence.“

Jagang konečně dočetl a vzhlédl. „Slyšel jsem nějaké zvěsti. Je ten tým zajatců tak dobrý, jak se proslýchá?“

„Všem nahánějí hrůzu, Excelence. Porážejí týmy, o kterých si všichni mysleli, že jsou neporazitelní. Nejdřív to vypadalo, že jim jen přeje štěstí. Ale už si to nikdo nemyslí. Mají útočníka, o kterém se říká, že je nejlepší ze všech.“

Jagang jenom zavrčel. „Nejlepšího mám ve svém týmu.“

Muž pokorně sklonil hlavu. „Ano, Excelence. Samozřejmě.“

„A jaké přinášíte zprávy z domova?“

Muž zaváhal. „Excelence, obávám se, že mám samé znepokojivé zprávy. Zatímco se ve Starém světě připravovaly k odjezdu další vozy, došlo k útoku a všechno bylo zničeno. Všichni rekruti, kteří měli být posláni na sever se zásobami, aby posílili naše řady… ehm, bohužel, Excelence, byli povražděni. Jejich hlavy byly naraženy na kůly podél cesty. Řada těch kůlů vedla z jednoho města do druhého. Obě města byla do základů vypálena. Velký počet měst, stejně jako lesy a pole, zachvátily požáry. Ohně jsou mohutné, a když vane správný vítr, je cítit kouř daleko na sever. Je těžké přesně zjistit, co se děje, až na to, že útoky provádí vojáci z Nového světa.“

Jagang pohlédl na Kahlan. Domnívala se, že se na ni dívá proto, aby zjistil, jestli se bude zase usmívat jako posledně. Nepotřebovala se usmívat. S kamennou tváří se radovala v duchu. Provolávala slávu těm neznámým mužům, kteří daleko odtud začínali znepokojovat Jaganga, zkázou, kterou působili.

Téměř stejně špatná jako zkáza v domovině byla rychlost, jakou se zprávy šířily ležením. Útoky ve vlasti vojáky znepokojovaly, protože vždycky považovali Starý svět nejen za nenapadnutelný, ale hlavně za nepřemožitelný. Jak se zvěsti šířily, získávaly na závažnosti. Za šíření těchto poplašných zpráv dal už Jagang popravit hodně mužů. Protože s muži nepřišla do styku – většina jich ji ani neviděla – nevěděla, jestli popravy pověsti umlčely, ale dost o tom pochybovala. A jestli zprávy o takových věcech vyvedly z míry vojáky, dovedla si Kahlan představit, jaký strach musely vzbudit mezi obyvateli Starého světa. Zatímco jejich armáda byla daleko a dobývala svět, zůstali obyvatelé bez ochrany.

„Zprávy říkají, Excelence, že nájezdníci ničí všechno, na co přijdou. Pálí úrodu, vybíjejí stáda dobytka, ničí mlýny, boří přehrady a obrací v trosky všechny řemeslnické dílny, které vyrábí věci pro naše ušlechtilé cíle a šíření víry Řádu.

Zvlášť tvrdě jsou pronásledováni ti, kteří podporují náš lid tím, že ho učí způsobům Řádu – ti, kteří jim vštěpují potřebu obětovat se pro naše úsilí rozdrtit bezbožníky ze severu.“

Jagang působil navenek klidně, ale Kahlan i důstojníci, kteří ho sledovali, věděli, že uvnitř něho to vře.

„Existuje nějaká představa, kdo pronásleduje naše učitele a Bratry? Nějaká určitá jednotka nepřátel?“

Muž znovu sklonil hlavu. „Excelence, s politováním vám musím oznámit, že všichni naši učitelé a Bratři, kteří byli zavražděni, když se snažili šířit myšlenky Stvořitele a Řádu, měli… uřezané pravé ucho.“

Jagang zrudl vzteky. Kahlan viděla, jak mu pracují čelistní svaly, když zaskřípal zuby.

„Myslíte, že to můžou být stejní muži, kteří nás obtěžovali cestou do Středozemí, Excelence?“ zeptal se jeden z gardistů.

„No jistě!“ zařval Jagang. „Chci, abyste s tím něco udělali,“ řekl a otočil se na důstojníky. „Rozumíte?“

„Ano, Excelence,“ řekli jako jeden muž, sklonili hlavy a zůstali stát.

„Tohle řádění musí přestat. Potřebujeme stálé dodávky zásob. Už se blížíme k vítěznému konci téhle války. Nedovolím, aby bylo naše dosavadní úsilí zmařeno. Rozumíte?“

„Ano, Excelence,“ ozvali se důstojníci zase sborem a dál hleděli do země.

„Tak se do toho dejte – všichni!“

Když muži odešli splnit rozkaz, Jagang vyrazil ven ze svého chráněného stanového městečka mezi mužstvo v táboře. Kahlan ucítila prudkou bolest, jak ji pomocí obojku popohnal, aby se držela vedle něho. Kolem Jaganga se jako vždy utvořila eskorta ozbrojených gardistů.

Kapitola dvacátá devátá

Richard vyhlížel přes zamřížovaný otvor své klece, zatímco vůz drncal rozlehlým ležením.

„Rubene, vidíš to?“ zeptal se Johnrock. Rukama svíral mříže a smál se jako dítě tomu, co viděl.

Richard se na něj ohlédl. „To je tedy pohled,“ souhlasil.

„Myslíš, že je tu někdo, kdo nás může porazit?“

„Čekám, že to brzy zjistíme,“ řekl Richard.

„Řeknu ti, Rubene, že rád rozbiju pár hlav mužům z císařova týmu.“ Vrhl na Richarda postranní pohled. „Myslíš, že když porazíme císařský tým, nechají nás jít domů?“

„To myslíš vážně?“

Muž vyprskl smíchy. „To byl žert, Rubene.“

„Hodně ubohej,“ poznamenal Richard.

„Asi jo,“ uznal s povzdechem Johnrock. „Stejně všichni tvrdí, že císař má nejlepší hráče. Nechci už znovu zažít rány bičem.“

„Mně to taky jednou bohatě stačilo.“

Strčili je do stejné klece už v Tamarangu. Johnrocka zajali dřív než Richarda. Byl to statný muž, mlynář z jižního výběžku Středozemí. Než jeho vesnicí projela kolona zásobovacích vozů, přijeli patrolující vojáci a usoudili, že díky urostlé postavě by mohl být výbornou posilou týmu.

Richard neznal Johnrockovo skutečné jméno. Prohlásil, že mu každý říká Johnrock. Richarda znal jako Rubena Rybnika. I když byl Johnrock jeho spoluvězeň, nepovažoval Richard za bezpečné prozradit mu své pravé jméno.

Johnrock řekl Richardovi, že zpřelámal hnáty třem vojákům, kteří se ho snažili zajmout, než ho srazili k zemi. Richard mu prozradil jen to, že na něj mířily stovky šípů a tak se vzdal. Johnrocka to trochu vyvedlo z míry, protože to považoval za nedostatek odvahy.

Navzdory svému poněkud potrhlému úsměvu, který měl ve tváři velmi často, a navzdory okolnostem, měl Johnrock bystrý úsudek a analytické myšlení. Richarda si oblíbil, protože byl jediný, kdo ho nepovažoval za hlupáka a ani s ním tak nejednal. Johnrock nebyl hloupý.

Nakonec přehodnotil své mínění o Richardově statečnosti a požádal, jestli by mohl být jeho pravé křídlo v Ja’La. Nebyl to moc oblíbený post, protože pravý křídelní útočník byl vystaven útokům soupeřů. Johnrock si ho vybral hlavně proto, že mu umožňoval rozbíjet hlavy vojáků Řádu, a to ho ohromně bavilo. Přestože byl vysoký a mohutný, byl i rychlý, a toto spojení z něj dělalo skvělé pravé křídlo. Během hry se rád pohyboval blízko Richarda, takže viděl, jak projevuje na hřišti svůj hněv a to způsobem, který soupeři nečekali. Tvořili spolu při hře hrůzu nahánějící dvojici. I když to nikdy neřekli nahlas, oba věděli, že vítají možnost trochu se pomstít těm, kteří je zajali.

Vojenské ležení se zdálo nekonečné. Richard byl znechucen, když viděl, kde jsou – na Azrithské planině kolem Paláce lidu. Už ho přestalo bavit dívat se, tak si sedl, opřel se zády o mříže a ruce si položil na kolena.

Cítil úlevu, že armáda D’Hary je rozptýlená a daleko odtud, protože by byla úplně zbytečně zničena. Jednotlivé oddíly měly zatím dost času dostat se do Starého světa a zřejmě tam už působily nedozírné škody.

Richard doufal, že se drží jeho plánu – podnikat rychlé a nelítostné útoky, držet se odděleně, útočit po celém Starém světě a nikoho nešetřit. Chtěl, aby se nikdo ve Starém světě necítil v bezpečí. Museli na vlastní kůži pocítit důsledky války, která pramenila z jejich víry.

Muži v táboře sledovali projíždějící vozy se zásobami. Zdálo se, že je vítají s nadšením, zřejmě kvůli potravinám, které přivážely. Richard doufal, že dostanou své příděly. Protože věděl, jaké rozkazy vydal, byla to pravděpodobně poslední zásobovací kolona, která ze Starého světa odjela. Bez zásob, na Azrithské planině a se zimou na krku, bude Jagangova armáda prožívat nečekaně těžké časy.

Téměř každý muž, který byl dost blízko, nahlédl do Richardovy klece, aby se na něj podíval. Předpokládal, že se sem už donesly zvěsti o něm a jeho Ja’La týmu. Už cestou, když hráli s nějakými týmy, zjistil, že je jejich pověst předběhla. Vojáci byli nadšení fandové hry a těšili se na turnaje, zvlášť když se dozvěděli, že přijel i Richardův tým – nebo Rubenův tým, jak se oficiálně nazýval. Mužstvo vlastně patřilo veliteli s hadím tetováním na polovině tváře. Kromě zajatých žen neměli muži žádnou zábavu. Richard se na to snažil nemyslet, protože ho to vždycky rozčílilo, a dokud byl zavřený v kleci, nemohl s tím nic dělat.

Jednoho dne, po obzvlášť nelítostné hře, kterou lehce vyhráli, se mu Johnrock přiznal, že moc nechápe, proč se Richard nechal tak snadno zajmout. Richard mu nakonec řekl pravdu, jenže Johnrock mu nevěřil. Richard mu tedy poradil, ať se někdy zeptá velitele. Nakonec mu to velitel potvrdil. Johnrock si velice cenil svobody a byl přesvědčený, že za ni stojí bojovat. A tehdy požádal Richarda, jestli by mohl být jeho pravým křídelním útočníkem.

Jak předtím Richard dával průchod své zuřivosti prostřednictvím meče pravdy, teď ji všechnu soustředil do broku a hry. Dokonce i jeho vlastní spoluhráči, přestože byli rádi, že ho mezi sebou mají, se ho trochu báli. Až na Johnrocka. Ten se Richarda nebál. Hrál se stejným zápalem jako Richard – jako by to byla hra na život a na smrt.

A pro některé soupeřící týmy Císařského řádu, kteří o sobě měly vysoké mínění, také byla. Nebylo nic neobvyklého, když byli hráči, převážně soupeři, vážně zraněni nebo dokonce během hry usmrceni. Jeden muž z Richardova týmu také během hry zemřel. Když nedával pozor, zasáhl ho do hlavy těžký brok a zlomil mu vaz.

Richard si vzpomněl, jak se s Kahlan procházeli ulicemi Aydindrilu a dívali se na děti, které hrály Ja’La. Richard vyrobil lehčí míčky a vyměnil je za tvrdé broky. Nechtěl, aby se děti při hře zranily. Teď všechny děti Aydindril opustily.

„Vypadá to, že jsme na špatném místě, Rubene,“ pronesl Johnrock tichým hlasem, když otvorem v kleci dál sledoval tábor. Znělo to od něj nezvykle sklesle. „Velice špatném místě pro otroky.“

„Jestli se považuješ za otroka, tak jsi otrok,“ řekl Richard.

Johnrock se na něj zahleděl. „Tak tedy nejsem otrok, Rubene.“

Richard přikývl. „Tak to máš dobrý, Johnrocku.“

Zase se vrátil k pozorování nekonečného vojenského ležení, kterým pomalu projížděli. Nic podobného asi v životě ještě neviděl. Richard si vzpomněl, jak byl udiven a ohromen, když poprvé opustil rodné hartlandské lesy a objevil svět za nimi.

„Pojď se podívat,“ řekl Johnrock.

Richardovi se moc nechtělo. „Co tam je?“

„Spousta mužů – vojáků – ale jsou jiní než ostatní. Všichni vypadají stejně, mají mnohem lepší zbraně a jsou disciplinovaní. Jsou to pořádní chlapi. Na první pohled nelítostní a každý jim uhýbá z cesty.“

Johnrock se ohlédl na Richarda. „Vsadím se, že je to císař, který se na nás přišel podívat – na vyzyvatele jeho týmu v turnaji. Podle toho, co jsem slyšel, tak si myslím, že ten chlap, co ho chrání tolik gardistů, je sám Jagang.“

Richard se šel podívat. Chytil se mříží a tvář přitiskl k malému otvoru, aby lépe viděl na stráže a jejich velitele.

„Vypadá to na císaře Jaganga, máš pravdu,“ řekl Richard.

Císař se díval jinam, na jiné týmy, složené z vojáků Císařského řádu. Ti samozřejmé nebyli zavřeni v klecích. Jagang sledoval, jak hrdě kráčí a nesou vlajky svých týmů.

A pak ji spatřil. „Kahlan!“

Otočila se za hlasem a hledala, odkud přišel. Richard svíral mříže tak pevně, že je téměř ohnul. I když nebyla daleko, uvědomil si, že ho přes okolní hluk asi neslyší. Muži kolem nadšeně vítali procházející týmy hráčů Ja’La.

Dlouhé vlasy jí spadaly přes plášť. Richard si pomyslel, že mu srdce vyskočí z hrudi, jak prudce mu bilo.

„Kahlan!“

Natočila se k němu víc.

Jejich oči se setkaly. Hleděl přímo do jejích zelených očí.

Když se Jagang začal otáčet, okamžitě obrátila pohled tam, kam se díval on. Úplně se odvrátila.

A pak zmizela, pohlcená hradbou mužů, vozů, koní a stanů.

Richard se opřel o stěnu klece a prudce oddechoval. Johnrock se posadil vedle něj. „Rubene – co se stalo? Vypadáš, jako kdybys právě zahlédl nějaký přízrak.“ Richard jen zíral před sebe a prudce dýchal. „Byla to má žena.“

Johnrock se zachechtal. „Chceš říct, že jsi viděl ženskou, kterou bys chtěl, až vyhrajeme? Velitel říká, že si ňákou budeme moci vybrat, když porazíme císařův tým. Už víš, která to bude?“

„Byla to ona…“

„Rubene, vypadáš, jako by ses právě zamiloval.“ Richard si uvědomil, že se jako blázen usmívá od ucha k uchu.

„Byla to ona. Žije. Johnrocku – přál bych ti, abys ji mohl vidět. Je naživu. Vypadá pořád stejně. Drazí duchové, byla to Kahlan. Byla to ona.“

„Hele, Rubene, měl by ses uklidnit, jinak to s tebou praští dřív, než budeme mít příležitost rozbít pár hlav.“

„Budeme hrát s císařským týmem, Johnrocku.“

„Abychom tu možnost dostali, musíme nejdřív vyhrát všechny zápasy.“

Richard ho už ale neposlouchal. Bláznivě se smál a nemohl přestat. „Byla to ona. Je naživu.“ Richard objal Johnrocka a pevně ho stiskl. „Je naživu.“

„Když říkáš, Rubene.“

Aby trochu uklidnila bušící srdce, snažila se Kahlan zhluboka dýchat. Nechápala, z čeho je tak rozrušená. Neznala toho muže v kleci. Jak ten vůz projížděl kolem, jen krátce zahlédla jeho tvář, ale z nějakého důvodu ji jeho pohled zasáhl přímo do srdce.

Když ten muž vykřikl její jméno podruhé, Jagang vypadal, že něco zaslechl. Kahlan se otočila, aby neměl žádné podezření. Nevěděla, proč se jí to zdálo tak důležité.

Nebyla to pravda. Věděla proč. Důvodem byl ten muž v kleci. Pokud ji znal, Jagang mu mohl ublížit a možná ho i zabít.

Ale bylo v tom i něco víc. Ten muž ji znal. Musel být nějak spojen s její minulostí. S minulostí, kterou chtěla nechat pohřbenou.

Když ale hleděla do jeho šedých očí, všechno se v té chvíli změnilo. Její odmítavý postoj k minulosti se zhroutil. Už nechtěla, aby zůstala navěky zapomenutá. Náhle chtěla vědět všechno.

Pohled v šedých očích toho muže byl tak působivý – plný něčeho důležitého, hlubokého – až pochopila, jak je její život významný.

V tu chvíli se rozhodla, že se musí dozvědět, kdo je. Bez ohledu na následky, musí znát pravdu za každou cenu. Musí dostat zpět svůj život. A dozvědět se pravdu byl jediný způsob, jak toho docílit.

Jagang mohl splnit své hrozby, co jí udělá, ale náhle pochopila, že ve skutečnosti se mu podařilo ji vystrašit, aby se vzdala svého života, své vůle a existence… aby ji mohl plně ovládat. Hrozbami, co jí udělá, až zase bude vědět, kdo je, ji úplně zotročil. Když se podřídila jeho vůli, tak jen proto, že se vzdala své.

Takhle uvažovat už si dál nemohla dovolit. Její život znamenal mnohem víc. Mohla být jeho zajatkyní, ale nesmí se stát jeho otrokyní. Otroctví bylo stavem mysli. Ona nebyla otrokyně.

Nevzdá se své vlastní vůle. Získá zpět svůj život. Patřil jen jí a dostane ho zpátky. Nic z toho, co Jagang udělá nebo čím ji pohrozí, jí ho nemůže vzít.

Kahlan cítila, jak se jí po tváři kutálí slza radosti.

Ten muž, kterého si ani nepamatovala, jí právě dal vůli bojovat o svůj život. Vlil jí do žil novou sílu. Jako by se od chvíle, kdy ztratila paměť, poprvé opravdu nadechla.

Přála si, aby mu mohla poděkovat.

Kapitola třicátá

Nicci spěchala rozlehlými chodbami Paláce lidu za Carou, Nathanem a oddílem gardistů. Kdykoliv někdo oslovil Nathana „lorde Rahle“, cuklo to s ní. Věděla, že takové opatření bylo nutné, ale pro ni byl lord Rahl jedině Richard.

Dala by všechno, kdyby zase mohla vidět jeho šedé oči. Tady v paláci ho cítila všude kolem sebe. Domnívala se, že to způsobuje kouzlo, do jehož tvaru byl palác vybudován. Byl určen lordu Rahlovi. A pro ni byl Richard jediný lord Rahl.

Věděla, že ostatní to cítí stejně. Cara určitě. Když byla s Carou sama, což bylo dost často, rozuměly si beze slov. Obě cítily stejný stesk, a obě chtěly, aby se Richard vrátil.

Cara šla první a vedla je sítí postranních chodeb ke kovovému schodišti, jehož konec se ztrácel vysoko nad nimi. Když vyšli nahoru, otevřela dveře. Na vyhlídkové terase je uvítalo chladné svítání. Nacházeli se na vnějších hradbách na kraji náhorní plošiny a připadalo jim, že stojí na konci světa.

Dole pod nimi se jako tmavé moře rozprostírala až k obzoru armáda Císařského řádu.

„Už víš o čem jsem mluvil?“ řekl Nathan, když se postavil vedle ní a ukázal do dálky. Nejdřív měla problém něco rozeznat, ale pak se ukázalo, co to je.

„Máš pravdu,“ řekla. „Vypadá to jako násep. Myslíš, že opravdu dokážou postavit násep až sem?“

Nathan chvíli pozoroval staveniště. „Nevím, ale řekl bych, že když se Jagang pustil do tak obtížného úkolu, znamená to, že má důvod věřit, že ho dokáže dotáhnout do konce.“

„Jestli se jim podaří vybudovat takhle široký násep až sem,“ řekla Cara, „tak máme problém.“

„Spíš budeme mrtví,“ řekl Nathan.

Nicci pozorovala činnost mužů a vzdálenost od místa prací. „Nathane, jsi Rahl. Tohle místo zesiluje tvé magické schopnosti. Měl bys dokázat seslat tam dolů čarodějnický oheň a vyhodit tu věc do vzduchu.“

„Uvažuji o tom,“ potvrdil. „Mám dojem, že tam dole jsou Sestry, které mají štíty, aby nám tady nahoře zabránily něco takového udělat. Ještě jsem to nevyzkoušel. Chci počkat, až se dostanou dál, až přestanou být ostražití. Potom udeřím a budu mít rozhodně větší šanci způsobit jim mnohem rozsáhlejší škody. Kdyby se mi povedlo zničit jim ho teď, neměli by moc velké ztráty. Počkám, až do té stavby vloží daleko víc času a práce.“

Nicci se na vysokého proroka zadívala. „Nathane, jsi pěkně prohnaný.“

Usmál se tím typickým rahlovským úsměvem. „Radši bych slyšel důmyslný.“

Nicci se vrátila k pozorování vojenského ležení za rostoucím náspem. Rozkládalo se v takové vzdálenosti, která by obráncům s darem poskytla dostatek času reagovat na útok. Nicci strávila s Jagangovou armádou dost dlouhou dobu, aby věděla, jak uvažují. Znala všechny úrovně ochrany, které důstojníci a čarodějové se Sestrami Temnot vytvoří kolem celé armády za pomoci magie.

„Podívejte,“ řekla a ukázala do dáli. „Vypadá to, že přijela kolona zásobovacích vozů.“

Nathan přikývl. „Brzy přijde zima. Armáda tu zřejmě zůstane, a proto bude potřebovat spoustu zásob, aby vojáci zimu přežili.“

Nicci uvažovala, co by se dalo dělat, ale usoudila, že odtud jen velmi málo. „No, Richard poslal armádu na jih do Starého světa, aby kromě jiného útočila i na jejich zásobovací kolony. Doufejme, že se jí bude dařit a úkol splní. Kdyby tihle muži zemřeli hlady, vyřešilo by to naše problémy. Mezitím budu přemýšlet o tom, co ještě můžeme udělat, abychom jim s tím umíráním pomohli.“

Odvrátila se od depresivního pohledu na tábor a vozy se zásobami, které přivážely těmto mužům, co potřebovali, aby tu mohli zůstat a obléhat palác.

„Pojď,“ řekla Nathanovi. „Musíme se vrátit, ale ještě než odejdu, chtěla bych se tu porozhlédnout.“

Nathan je provedl palácem až do tmavých prostorů pod ním, které většina lidí nikdy neviděla. I tady byly prosté, ale vkusné sály, buď z leštěného kamene nebo obložené dřevem. Byly propojeny soukromými chodbami, užívanými lordem Rahlem a jeho lidmi.

Nicci přišla do Paláce lidu, aby se podívala do Zahrady Života. Poté chtěla zkontrolovat, jak daleko je Berdine a jak si vede Nathan. Chtěli se jí svěřit se svými problémy. Moc se jí nechtělo, ale nakonec se přinutila trpělivě je vyslechnout.

Poté, co se znovu podívala na místo, kde byly uloženy schránky Ordenu, byla příliš rozrušená, aby se mohla plně soustředit na to, co jí říkají. Tentokrát viděla Zahradu Života jinak – jako místo, kde Darken Rahl schránky otevřel a kde byly uložené. Všímala si její polohy, množství světla, vztah k mapám hvězdné oblohy a dráhy Slunce a měsíce a oblasti, kde bylo kouzlo vyvoláno.

Od té doby, co přeložila Knihu života, viděla Nicci Zahradu Života v jiném světle. Viděla ji v souvislosti s magií Ordenu, a jak byla využita. Získala tak cennou představu o posledním místě, kde byly schránky použité. To jí pomohlo odpovědět na některé otázky a potvrdilo některé závěry, ke kterým došla.

Nathan se zastavil u dveří, před kterými stála stráž. Gestem je vyzval, aby dveře otevřeli. Za nimi stála stěna z bílého kamene, která vypadala, že je částečně roztavená.

„Už jsi tu byl?“ zeptala se proroka.

„Ne,“ připustil. „V mém věku se snažím hrobkám, co nejvíc vyhýbat.“

Nicci překročila nízkou zídku a pak se přikrčila u nízkého otvoru. „Počkej tady,“ řekla Caře, která se už chystala za ní.

„Určitě?“

„Bude tam magie.“

Cara pokrčila nos, jako by ucítila kyselé mléko, a rozhodla se počkat venku s prorokem.

Nicci vyslala jiskru Hanu k louči v držáku na stěně. I po tolika letech se rozsvítila. Rozhlédla se kolem sebe a viděla, že velká komnata s klenutým stropem je postavena z růžové žuly. Podlaha byla z bílého mramoru. Na stěnách kolem dokola viděla tucty a tucty zlatých váz, umístěných pod pochodněmi. Nicci je mimoděk spočítala. Padesát sedm. Zdálo se jí, že to číslo má nějaký význam. Možná vázy a louče představovaly věk muže v rakvi uprostřed místnosti.

Místo působilo znepokojivě, a to nejen proto, že to byla krypta. Přejela prstem po symbolech vytesaných do žuly těsně pod vázami. Slova, která se táhla celou hrobkou a kolem zlaté rakve, byla psána horní d’haranštinou. Nápis byl návodem synovi, jak se dostat do podsvětí a zase zpět. Docela dobré dědictví.

Taková kouzla obsahovala subtraktivní magii. To byl také důvod, proč se stěny tavily. Kamenné obložení krypty tento proces hodně zpomalilo, ale nezastavilo ho úplně.

„Tak co?“ zeptal se Nathan a strčil hlavu do nízkého otvoru. „Napadá tě něco?“

Nicci vylezla ven a oprášila si ruce. „Já nevím. Myslím, že bezprostřední nebezpečí nehrozí, ale jedná se o temné síly, takže se můžu mýlit. Myslím, že nejlepší bude, uzavřít to tu trojím zaříkáváním.“

Nathan zamyšleně přikývl. „Chceš to udělat? Spoutat to subtraktivní magií?“

„Raději to udělej ty. Ty jsi Rahl. Bude to mnohem účinnější. I kdybych použila subtraktivní magii, tohle obsahuje obě složky a vytvořil to Rahl. Taková síla může prolomit každé zaříkávání, které bych tu vytvořila oslabena ochranným kouzlem paláce.“

Chvíli o tom uvažoval. „Hned se o to postarám.“ Nathan vrhl pohled směrem ke kryptě. „Máš tušení, co způsobilo, že se to kouzlo propaluje ven?“

„Hádám, že se aktivovalo tím, že v Zahradě Života byla otevřena jedna ze schránek Ordenu. Domnívám se, že to vyvolalo následnou reakci. Kouzlo ještě není dostatečně aktivní, abych dokázala určit účel subtraktivního prvku, ale slova vyrytá na rakvi a stěnách naznačují, že jako celek mělo být použito, aby pomohlo k získání moci Ordenu, takže poté, co se ocitlo v působení jeho jedinečné moci, reagovalo na ni.“

Nathan zamyšleně přikývl. „Dobře. Provedu trojí zaříkávání a pohlídám to.“

„Musím se vrátit. Ale zase se tu ukážu, abych zkontrolovala, jestli nemáte nějaké zprávy o Richardovi, a abych se podívala, jak armáda postupuje se stavbou náspu.“

„Řekni Zeddovi, že mám všechno pevně v rukách a nepřítele sleduju.“

Nicci se usmála. „Vyřídím.“

Celou cestu zpátky palácem s Carou po boku Nicci usilovně přemýšlela. Nevěděla, co má dělat. Ze všech stran se valily problémy. Většina z nich byla nejasná. Neměla nikoho, s kým by si o nich mohla promluvit. Zedd mohl s něčím pomoci, zatímco s Carou mohla probrat jiné věci.

Ale Richard byl jediný, kdo dokázal pochopit způsoby, jakými ona teprve teď začínala chápat základní věci. Richard ji vlastně seznámil s pojmem tvůrčí magie. Stále měla v živé paměti jejich rozhovor. Byl to jeden z mnoha určujících momentů s Richardem.

Měla ale také informace, které Richard potřeboval znát. Přinejmenším jí dělaly starosti věci, které se týkají jeho a schránek Ordenu. Dalo by se říci, že rozdmýchal oheň pod ingrediencemi, které nebyly nebezpečné, ale už se začínaly vařit a bublat a mohly se velice záludně spojit, pokud něco nepodnikne.

Existovala o tom i proroctví, kterým si jako laik netroufala porozumět. A znala také proroctví, o kterých si myslela, že jim rozumí moc dobře, a nedokázala je přehlížet.

Především to bylo proroctví, které říkalo, že „v roce cikád“ – což bylo právě teď – „až zastánce obětování a utrpení, pod praporem lidstva a Světla, nakonec rozdělí své houfce“ – což Jagang udělal – „bude to znamení, že se proroctví probudilo a blíží se rozhodující poslední bitva. Buďte pozorní, protože všechny pravé větve a jejich související odbočky vyrůstají z tohoto prorockého kořene. Z tohoto podhoubí raší jen jediný kmen.“ Teď nastal čas úspěchu nebo selhání, chvíle, která navždy rozhodne o budoucnosti. „Pokud fuer grissa ost drauka nebude v této poslední bitvě vůdcem, pak svět, který se již v té době bude nacházet na prahu temnoty, padne pod nadvládu děsivého stínu.“

Tohle proroctví, jak začínala tušit, bylo spojeno se schránkami Ordenu, jen ještě nechápala jak. Čas od času jí připadalo, že je těsně před branami pochopení, ale dovnitř nikdy nepronikla. Těsně pod povrchem toho proroctví bylo něco, co věděla, že představuje klíč.

Současně cítila, že se události vrší jedna na druhou a ona musí něco udělat, než se vymknou kontrole. Věděla, že každým dnem se jim uzavírají další možnosti. Sestry Temnot je tím, že vložily schránky do hry, připravily o možnost použít moc Ordenu k původnímu účelu – jako opatření proti zažehnutí událostí Ohnivé kaskády. A protože kouzlo Ohnivé kaskády bylo narušeno chimérami, rychle ztráceli schopnost účinně ovládat dar, aby napravili napáchané škody.

Nedokázala odhadnout, jak dlouho ještě budou ovládat dar, potřebný k překonávání překážek, které se jim postaví do cesty.

Současně pro ni Kniha života dostala význam, jaký si vůbec nedovedla představit. Přečetla si také několik poměrně nesrozumitelných knih, které jí Zedd vyhledal, týkajících se teorie Ordenu. Ty také přispěly k hlubšímu pochopení, jenže jí zároveň otevřely prostor k ještě závažnějším otázkám.

Nicci se náhle s leknutím zastavila. „Co to bylo?“

„Vyzvánění k zasvěcení,“ řekla Cara, kterou Niccina reakce trochu vyvedla z míry.

Nicci pozorovala, jak se lidé začínají scházet před čtvercovým prostranstvím pod otevřeným nebem s kamennou fontánou uprostřed.

„Možná bychom se tu mohly chvíli zdržet na zasvěcení,“ navrhla Cara. „Občas to pomůže, když máš starosti. A ty teď starosti určitě máš.“

Nicci se na Mord-Sithu zamračila a podivila se, jak může vědět, že má starosti. Pak ale usoudila, že to asi není těžké poznat.

„Nemám čas tu zůstat na zasvěcení,“ řekla Nicci. „Musím se vrátit a všechno promyslet.“

Cara s ní zjevně nesouhlasila. Ukázala rukou ke kašně.

„Myslet na lorda Rahla může pomoci.“

„Myslet na Nathana mi nepomůže. Je mi jedno, že si všichni myslí, že Nathan je lord Rahl. Pro mě je to pořád Richard.“

Cara se usmála. „Já vím. Přesně to jsem měla na myslí.“ Vzala Nicci pod paží a táhla ji k fontáně. „Pojď.“

Nicci se na ni chvíli zadívala a pak řekla: „Myslím, že neuškodí se na chvíli zastavit a vzpomenout na Richarda.“

Cara přikývla a v tu chvíli vypadala velice moudře. Jak kráčela k fontáně lidé před Mord-Sithou uctivě ustupovali. Nicci si všimla, že v tmavé vodě plují rybky. Než si to uvědomila, klečela vedle Cary a čelem se opírala o podlahu.

„Mistře Rahle, provázej nás,“ začalo jednohlasně odříkávat shromáždění. „Mistře Rahle, uč nás. Mistře Rahle, ochraňuj nás. Žijeme ve světle tvé přítomnosti. Ve tvém milosrdenství nacházíme útočiště. Koříme se před tvou moudrostí. Žijeme pouze, abychom sloužili. Naše životy patří tobě.“

Nicci se přidala k ostatním a chodbami paláce zněl společný hlas. Slova Mistře Rahle a Richarde jí splývala v jedno.

Jak spolu s ostatními tiše odříkávala slova zasvěcení, téměř proti její vůli se Nicciny myšlenky uklidnily.

„Mistře Rahle, provázej nás. Mistře Rahle, uč nás. Mistře Rahle, ochraňuj nás. Žijeme ve světle tvé přítomnosti. Ve tvém milosrdenství nacházíme útočiště. Koříme se před tvou moudrostí. Žijeme pouze, abychom sloužili. Naše životy patří tobě.“

Splynula se slovy. Slunce ji hřálo do zad. Zítra nastane první zimní den, ale uvnitř paláce lorda Rahla bylo slunce teplé, stejně jako nahoře v Zahradě Života. Zdálo se zvláštní, že Darken Rahl a jeho otec Panis, kteří byli dříve mistři Rahlové, udělali z tohoto místa sídlo zla.

Uvědomila si však, že je to jenom místo, nic víc. Záleželo na člověku. Člověk byl tím určujícím prvkem. Člověk udával tón, který ostatní následovali, ať už byl správný nebo špatný. Zasvěcení bylo svým způsobem formální vyjádření této představy.

„Mistře Rahle, provázej nás. Mistře Rahle, uč nás. Mistře Rahle, ochraňuj nás. Žijeme ve světle tvé přítomnosti. Ve tvém milosrdenství nacházíme útočiště. Koříme se před tvou moudrostí. Žijeme pouze, abychom sloužili. Naše životy patří tobě.“

Slova zněla Nicci v mysli. Richard jí tolik chyběl. I když jeho srdce patřilo jiné, hrozně jí scházela jeho přítomnost, jeho úsměv a možnost si s ním promluvit. To by jí stačilo. Jeho přátelství a vědomí toho, co pro sebe navzájem v životě znamenají. Přála si, aby byl Richard šťastný, aby byl naživu, aby byl… Richard.

Naše životy patří tobě.

Nicci se prudce narovnala.

Pochopila.

Cara se na ni zamračila. „Co se děje?“ Naše životy patří tobě. Věděla, co musí udělat.

Nicci se postavila. „Pojď. Musíme se vrátit do Pevnosti Čarodějů.“

Jak spolu běžely chodbami, Nicci stále slyšela ševelení hlasů, které znělo ozvěnou v rozlehlých prostorách Paláce lidu.

„Mistře Rahle, provázej nás. Mistře Rahle, uč nás. Mistře Rahle, ochraňuj nás. Žijeme ve světle tvé přítomnosti. Ve tvém milosrdenství nacházíme útočiště. Koříme se před rvou moudrostí. Žijeme pouze, abychom sloužili. Naše životy patří tobě.“

Nicci se zaposlouchala do slov, která pro ni náhle dostala úplně jiný význam.

Pochopila, všechno do sebe konečně zapadlo, a proto věděla, co musí udělat.

Když spatřil Nicci ve dveřích, Zedd vstal ze židle. Světlo lampy zjemnilo jeho rysy.

„Nicci, vrátila ses. Jak to vypadá v Paláci lidu?“ Nicci ho neposlouchala.

Zedd přišel blíž a v oříškově hnědých očích se mu zračila starost.

„Nicci, co se děje? Vypadáš, jako by tě pronásledoval nějaký přízrak.“

Musela se přinutit promluvit. „Věříš Richardovi?“

Zamyšleně svraštil čelo. „Co je to za otázku?“

„Svěřil bys mu svůj život?“

Zedd mávl rukou. „Jistě. Co to má znamenat?“

„Svěřil bys Richardovi životy všech?“

Zedd ji vzal jemně za paži. „Nicci, mám toho kluka rád.“

„Prosím tě, Zedde, odpověz mi, jestli bys mu svěřil životy všech.“

Starost v jeho očích se rozšířila i na jeho tvář a prohloubila mu vrásky. Nakonec přikývl. „Samozřejmě. Pokud existuje někdo, komu bych svěřil svůj život i životy všech ostatních, tak je to Richard. Koneckonců jsem to byl já, kdo ho stanovil hledačem.“

Nicci přikývla a otočila se k odchodu.

„Díky, Zedde.“

Nadzvedl si dlouhé roucho a spěchal za ní. „Potřebuješ s něčím pomoci, Nicci?“

„Ne,“ řekla. „Díky, to je v pořádku.“

Zedd přikývl a zase se pomalu vrátil ke knize, kterou předtím četl.

Nicci spěchala chodbami Pevnosti a nevnímala okolí. Šla, jako by až k cíli sledovala neviditelnou zářící čáru, stejně jako Richard dokázal sledovat zářící vlákna kouzla.

„Kam jdeme?“ zeptala se Cara, která se za ní rozběhla.

„Věříš Richardovi? Svěřila bys mu život?“

„Samozřejmě,“ řekla Cara bez sebemenšího zaváhání.

Nicci přikývla a pokračovala dál.

Procházela chodbami, místnostmi a schodišti, aniž by je ve skutečnosti viděla. Jako ve snách došla nakonec do knihovny, kde ji ověřovací kouzlo málem připravilo o život. Nebýt Richarda, zemřela by. Vytrval ve svém úsilí, aby našel způsob, jak ji zachránit, přestože nikdo nevěřil, že je to možné.

Svěřila Richardovi svůj život. Život, který pro ni měl velkou cenu, právě díky jemu.

U dveří se Nicci otočila na Caru. „Musím být sama.“

„Ale já –“

„Teď musím použít magii.“

„Hm,“ vzdychla Cara. „No tak dobře. Počkám tady, kdybys něco potřebovala.“

„Díky, Caro. Jsi dobrá přítelkyně.“

„Nikdy jsem žádnou přítelkyni neměla – takovou, o jakou bych opravdu stála – dokud nepřišel lord Rahl.“

Nicci se pousmála. „Já jsem neměla pro co žít, dokud nepřišel Richard.“

Nicci zavřela dveře. Za vysokými okny se zase blýskalo. Nicci si nepamatovala, že by tady byla někdy, když nezuřila bouřka.

Teď visela nad celým světem.

Když se venku zablýsklo, uvnitř se rozsvítilo. Byla tam však jedna věc, které se ani tak ostré světlo nedotklo. Čekala jako samotná smrt.

Nicci položila otevřenou Knihu života na stůl před inkoustově černou schránku Ordenu. Zdálo se, že pokaždé, když ji osvítil blesk, schránka světlo pohltila. Dívat se na ni bylo jako hledět do věčnosti.

Nicci vyvolala první kouzlo, přivolala temnotu, která byla stejně černá jako schránka, která ležela před ní. Připomněla si, že stejně jako v Paláci lidu, je to vždy osoba, která dává věcem smysl. S ohlušující hromovou ránou se místnost naplnila energií a dveře zaklaply. Dovnitř se nikdo nemohl dostat. Pohlcovací pole oken už bylo k ničemu. Vytvořila něco mnohem mocnějšího. V místnosti vládlo ticho a neproniknutelná tma. Nicci viděla prostřednictvím magie, kterou vyvolala.

Vyřkla slova napsaná na další stránce a vyvolala tak další kouzlo, které otvíralo cestu k ovládacím formulím. Použila úzký paprsek subtraktivní magie, aby si odstranila kousek kůže na špičce prstu a použila krev, která se objevila, aby namalovala před schránku Ordenu potřebné symboly. Krví nakreslila kolem celé schránky pohlcovací pole. Podobalo se pohlcovacímu poli v místnosti, ale bylo mnohem intenzivnější. Moc Ordenu, osvobozená ze schránky, mohla nechtěně zabít osobu, která se ji jako Nicci snažila vyvolat, kdyby nebyla nejdřív krytá polem.

Nepotřebovala se ani dívat do knihy, kterou četla už tak dlouho, že jí to připadalo jako polovina života. Pokračovala dál k rovnicím, týkajících se času – prvního zimního dne.

Jakmile je měla hotové, nakreslila podle map dva protilehlé symboly a průsečík v nadhlavníku.

A tak to pokračovalo další hodinu, jedna formule za druhou, výpočty sloužily k dalšímu úkonu. Každý bod v knize vyžadoval použití příslušné úrovně magické energie. V každém místě ji Nicci nechala neomezeně proudit.

Nedalo se to dělat jinak.

Jak noc plynula, kolem schránky se začínaly rýsovat linie kouzla – svým způsobem se podobala ověřovací síti Ohnivé kaskády, jejíž spojnice zeleně zářily. Jiné však byly bílé a další, ve kterých byly subtraktivní prvky, byly tak černé, že vypadaly jako prázdnota světa, kam čáry patřily. Zdály se jako škvíry, kterými bylo vidět do podsvětí.

Když Nicci dokončila poslední zaklínadlo, uslyšela šepot Ordenu, důkaz, že udělala všechno správně. Nebyl to však hlas, slova se jí formovala přímo v mysli.

Moc je otevřená, zněl šepot, jako by pukal led.

„Přivolávám ji v tento čas, na tomto místě, v tomto světě, aby zvrátila hru schránek Ordenu.“

Jmenuj hráče.

Nicci položila ruce na černou skříňku před sebou.

„Hráč je Richard Rahl,“ pronesla. „Dbejte jeho vůle. Poslouchejte ho, pokud se prokáže, že je toho hoden, zabijte ho, pokud ne, zničte nás všechny, pokud nás zklame.“

Stalo se. Od této chvíle je moc Ordenu ve hře pro Richarda Rahla.

Proroctví zní: „Pokud fuer grissa ost drauka nebude v této poslední bitvě vůdcem, pak svět, který se již v té době bude nacházet na prahu temnoty, padne pod nadvládu děsivého stínu.“

Nicci spěla k názoru, že pokud má Richard vyhrát, musí být ten, kdo je povede do této rozhodující bitvy. Byl jediný způsob, jak je mohl vést. Vloží schránky do hry. Tak bude naplněno proroctví: fuer grissa ost drauka – posel smrti.

Proroctví říkalo, že musí následovat Richarda, ale znamenalo to mnohem víc. Proroctví jen formálně vyjádřilo to, co Nicci věděla. Richard ztělesňuje základní životní hodnoty.

Ve skutečnosti se vlastně neřídili proroctvím. Proroctví se řídilo podle Richarda.

Tohle byl nejvyšší projev důvěry v Richarda, důvěry v to, co udělá se schránkami Ordenu, se životem a smrtí. Tohle byl rozhodující test toho, kým byl, kdo je a kým se stane.

Když promluvil k d’haranské armádě a řekl jim, jak mají dál vést válku, stanovil Richard podmínky boje – všechno nebo nic.

Tohle bylo úplně stejné.

Teď to skutečně bylo všechno nebo nic.

Ulicie a její Sestry Temnot rovněž otevřely cestu k moci Ordenu. Teď se boj vyrovnal. Pokud se Nicci v Richardovi nemýlila a ona věděla, že se nemýlí, tak se nyní bitvy zúčastnily dvě síly, které všechno rozhodnou.

Pokud fuer grissa ost drauka nebude v této poslední bitvě vůdcem, pak svět, který se již v té době bude nacházet na prahu temnoty, padne pod nadvládu děsivého stínu.

V této bitvě musí bezvýhradně věřit Richardovi. Proto Nicci vložila do hry schránky Ordenu Richardovým jménem. Sestry Temnot tak ztratily výsadní právo na moc Ordenu. V tom smyslu Nicci právě dostala Richarda do hry, aby měl šanci tuhle bitvu vyhrát. Kdyby to neudělala, nemohl zvítězit, tím méně přežít.

Měla pocit, že je v jiném světě. Když konečně otevřela oči, bylo po bouřce.

Okny dovnitř pronikaly první paprsky slunce.

Začal rozbřesk prvního zimního dne.

Richard měl rok k tomu, aby otevřel správnou schránku.

Životy všech teď byly v jeho rukou. Nicci svěřila svůj život Richardovi. Zároveň mu vložila do rukou životy všech.

Kdyby Richardovi nevěřila, neměl by život cenu.

Philovi a Debře Pizzolatovým

a jejich dětem Joeymu, Nicolettě, Philipovi a Adrianě,

kteří mi svou láskou a smíchem

stále připomínají nejdůležitější životní hodnoty.

Osoby, bez jejichž neocenitelné pomoci by Fantom nespatřil světlo světa:

Brian Anderson

Jeff Bolton

R. Dean Bryan

Dr. Joanne Leovy

Mark Masters

Desirée a Dr. Roland Miyada

Keith Parkinson

Phil a Debra Pizzolato

Tom a Karen Whelan

Ron Wilson

Byli vždycky se mnou, když jsem je potřeboval nejvíc. Každý z nich má nějakou jedinečnou schopnost, která hrála klíčovou roli při vzniku této knihy. Každý z nich přinášel do mého života radost tím, že je takový, jaký je.

Věnováno milé vzpomínce na Keitha Parkinsona.

FANTOM

Sword of Truth

Copyright © 2006 by Terry Goodkind

All rights reserved, which includes

to reproduce this book or portions

any form whatsoever.

Translation © Ivana Drábková, 2007

Copyright 2007 ©

for the Czech edition by CLASSIC

Cover Art © by Vladimír Bondar

ISBN 978-80-86707-51-8

Distribuce – tel.: 283 882 490

e-mail: classic-books@volny.cz