Temple of the Winds

Copyright © 1997 by Terry Goodkind

All rights reserved, which includes

to reproduce this book or portions

any form whatsoever.

CLASSIC,  1999

Translation ©  Ivana Drábková, 1999

ISBN: 80-86139-22-0

Distribuce:  tel: (02) 83882490

Vytiskla Akcent Tiskárna Vimperk s. r. o.

terry goodkind 

CHRÁM VĚTRŮ

OCHRÁNCE

LORDA RAHLA

MEČ PRAVDY

Kapitola první

„Dovol mi ho zabít,“ pronesla Cara, údery jejích bot zněly jako dřevěné palice bušící do naleštěné mramorové podlahy. 

Pružné kožené boty, které měla na nohou Kahlan pod elegantní bílou róbou Vyznavačky si jen šeptaly na chladných kamenech jak se snažila udržet krok aniž by musela běžet.

„Ne.“ 

Cara nedala najevo žádnou reakci, modré oči měla upřené před sebe do široké chodby táhnoucí se do dáli. Hrstka D'hařanských vojáků, oblečených v kožených a drátěných košilích, s prostými meči v pochvách, nebo zahnutými válečnými sekerami u pasu, přecházela napříč chodbou před nimi, i když neměli zbraně vytaženy, každý dřevěný jílec byl svírán připravenou rukou a jejich ostražité oči pečlivě prohlížely všechny stíny kolem dveří a sloupy po stranách. Své soustředění přerušili jen krátce, aby se spěšně poklonili Kahlan.

„Nemůžeme ho jen tak zabít,“ vysvětlovala Kahlan. „Potřebujeme odpovědi.“ 

Nad jedním ledově modrým okem se zvedlo obočí. „Ale já jsem neřekla, že nám nedá odpovědi, než zemře. Odpoví nám na cokoliv, než s ním budu hotová.“ Na její bezvadné tváři přeběhl neveselý úsměv. „To je práce Mord-Sith, donutit lidi odpovídat na otázky,“ - odmlčela se a pak s širokým úsměvem profesionálního uspokojení dodala, - „než zemřou.“

Kahlan jen hluboce povzdechla. „Caro, to už teď není tvá práce - tvůj život. Teď máš za úkol chránit Richarda.“

„Právě proto bys mi měla dovolit ho zabít. Neměli bychom riskovat a nechat ho naživu.“ 

„Ne. Nejdřív musíme zjistit o co tu jde a nebudeme začínat způsobem, který navrhuješ.“ 

Cařin neveselý úsměv opět zmizel. „Jak si přeješ, Matko Vyznavačko.''

Kahlan by zajímalo, jak se ta žena dokázala tak rychle převléknout do obtaženého obleku z červené kůže. Kdykoliv se někde vyskytne jen náznak problémů, nejméně jedna ze tří Mord-Sith se z ničeho nic objeví ve své červené kůži. Protože na červené není vidět krev, jak vždycky podotýkají.

„Jsi si jistá, že to ten muž řekl? Jsou to přesně jeho slova?“ 

„Ano, Matko Vyznavačko, přesně jeho slova. Měla bys mi dovolit, abych ho zabila dřív, než bude mít šanci zkusit je splnit.“ 

Kahlan ignorovala její opakovanou žádost a dále pospíchaly chodbou. „Kde je Richard?“

„Chceš, abych Lorda Rahla přivedla?“ 

„Ne! Jenom chci vědět, kde je, kdyby byly problémy.“ 

„Řekla bych, že se tato situace dá považovat za problém.“  

„Říkala jsi, že ho musí hlídat dvě stě vojáků s připravenými zbraněmi. Kolik problémů může způsobit jeden muž, když na něho míří tolik mečů, seker a šípů?“ 

„Můj bývalý pán, Darken Rahl, věděl, že samotná ocel nemůže vždycky odvrátit nebezpečí. Proto měl vždy vedle sebe Mord-Sithy, připravené ho chránit.“ 

„Ten krutý muž zabíjel lidi, aniž by se snažil zjistit, jestli mu od nich skutečně hrozí nějaké nebezpečí. Richard takový není a já taky ne. Dobře víš, že když je hrozba opravdová, neostýchám se ji zlikvidovat; ale jestli je tento muž víc, než se zdá, tak proč se tak ustrašeně krčil před vší tou ocelí. Kromě toho jako Vyznavačka nejsem zdaleka bezbranná proti hrozbám, které nedokáže zastavit ocel. 

Musíme si zachovat chladnou hlavu. Nezačínejme dělat ukvapené soudy, které mohou být neopodstatněné.“

„Když myslíš, že to nebude problém, tak proč musím skoro běžet, abych ti stačila?“ 

Kahlan si uvědomila, že je asi o krok napřed. Zpomalila proto do rychlé chůze. „Protože se jedná o Richarda,“ řekla téměř šeptem.

Cara se ušklíbla: „Bojíš se stejně jako já.“

„Jasně, že se bojím. Ale z toho co víme, zabití toho muže, pokud je opravdu něčím víc, než se zdá, by mohlo znamenat, že si pěkně sami sklapneme past.“ 

„Můžeš mít pravdu, ale proto jsme tu my, Mord-Sithy.“ 

„Tak, kde je Richard?“ 

Cara uchopila červenou kůži na zápěstí a natáhla si pancéřované rukavice ještě těsněji na ruku. Její Agiel, hrozivá zbraň, která vypadala jen jako palec silný a stopu dlouhý prut z červené kůže, se pohupoval u pravého zápěstí na zlatém řetězu, vždy v pohotovosti. Kahlan měla stejný na řetízku kolem krku, ale v jejích rukou to žádná zbraň nebyla. Byl to dárek od Richarda, dárek, který symbolizoval všechnu bolest a oběti, které oba museli prožít.

„Je venku za palácem v jednom soukromém parku.“ 

Cara ukázala přes rameno: „Támhle. Raina a Berdina jsou s ním.“

Kahlan se ulevilo, když slyšela, že druhé dvě Mord-Sithy na něho dohlíží. „Má to nějakou souvislost s tím, čím mě chce překvapit?“

„Jakým překvapením?“ 

Kahlan se zasmála: „Určitě ti o tom řekl, Caro.“

Cara na ni mrkla koutkem oka: „Samozřejmě, že mi o tom řekl.“

„Tak co to je?“ 

„Taky mi ale řekl, abych ti to neprozradila.“ 

Kahlan pokrčila rameny: „Já mu to nepovím, žes mi to řekla.“

Cařin smích, stejně jako předtím postrádal jakoukoliv stopu veselí. Lord Rahl má svérázné způsoby jak zjišťovat věci a zvláště ty, o kterých nechceš, aby věděl.“

Kahlan věděla, že je to pravda. „Tak co tam dělá?“

Cara pevně sevřela čelist: „To, co se obvykle venku dělá. Znáš ho a víš jak se mu to líbí.“

Kahlan na ni pohlédla a viděla, že její tvář má barvu skoro jako její oblečení. „Jaký druh činnosti máš na mysli?“

Cara si odkašlala: „Snaží se ochočit veverky.“

„Cože dělá? Špatně jsem slyšela.“ 

Cara netrpělivě mávla rukou. „Řekl, že veverky vylezly, aby vyzkoušely teplé počasí a on se je snaží ochočit.“ Tváře se jí nafoukly nabraným vzduchem, pak prudce pohrdavě vydechla: „Semínky.“

Kahlan se usmála při myšlence na Richarda, muže, kterého milovala, muže, který převzal vládu nad D'Harou a velká část Střední země mu zobala z ruky, jak tráví krásné odpoledne učením veverek jíst mu semínka z ruky. „No, zní to docela nevinně - krmit veverky semínky!“

Cara opět zaťala ruku v pancéřované rukavici v pěst, právě když se prosmekly mezi dvěma D'hařanskými strážci. „Učí je jíst semínka,“ procedila mezi zuby, „ale z rukou Rainy a Berdiny, a ty dvě se tomu ještě chichotají!“ Vrhla uražený pohled ke stropu a ruce jí vylétly v prudkém gestu. Agiel se jí zhoupnul na zápěstí. „Mord-Sithy a chichotají se!“

Kahlan musela pevně stisknout rty, aby se nerozesmála. Cara si přehodila svůj dlouhý světlý cop dopředu přes rameno a začala ho hladit způsobem, který v Kahlan vyvolal znepokojivou vzpomínku na čarodějku Shotu, která stejně hladila své hady. „No, možná, že to nedělaly z vlastní vůle. Jsou k němu připoutané. Možná jim to Richard nařídil a ony jednoduše poslechly,“ řekla Kahlan ve snaze trochu zchladit její zápal.

Cara po ní střelila neproniknutelným pohledem. Kahlan věděla, že kterákoliv ze tří Mord-Sith by bránila Richarda až do své smrti - dokazovaly, že jsou připravené bez váhání obětovat své životy - ale i když k němu byly připoutané kouzlem, svévolně neuposlechly jeho příkazy, pokud usoudily, že jsou triviální, nedůležité nebo nerozumné. Kahlan připadalo, že je to proto, že je Richard osvobodil od přísných pravidel jejich profese a jim se to zalíbilo a tak si tu svobodu užívají. Darken Rahl, jejich bývalý pán, Richardův otec, by je byl okamžitě zabil, kdyby měl jen podezření, že uvažují o neuposlechnutí jeho příkazu, jakkoliv triviálního.

„Čím dříve si vezmeš Lorda Rahla tím lépe. Potom místo aby učil jíst veverky z rukou Mord-Sith, bude zobat z ruky tobě.“ 

Kahlan bylo do zpěvu při pomyšlení, že bude jeho ženou. Teď už to nebude dlouho trvat. „Richard dostane moji ruku, ale měla bys vědět stejně jako každý, že z ní zobat nebude - a já bych to ani nechtěla.“

„Až zase dostaneš rozum, přijď za mnou a já tě naučím, jak na to.“ 

Cara obrátila svou pozornost k ostražitým D'hařanským vojákům. Ozbrojenci pobíhali všude, kontrolovali každou místnost a dokonce se dívali za každé dveře, nepochybně na Cařino naléhání.

„Egan je také s Lordem Rahlem. Měl by být v bezpečí, zatímco my dohlédneme na toho muže.“ 

Kahlanina radost zmizela: „Jak se sem vůbec dostal? Přišel s prosebníky?“

„Ne.“ Profesionální chlad se usadil v Cařině tónu. „Ale mám v úmyslu to zjistit. Doneslo se mi, že prostě přišel k hlídkujícím strážcům nedaleko sněmovní místnosti a zeptal se, kde by našel Lorda Rahla, jako kdyby si každý mohl vejít a chtít navštívit Vládce D'Hary, jakoby to byl nějaký vrchní řezník, za kterým může přijít kdokoliv, komu se zachce vybraného plátku jehněčího.“ 

„A v tu chvíli se ho stráže zeptaly, proč chce vidět Richarda?“ 

Cara přikývla. „Myslím, že bychom ho měli zabít.“

Kahlan přejel mráz po zádech. Cara nebyla jen agresivní tělesný strážce, který se nestará o to, že prolévá krev ostatních - ona se bála. Bála se o Richarda.

„Chci vědět, jak se sem dostal. Představil se hlídce uvnitř paláce; neměl se vůbec dostat dovnitř a neomezeně se tu procházet. Co když máme dosud nezjištěné narušení našeho zabezpečení? Nebylo by to lepší zjistit dřív, než přijde někdo další a neprokáže nám tu laskavost, aby se ohlásil?“ 

„Zjistíme to, když mě to necháš udělat po svém.“ 

 „Ještě toho nevíme dost; může skončit mrtvý ještě dřív, než cokoliv zjistíme a potom bude nebezpečí, které Richardovi hrozí, daleko větší.“ 

„Dobrá,“ povzdechla si Cara, „uděláme to po tvém, i když jistě pochopíš, že mám své příkazy.“ 

„Jaké příkazy?“ 

„Lord Rahl nám řekl, že tě máme chránit tak jako jeho.“ Cara pohodila hlavou a přesunula si plavý cop zpět na záda. „Když nebudeš opatrná, Matko Vyznavačko, a zbytečně svým zdržováním ohrozíš Lorda Rahla, vezmu zpět své svolení, abych tě střežila.“ 

Kahlan se zasmála, ale smích se jí vytratil ze rtů, když se Cara ani nepousmála. Nikdy si nebyla jistá, kdy Mord-Sithy žertují a kdy jsou smrtelně vážné.

„Tudy,“ řekla Kahlan, „je to kratší a kromě toho se chci podívat, jací prosebníci čekají, vzhledem k našemu podivnému návštěvníkovi. Může totiž být jen nastrčen, aby odlákal naši pozornost od někoho jiného - opravdové hrozby.“ 

Cařino obočí sebou cuklo, jakoby se urazila. „Proč myslíš, že jsem nechala Petiční sál zavřít a kolem postavit stráže?“

„Doufám, že jsi to udělala potajmu. Není třeba strašit nevinné prosebníky.“ 

„Nařídila jsem důstojníkovi, aby lidi nepoplašil, pokud nebude muset, ale naše prvořadá povinnost je chránit Lorda Rahla.“ 

Kahlan přikývla. To nemohla popřít. Dva svalnatí strážci se poklonili spolu s ostatními asi dvaceti dalšími, kteří stáli poblíž, než otevřeli vysoké, mosazí po stranách zdobené dveře vedoucí do arkádovitého úzkého průchodu. Kamenné zábradlí podepírané silnou balustrádou ve tvaru vázy se táhlo podél bílých mramorových sloupů. Přepážka, oddělující prosebníky ve velké místnosti od oficiálního průchodu byla spíše symbolická.  Lustry, třicet stop nad hlavami osvětlovaly čekárnu, ale ponechávaly průchod osvícený jen zlatavým světlem lampiček, umístěných na vrcholcích jednotlivých žeber stropní klenby.

Stalo se už dlouhotrvajícím zvykem lidí - prosebníků - přicházet do paláce a požadovat různé věci, od pomoci při urovnání neshod přes práva malých obchodníků, kteří si přáli mít své nároží, až po hodnostáře různých zemí, žádající ozbrojenou intervenci v hraničních půtkách. Záležitosti, které mohli vyřídit městští úředníci byly předány příslušným úřadům. Záležitosti hodnostářů jednotlivých zemí, když hrozilo, že budou dostatečně vážné, nebo které se daly řešit jinak, se dostaly před Radu. Úředníci Protokolu už v Petičním sálu určovali, kam se která žádost dostane.

Když Darken Rahl, Richardův otec, napadl Střední zemi, mnoho úředníků v Aydindnlu bylo zabito, mezi nimi i vedoucí Protokolu, Saul Witherrin, spolu s mnoha jeho úředníky. Richard Darkena Rahla porazil, a protože byl zákonným dědicem, stal se pánem D'Hary. Skončil hašteření a bitvy mezi jednotlivými státy Střední země tím, že je vyzval, aby se mu podřídily a spojily se v sílu schopnou čelit hrozbě Starého světa, Císařského Řádu.

Kahlan se cítila nesvá jako Matka Vyznavačka, která vládla části Střední země, svazu suverénních států, jako formální osoba, ale věděla, že má v první řadě odpovědnost za životy lidí, ne za tradici. Kdyby se nepodařilo ho zastavit, uvrhl by Císařský Řád svět do otroctví a lidé Střední země by se stali jeho majetkem. Richard dokončil, co nemohl jeho otec, ale udělal to z úplně jiného důvodu. Milovala Richarda a znala jeho benevolentní přístup k převzetí moci.

Brzy se vezmou a jejich sňatek spojí Střední zemi a D'Haru v míru a jednotě navěky. Víc než to. Bude to osobní naplnění jejich lásky a nejhlubší touhy být jedinou bytostí.

Kahlan postrádala Saula Witherrina; byl to schopný pomocník. Když byla Rada mrtvá a Střední země částí D'Hary, záležitosti Protokolu upadaly. Několik znechucených D'hařanských úředníků stálo u zábradlí a snažilo se poskytnout pomoc prosebníkům.

Kahlan vstoupila a její zrak přejel čekající dav ve snaze rozpoznat povahu problémů, které budou dnes v paláci předkládány, z jejich oblečení se zdálo, že většina lidí je z okolí Aydindrilu: dělníci, obchodníci a kupci.

Všimla si klubka dětí, které znala z dřívějška, kdy ji Richard vzal podívat se jak hrají hru zvanou Ja'La. Bylo to poprvé, kdy spatřila tuto rychlou hru a bylo to zábavné několikahodinové rozptýlení, pozorovat děti jak si hrají a smějí se. Děti pravděpodobně chtěly, aby se Richard přišel podívat na jejich další hru, protože byl horlivý stoupenec každého týmu. I když si vybral jeden tým, kterému fandil víc, než druhému, pochybovala Kahlan, že by to mělo nějaký vliv. Richard děti přitahoval asi proto, že instinktivně cítily jak laskavé má srdce.

Kahlan poznala pár diplomatů z několika menších států, které měly stálou armádu. Byli očekáváni a později se Richard s Kahlan s nimi setkají spolu s každým dalším novým zástupcem, aby vyslechli jejich rozhodnutí.

Přála si, aby si Richard vzal na sebe něco vhodnějšího. Jeho oblek lesního rádce mu dobře sloužil, ale nyní potřeboval něco odpovídajícího svému postavení. Teď byl víc, než lesní rádce.

Tím, že téměř celý život sloužila jako úřední osoba, věděla, že často pomůže překonat úskalí vysokého postavení, když člověk vypadá tak, jak lidé očekávají. Kahlan pochybovala, že by lidé, kteří potřebovali lesního rádce následovali Richarda, kdyby na sobě neměl svůj oblek. Svým způsobem byl Richard jejich rádcem i v tomto novém nespolehlivém světě nevyzkoušené oddanosti a nových nepřátel. Často jí žádal o radu a ona si s ním bude muset promluvit o jeho oblečení.

Když shromáždění lidé spatřili Matku Vyznavačku kráčet průchodem, hovor utichl a začali poklekat v hlubokých úklonách. Přestože byla na své postavení bezprecedentně mladá, nebyl v celé Střední zemi nikdo s vyšší hodností, než Matka Vyznavačka. Matka Vyznavačka byla Matka Vyznavačka a nezáleželo na tom, jak vypadá žena, která tento úřad zastává. Lidé se klaněli ani ne tak ženě, ale spíše starodávné moci. Záležitosti Vyznavaček byly pro většinu lidí Střední země záhadou. Matku Vyznavačku vybíraly Vyznavačky a pro ně měl věk podružný význam.

I když byla vybrána, aby chránila svobodu a práva lidí Střední země, lidé to tak brali zřídka. Pro většinu z nich vládce byl vládce. Někteří byli dobří, někteří špatní. Jako vládkyně nad všemi, podporovala Matka Vyznavačka ty dobré a potlačovala ty špatné. Pokud se vladař ukázal dostatečně špatný, bylo v jejích silách ho odstranit. To byl základní smysl úřadu Matky Vyznavačky. Pro většinu lidí byly však takové vzdálené záležitosti vlády jen jako škatulata mezi vladaři.

V náhlém tichu, které naplnilo Petiční sál, se Kahlan zastavila, aby vzala na vědomí shromážděné návštěvníky.

Mladá žena, stojící u vzdálené stěny místnosti pozorovala jak všichni kolem poklekají. Podívala se směrem na Kahlan, pak zpět na klečící prosebníky a nakonec poklekla také.

Kahlan povytáhla obočí.

Ve Střední zemi určuje délka vlasů postavení a moc každé ženy. Všechno, co se týkalo moci nehledě na to jak bezvýznamná by se ta věc mohla na první pohled zdát, se zde bralo vážně. Dokonce ani vlasy královny nemohly být tak dlouhé jako měly Vyznavačky a žádná Vyznavačka nesměla mít vlasy delší než Matka Vyznavačka.

Tato žena měla silné hnědé vlasy téměř stejně dlouhé jako Kahlan.

Kahlan znala skoro všechny vysoce postavené osoby ve Střední zemi. Byla to její povinnost, kterou brala vážně. Žena s takto dlouhými vlasy byla zjevně osoba vysokého postavení, ale Kahlan ji neznala. Nebylo pravděpodobné, že by se v celém městě našel někdo, kromě Kahlan, kdo by tuto ženu převýšil postavením - pokud ovšem byla ze Střední země.

„Vstaňte, mé děti,“ pronesla Kahlan formálně směrem k čekajícím skloněným hlavám. 

Šaty a kabáty zašustily, jak se každý začal zvedat, většina nechala oči sklopené k podlaze ať z úcty nebo zbytečného strachu. Mladá žena také povstala, rozhlédla se po ostatních a stále žmoulala v prstech prostý kapesníček. Jako většina ostatních sklopila své hnědé oči k podlaze.

„Caro,“ zašeptala Kahlan, „může ta žena s těmi dlouhými vlasy být z D'Hary?“ 

Cara ji také pozorovala. Už se naučila něco ze zvyků Střední země, i když její plavé vlasy byly stejně dlouhé jako měla Kahlan, byla D'hařanka. Ti měli jiné zvyky.

„Na to má moc rozkošný nosík.“ 

„Mluvím vážně. Myslíš, že by mohla být z D'Hary?“ 

Cara si prohlížela ženu trochu déle.

„Pochybuji. D'hařanské ženy nenosí květované oblečení a ani ten střih není podobný. Ale mohla si šaty změnit, aby se hodily pro tuto příležitost, nebo aby sem lépe zapadla. 

Ve skutečnosti se její šaty moc nepodobaly šatům lidí z Aydindrilu, ale možná, že se tak oblékají v některých vzdálených oblastech Střední země. Kahlan pokývla, obrátila se k čekajícímu kapitánovi a gestem ho přivolala.

Sklonil k ní hlavu a ona se ho tichým hlasem zeptala: „Vidíte tamtu ženu s dlouhými hnědými vlasy, stojící vzadu u stěny?“

„Tu hezkou, v modré kytlici?“ 

„Ano. Víte proč je tady?“ 

„Řekla, že si přeje mluvit s Lordem Rahlem.“ 

Kahlan povytáhla obočí a všimla si, že Cara udělala totéž. „O čem?“

„Říkala, že hledá muže - Cy... něco - neznámé jméno. Postrádá ho už od loňského podzimu, a že jí bylo řečeno, že jí Lord Rahl pomůže.“ 

„To je pravda,“ řekla Kahlan, „a řekla také co měla s tím zmizelým mužem společného?“ 

Kapitán se zahleděl na mladou ženu a pak si odhrnul pískově žluté vlasy z čela. „Řekla, že si ho měla brát.“

Kahlan přikývla. „Může být, že je to nějaká hodnostářka, pokud je, tak mě zaráží, že neznám její jméno.“

Kapitán se zahleděl na svůj rozedraný seznam, popsaný klikyháky, pak ho obrátil a studoval druhou stranu až našel, co hledal. „Říkala, že se jmenuje Nadine. Neudala žádný titul.“

„Dobrá, dohlédněte prosím, aby vzal někdo lady Nadine do soukromé čekárny, aby se cítila pohodlně. Řekněte jí, že si s ní přijdu promluvit, abychom viděli, jestli jí můžeme nějak pomoci. Necháte jí donést jídlo a cokoliv bude požadovat. Omluvte mně a řekněte jí, že nejdřív musím vyřídit něco životně důležitého, ale že za ní přijdu jakmile to bude možné, a že udělám co bude v mých silách, abych jí pomohla.“  

Kahlan rozuměla ženině neštěstí, pokud byla opravdu odloučena od své lásky a teď ho hledá. Kahlan byla ve stejné situaci a dobře zná tu trýzeň.

„Okamžitě na to dohlédnu, Matko Vyznavačko.“ 

„A ještě jedna věc, kapitáne.“ Kahlan pozorovala ženu, jak si stále pohrává s kapesníčkem. „Řekni lady Nadine, že tu máme nějaký problém týkající se války se Starým světem, a že pro její vlastní bezpečnost musíme trvat na tom, aby zůstala v pokoji dokud si s ní nepřijdu promluvit. Postavte silnou stráž před dveře a do chodeb po obou stranách dveří umístěte v bezpečné vzdálenosti lučištníky. Pokud by vyšla ven, naléhejte, že se musí okamžitě vrátit do pokoje a čekat. Když budete muset, řekněte jí, že je to na můj rozkaz. Pokud bude i potom chtít odejít,“ - Kahlan se podívala do kapitánových čekajících modrých očí, - „zabijte ji.“ 

Kapitán se uklonil a Kahlan se kolem něho protáhla a pospíchala průchodem s Carou v patách.

„Dobře, dobře,“ pochvalovala si Cara venku z Petičního sálu, „konečně dostala Matka Vyznavačka rozum. Věděla jsem, že to byl dobrý úsudek, když jsem nechala Lorda Rahla, aby se tě držel. Budeš mu cennou manželkou.“ 

Kahlan zahnula dolů chodbou směrem k místnosti, kde držely stráže toho muže. „Nic jsem si nerozmyslela, Caro. Ale vzhledem k našemu podivnému návštěvníkovi, dávám lady Nadine šanci žít, šanci, kterou si mohu dovolit dát, ale mýlíš se, jestli si myslíš, že budu váhat udělat cokoliv na ochranu Richarda. Kromě toho, že je to muž, kterého miluji víc než život, je to muž životně důležitý pro svobodu lidí Střední země i D'Hary. Nedělám si iluze o tom, co všechno Císařský Řád vyzkouší, aby se k němu dostali.“

Cara se usmála, tentokrát upřímně: „Vím, že tě miluje stejně. Proto nevidím ráda, že toho muže chceš navštívit. Lord Rahl by, mě stáhl z kůže, kdyby si myslel, že jsem ti dovolila dostat se do nebezpečí.“

„Richard se narodil s Darem. Já také. Darken Rahl poslal celý oddíl, aby mohl zabít Vyznavačky, protože od jednoho muže jim hrozí jen malé nebezpečí.“ 

Kahlan pocítila známou, i když vzdálenou bolest z jejich smrti. Vzdálenou, protože se to stalo tak dávno ačkoliv to byl necelý rok. Zezačátku měla celé měsíce pocit, že by měla být mrtvá stejně jako její sestry Vyznavačky, a že je nějak zradila tím, že unikla všem nástrahám. Teď byla poslední.

Cara rychlým pohybem zápěstí uchopila Agiel. „Ani od muže jako je Lord Rahl, který se narodil s Darem? Nehrozí ti nebezpečí ani od čaroděje?

„Ani od něho ne. I kdyby na rozdíl od Richarda uměl používat svou magickou sílu. Já umím nejen používat tu svou, ale jsem velmi zkušená. Už dávno jsem přestala počítat...“ 

Kahlan se odmlčela a Cara si pohrávala s Agielem. „Myslím, že ti se mnou uvnitř hrozí ještě menší než 'malé' nebezpečí.“

Když došly do chodby bohatě pokryté koberci a s obloženými stěnami, kterou hledaly, byla plná vojáků a ježila se ocelí mečů, seker a kopí. Muže drželi v malé elegantní čítárně vedle pokojíku, který Richard rád používal při setkání s úředníky a nebo když studoval deníky nalezené v Hradu Čarodějů. Vojáci nechtěli riskovat pokus o útěk a jednoduše ho strčili do prvního pokoje, na který narazili, když ho zajali, než se rozhodne, co s ním dál.

Kahlan mírně odstrčila vojáka, aby jí uhnul z cesty. Svaly na jeho holé paži byly jako z ocele. Kopím mířil na zavřené dveře a byl tak nehybný, jakoby byl vytesán ze žuly. Dalších padesát stejných kopí mířilo na tiché dveře. Pod nimi dřepěli další muži svírající meče nebo sekery.

Strážce se otočil, když mu Kahlan poklepala na rameno. „Nechte nás projít, vojáku.“

Muž odstoupil. Ostatní se ohlédli a začali neochotně ustupovat stranou, ne z neúcty, ale byli znepokojeni nebezpečím, číhajícím za dveřmi. Přestože ustoupili stranou, zbraněmi stále mířili na silné dubové dveře.

Uvnitř mdle osvětleného pokoje bez oken byla cítit kůže a pot. Na kraji vyšívané podnožky se krčil vychrtlý muž. Byl tak hubený, že kdyby nějakým neopatrným pohybem zavdal vojákům příčinu, aby použili namířené zbraně, nenašli by na něm dostatek místa pro zásah. Jeho mladé oči těkaly mezi ocelí a hrozivými pohledy, až zahlédl bílou róbu vcházející Kahlan. Jazykem si navlhčil rty a vzhlédl v napjatém očekávání.

Když statní vojáci v kožených a drátěných košilích stojící za mužem viděli vstupovat Kahlan a Caru do pokoje, jeden z nich ho surově nakopl a postrčil dopředu.

„Poklekni, ty špinavý pse.“ 

Mladík, oblečený ve vojenské uniformě, která byla o dvě čísla větší a vypadala, že každý její kus je odjinud, se zadíval na Kahlan, pak se ohlédl na vojáka, který ho nakopl. Sklonil hlavu s rozcuchanými tmavými vlasy a zakryl si jí rukou v očekávání úderu.

„To stačí,“ řekla Kahlan tiše rozhodným tónem, „Cara a já si s ním přejeme promluvit. Počkejte, prosím, všichni venku!“ 

Voják se zarazil, nechtělo se mu odvrátit zbraň od mladíka, který se krčil na podlaze.

„Slyšel jsi,“ řekla Cara. „Ven.“ 

„Ale - „ začal důstojník. 

„Pochybuješ snad o tom, že Mord-Sithy jsou schopné zvládnout tohoto šlachovitého muže? Tak jdi a počkej venku.“ 

Kahlan byla překvapena, že Cara ani nezvýšila hlas.

Mord-Sithy nemusí zvyšovat hlas, aby donutily lidi poslouchat příkazy, ale pořád ji to překvapovalo, když navíc uvážila, jak byla Cara nervózní kvůli mladíkovi před nimi. Muži se začali váhavě vytrácet, ale ve dveřích se ještě někteří otočili a vrhli na vetřelce na podlaze hrozivý pohled, přičemž svírali rukojeti mečů tak silně, že jim zbělely klouby. Poslední za sebou tiše zavřel dveře.

Mladík pozoroval dvě ženy, které stály tři kroky od něho. „Přišly jste mě zabít?“

Kahlan na otázku neodpověděla přímo. „Přišly jsme si s tebou promluvit. Já jsem Kahlan Amnell, Matka Vyznavačka -“

„Matka Vyznavačka!“ Narovnal se na kolenou. Ve tváři se mu objevil chlapecký úsměv: „Vy jste krásná! Nečekal jsem, že budete tak krásná.“ 

Položil si ruku na koleno a začal se zvedat. Cařin Agiel byl okamžitě v pohotovosti.

„Zůstaň kde jsi.“ 

Strnul, pozoroval červený Agiel před obličejem a pak položil koleno zpět na okraj rudého koberce. Lampy na vyřezávaných mahagonových výstupcích, které podpíraly mělké římsy nad knihovnami v rozích pokoje, vrhaly mihotavé světlo na jeho kostnatou tvář. Byl sotva víc než chlapec.

„Mohu, prosím, dostat zpátky své zbraně? Potřebuji svůj meč. Pokud ho nemohu mít, tak bych rád alespoň svůj nůž.“ 

Cara zalapala po dechu, ale Kahlan promluvila první: „Jsi ve velice nejisté pozici, mladý muži. Pokud si z nás budeš dělat legraci, přestaneme být shovívavé.“

Vážně přikývl: „Rozumím. Já nežertuji. Přísahám.“

„Pak mi zopakuj, co jsi řekl vojákům.“ 

Úsměv se mu vrátil a on zvedl ruku a pokynul směrem ke dveřím: „No, jak už jsem řekl těm mužům, když jsem -“

S pěstmi zaťatými udělala Kahlan krok kupředu. Už jsem ti řekla, že to není žádná hra! Jsi naživu jen díky mé laskavosti! Chci vědět, co tu děláš a chci to vědět hned teď! Tak co jsi řekl?“

Mladík jen zamrkal: „Jsem vrah, kterého posílá císař Jagang. Jsem tu proto, abych zabil Richarda Rahla. Můžete mě, prosím, k němu dovést?“

Kapitola druhá

„Teď ho už mohu zabít?“ pronesla Cara nebezpečným hlasem.  

Kontrast tohoto neškodně vypadajícího hubeného; mladíka, zdánlivě bezmocně klečícího, na nepřátelském území, obklíčen stovkami a tisíci brutálních D'hařanských vojáků, jak říká tak otevřeně a přesvědčivě, že má v úmyslu zabít Richarda způsobil, že se Kahlan prudce rozbušilo srdce.

Nikdo nemohl být tak bláhový.

Uvědomila si, že o krok couvla. Ignorovala Cařinu otázku a upnula pozornost na mladíka.

„A jak myslíš, že bys takový úkol mohl provést?“ 

Pohotově odvětil: „Měl jsem v plánu použít meč, nebo kdybych musel, tak nůž.“ Opět se usmál, ale už to nebyl chlapecký úsměv. Jeho oči dostaly ocelový lesk, který kontrastoval s jeho chlapeckou tváří.

„Proto je potřebuji dostat zpět.“ 

„Nedostaneš své zbraně zpět.“ 

Pohrdavě pokrčil rameny: „Nevadí. Mám jiné způsoby jak ho zabít.“

„Nezabiješ Richarda. Na to vezmi jed. Tvá jediná naděje je, že budeš spolupracovat a řekneš nám všechno o svém plánu. Jak jsi se sem vůbec dostal?“ 

Jeho samolibý úsměv ji zesměšňoval. „Vešel jsem. Vešel jsem přímo dovnitř. Nikdo se o mě nezajímal. Vaši muži nejsou moc bystří.“

„Jsou dostatečně bystří, aby tě tu udrželi svými meči,“ podotkla Cara. 

Ignoroval ji. Stále sledoval Kahlan.

„A když ti meč ani nůž nevrátíme,“ zeptala se, „co pak?“ 

„Potom se věci zbytečně zkomplikují. Richard Rahl bude trpět víc. Proto mě císař Jagang poslal. Nabídnout mu milosrdenství rychlé smrti. Císař je soucitný muž a přeje si vyhnout se každému nepřiměřenému utrpení. V podstatě je mírumilovný muž, snový cestovatel, ale také muž s železným odhodláním.  

„Obávám se, že vás budu muset zabít také, Matko Vyznavačko, abych vás ušetřil utrpení, které přijde, pokud budete odporovat. Musím však připustit, že se mi nelíbí myšlenka, že budu muset zabít tak krásnou ženu,“ úsměv se mu rozšířil ještě víc, „pokládám to tak trochu za plýtvání.“ 

Kahlan rozčílila jeho smělost. Slyšet ho prohlásit, že snový cestovatel je soucitný, jí zvedalo žaludek. Věděla své.

„Jakého utrpení?“ 

Roztáhl ruce: „Jsem jen zrnko písku. Císař se mi se svými plány nesvěřuje. Byl jsem jen poslán, abych provedl jeho rozkaz. Ten zní, že vy a Richard máte být odstraněni. Když mě nenecháte, abych ho milosrdně zabil, pak bude Richard zničen. Bylo mi řečeno, že to nebude příjemné. Tak proč mě prostě nenecháte s tím skoncovat?“

„Ty snad musíš snít,“ řekla Cara. 

Přesunul pohled na ni. „Snít? Možná sníš ty. Možná jsem tvá nejhorší noční můra.“

„Nemám noční můry,“ odvětila Cara, „já je způsobuji.“ 

„Opravdu?“ popichoval. „V tomhle směšném oblečení? Na co si tu hraješ? Možná tím strašíš a odháníš ptáky z jarních květin?“ 

Kahlan si uvědomila, že ten muž neví, kdo jsou Mord-Sithy, ale zároveň se divila, jak se jí mohlo někdy zdát, že vypadá spíše jako chlapec. Teď se choval jako starý, zkušený muž. Nebyl to žádný chlapec. Vzduch se tetelil nebezpečím. Bylo pozoruhodné, že se Cara jen usmála.

Kahlanin dech se trochu uklidnil, když si všimla, že muž stojí a přitom si nemohla vzpomenout, že by ho viděla vstávat.

Zadíval se na lampu a ta zhasla. Zbývající lampa vrhala ostré, blikavé světlo na jednu stranu jeho tváře, zatímco druhá zůstávala skrytá. Tento čin však Kahlan odhalil jeho vlastnost, opravdovou hrozbu.

Tento muž ovládal Dar.

Její rozhodnutí, ušetřit možná nevinnou osobu zbytečného násilí vyprchalo s vášnivou potřebou chránit Richarda. Dala tomu muži šanci, ale teď se bude muset vyznat ze všeho co ví - a vyzná se Vyznavačce.“

Stačilo se ho jen dotknout a bylo by po všem.

Kahlan procházela mezi tisíci mrtvolami nevinných lidí, kteří byli zabiti Řádem. Když viděla ženy a děti v Ebinissii zmasakrované na Jagangův rozkaz, přísahala nehynoucí pomstu Císařskému Řádu. Tento muž dokázal, že je součástí Řádu a nepřítel svobodných lidí. Provedl rozkaz snového cestovatele.

Soustředila se na známý, vždy připravený proud magie hluboko uvnitřní. Magie Vyznavaček se uvolnila jakmile ji přestaly držet na uzdě, což bylo rychleji, než proběhne myšlenka. Byl to záblesk instinktu.

Žádná Vyznavačka nepoužívala ráda svou moc, aby zničila lidskou mysl. Ale na rozdíl od některých Vyznavaček, necítila Kahlan nenávist k tomu, co dělala, k čemu byla zrozena. Byla to prostě součást její bytosti. Nepoužívala zlovolně, co jí bylo dáno, ale používala svou magii, aby chránila ostatní. Byla smířena sama se sebou, s tím čím je a co může dělat.

Richard byl první, který v ní viděl ji samotnou a zajímal se o ni navzdory její moci. Nebál se nerozumně neznámého, toho co byla. Místo toho se snažil ji poznat a milovat jí, moc Vyznavačky i všechno ostatní. Jenom proto s ní mohl sdílet svou lásku, aniž by ho její moc zničila.

Teď chtěla použít svou moc, aby ochránila Richarda a právě proto si v této chvíli cenila své schopnosti nejvíc. Musela se toho muže jen dotknout a hrozba bude odstraněna. Odplata ochotnému přisluhovači císaře Jaganga byla na dosah.

S pohledem upřeným na muže, Kahlan varovně vztyčila prst směrem ke Care. „Je můj. Nech ho mě.“

Ale právě když se jeho oči začaly obracet ke zbývající lampě, skočila Cara mezi ně. Vzduch se zachvěl, jak ho udeřila hřbetem ruky v pancéřované rukavici. Kahlan téměř vykřikla vzteky na tím zásahem.

Muž se svalil na koberec, pokoušel se posadit a díval se na ni s nelíčeným překvapením. Krev mu stékala po bradě z roztrženého spodního rtu. Jeho pohled se změnil a teď vyjadřoval nelibost.

Cara se nad ním tyčila. „Jak se jmenuješ?“ Kahlan nemohla uvěřit, že Cara, která vždycky přiznávala svůj strach z magie, nyní schválně provokuje muže, který právě ukázal, že ji ovládá.

Odtáhnul se z jejího dosahu a dřepl si. S pohledem upřeným na Kahlan, promluvil na Caru: „Nemám čas na dvorní šašky.“

Se spokojeným úsměvem šlehl pohledem po lampě. Pokoj se ponořil do tmy.

Kahlan se vrhla na místo, kde byl. Musela se ho; dotknout a bude po všem. Zachytila jen vzduch a pak dopadla na prázdnou podlahu. V neproniknutelné tmě si nebyla jistá, kam se vrhl. Divoce chňapala kolem sebe ve snaze ho najít. Potřebovala se hojen dotknout a neochránilo by ho ani silné oblečení. Zachytila něčí paži a těsně před tím, než uvolnila svou magii zjistila. že se dotýká kůže Cařina oděvu.

„Kde jsi!“ zavrčela Cara. „Nemůžeš utéct. Vzdej se!“ 

Kahlan se plazila přes koberec. S magií nebo bez ní, potřebovaly světlo nebo budou mít zatraceně velký problém. Nahmatala knihovnu a podél jejího spodního okraje se dostala až k úzkému proužku světla vycházejícího z pod dveří. Muži zvenku bušili na dveře, vykřikovali a dotazovali se, jestli jsou nějaké problémy. Její prsty přejely po hraně rámu dveří, směrem ke klice. Jak se zvedala na nohy, přišlápla si lem šatů, klopýtla, naklonila se dopředu a s žuchnutím dopadla na lokty až jí kosti zapraštěly.

Něco těžkého se roztříštilo o dveře v místě, kde před chvílí stála a zřítilo se jí to na záda. Muž se v temnotě zasmál. Jak se snažila tu věc odstrčit, bolestivě si poranila ruce o zlomené opěradlo židle. Popadla čalouněnou područku a odvalila židli na stranu.

Kahlan slyšela, jak Cara prudce vydechla, když narazila do knihovny na opačné straně pokoje. Muži za dveřmi bušili a snažili se je rozbít. Dveře se ani nepohnuly. Zatímco na druhé straně pokoje stále padaly knihy z knihovny, Kahlan vyskočila a tápala po klice. Prsty se dotkly chladného kovu zástrčky a rukou ji odjistila.

Vykřikla, protože byla odmrštěna náhlým zábleskem a skončila na podlaze. Jako když se prohrábne hořící dřevo, sprška jisker z kliky naplnila vzduch. Prsty jí brněly od toho, jak se dotkla štítu. Nebylo divu, že muži nemohli dveře otevřít. Když se zase dostala na nohy a vzpamatovala se, zjistila, že je trochu vidět, protože sprška jisker se pořád snášela k zemi.

Náhle Cara viděla také. Popadla knihu a mrštila jí po muži uprostřed malého pokoje.

Uhnul a vrhl se na podlahu.

Cara skočila rychle jako blesk a tím ho vyvedla ze střehu. Ozval se tvrdý úder jak její bota zasáhla čelist. Úder ho odhodil zpět. Kahlan se na něho chystala vrhnout, než všechny jiskry zhasnou a pokoj se opět ponoří do tmy.

„Zemřeš první!“ vztekle zařval na Caru. 

„Už mám dost tvého nesmyslného zasahování. Ochutnáš moji moc!“ 

Konečky jeho prstů začaly světélkovat a on se plně soustředil na Caru. Kahlan musela jednat okamžitě, než se stane něco horšího.

Než po něm však mohla skočit, prsty rozevřel a s pohrdavým úšklebkem natáhl ruku směrem ke Caře.

Kahlan čekala, že Cara bude na zemi první. Místo toho se tam svíjel křičící mladík. Pokoušel se postavit, ale s výkřikem se skácel a schoulil se, jakoby ho někdo bodnul do slabin. V pokoji byla zase tma.

Kahlan sáhla po zástrčce a doufala, že ať už s ním Cara udělala cokoliv, štít se zrušil. Připravena ucuknout před bolestí, která na ni stále mohla čekat, uchopila kliku. Štít byl pryč. Oddechla si, stiskla kliku a otevřela dveře dokořán. Světlo proniklo přes dav vojáků do temného pokoje. Zmatené tváře nahlížely dovnitř.

Kahlan nepotřebovala, aby se pokoj naplnil muži, kteří mohou být zabiti, když se jí budou snažit zachránit před silami, které nechápali. Vystrčila nejbližšího muže ven.

„Má Dar! Zůstaňte venku!“ Věděla, že se D'hařané magie bojí. Spoléhali se na Lorda Rahla, že proti ní bude bojovat. Často říkali, že jsou vycvičeni pro boj meče proti meči a Lord Rahl pro boj magie proti magii. „Dejte mi lampu!“ 

Muži po obou stranách dveří současně vytrhli lampy z konzole a podávali jí je. Kahlan jednu popadla a kopnutím za sebou zavřela dveře. Nechtěla, aby se jí horda ozbrojených svalovců pletla do cesty.

Ve slabém svitu lampy viděla Kahlan, jak Cara sedí na rudém koberci vedle muže. Ten se držel za břicho a zvracel krev. Její kožené oblečení zavrzalo, když se opřela lokty o kolena. Pohrávala si s Agielem a čekala.

Když přestal dávit, popadla ho Cara za vlasy. Jak se k němu naklonila, dlouhý světlý cop se jí svezl ze zad přes široká ramena.

„To byla velká chyba. Moc velká chyba,“ řekla sametovým, spokojeným hlasem. „Nikdy jsi neměl zkoušet použít svou magii proti Mord-Sithe. Chvíli jsi ji ovládal, ale pak jsem tě donutila, abys ji proti mně použil. Tak kdo je ten hlupák?“ 

„Kdo je... eh... Mord-Sith?“ vypravil ze sebe mezi steny. Cara mu zaklonila hlavu, až vykřikl. „Tvoje nejhorší noční můra. Posláním Mord-Sith je odstraňovat nebezpečí jako jsi ty. 

Nyní ovládám tvoji magii. Mohu ji používat a ty, můj mazlíček, nemáš, jak brzy zjistíš žádnou moc, abys s tím něco udělal. Měl jsi mě zkusit uškrtit, umlátit mě k smrti nebo utéct, ale nikdy, nikdy jsi neměl proti mě použít magii. Jakmile použiješ svou magii proti Mord-Sith, získá ji ona.“

Kahlan stála jako přibitá. Tak tohle udělaly Mord-Sithy Richardovi. Takhle byl tedy zajat.

Cara zatlačila Agiel muži do žeber. Roztřásl se a vykřikl. Krev mu na tunice vytvářela rozšiřující se skvrnu.

„Teď, když se tě zeptám,“ řekla klidným autoritativním tónem, „očekávám odpověď. Rozumíš?“ 

Zůstal zticha. Cara švihla Agielem. Kahlan přivřela oči a slyšela, jak se lámou žebra. Trhnul sebou a zalapal po dechu, neschopen vykřiknout.

Kahlan stála jako přikovaná na místě a cítila, že nemůže pohnout ani svalem. Richard jí řekl, že Denna, Mord-Sith, která ho zajala, mu s oblibou lámala žebra. Každý nádech se tak stal agónií a výkřiky, které brzy podněcovala, byly nesnesitelná muka.“

Cara vstala. „Postav se.“

Muž se vrávoravě postavil.

„Brzy zjistíš, proč mám na sobě krvavě červenou kůži.“ Uvolněným, mohutným švihem vymrštila Cara ruku v opancéřované rukavici a s rozzlobeným výkřikem zasáhla muže do tváře. Při pádu potřísnil knihovnu svou krví. Jakmile dopadl na zem, Cara se nad ním rozkročila. 

„Vidím, co si představuješ,“ řekla mu Cara. „Viděla jsem, co jsi mně chtěl udělat, darebáku.“ Stoupla mu nohou na hrudník. „To bylo ještě malé utrpení za takovou myšlenku. Měl bys co nejrychleji vypudit z hlavy všechny myšlenky na odpor. Jasné?“ 

Sklonila se a zapíchla mu Agiel do břicha. „Jasné?“

Jeho výkřik způsobil, že Kahlan přejel mráz po zádech. Dělalo se jí nanic z toho, co viděla. Jednak proto, že sama jednou zkusila nesmírně bolestivý dotek Agielu, ale hlavně proto, že věděla, že tohle dělaly Richardovi. A přesto se ani nepohnula, aby to skončila.

Nabídla tomu muži laskavost. Kdyby bylo po jeho, zabil by Richarda. Sliboval, že zabije i ji, ale byly to výhrůžky Richardovi, které ji umlčely a zadržovaly od toho, aby Caru zastavila.

„A teď odpověz,“ řekla Cara pohrdavě. Rýpla Agielem do zlomeného žebra. „Jak se jmenuješ?“ 

„Marlin Packard!“ Zkoušel zadržet slzy, které se mu draly do očí. Obličej měl pokrytý vrstvou potu. Krev mu vytékala z koutku úst a hlasitě dýchal.  

Zatlačila mu Agiel do slabin. Jen bezmocně kopl nohama a příšerně zařval.

„Příště, když se tě na něco zeptám, nenech mě čekat na odpověď. A budeš mě oslovovat paní Caro.“ 

„Caro,“ řekla Kahlan klidně, i když měla stále před očima obraz Richarda na jeho místě, „není třeba...“ 

Cara se ohlédla přes rameno a upřela na ni zlostný pohled chladných modrých očí. Kahlan se odvrátila a třesoucí rukou si setřela slzu, která se jí kutálela po tváři. Sňala z lampy na zdi skleněný cylindr a pomocí lampy, kterou držela ji zapálila. Když knot vzplál, položila ji na stolek a vrátila zpátky cylindr. Bylo děsivé snášet chladný pohled v očích Mord-Sith. Srdce jí prudce bušilo při myšlence na to, kolik týdnů viděl Richard jen takové chladné oči, které ho pozorovaly, když žádal o slitování.

Kahlan se obrátila zpátky ke dvojici. „Potřebujeme odpovědi, nic víc.“

„Já se je z něho snažím dostat.“ 

Kahlan pokývla. „Chápu, ale nepotřebujeme s nimi i výkřiky. My lidi nemučíme.“

„Mučit? Ještě jsem ho nezačala mučit.“ Cara se narovnala a pozorovala třesoucího se muže u svých nohou. „A kdyby byl zabil Lorda Rahla? Taky bys chtěla, abych ho nechala být?“ 

„Ano.“ Jejich oči se setkaly. „A pak bych si to s ním vyřídila sama. Daleko hůř, než si dokážeš představit. Ale on Richardovi neublížil.“ 

Rty se jí zvlnily v potměšilém úsměvu. „Ale měl to v úmyslu. Zákon duchů říká, že úmysl je vina. A to, že neuspěl v jeho provedení, ho viny nezprošťuje.“

„Duchové také ale rozlišují mezi úmyslem a skutkem. Chtěla jsem si to s ním vyřídit po svém. Měla jsi v úmyslu neposlechnout můj přímý rozkaz?“ 

Cara si přehodila plavý cop na záda. „Měla jsem v úmyslu chránit tebe a Lorda Rahla. Uspěla jsem.“

„Řekla jsem ti, abys mi to nechala vyřídit.“ 

„Zaváhání mohl být tvůj konec... nebo těch, kteří se o tebe starají.“ Vystrašený výraz přejel na chvíli Care po tváři, ale hned se zase vytratil. Opět měla neproniknutelnou masku. „Naučila jsem se nikdy neváhat.“ 

„Proto jsi ho provokovala? Aby na tebe zaútočil magií?“ 

Hřbetem ruky si setřela krev z hluboké rány na tváři - šrámu, který jí způsobil Marlin, když ji udeřil a vrazil s ní do knihovny. Přistoupila blíž. „Ano.“ Olízla si krev z rukavice a přitom se dívala na Kahlan. „Mord-Sithy nemohou získat magii, pokud na ně s ní někdo nezaútočí.“

„Myslela jsem, že se magie bojíte.“ 

Cara si vytáhla rukáv koženého obleku. „To je pravda, až do chvíle, kdy nás chce někdo, kdo magií vládne, napadnout. Pak je naše.“

„Vždycky jste tvrdily, že o magii nic nevíte a teď ovládáš jeho magii? Můžeš jí používat?“ 

Cara rychle pohlédla na muže, který sténal na zemi. „Ne. Nemohu ji používat tak jako on, ale mohu ji obrátit proti němu - zranit ho jeho vlastní magií.“ Zamračila se. „Někdy sice trochu magie cítíme, ale nerozumíme jí tak jako Lord Rahl a proto jí nemůžeme používat, kromě toho, že s ní způsobujeme bolest.“

Kahlan to pořád nešlo do hlavy: „Jak?“

Náhle si uvědomila, nakolik se Cařin výraz beze všech emocí podobá tváři Vyznavačky. Tváři, která, jak ji její matka naučila, neukazuje nic z vnitřních pocitů z toho, co se musí stát.

„Moje a jeho mysl jsou spojené magií,“ vysvětlovala Cara, „takže vím, kdy myslí na to jak mě zranit, nebo proti mně bojovat, nebo neposlechnout můj rozkaz, protože je to proti mému přání. Dokud jsme přes magii napojeni na jejich mysl, naše vůle je zranit to vykoná za nás.“ Podívala se dolů na Marlina. Náhle vykřikl novou bolestí. „Vidíš?“ 

„Vidím. Přestaň. Když odmítne odpovědět, tak můžeš... dělej, co je třeba, ale není nutné zasahovat, dokud to není na ochranu Richarda.“ 

Kahlan vzhlédla od trpícího Marlina a zadívala se do Cařiných chladných modrých očí. Bez přemýšlení se zeptala: „Znala jsi Dennu?“

„Každý znal Dennu.“ 

„A byla tak dobrá jako ty v... mučení lidí?“ 

„Jako já?“ zasmála se Cara. „Nikdo v tom nebyl lepší než Denna. Proto byla favoritkou Darkena Rahla. Bylo těžké uvěřit, jaké věci se dají lidem dělat. Mohla...“ 

S pohledem na Agiel na krku Kahlan - Agiel Denny - pochopila náhle Cara, co se skrývá za otázkou.

„To bylo dřív. Byly jsme připoutané k Darkenovi Rahlovi. Dělaly jsme, co nám přikázal. Teď jsme při poutané k Richardovi. Nikdy bychom mu neublížily. Raději bychom umřely, než bychom někomu dovolily, aby Lordu Rahlovi ublížil.“ Její hlas přešel v šepot. „Lord Rahl zabil Dennu, ale zároveň jí odpustil, co mu udělala.“ 

Kahlan přikývla. „To udělal. Ale já ne. I když chápu, že dělala jen to, co jí přikázali a k čemu byla vycvičená a její duch byl útěchou a pomocníkem pro nás oba. Vážím si obětí, které vykonala, ale v mém srdci jí nemůžu odpustit hrozné věci, které dělala muži, kterého miluji.“

Cara se dlouho dívala Kahlan do očí. „Rozumím. Kdybys někdy ublížila Lordu Rahlovi, také bych ti to nikdy neodpustila. A nikdy bych s tebou neměla slitování.“

Kahlan jí pohled oplatila. „Jinak řečeno, pro Mord -Sithy není horší smrt než dotekem Vyznavačky.“

Cara se pomalu usmála: „Říká se to.“

„Je dobře, že jsme na stejné straně. Jak už jsem řekla, jsou věci, které nemohu a neodpustím nikomu. Miluji Richarda víc než život.“ 

„Všechny Mord-Sithy ví, že největší bolest způsobují ti, které milujeme.“ 

„Toho se Richard nikdy nemusí bát.“ 

Zdálo se, že Cara důkladně zvažuje její slova. „Darken Rahl se nikdy takové bolesti bát nemusel, nikdy žádnou ženu nemiloval. Lord Rahl ano. Všimla jsem si, že co se týká lásky, věci se mohou měnit.“

Tak to byl kámen úrazu.

„Caro, nikdy bych nemohla Richardovi ublížit, stejně jako ty. Raději bych položila svůj život. Já ho miluji.“ 

„Já také,“ řekla Cara, „i když jinak, ale ne méně horoucně. Lord Rahl nás osvobodil. Každý jiný na jeho místě by dal všechny Mord-Sithy zabít. On nám místo toho dal šanci žít podle jeho představ.“ 

Cara přešlápla a z očí jí vyprchal chlad. „Možná je Richard jediný z nás, kdo rozumí principům dobrých duchů - že nemůžeme opravdu milovat, pokud ostatním neodpustíme i ty nejhorší zločiny, kterých se na nás dopustili.“

Kahlan cítila, jak se při jejích slovech červená. Nikdy si nepomyslela, že Mord-Sithy mohou mít takové porozumění a soucit. „Byla Denna tvoje přítelkyně?“

Cara přikývla.

„A odpustila jsi Richardovi, že jí zabil?“ 

„Ano, ale to je něco jiného,“ připustila Cara. „Chápu, co cítíš k Denně. Neobviňuji tě. Na tvém místě bych cítila stejně.“ 

Kahlan uhnula pohledem. „Když jsem řekla Denně - jejímu duchu - že jí nemohu odpustit, řekla, že chápe, a že jediné odpuštění, na kterém jí záleželo už dostala. Řekla mi, že Richarda milovala - dokonce i ve smrti.“ Právě tak, jako Richard v Kahlan viděl představitelku magie, v Denně viděl obávanou osobu Mord-Sith. Kahlan chápala, jak se Denna cítila, že jí nakonec někdo viděl takovou, jaká byla. „Možná je odpuštění od milované osoby jediná věc v životě, na které opravdu záleží. Jediná věc, která může doopravdy uzdravit tvé srdce a duši.“

Kahlan sledovala svůj prst, kterým přejela po pokrouceném listu, vyřezaném na ozdobném okraji stolu. „Ale nikdy neodpustím tomu, kdo by mu ublížil.“

„A odpustila jsi mně?“ 

Kahlan vzhlédla: „Za co?“

Cara sevřela Agiel v pěsti. Kahlan věděla, že ji to bolí, když drží v ruce Agiel - jako paradox toho, že s ním sama bolest rozdává. „Za to, že jsem Mord-Sith.“

„Proč bych ti to měla odpouštět?“  

Cara odvrátila pohled. „Protože kdyby mi Darken Rahl  poručil, abych Dennu nahradila, byla bych k Richardovi stejně nelítostná jako ona. Jako by byla Berdina nebo Raina, jako my všechny.“

„Už jsem ti řekla, že duchové rozlišují mezi 'kdyby' a skutečným činem. Já také. Nemůžeš být zodpovědná za to, co ti udělali jiní, stejně jako mě nemohou činit zodpovědnou, že jsem se narodila jako Vyznavačka a stejně jako Richard nemá žádnou vinu na tom, že zločinný Darken Rahl byl jeho otec.“ 

Cara měla stále sklopené oči. „Ale budeš nám někdy opravdu věřit?“

„Už jsi se v Richardových očích osvědčila, ale i v mých. Ty nejsi Denna, ani nejsi odpovědná za její činy.“ 

Kahlan setřela prstem krev, která stékala Caře po tváři: „Caro, myslíš, že kdybych ti nedůvěřovala, vám všem, že bych právě teď nechala Berdinu a Rainu, dvě z vás, samotné s Richardem?“

Cara opět zalétla pohledem na Dennin Agiel. „V bitvě s Krvavou Církví jsem tě viděla bojovat, abys chránila Lorda Rahla a lidi z města. Být Mord-Sith znamená, že musíš být občas nemilosrdná. Ty, ačkoliv nejsi Mord-Sith, jak jsem viděla, to chápeš. Jsi velmi cenný ochránce Lorda Rahla. Jsi jediná žena, kterou znám, která si zaslouží nosit Agiel. A i když se ti to může zdát trestuhodné, v mých očích je to čest, že ho nosíš. Jeho hlavní účel je chránit našeho pána.“

Kahlan jí poslala přátelský úsměv, rozuměla Caře trochu lépe než dřív. Zajímalo by ji, jaká asi tato žena byla, než ji zajali a vycvičili, aby se stala Mord-Sithou. Richard tvrdil, že to byla stokrát větší hrůza než to, čím prošel on.“

„Pro mě je to také čest, protože mi ho dal Richard. Jsem jeho ochránce, stejně jako ty. Jsme vlastně takové sestry Agielu.“ 

Cara se souhlasně usmála.

„Znamená to, že pro změnu budeš poslouchat moje příkazy?“ 

„Já vždycky poslouchám tvoje příkazy.“ 

Kahlan potřásla hlavou s ironickým úsměvem.

Cara pokývla směrem k muži na zemi. „Odpoví na tvé otázky, jak jsem slíbila, Matko Vyznavačko. Nebudu si už na něm procvičovat své dovednosti víc, než bude nutné.“

Kahlan stiskla Caře ruku se zármutkem a se sympatií k jejímu zdeformovanému poslání, do kterého byl její život překroucen ostatními. „Děkuji, Caro.“

Kahlan obrátila pozornost k Marlinovi a současné situaci. „Zkusíme to znovu. Jaký jsi měl plán?“

Podíval se na ni. Cara ho postrčila nohou.

„Odpověz pravdivě, nebo si začnu hledat nějaké pěkné, měkké místo pro můj Agiel. Rozumíš?“ 

„Ano.“ 

Cara se sklonila a zamávala mu Agielem před obličejem. „Ano, paní Caro.“ Náhlá hrozba v jejím hlase vymazala všechno, co před chvílí řekla. Vystrašila i Kahlan.

S vytřeštěnýma očima polkl: „Ano, paní Caro.“

„To už je lepší. Teď odpověz Matce Vyznavačce na otázku.“ 

„Můj plán, jak jsem už říkal, byl zabít Richarda Rahla a vás.“ 

„Jak je to dlouho, co ti Jagang dal tyto rozkazy?“ 

„Skoro dva týdny.“ 

A byly u toho. Mohlo se stát, že byl Jagang zabit v Paláci Proroků, když ho Richard zničil. Alespoň v to doufali. Možná, že rozkazy vydal ještě než byl zabit.

„Co dál?“ zeptala se Kahlan. 

„Dál nic. Měl jsem se sem dostat a oba zabít. To je všechno.“ 

Cara ho kopla do žeber. „Nelži nám!“

Kahlan mírně odstrčila Caru zpátky a klekla si před kašlajícím a těžce oddechujícím mladíkem.

„Marline, nepovažuj moji nechuť k mučení za nedostatek rozhodnosti. Pokud mi hned neřekneš, co chci vědět,“ zašeptala, „půjdu na dlouhou procházku a pak na večeři a nechám tě tu samotného s Carou. Viděl jsi co umí a já tě tu s ní klidně nechám. Potom, až se vrátím a ty budeš pořád něco zamlčovat, použiji na tebe moji magickou sílu. Nedokážeš si ani představit, o kolik to bude horší. Cara se ani nepřiblížila tomu, co dovedu já. Ona může používat tvoji magii a tvé myšlenky. Já je mohu zničit. To chceš?“ 

„Zavrtěl hlavou a držel si žebra. „Prosím,“ žebronil, slzy mu stékaly po tváři, „prosím, to ne. Odpovím vám... ale já opravdu víc nevím. Císař Jagang se mi zjevuje ve snu a říká, co mám dělat. Vím, co se stane, když zklamu. Dělám, co mi řekne.“ Zavzlykal: „Řekl mi, abych... sem přišel a oba vás zabil. Řekl, ať si najdu vojenskou uniformu a zbraně a jdu vás zabít. Používá kouzelníky a čaroděje, aby plnili jeho příkazy.“ 

Kahlan stála, zaražena jeho slovy. Zdálo se, že se z něho stal zase jen chlapec. Něco ale chybělo. Nedokázala přijít na to, co. Na první pohled to dávalo smysl - Jagang posílající vraha - ale hlouběji něco nesedělo. Přešla ke stolku s lampou a opřela se o něj bokem. S Marlinem za zády si promnula bušící spánky.

Cara k ní přistoupila: „Jsi v pořádku?“

Kahlan přikývla: „Jen mi z těch obav rozbolela hlava, to je všechno.“

„Možná bys potřebovala, aby tě Lord Rahl políbil a udělalo by se ti lépe.“ 

Kahlan se tiše zasmála, když viděla Caru zamračenou účastí. „To by pomohlo.“ Mávla rukou jakoby chtěla odehnat mouchu ve snaze rozehnat pochybnosti. „Nedává to žádný smysl.“

„Snový cestovatel, který se pokouší zabít nepřítele nedává smysl?“ 

„Přemýšlej o tom.“ Mrkla přes rameno na Marlina, který si pořád držel žebra a kolíbal se na podlaze. Jeho oči, i když byly naplněny hrůzou a dokonce, jako teď, se na ní nedívaly, jí z nějakého důvodu způsobovaly husí kůži. Otočila se zpět ke Caře a ztišila hlas: „Je jisté, že Jagang musel vědět, že jeden muž, i když čaroděj, nemůže uspět. Richard by poznal muže s Darem a kromě toho, tady je příliš mnoho mužů připravených okamžitě zabít vetřelce.“ 

„Ale stejně mohl mít se svým Darem šanci. Jagangovi by bylo jedno, že ho zabijí. On má dostatek jiných, kteří plní jeho rozkazy.“ 

Kahlaniny myšlenky těkaly kolem jak se pokoušela přijít na to, co je důvodem jejích svíravych pochybností.

„I kdyby se mu podařilo několik mužů zabít svou magií, je jich tu pořád mnohem víc. Celá armáda mriswithů nedokázala zabít Richarda. Pozná člověka s Darem, magií, který ho ohrožuje. Neumí ji používat asi jako ty nedokážeš ovládat Marlinovu, kromě toho, že mu s ní můžeš způsobit bolest, ale přinejmenším by se měl na pozoru. 

To prostě nedává žádný smysl. Jagang není zdaleka hlupák, musí v tom být něco jiného. Musel mít nějaký plán. Něco jiného, než si myslíme.“

Cara sepnula ruce za zády a zhluboka se nadechla. Otočila se. „Marline.“ Zvedl hlavu a oči mu zpozorněly. „Co měl Jagang v plánu?“

„Abych zabil Richarda Rahla a Matku Vyznavačku.“ 

„Co jiného?“ zeptala se Kahlan, „co dalšího plánoval?“ 

Oči se mu zalily slzami. „Nevím. Přísahám. Řekl jsem vám, co mě nařídil. Měl jsem sehnat vojenskou uniformu a zbraně, abych vypadal, že sem patřím a mohl se dostat blíž. Měl jsem vás oba zabít.“

Kahlan si přejela rukou přes obličej. „Nedáváme mu správné otázky.“

„Nevím, co jiného by v tom mohlo být. Přiznal se k tomu nejhoršímu. Řekl nám svůj cíl. Co víc v tom může být?“ 

„Nevím, ale pořád ve mně něco vyvolává pochybnosti.“ 

Kahlan rezignovaně vzdychla. „Možná to Richard vyřeší. Konec konců je Hledač Pravdy. Zjistí, co to všechno znamená. Richard bude znát správné otázky, takže...“

Kahlan náhle zvedla hlavu a oči se jí rozšířily. Dlouhými kroky došla k muži na zemi. „Marline, řekl ti Jagang, že se máš hned po svém příchodu ohlásit?“

„Ano. Jakmile se dostanu do paláce, hned jsem měl oznámit důvod své přítomnosti.“ 

Kahlan ztuhla. Popadla Caru za ruku a přitáhla ji k sobě, ale pořád měla oči upřené na Marlina. „Možná bychom o tom neměly Richardovi říkat. Je to příliš nebezpečné.“

„Mám Marlinovu magickou sílu. Je bezmocný.“ 

Kahlan se rozhlížela kolem sebe, sotva poslouchala, co Cara říká. „Musíme ho dát na nějaké bezpečné místo. To tento pokoj není.“ Zamyšleně si kousala nehet na palci.

Cara se zamračila. „Tento pokoj je stejně bezpečný, jako kterýkoliv jiný. Nemůže se dostat pryč. Je tu v bezpečí.“

Kahlan si přestala kousat nehet a vydala se k muži na podlaze.

„Ne, musíme najít bezpečnější místo. Myslím, že jsme udělaly velkou chybu. Myslím, že jsme v pěkném průšvihu.“ 

Kapitola třetí

„Tak mě prostě dovol, abych ho zabila,“ řekla Cara. „Stačí, když se ho dotknu Agielem na správném místě a zastaví se mu srdce. Nebude trpět.“ 

Poprvé Kahlan vážně uvažovala o opakované Cařině žádosti. I když v minulosti zabila nějaké lidi a nařídila popravu jiných, potlačila tento impuls. Musí si to promyslet. Pokud věděla, tak to by mohl být Jagangův opravdový plán, i když si nedovedla představit, co by tím získal. Ale musel mít nějaký plán, podle kterého se řídil. Nebyl hloupý, musel vědět, že bude Marlin přinejmenším zajat.

„Ne,“ řekla Kahlan, „ještě toho nevíme dost. A pokud vím, může to být to nejhorší, co můžeme udělat. Nemůžeme dělat nic, než si to pořádně promyslíme. Už jsme vešly do bažiny, aniž jsme se zastavily a podívaly se, kam jdeme.“ 

Cara jen povzdychla nad známým odmítnutím. „Co chceš tedy dělat?“

Ještě nevím. Jagang musel vědět, že ho zajmeme a přesto mu to nařídil. Proč? Na to musíme přijít. A než to vymyslíme, musíme ho dát na bezpečné místo, odkud nebude moci uniknout a nikomu ublížit.“

„Matko Vyznavačko,“ řekla Cara s přehnanou trpělivostí, „on nemůže uniknout. Ovládám jeho magickou moc. Věř mi, vím jak ovládat osobu, když mám nadvládu nad její magií. Mám spoustu zkušeností. Není schopen udělat něco proti mé vůli. Ukážu ti to.“ 

Prudce otevřela dveře. Překvapení muži sáhli po zbraních a rozhlíželi se po pokoji tichým a profesionálním pohledem. V dodatečném světle pronikajícím z chodby, viděla Kahlan celý rozsah té spouště. Sprška krve se táhla přes knihovnu. Krev vsákla do rudého koberce a mokrá rudá skvrna se rozšiřovala až za jeho zlaté olemování. Marlinova tvář byla samá krev. Celá jedna strana jeho béžové tuniky ztmavla mokrými skvrnami.

„Ty,“ řekla Cara, „dej mi svůj meč.“ Plavovlasý voják vytasil svou zbraň a bez váhání jí ho podal. „Teď mě všichni poslouchejte,“ zvolala. „Předvedu Matce Vyznavačce ukázku moci Mord-Sith. Jestliže někdo neuposlechne mé příkazy, bude se mi zodpovídat“ - ukázala na Marlina - „právě jako on.“ 

Ještě jeden pohled na ubohého muže na zemi a někteří přikývli a zbytek nahlas souhlasil. Cara namířila mečem na Marlina. „Když se dostane ke dveřím, všichni ho necháte jít - bude mít svobodu.“ Muži nespokojeně zabručeli. „Nebudu o tom diskutovat!

D'hařanští vojáci zmlkli. S Mord-Sithou bylo dost problémů, ale když ovládala magii nějaké osoby, stala se někým daleko horším. Cara ovládala jeho magii a oni netoužili strkat prsty do tohoto velkého kotle temných kouzel rozpoutaných rozzlobenou Mord-Sithou.

Cara došla k Marlinovi a podala mu meč rukojetí napřed. „Vezmi si ho.“ Marlin zaváhal, ale když se varovně zamračila, rychle po něm sáhnul.

Cara se podívala na Kahlan. „Vždycky zajatcům necháváme zbraně. To jim neustále připomíná, jak jsou bezmocní, že jim ani zbraně proti nám nepomohou.“

„Já vím,“ řekla tiše Kahlan. „Richard mi to říkal.“ 

Cara pokynula Marlinovi, aby se postavil. Když se nepohnul dostatečně rychle, opět ho praštila do žeber. „Na co čekáš! Vstávej! Postav se támhle.“

Jakmile ustoupil z koberce, vzala ho za roh a odtáhla ho pryč. Ukázala na vyleštěnou dřevěnou podlahu a luskla prsty. Marlin se dopotácel na místo, s každým krokem vydal zaúpění.

Cara ho popadla za zátylek a sklonila mu hlavu. „Plivni!“

Marlin vykašlal trochu krve a plivnul na podlahu před sebe. Cara ho trhnutím narovnala, uchopila límec jeho tuniky a přitáhla si ho k sobě.

Procedila mezi zuby: „Teď mě poslouchej. Znáš bolest, kterou ti způsobím, když mě rozzlobíš. Chceš ještě jednu ukázku?“

Divoce zavrtěl hlavou: „Ne, paní Caro.“

„Hodný chlapec. Takže, když ti řeknu, abys něco udělal, tak chci, abys to udělal. Když to uděláš jinak, když můj rozkaz, mé přání nesplníš, tvá vlastní magická síla ti vyždímá vnitřnosti jako žínku. Pokud se dál budeš protivit mým přáním, bolest se ještě zhorší. Nenechám magii, aby tě zabila, abys tak unikl bolesti. Nevyhovuji žádostem o smrt svých mazlíčků.“ 

Marlinova tvář zešedla.

„Teď se postav na místo, kam jsi plivl.“ Marlin se postavil oběma nohama na rudý flek. Cara mu jednou rukou zmáčkla čelist a namířila mu Agiel do obličeje. 

„Přeji si, aby jsi stál tady, na místě kam jsi plivl, dokud ti neřeknu něco jiného. Nikdy nepozvedneš už ani prst, abys ublížil mně nebo někomu jinému. To je mé přání. Rozumíš? Rozumíš dobře mým přáním?“ 

Přikývl nejlépe jak uměl a jak mu její ruka dovolila. „Ano, paní Caro. Nikdy vás nezraním - přísahám. Chcete, abych stál na místě kam jsem plivnul, do té doby, než mi dovolíte udělat něco jiného.“ Opět mu vytryskly slzy. „Ani se nepohnu, přísahám. Prosím, neubližujte mi.“

Cara ho odstrčila. „Dělá se mi špatně. Z mužů, kteří se takhle rychle sesypou se mi dělá zle. Znala jsem dívky, které vydržely déle pod mým Agielem,“ mumlala si.

Ukázala za sebe: „Tito muži ti neublíží. Neudělají nic, aby tě zastavili. Když se proti mé vůli dostaneš ke dveřím, jsi volný a bolest zmizí.“ Pohlédla na vojáky: „Všichni jste to slyšeli, že? Když se dostane ke dveřím, je volný.“ Vojáci pokývli. „Když mě zabije, je volný.“

Tentokrát nesouhlasili, dokud na ně Cara nezakřičela rozkaz ještě jednou. Obrátila planoucí pohled ke Kahlan: „To platí i pro tebe. Když mě zabije nebo se dostane ke dveřím, je volný.“

Bez ohledu jak to bylo nemožné, Kahlan by s tím nikdy nesouhlasila. Marlin chtěl zabít Richarda. „Proč to děláš?“

Protože to potřebuješ pochopit. Potřebuješ věřit mým slovům.“

Kahlan vydechla: „Pokračuj,“ řekla, aniž souhlasila s podmínkou.

Cara se obrátila zády k Marlinovi a založila si ruce. „Znáš mé přání, mazlíčku. Když chceš utéct, teď máš šanci. Dojdeš ke dveřím a jsi volný. Když mě budeš chtít zabít za to, co jsem ti udělala, máš taky šanci.“

„Víš,“ dodala, „myslím, že jsem se ještě nenabažila tvé krve. Až skončíme tohle představení, vezmu si tě někam do soukromí, kde nás nebude Matka Vyznavačka rušit, a strávím zbytek odpoledne a celou noc tím, že tě budu trestat svým Agielem jenom proto, že na to mám zrovna náladu. Přinutím tě litovat dne, kdy ses narodil.“ 

Pokrčila rameny: „Pokud mě ovšem nezabiješ nebo neutečeš.“

Vojáci stáli jako němí. V pokoji se rozhostilo těžké ticho a Cara čekala se založenýma rukama. Marlin se opatrně rozhlédl, pozorně sledoval vojáky, Kahlan a Cařina záda. Jeho prsty se pohybovaly na rukojeti meče, aby ho uchopily ještě pevněji. Oči se mu zúžily, jak váhal.

Zatímco nespouštěl zrak z Cařiných zad, udělal konečně malý krůček stranou.

Kahlan se zdálo, že ho nějaká neviditelná palice udeřila vší silou do břicha. Předklonil se a zasténal, z hrdla se mu vydralo jen zachroptění. Pak se s úpornou námahou vrhl ke dveřím.

Dopadl na podlahu s hrozným výkřikem. Držel se za břicho a zkroutil se do klubíčka. S prsty zaťatými bolestí se snažil doplazit se ke dveřím. Zbýval mu pořád ještě pěkný kus. Každý získaný centimetr ho napínal stále horšími návaly bolesti. Kahlan sebou při každém výkřiku trhla.

V posledním zoufalém pokusu uniknout se opřel o meč a vrávoravě se postavil, trochu se narovnal a zvedl meč nad hlavu. Kahlan strnula. I kdyby se mu nepodařilo, co měl v úmyslu, mohl při pádu zasáhnout Caru.

Riziko bylo příliš velké. Kahlan udělala rychlý krok dopředu, když vtom Marlin zařval a pokusil se seknout mečem po Caře. Cara sledovala Kahlan a zadržela ji varovně vztyčeným prstem, aby zůstala stát.

Za jejími zády dopadl Marhnův meč na podlahu a Marlin se zhroutil v křečích. Držel si žaludek a strašně křičel bolestí. Zřítil se na zem, jeho bolest zjevně pořád rostla, jak se kroutil na vyleštěné dřevěné podlaze jako ryba na suchu.

„Co jsem ti říkala, Marline?“ zeptala se Cara klidným hlasem. „Jaká byla má přání?“ 

Zdálo se, že pochopil význam jejích slov jako záchranný kruh, hozený tonoucímu. Téměř šíleným pohledem prohledával podlahu. Konečně ji spatřil. Doplazil se na místo, kam plivl, tak rychle, jak mu to krutá bolest dovolovala. Nakonec se zvládl postavit na nohy. Stál, ruce v pěst, stále se třásl a skučel bolestí.

„Oběma nohama, Marline,“ řekla Cara lhostejně. Pohlédl dolů a viděl, že má na místě jen jednu nohu. Rychle přisunul i druhou na rudou skvrnu. 

Trochu se uvolnil a nakonec ztichl. Kahlan cítila, že se uvolnila s ním. Měl zavřené oči, prudce oddychoval, kapal z něj pot, roztřeseně stál s doznívajícími účinky těžké zkoušky.

Cara pozvedla obočí ke Kahlan: „Rozumíš?“

Kahlan se zamračila. Cara sebrala meč a šla ke dveřím. Všichni vojáci ustoupili jako jeden muž. Zvedla meč, rukojetí napřed. Jeho majitel si ho od ní váhavě vzal. „Nějaké otázky, pánové?“ zeptala se Cara mrazivě. „Dobře. A přestaňte bušit na dveře, když mám práci.“ S bouchnutím jim zavřela dveře před nosem.

Marlinův spodní ret se pohyboval v rytmu jeho dechu. Cara k němu přiblížila svůj obličej.

„Nepamatuji si, že bych ti dovolila zavřít oči. Slyšel jsi mě říct, že můžeš zavřít oči?“ 

Doširoka je otevřel: „Ne, paní Caro. Odpusť mi to, prosím. Už to neudělám.“

„Caro.“ 

Otočila se, jakoby málem zapomněla, že je Kahlan v místnosti. „Co je?“

Kahlan jí pokynula hlavou: „Musíme si promluvit.“

„Viděla jsi?“ zeptala se Cara, když došla ke stolku, kde Kahlan stála. „Už víš, co jsem tím myslela? Nemůže nikomu ublížit. Nemůže uprchnout. Žádný člověk dosud neunikl Mord-Sithám.“ 

Kahlan povytáhla obočí: „Richard unikl.“

Cara se narovnala a hlasitě vydechla: „Lord Rahl je jiný. Tohle není Lord Rahl. Mord-Sithy se osvědčily už tisíckrát. Nikdo, kromě Lorda Rahla, ještě nikdy nezabil svou paní, aby získal zpět svou magii a utekl.“

„Nezáleží na tom, jak je to nemožné. Richard dokázal, že ani Mord-Sithy nejsou neomylné. Nezajímá mě, kolikrát jste se osvědčily. Skutečnost, že vám jeden unikl znamená, že je to možné. Caro, nepochybuji o tobě - jde jen o to, že si nemůžeme dovolit mu dát šanci. Něco se mi na tom nelíbí. Proč by Jagang posílal ovečku do vlčího doupěte a ještě mu zvlášť zdůraznil, aby se ohlásil?“ 

„Ale- „ 

„Je možné, že byl Jagang zabit - může být mrtvý a my se nemáme čeho bát - ale pokud je stále naživu, a něco se tu Marlinovi stane, bude to Richard, který na to doplatí. Jagang chce Richarda mrtvého. To jsi tak tvrdohlavá, že chceš riskovat jeho život kvůli své ješitnosti?“ 

Cara se poškrábala na zátylku a přemýšlela o tom. Rychle pohlédla na Marlina, stojícího na svém místě, s očima doširoka otevřenýma, pot mu kapal ze špičky nosu.

„Co chceš dělat? Tento pokoj nemá okna. Můžeme zamknout dveře na závoru. Kam ho dáme, aby to bylo bezpečnější?“ 

Kahlan si přitiskla ruku na hrudník, kde pocítila palčivou bolest.

„Do hladomorny.“ 

*****

Kahlan sepjala ruce a zastavila se před železnými dveřmi. Marlin vypadal jako vystrašené štěně, když tam stál uprostřed vojáků v chodbě zalité světlem pochodní.

„Co se děje?“ zeptala se Cara. 

Kahlan sebou trhla: „Cože?“

„Ptala jsem se, co se děje. Vypadáš, jako kdyby ses bála, že tě ty dveře kousnou.“ 

Kahlan se přinutila dát ruce od sebe a spustila je podél těla. „Nic.“ Otočila se a ze železné skoby vedle dveří sundala kruh s klíči.

Cara ztišila hlas: „Nelži své sestře Agielu.“

Kahlan naznačila omluvný úsměv. „V hladomorně čekají odsouzenci na popravu. Mám nevlastní sestru - Cyrillu. Byla královnou Galey. Když tady byla, padl Aydindril do rukou Řádu. Než Richard město osvobodil, hodili ji do hladomorny s tlupou zabijáků.

„Máš nevlastní sestru? Pak tedy stále žije?“ 

Kahlan přikývla a před očima jí běžely vzpomínky: „Držely ji tam několik dní. Princ Harold, její bratr a můj nevlastní bratr ji zachránil, když ji vedli k popravnímu špalku, ale teď už to není ona. Stáhla se do sebe. Zřídkakdy se vymaní ze své strnulosti a tvrdí, že lid potřebuje královnu schopnou jim vládnout, a že já bych se měla stát královnou Galey místo ní. Souhlasila jsem.“ Kahlan se zarazila a pak pokračovala: „Zoufale začne křičet, když se probudí a spatří muže.“

Cara s rukama sepnutýma za zády beze slova čekala.

Kahlan ukázala na dveře: „Hodili mě tam dolů také.“ Ústa měla tak suchá, že dvakrát polkla naprázdno. „K těm mužům, kteří ji znásilnili.“ Zaplašila vzpomínky a vrhla rychlý pohled na Caru. „Ale neudělali mě to co jí.“ Neřekla však, jak k tomu měli blízko.

Tázavý úsměv rozvlnil Cařiny rty: „Kolik jsi jich zabila?“

„Když jsem utíkala, nezastavovala jsem se, abych je počítala,“ letmo se usmála. „Ale hrozně jsem se tam bála - sama v díře s těmi zvířaty.“ Srdce jí při té vzpomínce tak bušilo, že se až zapotácela. 

„Dobře,“ vybídla ji Cara, „chceš najít nějaké jiné místo pro Marlina?“ 

„Ne.“ Kahlan se zhluboka nadechla. „Podívej, Caro, stydím se za své chování.“ Mrkla na Marlina. „Má něco v očích. Něco podivného...“ 

Podívala se zpět na Caru: „Promiň. Nemám ve zvyku být takhle rozrušená. Neznáš mě dlouho. Obvykle nejsem tak bázlivá. To jenom... myslím, že je to proto, že tu byl v poslední době takový klid. Byli jsme s Richardem tak dlouho rozděleni, že je to jako zázrak být zase spolu. Doufali jsme, že je Jagang mrtev a válka skončila. Doufali jsme, že byl v Paláci Proroků, když ho Richard zničil...“

„To pořád ještě může být pravda. Marlin tvrdil, že je to dva týdny, kdy mu dal Jagang rozkazy. Lord Rahl říkal, že Jagang chce Palác dobýt. Možná tam byl se svými oddíly, když zaútočily. Bezpochyby je mrtvý.“ 

„Můžeme jen doufat. Ale já se tak o Richarda bojím. .. myslím, že to ovlivňuje můj úsudek. Nyní, když se zase věci dostávají do svých kolejí, hrozím se toho, že se mně zase nějak vymknou.“ 

Cara pokrčila rameny, Kahlan se jí nemusela omlouvat. „Vím jak ti je. Teď, když nám Lord Rahl dal svobodu, máme se také o co bát. Možná jsem proto také neklidná. Mávla rukou ke dveřím: „Můžeme najít jiné místo. Musí tady být spousta jiných míst, která v tobě nevyvolají bolestivé vzpomínky.“

„Ne. Ochrana Richarda je na prvním místě. Hladomorna je nejbezpečnější místo pro vězně v celém paláci. Teď tu nemáme jiné. Nedá se z něj uniknout. Jsem v pořádku.“ 

Cara povytáhla obočí: „Nedá se z něj uniknout? Ty jsi utekla.“

Kahlan se zasmála, vzpomínky byly pryč. Z legrace šťouchla Caru do břicha.

„Marlin není Matka Vyznavačka.“ Podívala se chodbou na Marlina. „Ale něco v sobě má - něco, na co nemůžu přijít. Něco podivného. Přestože ovládáš jeho Dar, děsí mě, i když by neměl.“ 

„Máš pravdu, neměla by sis dělat starosti. Mám ho úplně pod kontrolou. Žádný mazlíček mně ještě neunikl. Nikdy.“ 

Cara vzala Kahlan klíče z ruky a odemkla dveře. Zatlačila a dveře se se skřípěním zarezlých pantů otevřely. Z temnoty za nimi se vyvalil velký zápach, který sevřel Kahlan žaludek vzpomínkami, které s sebou nesl. Cara nervózně couvla.

„Nejsou tam žádné... krysy, že ne?“ 

„Krysy?!“ Kahlan se zadívala do tmavého otvoru. „Ne. Nemají kudy se tam dostat. Žádné krysy, uvidíš.“ 

Kahlan se otočila k vojákům vzadu v chodbě, kteří tam čekali s Marlinem a ukázala na dlouhý žebřík, opřený o protější stěnu. Protáhli žebřík dveřmi a spustili ho dolů, kam se zaduněním dopadl. Cara luskla prsty a přivolala Marlina. Šel bez váhání, celý úzkostlivý, aby neudělal nic, co by ji rozzlobilo.

„Vezmi si louč a sestup dolů,“ řekla mu Cara. 

Marlin vytáhl pochodeň ze zrezavělého držáku a začal sestupovat dolů. Se zamračeným pohledem ho sledovala, když ji Kahlan pokynula směrem k žebříku.

Kahlan se obrátila ke strážím: „Seržante Collinsi, vy a vaši muži tady zůstanete.“

„Jste si jistá, Matko Vyznavačko?“ zeptal se seržant. 

„Toužíte snad po tom být dole, ve stísněném prostoru s nevrlou Mord-Sithou, seržante?“ 

Zahákl si palec za opasek a naklonil se nad otvorem do hladomorny. „Počkáme nahoře, jak si přejete.“

Kahlan začala sestupovat po žebříku: „Budeme v pořádku.“

Hladké kamenné bloky, které tvořily stěny, byly tak pevně sesazeny k sobě, že se do spár nevešel ani nehet. Kahlan se podívala dolů pod sebe a viděla Marlina s pochodní a Caru, jak na ni čekají téměř pět metrů pod ní. Pozorně šlapala na každou příčku a dávala pozor, aby si nepřišlápla lem šatů.

„Proč jsme tady dole s ním?“ zeptala se Cara, když Kahlan sestoupila z poslední příčky. 

Kahlan si otřela ruce od písku. Vzala od Marlina louč a přešla ke stěně před nimi. Stoupla si na špičky a zasunula ji do držáku na zdi.

Protože jsem cestou přišla na další otázky, které mu chci položit, než ho tu necháme.“

Cara šlehla pohledem po Marlinovi a ukázala na podlahu. „Plivni.“ Čekala. „A teď se tam postav.“

Marlin se opatrně postavil na určené místo oběma nohama. Cara prozkoumávala očima prázdnou místnost, kontrolovala i stíny v rozích. Kahlan napadlo, že se ujišťuje, jestli tu opravdu nejsou krysy.

Marline,“ řekla Kahlan. Navlhčil si rty a čekal na otázku. „Kdy jsi naposledy dostal rozkazy od Jaganga?“

„Jak už jsem řekl, asi před dvěma týdny.“ 

„A od té doby tě nevyhledal?“ 

„Ne, Matko Vyznavačko.“ 

„Věděl bys, kdyby byl mrtvý?“ 

Nezaváhal a odpověděl: „Nevím. Buď přijde, nebo ne. Mezi jeho návštěvami o něm nevím.“

„A jak k tobě přichází?“ 

„Ve snu.“ 

„A nepřišel k tobě od té doby, jak jsi řekl, asi před čtrnácti dny?“ 

„Ne, Matko Vyznavačko.“ 

Kahlan zamyšleně přešla ke stěně, na které syčela pochodeň a zase zpět. „Nepoznal jsi mě, když jsi mě viděl poprvé.“ Zavrtěl hlavou. „Poznal bys Richarda?“

„Ano, Matko Vyznavačko.“ 

Kahlan se zamračila: „Jak? Jak bys ho poznal?“

„Z Paláce Proroků. Studoval jsem tam. Richarda tam přivedla sestra Verna. Znám ho z Paláce.“ 

„Student v Paláci Proroků? Pak jsi... kolik je ti let?“ 

„Devadesát tři, Matko Vyznavačko.“ 

Nebylo divu, že se jí zdál tak divný. Někdy jako chlapec, někdy měl chování staršího muže. To také vysvětlovalo pohled mudrce v jeho mladých očích. Byly to jeho oči, které neseděly k jeho mladé tváři. To je určitě vysvětlení.

V Paláci Proroků cvičili chlapce s Darem. Starodávná magie pomohla Sestrám světla změnit běh času v Paláci, aby ho měly dostatek v době nepřítomnosti čaroděje, který učil chlapce ovládat jejich magii.

Nyní to všechno skončilo. Richard zničil Palác i proroctví dříve, než je dostal Jagang. Proroctví by mu pomohla tady dole jeho úsilí dobýt svět a Palác by mu poskytl stovky let vlády nad těmi, které porazil.

Kahlan cítila, jak se její obavy vytrácejí. „Teď už vím, proč se mi na něm něco nezdálo,“ řekla a vydechla úlevou.

Cara nevypadala moc uvolněně. „Proč jsi se měl ohlásit vojákům uvnitř paláce?“

„Císař Jagang nevysvětluje své příkazy, paní Caro.“ 

„Jagang je ze Starého světa a určitě nezná Mord-Sithy,“ řekla Cara Kahlan. „Asi si myslel, že když se čaroděj jako Marlin ohlásí, tak způsobí paniku, která nakonec skončí katastrofou. 

Kahlan chvíli tuto možnost zvažovala. „Může být. Jagang má Sestry temnoty jako své loutky, takže mohl získat informaci o Richardovi. Richard nebyl v Paláci dost dlouho, aby se naučil správně zacházet s Darem. Sestry temnoty mohly prozradit Jagangovi, že Richard neumí používat magii. Richard je Hledač a ví, jak používat Meč Pravdy, ale neumí používat svůj Dar. Jagang si mohl myslet, že když pošle čaroděje, bude mít šanci na úspěch. Ale když ne... co potom? Má jiné.“

„Co si o tom myslíš, mazlíčku?“ 

Marlinovy oči se zaplnily slzami. „Nevím, paní Caro. Ja opravdu nevím. Neřekl mi to. Přísahám.“

Hlas se mu třásl strachy. „Ale mohlo to tak být. Co říká Matka Vyznavačka je pravda. Nestará se o to, jestli zemřeme při plnění jeho rozkazů. Naše životy pro něho nic neznamenají.“

Cara se otočila ke Kahlan. „Co dál?“

Kahlan potřásla hlavou. „V tuhle chvíli už nemůžu přijít na nic dalšího. Myslím, že to všechno dává smysl. Vrátíme se později, až si to promyslím. Možná vymyslím další otázky, které by to celé objasnily.“

Cara mu zašermovala Agielem před obličejem. „Budeš stát přímo tady, na místě, kam jsi plivl, než se vrátíme. Nezáleží, jestli to bude za dvě hodiny nebo za dva dni. Jestli si sedneš, nebo jestli se dotkne podlahy jiná část tvého těla než chodidla, budeš se tu kroutit bolestí. Rozumíš?“

Mrknul, protože se mu do oka dostala kapka potu. „Ano, paní Caro.“

„Caro, je nutné, aby...“ 

„Ano. Vím, jak dělat svou práci, tak mně ji nech dělat. Sama jsi mi připomněla, co je v sázce a tak nesmíme riskovat.“ 

Kahlan se podvolila: „Tak tedy dobrá.“

Kahlan sáhla na příčku žebříku nad hlavou a začala stoupat po žebříku. Na druhé příčce se zarazila a ohlédla se. Zamračila se a pak opět sestoupila na zem.

„Marline, přišel jsi do Aydindrilu sám?“ 

„Ne, Matko Vyznavačko.“ 

Cara ho popadla za límec: „Cože! Ty jsi přišel s ostatními?“

„Ano, paní Caro.“ 

„S kolika?“ 

„S jednou, paní Caro. Je to Sestra temnoty.“ 

Kahlan se připojila ke Caře: „Jak se jmenuje?“

Vystrašený z obou žen se pokusil o krok ustoupit, ale jejich sevření mu to nedovolilo. „Neznám její jméno,“ zaskučel, „přísahám.“

„Je to Sestra temnoty, z Paláce, kde jsi téměř století žil a ty nevíš, jak se jmenuje?“ zeptala se Kahlan. 

Marlin si olízl rty a díval se střídavě na obě ženy. „V Paláci Proroků byly stovky Sester. Byly tam taky předpisy. Měli jsme přidělené učitele. Byla místa, kam jsme nechodili a Sestry, se kterými jsme nikdy nepřišli do styku. Jako například Sestry, které měly na starosti administrativu. Přísahám, že jsem je neznal všechny. Viděl jsem ji už předtím v Paláci, ale nevím, jak se jmenuje a ona mi to neřekla.“

„Kde je teď?“ 

Marlin se roztřásl hrůzou: „Nevím! Neviděl jsem ji celé dny, od té doby, co jsme dorazili do města.“

Kahlan zaskřípala zuby: „Jak tedy vypadá?“

Marlin si opět navlhčil rty a znovu jeho pohled těkal z jedné na druhou. „Nevím. Nevím, jak ji popsat. Mladá žena. Myslím, že byla novickou jen krátce. Vypadala mladě, jako vy, Matko Vyznavačko. Hezká. Myslím, že byla hezká. Měla dlouhé vlasy. Dlouhé, hnědé vlasy.“

Kahlan s Carou si vyměnily pohled. „Nadine,“ řekly současně.

Kapitola čtvrtá

„Paní Caro?“ volal Marlin zezdola.  

Cara se ohlédla. Visela za jednu ruku o jednu příčku níže než Kahlan a v druhé ruce držela pochodeň. „Co je?“

„Jak budu spát, paní Caro? Když se nevrátíte ještě dnes, a když musím stát, jak potom mohu spát?“ 

„Spát? To není moje starost. Řekla jsem ti - musíš zůstat na nohou na svém místě. Pohneš se, sedneš si nebo lehneš a budeš velmi litovat. Budeš tu sám se svou bolestí. Rozumíš?“ 

„Ano, paní Caro,“ ozvalo se slabě z temnoty dole. 

Když byla Kahlan nahoře, sehnula se a vzala od Cary pochodeň. Tím jí uvolnila ruce, aby mohla šplhat rychleji. Kahlan předala pochodeň seržantu Collinsovi, kterému se viditelně ulevilo.

„Collinsi, chtěla bych, aby jste tu všichni zůstali. Zamkněte dveře a ani za nic nechoďte dolů. Ať se k němu nikdo nepřibližuje.“ 

„Ano, Matko Vyznavačko,“ seržant Collins zaváhal, „je to nebezpečné?“ 

Kahlan chápala jeho obavy. „Ne. Cara ovládá jeho magickou moc. Nemůže svou magii použít“

Pohledem zhodnotila hromadu vojáků namačkaných ve špinavé chodbě. Musela jich tu být nejméně stovka.

„Nevím, jestli se večer ještě vrátíme,“ řekla seržantovi. „Sežeňte si zbytek svých mužů a rozdělte je do oddílů. Ať se střídají tak, aby tady bylo pořád dost mužů. Zamkněte všechny přístupové dveře. Postavte lučištníky ke dveřím a na obě strany chodby.“ 

„Myslel jsem, že jste říkala, že se nemáme čeho bát, že nemůže používat svoji magii.“ 

Kahlan se usmála: „Chcete, abyste musel vysvětlovat Caře, jak je možné, že se sem někdo proplížil a sebral vám před nosem jejího zajatce, zatímco byla pryč?“

Poškrábal se na strništi a pohlédl na Caru: „Rozumím, Matko Vyznavačko. Nikoho nepustím do blízkosti dveří.“

„Pořád mi nevěříš?“ zeptala se Cara, když byly z doslechu vojáků. 

Kahlan se na ni přátelsky usmála: „Můj otec byl král Wyborn. Byl to Cyrillin otec a pak můj. Byl slavný válečník. Učil mě, že člověk nemůže být nikdy dost opatrný, když se jedná o vězně.“

Cara pokrčila rameny jak míjely prskající pochodeň. „Pokud jde o mě, je to v pořádku, neuráží mě to. Ale mám jeho magii. Je bezmocný.“

„Pořád nechápu, jak se můžeš bát magie a zároveň ji tak ovládat.“ 

„Už jsem ti řekla, že jenom, když s ní na mě zaútočí.“ 

„A jak ji přebíráš? Jak to uděláš, abys ji mohla ovládat?“ 

Cara při chůzi roztočila Agiel na konci řetězu.

„Sama nevím Prostě to tak je. Lord Rahl se také zúčastnil výcviku Mord-Sith. Během tréninku se tato schopnost do nás vštěpuje. Myslím, že to není naše vnitřní magie, ale jen přenesená.“ 

Kahlan potřásla hlavou: „Takže ty vlastně ani pořádně nevíš, co děláš a přesto to funguje.“

Cara se chytla prsty za kovové zábradlí na konci chodby, přeskočila ho a pokračovala vzhůru za Kahlan po kamenném schodišti.

„Nemusíš vědět co děláš, aby kouzlo fungovalo.“ 

„Jak to myslíš?“ 

„No, Lord Rahl nám řekl, že dítě je kouzlo - zázrak stvoření. Nemusíš vědět co děláš, abys zplodila dítě. Jednou mi jedna velmi naivní dívka, asi čtrnáctiletá, dcera jednoho zaměstnance Lidového paláce v DHaře řekla, že Darken Rahl - nechával si říkat Otec Rahl - jí dal poupě růže, které se jí v rukou rozvinulo, když se na ni usmál. Řekla mi, že se takhle stala matkou - jeho kouzlem,“ Cara se nevesele zasmála. „Ona si opravdu myslela, že tímto způsobem otěhotněla. Nikdy jí nenapadlo, že to bylo proto, že roztáhla nohy. Tak vidíš. Ona udělala kouzlo a stvořila syna bez toho, že by věděla, jak to doopravdy udělala.“ 

Kahlan se zarazila na odpočívadle, chytila Caru za loket a zastavila ji.

„Celá Richardova rodina je mrtvá - Darken zabil jeho nevlastního otce, jeho matka zemřela, když byl malý a jeho nevlastní bratr Michael ho zradil, protože umožnil Denně, aby ho zajala. Poté, co Richard porazil Darkena Rahla, odpustil Michaelovi, co mu provedl, ale nařídil ho popravit, protože svou zradou vědomě způsobil mučení a smrt bezpočtu lidí v rukou Darkena Rahla. 

Vím, jak mnoho pro Richarda znamená rodina. Byl by nadšený, kdyby se dozvěděl, že má nevlastního bratra. Mohli bychom poslat do paláce, aby ho přivedli? Richard by byl - „

Cara zavrtěla hlavou a uhnula pohledem. „Darken Rahl chlapce vyzkoušel a zjistil, že se narodil bez Daru. Darken toužil mít dědice s Darem. Všechny ostatní považoval za deformované a bezcenné.“

„Aha.“ Ticho zaplnilo schodiště. „A ta dívka... matka... ?“ 

Cara povzdechla, když si uvědomila, že to Kahlan chce slyšet všechno. „Darken Rahl měl špatnou náladu. Měl velký vztek. Poté, co jí donutil, aby se dívala... jak zabíjí jejího syna, jí holou rukou prorazil hrtan. Když se mu dostalo na oči dítě neobdařené Darem, byl vždycky hrozně rozzuřený a potom dělal takovéhle věci.

Kahlan nechala sklouznout ruku z jejího lokte. Cara zvedla oči, do kterých se opět vrátil klid. „Některé Mord-Sithy potkal stejný osud. Já jsem naštěstí nikdy neotěhotněla, když si mě vybral pro své pobavení.“

Kahlan hledala něco, čím by vyplnila ticho, které nastalo. „Jsem ráda, že tě Richard osvobodil z otroctví takové bestie. Že osvobodil všechny.“

Cara pokývla a v očích měla takový chlad, jaký Kahlan nikdy předtím neviděla. „Je pro nás víc, než jen Lord Rahl. Kdyby mu někdy někdo ublížil, bude se zodpovídat Mord-Sithám - mně.“

Kahlan náhle viděla v jiném světle to, co Cara řekla o tom, že si ji Richard může nechat. Byla to od ní ta nejlaskavější věc, kterou pro něho mohla udělat. Nechat mu jeho milovanou osobu navzdory nebezpečí, které přestavovala pro jeho srdce.

„Budeš muset čekat ve frontě,“ řekla Kahlan. 

Konečně se Cara rozesmála: „Modleme se k dobrým duchům, abychom nikdy nemusely bojovat o takové prvenství.“

„Mám lepší nápad: v první řadě od něj musíme odvrátit všechno nebezpečí. Ale pamatuj si, až se dostaneme nahoru, že nevíme jistě, kdo Nadine je. Jestliže je Sestra temnoty, je velmi nebezpečná. Ale to nevíme jistě. Může to být hodnostářka, žena důležitého postavení. Je možné, že je to dcera nějakého bohatého šlechtice. Třeba vyhnal jejího ubohého farmářského synka, kterého milovala a ona ho opravdu hledá. Nechci, abys ubližovala nevinným lidem. Musíme zachovat klid.“ 

„Nejsem žádné monstrum, Matko Vyznavačko.“ 

„Já vím. Nechtěla jsem, aby to tak vyznělo. Jenom nechci, aby naše touha ochránit Richarda, způsobila, že ztratíme hlavu. To se týká i mě. A teď jdeme do Petičního sálu.“ 

Cara se zamračila. „Proč tam půjdeme? Proč ne rovnou do Nadina pokoje?“

Kahlan spěchala nahoru, brala schody po dvou. „V Paláci Vyznavaček je dvě stě osmdesát osm pokojů pro hosty, rozdělených do šesti oddělených křídel velmi daleko od sebe. Byla jsem rozptýlená a nemyslela jsem na to, abych řekla strážím, kam mají Nadine dát, takže se musíme jít zeptat.“

Cara ramenem otevřela dveře nad schody, vešla do haly před Kahlan tak, jak to s oblibou dělala, aby zkontrolovala cestu, jestli nehrozí nějaké nebezpečí.

„To máte tedy špatně navrženo, ne? Proč jsou pokoje pro hosty takto oddělené?“ 

Kahlan ukázala do chodby odbočující vlevo: „Tudy je to kratší.“ Trochu zpomalila, než dva strážci ustoupili, aby jim uvolnili cestu, a zase zrychlila kroky po tmavě modrém koberci pokrývajícím halu. „Pokoje pro hosty jsou oddělené, protože mnoho diplomatů navštěvuje palác, aby projednalo své záležitosti s Radou. Kdyby byli nesprávní diplomaté ubytováni moc blízko sebe, bylo by to nediplomatické. Udržet mír mezi spojenci je někdy choulostivá hra, která samozřejmě zahrnuje i ubytování.

„Ale tady jsou všechny paláce - pro zástupce jednotlivých států - na Kings Row.“ 

Kahlan odsekla: „To je součást hry.“

Když vešly do Petičního sálu, opět všichni poklekli. Kahlan je musela formálně pozdravit, než si mohla promluvit s kapitánem. Řekl jí, kam umístil Nadine a už se chystala odejít, když jeden z chlapců ze skupiny hráčů Ja'Ly, kteří trpělivě čekali, smekl měkkou vlněnou čapku z blonďaté hlavy a rozběhl se k nim.

Kapitán ho zahlédl, jak běží přes celý sál. „Čeká na Lorda Rahla. Asi chce, aby se šel podívat na další hru.“ Kapitán se pro sebe usmál. „Řekl jsem mu, ať klidně počká, ale že mu setkání s Lordem Rahlem nemůžu slíbit.“ Pokrčil rameny: „To bylo to nejmenší, co jsem mohl udělat. Včera jsme se byli s vojáky na jejich hru podívat. Ten hoch a jeho tým mně vyhráli tři stříbrné.“

S čapkou zmačkanou v rukou se chlapec vrhl na kolena před Kahlan na druhé straně mramorového zábradlí.

„Matko Vyznavačko, rádi bychom... no... když by vám to nedělalo problémy... my... Na chvíli ztratil hlas, jak nemohl popadnout dech. 

Kahlan se na něho povzbudivě usmála: „Neboj se. Jak se jmenuješ?“

„Yorick, Matko Vyznavačko.“ 

„Je mi líto Yoricku, ale Richard se teď nemůže jít podívat na vaši hru. Máme moc práce. Možná zítra. Moc se nám hra líbila a hrozně rádi bychom ji zase viděli, ale někdy jindy.“ 

Zavrtěl hlavou: „Proto jsem nepřišel. To můj bratr, Kip, je nemocný,“ mačkal čapku v ruce, „chtěl jsem vědět, jestli by Lord Rahl nemohl přijít a udělat nějaké kouzlo, aby se mu ulevilo.“

Kahlan stiskla chlapci rameno, aby ho uklidnila. „Víš, Richard neumí taková kouzla. Proč nejdeš za Léčiteli na Stentor Street. Řekni jim, co mu je a oni ti dají nějaké koření, aby se uzdravil.“

Yorick svěsil hlavu. „Nemáme peníze na koření. Proto jsem doufal... Kip je na tom opravdu zle.“

Kahlan se vzpřímila a upřela pohled na kapitána. Jeho pohled sklouzl s Kahlan na chlapce a zase zpět. Odkašlal si.

„Dobrá, Yoricku, včera jsem se díval, jak jste hráli,“ začal kapitán, „docela obstojně. Váš tým byl opravdu dobrý.“ Znovu se podíval na Kahlan, strčil ruku do kapsy a vytáhl minci. Nahnul se přes zábradlí a vtiskl ji Yorickovi do ruky. 

„Vím, který je tvůj bratr. On... dal bezvadný gól. Vezmi si to a kup mu nějaké koření, jak řekla Matka Vyznavačka.“ 

Yorick nevěřícně zíral na stříbrnou minci, která se mu ocitla na dlani. „Koření tolik nestojí, jak jsem slyšel.“

Kapitán jen mávl rukou: „No, já menší nemám. Za zbytek můžeš koupit něco celému týmu. Tak si ji vezmi a běž. Máme jinou práci.“

Yorick se narovnal a na pozdrav se udeřil pěstí do prsou: „Ano, sire.“

„A trénuj si výkop,“ volal kapitán za chlapcem, který se rozběhl přes sál ke svým kamarádům, „potřebuje zlepšit.“ 

„Budu,“ zakřičel Yorick přes rameno, „díky.“ 

Kahlan se za ním ještě dívala jak s celou skupinou míří ke dveřím. „To bylo od vás velmi laskavé, kapitáne... ?“

„Harris.“ Uklonil se. „Děkuji, Matko Vyznavačko.“ 

„Caro, jdeme za lady Nadine.“ 

*****

Kahlan doufala, že kapitán, který se na konci chodby postavil do pozoru, měl službu bez zvláštních příhod.

„Zkoušela Nadine odejít, kapitáne Nance?“  

„Ne, Matko Vyznavačko,“ řekl a napřímil se z úklony. „Zdálo se, že je vděčná, že se o její žádost někdo zajímá. Když jsem jí vysvětlil, že mohou nastat problémy, a že potřebujeme, aby zůstala v pokoji, slíbila, že se bude chovat podle mých pokynů.“ Podíval se směrem ke dveřím. „Řekla, že mě nechce dostat do žádného maléru a udělá, co říkám.“ 

„Děkuji, kapitáne.“ Než otevřela dveře se ještě zastavila: „Jestli z této místnosti vyjde bez nás, zabijte ji. Neptejte se jí na nic a nevarujte ji. Ať ji vaši lučištníci zastřelí.“ Když tázavě povytáhl obočí, dodala: „Když vyjde sama, znamená to, že ovládá magii a zabila nás s ní.“ 

Kapitán Nance se na pozdrav udeřil pěstí do prsou, ale jeho tvář trochu pobledla a získala barvu rok staré slámy.

Obývací pokoj byl laděn do červena. Tmavě karmínové stěny byly ozdobeny bílou římsou, rohové lišty na podlaze a rámy dveří byly z růžového mramoru. Dřevěná podlaha byla téměř celá pokryta velkým kobercem se zlatými třásněmi a vetkaným květinovým vzorem. Na pozlacených nohou mramorového stolku a židlí, čalouněných rudým sametem, byl vyřezán stejný květinový motiv. Protože to byla vnitřní místnost, neměla okna. Cylindry asi tuctu lamp vyrobené z broušeného skla propouštěly světlo, které jakoby tančilo po stěnách.

Pro Kahlan to byl vrchol nevkusu, nejhorší kombinace barev v Paláci, ale byli diplomaté, kteří si právě tuto barvu žádali, když zde měli být ubytováni. Cítili, že je to správně naladí na jednání. Kahlan se měla vždy na pozoru před argumenty těch diplomatů, kteří se chtěli ubytovat v jednom z rudých pokojů.

Nadine v extravagantním obývacím pokoji nebyla. Dveře do ložnice však byly pootevřené.

„Rozkošné pokoje,“ zašeptala Cara, „mohou být moje?“ Kahlan ji umlčela. Věděla, proč chce rudý pokoj. Kahlan opatrně strčila do dveří a Cara se jí naklonila přes rameno. 

Bylo-li to možné, ložnice byla ještě větším útokem na smysly než obývák. Rudý nádech se přenesl na koberec, vyšívaný přehoz přes postel, velkou sbírku zlatem zdobených polštářů a růžový mramor kolem krbu. Kahlan napadlo, že kdyby se potřebovala Cara ve svém obleku z červené kůže někdy schovat, stačí, aby se posadila do tohoto pokoje a nikdo jí nenajde.

V ložnici svítila jen polovina lamp. Několik skleněných váz bylo rozmístěných na stolech a jejich desky byly pokryty suchými růžovými lístky. Jejich vůně se mísila s vůní lampového oleje a naplňovala vzduch těžkým, sladkým odérem.

Jak zaskřípěly panty u dveří, žena, která odpočívala na posteli, otevřela oči, uviděla Kahlan a vyskočila na nohy. Připravena Nadine napadnout svou mocí Vyznavačky při sebemenším náznaku útoku, dala Kahlan ruku do strany, aby zadržela Caru. Kahlan zadržela dech. Jestliže ta žena ovládá magii, bude muset být rychlá.

Nadine si rychle otřela oči od spánku. Z jejího zaváhání, kterou nohu dát při úkloně dopředu, poznala Kahlan, že to není žádná hodnostářka. Ale to ještě neznamenalo, že není Sestra temnoty.

Nadine se na okamžik podívala na Caru, upravila si oblečení a oslovila Kahlan. „Odpusť mi, královno, ale dlouho jsem cestovala a chtěla jsem si jen trochu odpočinout. Musela jsem usnout. Neslyšela jsem vás klepat. Jsem Nadine Brighton, královno.“

Jak se Nadine sklonila v další nepříliš elegantní pokloně, přehlédla Kahlan rychle pokoj. Umyvadlo a džbán na vodu nebyly použité. Ručníky vedle na poličce byly čisté a stále složené. Jednoduchá, odřená cestovní brašna stála u postele. Kartáč na šaty a cínový pohár byly jediné cizí předměty na stolku vedle postele s nebesy. Navzdory jarnímu chladu a studenému krbu se nepřikryla pokrývkou na posteli. Možná, pomyslela si Kahlan, protože nechtěla, aby jí bránila v pohybu, kdyby potřebovala rychle vyskočit.

Kahlan se nijak neomluvila, že vešla bez klepáni. „Matka Vyznavačka,“ řekla významně, protože chtěla dát najevo nevyslovenou hrozbu magické moci, kterou vládne. „Královna je méně... běžný titul. Jsem daleko více známá jako Matka Vyznavačka.“

Nadine zrudla, až jí z tváře i nosu zmizely pihy.

Velké hnědé oči nejistě sklonila k zemi. Rychlým pohybem ruky si pročísla husté hnědé vlasy, i když se nezdály rozcuchané.

Nebyla tak vysoká jako Kahlan a vypadala stejně stará, možná o rok mladší. Byla to krásná mladá žena, která zatím ničím nenaznačila, že by mohla představovat hrozbu nebo nebezpečí. Kahlan se však nenechala nikdy ukolébat hezkou tváří a nevinným chováním.

Své zkušenosti získala Kahlan v tvrdých zkouškách. Mariin, poslední taková lekce, se nejdřív nezdál být ničím jiným, než hloupý mladík. Krásné oči této mladé ženy ale neměly ten nadčasový výraz, který ji tak znervóznil. Stále však byla opatrná.

Nadine se otočila a spěšně dlaněmi uhladila přehoz na posteli. „Odpusť mi, Matko Vyznavačko, nechtěla jsem vám pomačkat tu nádhernou postel. Nejdřív jsem si vykartáčovala oblečení, abych ho zbavila prachu z cesty. Chtěla jsem si lehnout na podlahu, ale postel vypadala tak lákavě, že jsem nemohla odolat. Doufám, že to nebylo moc troufalé.“

„Samozřejmě, že ne,“ řekla Kahlan. „Pozvala jsem tě, proto se tu můžeš chovat jako doma.“ 

Ještě než to Kahlan dopověděla, Cara se protáhla vedle ní. I když se zdálo, že Mord-Sithy nemají nějakou hierarchii, Bedrina i Raina se vždy Caře podřizovaly. Mezi D'hařany bylo postavení Mord-Sith a Cary zvlášť naprosto jasné, i když Kahlan nikdy neslyšela, že by ho někdo přesně definoval. Když Cara řekla, „Plivni“, lidé poslechli.

Nadine vyděšeně vykřikla, když viděla přibližující se Caru oděnou v kůži. „Caro!“ zvolala Kahlan.

Cara ji ignorovala. „Máme tvého přítele Marlina zavřeného v hladomorně. Zakrátko se k němu připojíš.“

Cara ji popadla pod krkem a zatlačila ji na židli vedle postele.

„Au!“ Nadine vykřikla a zabodla se pohledem do Cary. „To bolí!“ 

Jak vyskočila ze židle, tak ji Cara zase chytila pod krkem. Zamávala Agielem a namířila ho mezi její hnědé oči. „Ještě jsem ti nezačala ubližovat.“

Kahlan uchopila Caru za cop a prudce trhla. „Tak nebo tak se budeš muset naučit poslouchat příkazy!“

Cara, která stále svírala ženě hrdlo, se překvapeně otočila.

„Nech ji být! Řekla jsem ti, že to vyřídím sama. Dokud neudělá výhružný pohyb, budeš dělat, co ti řeknu nebo počkáš venku.“ 

Cara uvolnila sevření tak prudce, že si Nadine zase sedla na židli. „Ta bude dělat problémy. Cítím to. Měla bys mi dovolit ji zabít.“

Kahlan stiskla rty a Cara to nakonec vzdala a s nechutí ustoupila. Nadine vstala ze židle, tentokrát o poznání pomaleji. V očích měla slzy, mnula si krk a kašlala.

„Proč jsi to udělala?! Já jsem ti nic neprovedla! Ani jsem se nedotkla vašich krásných věcí. Máte nejhorší způsoby, jaké jsem kdy viděla.“ Pohrozila prstem směrem ke Kahlan: „Nemáte žádný důvod se takhle chovat k lidem.“ 

„Právě naopak,“ řekla Kahlan. „Dnes se v paláci objevil nevinně vyhlížející mladík a také se chtěl setkat s Lordem Rahlem. Nakonec se ukázalo, že je to vrah. Díky tady Caře jsme ho dokázaly zastavit.“ 

Nadino rozhořčení ochablo. „Ach.“

„To není to nejhorší,“ dodala Kahlan. „Svěřil se, že má společníka - atraktivní mladou ženu s dlouhými hnědými vlasy.“ 

Nadine si přestala mnout krk, podívala se na Caru, pak zpět na Kahlan: „Ach tak. Začínám chápat celé nedorozumění.“

„Také jsi se ptala na Lorda Rahla. Každý byl hned ve střehu. Všichni se snažíme chránit Lorda Rahla.“ 

„Teď chápu, že máte důvod pro své chování. Neberu to jako urážku.“ 

„Cara je jedním z jeho osobních strážců.“ řekla Kahlan. „Doufám, že rozumíš jejímu bojovnému postoji.“ 

Nadine odtáhla ruku a dala si ji v bok. „Jistě. Myslím, že jsem se ocitla přímo v sršním hnízdě.“

„Problém je,“ pokračovala Kahlan, „že jsi nás stále nepřesvědčila, že nejsi další vrah. Pro tvé dobro by bylo nejlepší, kdybys to hned udělala.“ 

Nadiny oči klouzaly z jedné ženy na druhou. Obě ji pozorně sledovaly. Její úleva se zase změnila ve strach. „Já? Vrah?! Ale jsem přece žena.“

„To já jsem taky,“ řekla Cara. „jestli nám ale neřekneš pravdu, bude se tento pokoj koupat v tvojí krvi.“ 

Nadine se otočila, popadla židli a namířila ji nohama ke Caře a Kahlan. „Nepřibližujte se! Varuji vás, Tommy Lancaster a jeho přítel Lester si se mnou jednou chtěli pohrát a dneska musí jíst jen takovou stravu, na kterou nepotřebují přední zuby.“

„Polož tu židli,“ zasyčela na ni varovně Cara, „nebo ty budeš své příští jídlo jíst ve světě duchů.“ 

Nadine odhodila židli, jakoby jí začala pálit do ruky a couvla až ke zdi. „Nech mě být! Nic jsem neudělala.“

Kahlan Caru lehce odtáhla za loket. „Dovolíš sestře Agielu, aby to vyřídila sama?“ zeptala se šeptem. „Vím, že jsem řekla: dokud neudělá výhružný pohyb, ale zvednutí židle jsem tím nemyslela.“

Cara se vztekle ušklíbla. „Dobře. Pro tentokrát.“

Kahlan se otočila k Nadine: „Potřebuji od tebe odpovědi. Mluv pravdu, a pokud zjistím, že s tím vrahem nemáš nic společného, dostaneš mou nejupřímnější omluvu a udělám cokoliv, abych odčinila naše nevlídné zacházení. Ale jestli budeš lhát, a přišla jsi ublížit Lordu Rahlovi, stráže mají příkaz nenechat tě odtud odejít živou. Rozumíš?“

Nadine přikývla a ještě více se přitiskla ke stěně.

„Chtěla jsi se setkat s Lordem Rahlem.“ Nadine opět pokývla. Proč?“ 

„Jsem na cestě za svou láskou. Je pryč od podzimu. Měli jsme se brát a já jsem na cestě za ním.“ 

Odhrnula si pramen vlasů z čela. „Ale nevím přesně kde je. Bylo mi řečeno, že mám jít za Lordem Rahlem a že najdu svého snoubence.“ V očích se jí zaleskly slzy. „Proto jsem chtěla mluvit s Lordem Rahlem - zeptat se ho, jestli mě může pomoct.

„Aha,“ řekla Kahlan. „Chápu tvůj žal nad ztraceným milým. Jak se ten mladý muž jmenuje?“ 

Nadine vytáhla z rukávu kapesníček a osušila si oči. „Richard.“

„Richard. Má také nějaké příjmení?“ 

Nadine přikývla: „Richard Cypher.“

Kahlan otevřela ústa a zapomněla dýchat. Nebyla schopna slova.

„Kdo?“ zeptala se Cara. 

„Richard Cypher. Byl lesním rádcem v Hartlandu. To je v Západní zemi, kde žijeme.“ 

„Co jsi myslela tím, že jste se měli brát?“ konečně byla Kahlan schopná zašeptat. Cítila, že se okolní svět začíná hrotit a tisíce myšlenek jí chaoticky vířilo v hlavě. „On ti to řekl?“ 

Nadine žmoulala vlhký kapesník. „Dvořil se mi... to se rozumělo samo sebou... ale pak zmizel. Přišla ke mně žena a řekla mi, že se vezmeme. Řekla, že k ní nebesa promluvila - byla taková tajemná. Věděla všechno o Richardovi, jak je laskavý, silný a hezký. Věděla také spoustu věcí o mně. Řekla, že je to můj osud, vzít si Richarda a jeho osud stát se mým manželem.“

„Žena?“ vypravila ze sebe Kahlan. 

Nadine přikývla: „Řekla, že se jmenuje Shota.“

Kahlan zaťala ruku v pěst. Z hlasu jí čišela zášť a zloba: „Shota. Měla někoho s sebou?“

„Ano. Podivného malého... společníka. Se žlutýma očima. Trochu jsem se ho bála, ale říkala, že je neškodný. Shota je ta žena, která mě poslala za Lordem Rahlem. Řekla, že Lord Rahl mi pomůže najít mého Richarda.“ 

Kahlan podle popisu poznala Samuela, druha Shoty. Hlas Nadine, nazývající Richarda „jejím Richardem“ jí rozpoutal bouři v hlavě. Dalo jí hodně úsilí se ovládnout, aby její hlas zněl klidně: „Nadine, počkej tady, prosím.“

„Počkám,“ řekla Nadine, která se už trochu uklidnila. „Je všechno v pořádku? Věříte mi? Každé slovo je pravda.“ 

Kahlan neodpověděla. Místo toho z ní spustila ohromený pohled a vyšla z místnosti. Cara za sebou zavřela dveře a držela se jí stále v patách.

Kahlan se zapotácela a zastavila se uprostřed obývacího pokoje. Všechno se s ní točilo, před očima se jí dělaly mžitky.

„Matko Vyznavačko,“ zašeptala Cara, „co se děje? Oči máš červené jako můj oblek. Kdo je ta Shota?“ 

„Shota je čarodějnice.“ 

Cara při jejích slovech ztuhla.

„A znáš toho Richarda Cyphera?“ 

Kahlan těžce polkla. „Richard byl vychován svým nevlastním otcem. Než zjistil, že jeho pravý otec je Darken Rahl, jmenoval se Richard Cypher.

Kapitola pátá

„Zabiju ji,“ zasípala Kahlan chraptivým hlasem, v očích nepřítomný pohled. „Holýma rukama ji zaškrtím!“ 

Cara se obrátila k ložnici. „Postarám se o to. Bude lépe, když ji přenecháš mně.“

Kahlan chytila Caru za ruku: „Ne Nadine. Mluvím o Shotě.“ Mávla rukou ke dveřím ložnice. „Ona ničemu nerozumí. Neví nic o Shotě.“

„Tak ty tu čarodějnici znáš?“ 

Kahlan nasupeně vydechla: „Ano, znám ji. Od začátku se mě snažila s Richardem rozdělit.“

„Proč to dělala?“ 

Kahlan se odvrátila od dveří ložnice. „Já nevím. Pokaždé udává jiný důvod, ale někdy se bojím, že je to proto, že chce Richarda pro sebe.“

Cara se zamračila: „Jak by ho mohla získat tím, že si Lord Rahl vezme tuhle malou couru?“

Kahlan pokrčila rameny: „Nevím. Shota má vždycky něco v plánu. Dělala nám problémy na každém kroku.“ Pozvedla ruku se zaťatou pěstí: „Ale tentokrát to bude jinak, i kdybych se jí musela dotknout svou magickou silou a poslat  ji do podsvětí, skončím její vměšování.

Cara si založila ruce na prsou a uvažovala o problému. „Co chceš dělat s Nadine?“ Modré oči měla upřené na dveře ložnice. „Pořád by bylo nejlepší... se jí zbavit.“

Kahlan si stiskla kořen nosu: „To není její práce. Je jenom pěšák v Shotině plánu.“

Cara ztichla. Naklonila hlavu na stranu, jakoby naslouchala šepotání větru v chodbě: „Lord Rahl přichází.

Schopnost Mord-Sith cítit Richarda díky jejich spojení byla tajemná a znervózňující. Otevřely se dveře. Berdina a Raina, obě oblečené do stejných přiléhavých kožených obleků jako Cara, ale spíš hnědých, pyšně vkráčely do místnosti.

Obě byly trochu menší než Cara, ale stejně přitažlivé. Zatímco Cara byla dlouhonohá, svalnatá, bez špetky tuku, modrooká Berdina měla postavu zaoblenější. Její vlnité hnědé vlasy byly spletené do typického copu Mord-Sith, stejně jako půvabné tmavé vlasy Rainy. Obě však vyzařovaly nelítostné sebevědomí. Raina ostrým pohledem přejela Cařino červené oblečení, ale ponechala ho bez poznámky. Obě dvě měly hrozivý, odmítavý výraz. Postavily se proti sobě vedle dveří.

„Představujeme Lorda Rahla,“ pronesla Berdina úslužným tónem, „Hledače Pravdy a vládce Meče Pravdy, posla smrti, pána D'Hary, vládce Střední země, velitele garů, ochránce svobodných lidí a záhubu bezbožných“ - její pronikavé modré oči se obrátily ke Kahlan - „a snoubence Matky Vyznavačky.“ Pokynula rukou ke dveřím. 

Kahlan netušila, co se děje. Už viděla Mord-Sithy předvádět rozmanité povahy od velitelské po zlomyslnou, ale nikdy je neviděla obřadné.

Richard vešel do pokoje. Jeho planoucí pohled spočinul na Kahlan. Na okamžik se svět zastavil. Byli jen oni dva, spojeni tichým poutem.

Roztáhl ústa v širokém úsměvu a v očích se mu zablýsklo. Výraz nespoutané lásky.

Byla jen ona a Richard. Jenom jejich oči. Ale všechno ostatní...

Cítila, že údivem otevřela ústa a položila si ruku na srdce. Co ho znala, nosil jen jednoduchý šat lesního rádce. Ale teď...

Poznala jen jeho vysoké černé boty. Jejich horní okraj byl olemován koženými řemeny se stříbrnými odznaky, na kterých byly vytepány různé geometrické obrazce. Boty překrývaly nové, vlněné černé kalhoty. Přes černou košili byla přehozena černá tunika, ozdobená symboly, které se vinuly po celé délce širokého zlatého lemu. Široký kožený pás, také vyzdobený stříbrnými odznaky a pozlacené brašny na bocích, zajišťovaly nádhernou tuniku v pase. Starodávný, zdobený kožený bandelír, držící zlatem a stříbrem vykládanou pochvu Meče Pravdy měl přehozen přes pravé rameno. Na zápěstích měl široké, kožené, stříbrem vykládané pásy, na kterých byly další podivné symboly. Přes široká ramena měl přehozen plášť, který vypadal, že je utkán ze zlata.

Vypadal současně vznešeně i zlověstně. Královsky i vražedně. Vypadal jako velitel králů, a také ztělesnění toho, jak ho pojmenovala proroctví - posel smrti.

Kahlan si nikdy nemyslela, že by mohl být krásnější, než vždycky byl. Více velitelsky. Velkolepěji. Mýlila se.

Zatímco se pokoušela ze sebe dostat slovo, přešel pokoj. Sklonil se a políbil ji na čelo.

„Skvěle,“ prohlásila Cara, „potřebovala to. Bolela ji hlava.“ Tázavě pozvedla obočí a zeptala se Kahlan: „Už je to lepší?“ 

Kahlan ji sotva slyšela. Se zatajeným dechem se ho dotkla konečky prstů, jako kdyby se chtěla přesvědčit jestli je to iluze nebo skutečnost.

„Líbí se ti?“ zeptal se. 

„Líbí? Drazí duchové...“ vydechla. 

Rozesmál se: „Pokládám to za souhlas.“

Kahlan si přála, aby byli všichni ostatní pryč. „Ale co to je, Richarde? Kde jsi to všechno vzal?“ Nemohla odtrhnout ruku z jeho hrudi. Ráda vnímala jeho dech a tlukot jeho srdce. Cítila, jak se jí rozbušilo její vlastní.

„No,“ začal, „věděl jsem, že chceš, abych si pořídil nové oblečení.“ 

Odtrhla pohled z jeho těla a podívala se mu do šedivých očí. „Co? Nikdy jsem nic takového neřekla.“

Zasmál se: „Tvé krásné zelené oči to řekly za tebe. Když jsi se podívala na mé staré oblečení, tvé oči promluvily jasně.“

O krok couvla a gestem ukázala na nové šaty: „Kde jsi to všechno sehnal?“

Vzal ji za ruku a prsty jí zvednul bradu, aby mu viděla do očí. „Jsi tak krásná. Budeš vypadat velkolepě ve svých modrých svatebních šatech. I já chci vypadat tak, že jsem hoden Matky Vyznavačky. Nechal jsem si je ušít ve spěchu, abych to stihnul do naší svatby.“

„Najal švadleny, aby mu je ušily. To bylo to překvapení,“ řekla Cara, „Neprozradila jsem jí vaše tajemství, Lorde Rahle. Pokoušela se ho ze mě dostat, ale neřekla jsem jí nic.“ 

„Děkuji, Caro,“ zasmál se Richard. „Vsadím se, že to nebylo lehké.“ 

Kahlan se zasmála s ním. „Ale je to nádhera. Paní Wellingtonová ti je celé ušila?“

„No, celé ne. Řekl jsem jí co chci a ona to s ostatními švadlenkami ušila. Myslím, že se jim to povedlo.“ 

„Musím jí složit poklonu nebo jí dokonce poblahopřát.“ 

Kahlan zkoumala v prstech materiál pláště: „To šila ona? Nikdy jsem nic podobného neviděla. Nevěřím, že to ušila.“

„Tohle nešila,“ připustil Richard. „Tohle a pár dalších věcí pochází z Hradu Čarodějů.“  

„Z Hradu?!! Co jsi tam dělal?“  

„Když jsem tam byl předtím, našel jsem pokoje, kde čarodějové bydleli. Vrátil jsem se, abych si prohlédl nějaké věci, které jim patřily.“  

„Kdy jsi tam byl?“ 

„Je to pár dní. Když jsi byla zaneprázdněna setkáním s představiteli našich nových spojenců.“ 

Kahlan zamračeně zkoumala oblečení. „Čarodějové v těch dobách něco takového nosili? Myslela jsem, že oblékali jednoduchá roucha.“

„Většina z nich ano, ale jeden nosil něco takového.“ 

„A který čaroděj to byl?“  

„Válečný čaroděj.“ 

„Válečný čaroděj,“ zašeptala užasle. Ačkoliv Richard většinou nevěděl jak používat svůj Dar, byl to první válečný čaroděj, který se narodil po téměř třech tisících letech. 

Kahlan se ho už chystala zaplavit otázkami, ale vzpomněla si, že v této chvíli musí řešit důležitější věci. Nálada jí klesla. „Richarde - „ uhnula očima -, „je tu někdo, kdo tě chce vidět...“ Slyšela, jak se dveře ložnice otevřely.

„Richarde?“ Nadine stála ve dveřích, v ruce stále mačkala kapesníček. „Slyšela jsem Richardův hlas.“  

„Nadine?“ 

Nadine vykulila oči, že byly velké jako Sanderijský zlaťák. „Richarde.“

Richard se zdvořile usmál: „Nadine.“ Jeho ústa se smála, ale v jeho očích nebyla po smíchu ani památka. Byl to tak odmítavý pohled, jaký Kahlan v jeho očích ještě nikdy nespatřila. Viděla Richarda rozzlobeného, viděla ho ve vražedném hněvu, způsobeném magickou silou Meče Pravdy, kdy mu kouzlo nebezpečně tančilo v očích. A viděla ho i s mrtvolně klidným výrazem v obličeji vyvolaným odhodláním rozžhavit čepel Meče do běla. Ve vzteku i odhodlání dokázal Richard vypadat děsivě.

Ale žádný pohled jeho očí nebyl tak strašlivý jako ten, který právě viděla.

To nebyl smrtelný hněv ani osudové odhodlání, co ovládalo jeho oči. To bylo něco horšího. Hloubka nezájmu v prázdném úsměvu jeho očí byla hrozná.

Jeho pohled mohl být horší jedině v případě, že by se tak díval na ni. To by jí zlomilo srdce.

Nadine ho zjevně neznala tak dobře jako Kahlan. Neviděla nic jiného, než úsměv na jeho rtech. „Ach, Richarde!“

Nadine se rozběhla přes pokoj a vrhla se mu kolem krku. Zdálo se, že ho chce obejmout i nohama. Kahlan vystřelila ruku, aby zabránila Caře udělat krok dopředu.

Kahlan se musela ovládat, aby zůstala stát a byla zticha. Navzdory všemu, co pro sebe navzájem s Richardem znamenali věděla, že do této situace nemůže mluvit. To byla Richardova minulost a i když ho znala, část této minulosti, hlavně ta romantická, pro ni byla neznámým územím. Až do této chvíle se to nezdálo důležité.

Kahlan mlčela, protože se bála, že řekne něco nevhodného. Její osud byl v rukou Richarda a té krásné ženy, která ho právě objímala. Ale co bylo horší, její osud byl opět v rukou Shoty.

Nadine začala pokrývat polibky Richardův krk, i když se snažil od ní odtáhnout. Vzal ji v pase a odstrčil ji.

„Nadine, co tu děláš?“ 

„Hledám tě, hlupáčku,“ vydechla. „Každý se divil, dělal si starosti od té doby, co jsi na podzim zmizel. Můj otec tě postrádá a já také. Nikdo z nás nevěděl, co se ti stalo. Zedd se také ztratil. Hranice padla a pak jsi zmizel ty, Zedd i tvůj bratr. Vím, že jsi byl rozrušený, když byl tvůj otec zabit, ale nečekali jsme, že utečeš.“ Její slova splývala v bezdechém vzrušení. 

„To je dlouhý příběh a myslím, že by tě ani nezajímal.“ 

Jako na potvrzení jeho slov se zdálo, že nic neslyšela a prostě mluvila dál.

„Nejdřív jsem toho měla tolik na starosti. Musela jsem přimět Lindy Hamiltonovou, aby slíbila, že sežene taťkovi zimní byliny. Byl úplně nešťastný, když jsi tam nebyl, abys mu přinesl nějaké zvláštní rostliny, které potřeboval a které, jak se zdá, umíš najít jenom ty. Dělala jsem, co jsem mohla, ale neznám les tak jako ty. Doufá, že Lindy to nějak zvládne, než tě přivedu zpátky domů. Pak jsem musela vymyslet, co si vezmu s sebou a jak najdu cestu. Hledala jsem tak dlouho. Přišla jsem sem, abych si promluvila s nějakým Lordem Rahlem. Doufala jsem, že mi pomůže. Nikdy by mě ani ve snu nenapadlo, že tě najdu dřív, než si s ním promluvím.“ 

„Já jsem Lord Rahl.“ 

Zdálo se, že to také neslyšela. Ustoupila a prohlédla si ho od hlavy až k patě. „Richarde, co to máš na sobě? Kdo předstíráš, že jsi?  Běž se převléknout, půjdeme domů. Všechno bude zase dobré, teď když jsem tě našla. Brzy budeme doma a všechno bude zase jako dřív. Vezmeme se a -“

„Cože?!!“ 

Zamrkala. „Vezmeme se, budeme mít dům a všechno. Můžeš pro nás postavit nový - tvůj starý dům není nic moc. Budeme mít děti. Spoustu dětí. Synů. Hromadu synů. Velkých a silných jako můj Richard.“ Usmála se. „Miluji tě, můj Richarde. Konečně budeme svoji.“

Jeho úsměv, i když prázdný, byl pryč a vystřídalo ho vážné zamračení. „Kde jsi vzala takový nápad?“

Nadine se rozesmála a rozverně mu přejela prstem po hrudi. Nakonec se rozhlédla kolem. Nikdo se ani nepousmál. Úsměv se jí vytratil ze rtů a hledala útočiště u Richarda.

„Ale Richarde... ty a já. Jak to vždycky mělo být. Vezmeme se, konečně. Přece jsme věřili, že to tak bude.“ 

Cara se naklonila a zašeptala Kahlan do ucha: „Měla jsi mě dovolit, abych ji zabila.“

Richardův pohled jí zmrazil slova na rtech a vyhnal krev z tváří. Otočil se zpět k Nadine.

„Kde jsi vzala takový nápad?“ 

Nadine opět zkoumala Richardovo oblečení: „Richarde, vypadáš směšně, když jsi takhle oblečený. Někdy se ptám, jestli máš alespoň trochu vkusu. Co děláš, když si tu hraješ na krále? A kde jsi vzal takový meč? Richarde, vím, žes nikdy nic neukradl, ale neměl jsi tolik peněz na takovou věc. Jestli jsi ho vyhrál v nějaké sázce, tak ho můžeš prodat, abychom -“

Richard ji popadl za ramena a zatřásl s ní.

„Nadine, nikdy jsme nebyli zasnoubeni. Jak jsi přišla na ten bláznivý nápad? Co tu děláš?!“ 

Nadine konečně schlípla při pohledu na jeho zakaboněnou tvář. „Richarde, mám za sebou dlouhou cestu. Nikdy předtím jsem nebyla za hranicemi Hartlandu. Bylo to těžké putování. Nic to pro tebe neznamená? Nesvědčí to o něčem? Odešla jsem jen abych tě přivedla zpět. Miluji tě, Richarde.“

Ulic, jeden z Richardových dvou statných osobních strážců, se sklonil, aby prošel dveřmi. „Lorde Rahle, jestli nejste zaneprázdněn, generál Kerson má problém a potřeboval by s vámi mluvit.“

Richard přesunul hněvivý pohled k tyčícímu se Ulicovi: „Za okamžik.“

Ulic, který nebyl zvyklý na takový Richardův pohled a tón, se poklonil: „Řeknu mu to, Lorde Rahle.“

Zmatená Nadine sledovala tu horu svalů, jak se ve dveřích musel opět sklonit. „Lord Rahl? Richarde, o čem to, u všech dobrých duchů, ten muž mluvil? Do jakého maléru jsi se to dostal? Vždycky jsi byl tak rozumný. Co jsi udělal? Proč ty lidi podvádíš? Na co si to hraješ?“

Zdálo se, že se už trochu uklidnil a jeho hlas zněl unaveně: „Nadine, je to dlouhý příběh a já nemám zrovna náladu ti ho vyprávět. Obávám se, že už nejsem takový... Už je to dlouho, co jsem odešel z domova. Stalo se hrozně moc věcí. Je mi líto, že jsi vážila takovou dlouhou cestu zbytečně, ale co jednou bylo mezi námi -“

Kahlan očekávala provinilý pohled směrem k sobě, ale nikdy se ho nedočkala.

Nadine o krok ustoupila. Rozhlédla se po všech tvářích kolem, které ji pozorovaly: Kahlan, Cara, Berdina, Raina a tichá postava Egana vzadu u dveří.

Nadine rozhodila ruce: „Co se to s vámi děje, lidi! Kdo si myslíte, že tento muž je? Je to Richard Cypher, můj Richard! Je to lesní rádce - nikdo! Je to jen prostý chlapec z Hartlandu, který si tu hraje na někoho důležitého. Ale to on není! Jste všichni slepí? Je to můj Richard a máme se brát.“

Cara nakonec prolomila ticho: „My všichni dobře víme, kdo tento muž je. Zdá se, že to nevíš ty. Je to Lord Rahl, pán D'Hary a vládce všech území Střední země, která se mu vzdala. Každý v tomto pokoji, ne-li v celém městě, by položil život, aby ho ochránil. Všichni mu dlužíme víc, než naši oddanost. Dlužíme mu naše životy.“

„Můžeme být jen tím, čím jsme,“ řekl Richard Nadine, „ani víc, ani míň. To mi jednou řekla jedna velmi moudrá žena.“ 

Nadine si něco nevěřícně šeptala, ale Kahlan neslyšela její slova.

Richard objal Kahlan v pase. V tomto něžném dotyku mohla číst uklidnění a lásku. Náhle pocítila hlubokou lítost nad ženou, která stála uprostřed neznámých lidí, kterým odhalila soukromé záležitosti svého srdce.

„Nadine,“ řekl Richard klidným hlasem, „to je Kahlan, moudrá žena, o které jsem mluvil. Žena, kterou miluji. Kahlan, ne Nadine. Kahlan a já se brzy vezmeme. Zanedlouho odjedeme, aby nás Bahenní lidé mohli oddat. Nic na světě to nezmění.“ 

Nadine se bála odtrhnout oči od Richarda, jakoby si myslela, že když to udělá, tak se to všechno opravdu stane.

„Bahenní lidé? Kdo jsou, u všech duchů, Bahenní lidé?  Zní to strašně. Richarde, ty...“ Vypadala, že sbírá odhodlání. Stiskla rty, zamračila se a namířila na něho prst 

„Richarde Cyphere, nevím jakou bláznivou hru tu hraješ, ale já to neberu! Poslouchej mě, ty hlupáku, běž si sbalit! Jdeme domů!“ 

„Jsem doma, Nadine. 

Nadine se už nezmohla na další odpověď.

„Nadine, kdo ti řekl všechny ty... nesmysly o svatbě?“ 

Jako kdyby z ní vyprchal život: „Mystička jménem Shota.“

Kahlan při zvuku toho jména strnula. Shota byla opravdová hrozba. Bez ohledu na to, co Nadine řekla nebo chtěla, byla to Shota, která měla moc dělat problémy.

„Shota!“ Richard si přejel rukou po tváři. „Shota. To mě mohlo napadnout.“ 

A pak Richard udělal to poslední, co by Kahlan čekala - zachechtal se. Stál tam, každý se na něho díval, on zaklonil hlavu a nahlas se rozesmál.

To poněkud rozptýlilo Kahlaniny obavy. Skutečnost, že se Richard jednoduše vysmál tomu, co může Shota způsobit, nějakým způsobem zmenšilo hrozbu. Najednou jí srdce ožilo. Richard řekl, že je Bahenní lidé oddají tak, jak si oba přejí, a fakt, že Shota chce něco jiného, nestál víc než za zasmání. Richardova paže ji k sobě láskyplně přivinula. Na tváři se jí objevil úsměv.

Richard omluvně pokynul: „Nadine, promiň. Nesměju se tobě. To jen, že Shota na nás zkouší své triky už tak dlouho. Je to smůla, že si vybrala tebe pro svůj plán, ale je to zase jedna z jejích ubohých her. Je to čarodějnice.“

„Čarodějnice?“ zašeptala Nadine. 

Richard přikývl. „V minulosti nás vždycky zatáhla do svých dramat, ale tentokrát už ne. Už je mi jedno, co Shota říká. Nebudu už dál hrát její hry.“

Nadine vypadala zmatená: „Čarodějnice? Kouzla? Byla jsem očarovaná? Ale ona říkala, že k ní nebesa promluvila.“

„To je ono. Je mi to jedno, i kdyby k ní promluvil Stvořitel sám.“ 

„Říkala, že tě honí vítr. Bála jsem se. Chtěla jsem ti pomoct.“ 

„Vítr mě honí? No, ona si vždycky něco vymyslí.“ 

Nadine se podívala stranou: „Ale co my... ?“

„Nadine, není žádné 'my'.“ Hlas měl opět příkrý: „Právě ty přece víš, jaká je pravda.“ 

Vzdorovitě zvedla bradu: „Nevím, o čem mluvíš.“ Dlouze se na ni zahleděl jakoby zvažoval, jestli má ještě něco dodat. „Přeber si to sama, Nadine.“

Poprvé se Kahlan cítila v rozpacích. Ať už tato slovní výměna znamenala cokoliv, cítila se jako vetřelec, že ji vyslechla. Richard se také cítil nepříjemně. „Je mi líto, Nadine, ale mám tu záležitosti, o které se musím postarat. Jestli chceš pomoct dostat se domů, podívám se, co pro tebe mohu udělat. Dostaneš všechno co budeš potřebovat - koně, zásoby, cokoliv. Vyřiď všem v Hartlandu, že jsem v pořádku, a všechny pozdravuji.“

Otočil se k čekajícímu Ulicovi: „Je tu generál Kerson?“

„Ano Lorde Rahle.“ 

Richard vykročil ke dveřím. „Raději se podívám, co má za problém.“

Místo toho generál Kerson vstoupil přímo do pokoje, když zaslechl své jméno. Prošedivělý, ale svalnatý a v dobré kondici, sice o hlavu menší, než Richard, ale přesto impozantní v lesklé kožené uniformě. Na pažích měl vidět jizvy symbolizující jeho hodnost, jejich bílé brázdy se objevovaly pod krátkými rukávy drátěné košile.

Na pozdrav se udeřil do prsou. „Lorde Rahle, musím s vámi mluvit.“

„Prosím. Mluvte.“ 

Generál zaváhal: „Myslel jsem o samotě, Lorde Rahle.“

Richard neměl náladu plýtvat drahocenným časem: „Nejsou tu žádní špehové, tak mluvte.“

„Týká se to mých mužů. Spousta jich je vážně nemocná.“ 

„Nemocní? Co jim je?“ 

„No, Lorde Rahle, oni... je to...“ 

Richard se zamračil: „Ven s tím.“

„Lorde Rahle,“ - generál Kerson se podíval směrem k ženám a pak si odkašlal - „mám víc než polovinu mužů mimo službu, v podřepu, sténajících a oslabených záchvaty průjmu.“ 

Richard se uvolnil: „Ach. To je mi líto. Doufám, že budou brzy v pořádku. Vím, jak jim musí být mizerně.“

„V armádě to není nic výjimečného, ale ne v takovém rozsahu, a protože se to tak rychle šíří, musí se s tím něco dělat.“ 

„Dobře, dohlédněte, ať mají hodně tekutin. Informujte mě. Dejte mi vědět, jak jsou na tom.“ 

„Lorde Rahle, něco se s tím musí udělat. Hned. Nemůžeme to tak nechat.“ 

„Děláte, jakoby byli postiženi skvrnitým tyfem, generále.“ 

Generál Kerson si založil ruce za zády a nadechl se: „Lorde Rahle, generál Reibisch než odešel na jih nám řekl, že chcete, aby vám důstojníci řekli své názory, když je považují za důležité. Také řekl, že vás to může rozčílit, když se vám nebude líbit to, co musíme říct, ale že nás za naše názory nebudete trestat. Řekl, že je chcete znát, protože máme víc zkušeností s jednotkami a velením armádě než vy.“

Richard si přejel rukou obličej. „Máte pravdu, generále. Takže co je tak důležité?“

„Víte, Lorde Rahle, jsem jeden z hrdinů vzpoury v provincii Shinavont. To je území v D'Haře. V té době jsem byl poručíkem. Bylo nás pět set a narazili jsme na rebely, kterých bylo asi sedm tisíc a utábořili se v nízkém lese. Napadli jsme je při rozednění a skončili jejich vzpouru před západem slunce. Nezbyl ani jediný rebel.“ 

„Velmi působivé, generále.“ 

Generál Kerson pokrčil rameny. „Ani ne. Téměř všichni muži měli kalhoty u kotníků. Zkoušel jste někdy bojovat, když vám křeče svírají vnitřnosti?“ Richard musel připustit, že ne. „Všichni nás oslavovali jako hrdiny, ale na to člověk nemusí být hrdina, aby rozbil lebku muži, který je tak oslabený průjmem, že ani nezvedne hlavu. Nebyl jsem hrdý na to, co jsme udělali, ale byla to naše povinnost, potlačili jsme vzpouru a nepochybně zabránili většímu krveprolití, které by nastalo, kdyby jim bylo lépe a unikli nám. Nedá se ani odhadnout, co by všechno způsobili a kolik lidí by zemřelo.

Ale oni neutekli. Zničili jsme je, protože měli dysenterii a neudrželi se na nohou.“

Rozmáchlým gestem ukázal kolem sebe. „Mám teď víc jak polovinu armády mimo. Jsme oslabeni, protože generál Reibisch odešel na jih. Ti, co zbyli nejsou v bojové kondici. Něco se s tím musí dělat. Stačil by dostatečně silný nepřátelský útok a máme problémy. Jsme bezbranní. Můžeme ztratit Aydindril.

Byl bych rád, kdybyste věděl, jak tuto situaci řešit.“

„Proč s tím chodíte za mnou? Nemáte léčitele?“  

„Léčitelé, které máme jsou specializováni na poranění od mečů, seker a jiných zbraní. Zkoušeli jsme jít za bylinkáři a léčiteli tady v Aydindnlu, ale oni to množství nezvládnou.“ Potřásl hlavou: „Vy jste Lord Rahl. Myslel jsem, že budete vědět co dělat.“ 

„Máte pravdu, prodavači bylin takové množství nezvládnou.“ Richard se zamyslel: „Česnek se o to postará, když ho budou jíst v dostatečném množství. Borůvky také pomohou. Dejte svým mužům spoustu česneku a zásobte se borůvkami. Bude jich tu kolem dost.“ 

Generál se naklonil dopředu a nevěřícně zíral: „Česnek a borůvky? Mluvíte vážně?“

„Dědeček mě naučil znát bylinky, léčivky a takové věci. Věřte mi, generále, pomůže to. Musí také vypít hodně čaje z dubové kůry. Česnek, borůvky a odvar z dubové kůry, to by mělo pomoct.“ Richard se ohlédl přes rameno: „Nemám pravdu, Nadine?“ 

Přikývla. „To pomůže, ale lepší by bylo, kdyby dostali mletý hadí kořen.“

„Myslel jsem na to, ale v tuto roční dobu žádný nenajdeme a prodavači ho nebudou mít dost. 

„V práškové podobě ho tolik není potřeba a je nejlepší,“ řekla Nadine. „Kolik mužů, pane?“ 

„Poslední zprávy udávaly něco kolem padesáti tisíc,“ odvětil generál. „Ale teď, kdo ví?“ 

Nadine v údivu nad tím číslem povytáhla obočí. „Tolik hadího kořenu jsem neviděla za celý svůj život. Než bychom ho sehnali takové množství, byli by z nich starci. Pak má Richard pravdu - česnek, borůvky a čaj z dubové kůry. Čaj z kostivalu by také pomohl, ale nikdo ho nebude mít tolik. Nejlepší bude dubová kůra, ale je těžké ji najít. Pokud nebude dost zakrslých dubů, pak bude maranta lepší než nic.“

„Ne,“ řekl Richard, „viděl jsem zakrslý dub na vysokých hřebenech na severovýchodě.“ 

Generál Kerson se poškrábal na strništi: „Co je zakrslý dub?“

„Dub. Druh dubu, který vaši muži potřebují. Má žlutou vnitřní kůru, kterou použijete na čaj.“ 

„Strom. Lorde Rahle, umím určit deset různých druhů oceli jen podle hmatu, ale nerozeznám jeden strom od druhého.“ 

„Jistě máte nějaké muže, kteří stromy znají.“ 

„Richarde,“ řekla Nadine, „zakrslý dub mu říkáme v Hartlandu. Po cestě sem jsem sbírala kořeny a byliny, jejichž jména znám, ale zdejší lidé je nazývali jinak. Když ti muži vypijí čaj ze špatného stromu, tak v nejlepším případě jim to neublíží, ale problém to nevyřeší. Česnek a borůvky pomohou průjem zastavit, ale potřebují hodně tekutiny. Čaj jim pomůže ztracenou vodu nahradit a vrátit jim zdraví.“ 

„Ano, já vím,“ promnul si oči. „Generále dejte dohromady oddíl mužů, asi pět set, vozy a nákladní koně pro případ, že se s vozy nedostaneme tak blízko. Vím, kde ty stromy rostou, dovedu vás tam.“ Richard se pro sebe usmál: „Rádce zůstane rádcem.“ 

„Muži ocení, že se staráte o jejich zdraví,“ řekl generál, „a já to samozřejmě oceňuji také, Lorde Rahle.“ 

„Díky, generále. Sežeňte všechno potřebné, za chvíli se sejdeme před stájemi. Chci se dostat na místo, než bude tma. Zdejší průsmyky nejsou moc vhodné pro cestování potmě, zvlášť ne s vozy. Měsíc je sice skoro v úplňku, ale to nám tam moc nepomůže.“ 

„Budeme připraveni, než odsud odejdete, Lorde Rahle.“ 

Po krátkém pozdravu byl generál pryč. Richard věnoval Nadine další prázdný pohled. „Díky za pomoc.“

A pak se otočil a soustředil se na Mord-Sithu, oblečenou v červené kůži.

Kapitola šestá

Richard popadl Caru za bradu a zvednul ji. Natočil jí trochu hlavu, aby si mohl lépe prohlédnout mokvající šrám na její tváři.

„Co je to?“ 

Když ji pustil, pohlédla na Kahlan. „Jeden muž odmítl udělat, co jsem po něm chtěla.“

„Tak. Možná byl podrážděn tvým červeným koženým oblečením.“ 

Richard pohlédl na Kahlan: „Co se to tu děje? Palác je plný stráží tak ostražitých, že chtěli prohlížet i mě, když jsem vešel. Na schodištích jsou hordy lučištníků. Tolik obnažené oceli jsem neviděl od té do by, co Krvavá Církev napadla město.“

Jeho oči zase dostaly hrozivý výraz: „Kdo je dole v hladomorně?“

„Říkala jsem ti to,“ zašeptala Cara Kahlan do ucha „vždycky všechno zjistí.“ 

Kahlan chtěla, aby se Cara o Marlinovi nezmiňovala, protože se bála, že by to Richarda mohlo nějak ohrozit. Ale když Marlin prozradil, že je tu s ním ještě druhý vrah, všechno se změnilo. Musela Richardovi říct, že se tu volně pohybuje Sestra temnoty.

„Ukázal se tu vrah, který se tě chystal zabít.“ Kahlan pokývla směrem ke Caře. „Naše malá čarodějka ho vyprovokovala, aby na ni použil svůj Dar a mohla mu ho vzít. Daly jsme ho do hladomorny z bezpečnostních důvodů.“ 

Richard pohlédl na Caru, než oslovil Kahlan. „Malá čarodějka, eh? Proč jsi jí to dovolila?“

„Řekl, že tě přišel zabít. Cara se rozhodla, že ho vyslechne po svém.“ 

„Myslíš, že to bylo nutné?“ zeptal se Cary. „Máme celou armádu. Jeden muž se ke mně nemůže dostat.“ 

„Také chtěl zabít Matku Vyznavačku.“ 

Richardův výraz potemněl. „Pak doufám, že si se s ním moc nemazlila.“

Cara se zasmála: „Ne, Lorde Rahle.“

„Richarde, je to ještě horší. Byl to čaroděj z Paláce Proroků. Řekl, že sem přišel se Sestrou temnoty. Ještě jsme jí nenašly.“ 

„Sestra temnoty. Bezva. Jak jste zjistily, že je ten muž vrah?“ 

„Ohlásil se. Věř tomu nebo ne. Prohlásil, že ho posílá Jagang, aby zabil tebe a mě a přikázal mu, aby se ohlásil, hned jak se dostane do Paláce Vyznavaček.“ 

„Potom neměl Jagang v plánu, aby nás ten muž zabil. Tak hloupý není. Co měla dělat ta Sestra temnoty tady v Aydindrilu? Řekl, že nás má také zabít, nebo měla nějaký jiný úkol?“ 

„Zdálo se, že Marlin nic neví,“ řekla Kahlan. „Po tom, co mu Cara udělala, tomu věřím.“ 

„Která Sestra temnoty tu je? Jak se jmenuje?“ 

„Marlin neznal její jméno.“ 

Richard pokývl: „To je možné. Jak dlouho byl ve městě, než se ohlásil?“

„Nevím jistě. Předpokládám, že pár dní.“ 

„Proč tedy nešel rovnou do paláce, aby se ohlásil?“ 

„Nevím, řekla Kahlan, „neptala jsem se ho.“ 

„Jak dlouho byl se Sestrou? Co tady dělali?“ 

„Nevím,“ zaváhala Kahlan. „Myslím, že jsem nepomyslela se ho na to zeptat.“ 

„No, když s ní byl, musela mu něco říct. Mohla to být ona, kdo byl pověřen velením. Co mu řekla?“ 

„Nevím.“ 

„Navštívil ten Marlin ještě někoho ve městě? Setkal se tu s někým? Kde bydlel?“ 

Byl to Hledač, kdo se jí vyptával, ne Richard. i když ani nezvýšil hlas, ani nepoužil výhružný tón, Kahlan se do hloubi duše styděla. „Já jsem... se ho nezeptala.“

„Co dělali, dokud byli spolu? Měla něco s sebou? Koupila si něco, nebo sebrala, nebo mluvila s někým, kdo by mohl být dalším členem jejich skupiny? Měli zabít ještě někoho jiného?“ 

„Já... ne...“ 

Richard si pročísl rukou vlasy. „Nikdo přece nepošle vraha, aby se ohlásil strážím na prahu dveří oběti. To by ho jasně zničilo. Možná Jagang chtěl, aby tento muž udělal něco ještě před tím, než se dostane do Paláce. Potom, co tento úkol splnil, se měl ohlásit, abychom ho zabili a připravili se tak navždy o možnost zjistit, co se stalo a pak by Sestra vykonala svoji část plánu. Jagang se určitě nestará o to, že mu zabijeme jeho přisluhovače - má spoustu dalších a lidský život pro něho nemá cenu.“

Kahlan si založila ruce za zády. Cítila se hloupě. Richardovo zamračené čelo a pronikavé šedé oči jí mnoho nepomohly.

„Richarde, dozvěděly jsme se, že je tady žena, která se s tebou chtěla setkat stejně jako Marlin. Nevěděly jsme, kdo je Nadine. Marlin neznal jméno Sestry temnoty, ale popsal ji jako mladou, krásnou ženu s dlouhými hnědými vlasy. Bály jsme se, že by Nadine mohla být ona Sestra, přímo tady mezi námi, takže jsme nechaly Marlina dole a spěchaly sem za Nadine. To byl náš hlavní úkol - zastavit Sestru temnoty, jestli je v paláci. Zeptáme se Marlina na všechno později. Nemůže uniknout.“ 

Richardův výraz změknul a nadechl se. Nakonec pokývl. „Udělaly jste dobře. Máte pravdu, že otázky nejsou tak důležité. Omlouvám se, vím, že jste dělaly, co jste pokládaly za nejlepší.“ Zvedl varovně prst: „Nechte Marlina mně.“

Richard se obrátil ke Caře. „Nechci vidět tebe ani Kahlan s ním dole. Rozumíš? Něco by se mohlo stát.“

Cara by bez řečí položila život, aby ho ochránila, ale z jejího pohledu bylo jasné, že nesnese, aby pochyboval o jejích schopnostech. „A jak byl nebezpečný ten velký, silný muž, kterého měla Denna na vodítku, když ho beztrestně přede všemi vedla v Lidovém Paláci v D'Haře? Musela udělat víc, než lehce zatahat za tenký řetízek u pasu, na kterém měla svého mazlíčka, aby mu ukázala, jak ho úplně ovládá? Odvážil se snad udělat víc, než že trochu tento řetízek napnul?“

Muž na konci vodítka byl Richard.

Cařiny modré oči se zablýskaly rozhořčením. Kahlan téměř čekala, že Richard v hněvu vytasí svůj meč. Místo toho ji pozoroval, nezúčastněně vyslechl její názor a sledoval, jestli ještě něco dodá. Kahlan by zajímalo, jestli se Cara bála, že padne mrtvá nebo by to uvítala.

„Lorde Rahle, mám jeho magickou sílu. Nic se nemůže stát.“ 

„Tím jsem si jistý. Nepochybuji o tvých schopnostech, Caro, ale nechci, aby Kahlan riskovala, když to není nutné. Nezáleží na tom, jak je to riziko malé. Až se vrátím, vyslechneme Marlina spolu. Svěřil jsem ti svůj život, ale nechci vystavit život Kahlan nějakému ošklivému zvratu osudu. 

Jagang přehlédl schopnosti Mord-Sith asi proto, že toho neví mnoho o Novém světě a nezná je. Udělal chybu. Jen se chci ujistit, že neuděláme chybu my. Jasné? Až se vrátím, vyslechneme Marlina a zjistíme, o co tu opravdu jde.“

Tak rychle jak přišla bouře pocitů v Cařiných ocích, tak zase zmizela. Richardovo klidné chování ji utišilo a za chvilku to vypadalo, že se vůbec nic nestalo. Kahlan si skoro nebyla jistá, jestli Cara řekla všechny ty krutosti, které slyšela. Ale jenom skoro.

Kahlan si přála, aby si byla promyslela celou záležitost s Marlinem, když měla možnost. Pro Richarda to bylo tak jednoduché. Přisuzovala to tomu, že o něho měla takovou starost, že nebyla schopná jasně myslet. To byla chyba. Věděla, že si neměla nechat zatemnit mysl svou starostlivostí, protože právě tím mohla způsobit neštěstí, kterého se tak bála.

Richard ji objal kolem krku a políbil ji na čelo. „Jsem rád, že jsi v pořádku. Polekalo mě, že sis vzala do hlavy, že můj život je na prvním místě, před tvým. Už to nikdy neuděláš?“

Kahlan se usmála. Nic neslíbila a místo toho změnila téma: „Mám strach, když chceš opustit bezpečí paláce. Nelíbí se mi, že budeš venku, když je tu někde Sestra temnoty.“

„Budu v pořádku.“ 

„Ale Jarianský vyslanec je tady spolu s představiteli Grennidonu. Mají velké armády. Je tu i pár dalších z menších zemí - Mardonie, Pendisan Reach a Togressy. Všichni očekávají, že je dnes večer přijmeš.“ 

Richard si zastrčil palec za široký kožený pás. „Podívej, mohou se vzdát tobě. Buď jsou s námi, nebo proti nám. Nepotřebují se se mnou setkat, musí jen souhlasit s podmínkami kapitulace.“

Kahlan se dotkla prsty jeho paže. „Ale ty jsi Lord Rahl, pán D'Hary. Ty jsi určil podmínky. Očekávají, že se setkají s tebou.“

„Pak budou muset počkat do zítřka. Naši muži jsou přednější. Generál Kerson má pravdu. Když muži nemohou bojovat, je země zralá na porážku. Nemůžeme ukázat žádnou slabost. 

„Ale nechci, abychom se zase rozloučili,“ zašeptala. Richard se usmál: „Já vím. Cítím to stejně, ale je to důležité.“ 

„Slib mi, že budeš opatrný.“ 

Roztáhl rty v širokém úsměvu. „Slibuji. Ty víš, že čaroděj vždycky drží své slovo.“

„Tak dobře, ale pospěš si.“ 

„Pospíším. A ty se drž dál od Marlina.“ Obrátil se k ostatním: „Caro, ty a Raina tady zůstanete, spolu s Eganem. Ulici, omlouvám se, že jsem na tebe tak vyjel. Chci to odčinit, proto půjdeš se mnou a budeš mě moct sledovat svýma velkýma modrýma očima, abych se cítil provinile.“ Otočil se k poslední z nich: „Berdino, protože vím, že byste mi udělaly ze života peklo, kdybych alespoň jednu z vás nevzal s sebou, půjdeš ty.“ 

Berdina se ušklíbla na Nadine. „Jsem Lordova favoritka. „

Nadine, místo aby vypadala ohromena, byla spíše zamlklá stejně jako během celého předchozího hovoru. Nakonec vrhla na Richarda povýšený pohled a založila si ruce na prsou.

„Mě taky někam odvelíš? Řekneš mi co mám dělat, jako to se zalíbením říkáš všem ostatním?“ 

Richard spíše než rozzlobeně, jak si Kahlan myslela, že po takové poznámce bude, vypadal ještě více bez zájmu než dřív.

„Hodně lidí bojuje za naši svobodu, bojují, aby zabránili Císařskému Řádu zotročit Střední země, D'Haru a nakonec i Západní země. Já velím těm, kteří chtějí bojovat za svou svobodu a ve jménu nevinných lidí, kteří by se jinak stali otroky. Vedu je, protože mě k tomu donutily okolnosti. Nedělám to kvůli moci nebo protože se mi to líbí. Dělám to, protože musím. 

Mým nepřátelům nebo potenciálním nepřátelům dávám podmínky. Těm, kteří jsou mi věrní, dávám příkazy. Ty nejsi ani jedno, Nadine. Dělej si co chceš.“

Nadine zase zmizely pihy, když se jí tvář zalila ruměncem.

Richard povytáhl meč a zase ho zasunul zpět, bezmyšlenkovitě tak kontroloval, že se čepel může v pochvě volně pohybovat. „Berdino, Ulici vezměte si věci a počkejte na mě před stájemi.“

Richard uchopil Kahlan za ruku a táhl ji ke dveřím. „Potřebuji si promluvit s Matkou Vyznavačkou o samotě.“

*****

Richard prošel s Kahlan chodbou plnou svalnatých D'hařanských stráží, oděných v černých kožených a drátěných košilích, řinčících zbraněmi, až do prázdné postranní haly. Zatáhl ji za roh, do stínu pod stříbrnou lampu a přitiskl ji na obložení.

Prstem jí jemně zmáčknul špičku nosu: „Nemohu odejít, aniž bych tě políbil na rozloučenou.“

Kahlan se laškovně usmála: „Nechtěl jsi mě líbat před tvou bývalou dívkou?“

„Ty jsi jediná, kterou miluji. Jediná, kterou jsem kdy miloval.“ Richard se zatvářil smutně. „Jistě chápeš, jak by to vypadalo, kdyby se tu objevil tvůj chlapec.“ 

„Ne nedovedu.“ 

Na okamžik se zarazil a pak zrudnul.

 „Promiň. Nemyslel jsem to tak.“ 

Vyznavačky nemají žádné chlapce, když vyrůstají. Vědomý dotyk Vyznavačky zničí lidskou mysl a místo toho zůstane jen bezmyšlenkovitá oddanost k Vyznavačce, která se ho dotkla. Vyznavačky musí pořád kontrolovat svou moc, aby se nemohla náhodně uvolnit. Většinou to nebylo těžké. Jejich magická síla s nimi rostla, a protože se s ní narodily, její ovládání se stalo tak přirozené jako dýchání.

Ale v záchvatu vášně, se kterou nevyrůstaly, nebylo možné sílu uhlídat. Mysl milované osoby by mohla být neúmyslně zničena při vášnivém vyvrcholení Vyznavačky.

I když si to přály, neměly žádné přátele kromě ostatních Vyznavaček. Lidé se jich báli, báli se jejich moci. Zvláště muži se báli. Žádný se nechtěl dostat do její těsné blízkosti.

Vyznavačky nemají milence.

Svého partnera si vybírají podle vlastností, které chtějí mít u svých dcer. Vyznavačka si nikdy nevybírá muže podle toho, jestli ho miluje, protože samotný akt lásky může zničit milovanou osobu. Nikdo se dobrovolně neožení s Vyznavačkou. Ona si vybírá svého druha a zajme ho svou kouzelnou silou ještě dřív, než se vezmou. Muži se bojí Vyznavačky, která si hledá svého partnera. Ona je lovec, predátor a oni jsou její potenciální kořist.

Jen Richard se dokázal ubránit magii. Jeho bezbřehá, pevná láska k ní přemohla její magickou sílu. Kahlan byla jediná Vyznavačka, pokud věděla, kterou miloval muž a ona mu mohla lásku oplatit. V celém svém životě si nikdy nedovedla představit, že prožije tu nejvíce povznášející lidskou touhu - lásku.

Slyšela, že každý má v životě jen jednu opravdovou lásku. S Richardem to bylo víc než nějaké rčení, byla to nádherná pravda.

Ale víc než cokoliv jiného ho prostě milovala, bezmocně a úplně. Skutečnost, že on ji také miloval a mohli být spolu, byla někdy až neuvěřitelná.

Přejela mu prstem po koženém bandeliru. „Takže ty jsi na ní nikdy nemyslel? Nikdy tě nezajímalo... ?“

„Ne. Podívej, znal jsem Nadine odmalička. Její otec, Cecil Brighton, prodává bylinky a léky. Občas jsem mu nosil vzácné druhy rostlin. Dal mi vědět, že něco potřebuje a nemůže to najít. Na svých cestách jako lesní rádce jsem se rozhlížel po tom, co potřeboval. 

Nadine vždycky chtěla být jako její otec. Naučit se, které byliny pomáhají lidem a pracovat v jeho obchodu. Někdy chodila se mnou, aby se naučila, jak hledat některé druhy rostlin.“

„Chodila s tebou jenom proto, aby hledala bylinky?“ 

„Ne. Bylo toho trochu víc. Já - víš - někdy jsem jí navštívil. Chodili jsme na procházky, i když její otec zrovna žádné byliny nepotřeboval. Tančil jsem s ní vloni na letní slavnosti, před tím, než jsi přišla do Hartlandu. Líbila se mi. Ale nikdy jsem neudělal nic, co by jí mohlo vést k myšlence, že se s ní chci oženit.“ 

Kahlan se zasmála a rozhodla se ukončit jeho trápení. Ovinula mu ruce kolem krku a políbila ho. Ještě se krátce zarazila nad něčím, co Richard řekl Nadine, ale pak už se jí zatočila hlava z objetí jeho pevných paží a dotyku vášnivých úst. Jeho jazyk jí proklouzl za zuby a tam se setkal s jejím. Ruka mu sklouzla po jejím krku a přitiskla ji ještě pevněji.

Trochu ho odstrčila: „Richarde,“ řekla zadýchaně, „a co Shota? Co když bude dělat potíže?“

Richard zamrkal, snažil se zahnat z očí vášnivou touhu: „Do podsvětí se Shotou!“

„Ale v minulosti, ať už nám Shota způsobila jakékoliv problémy, vždycky v nich bylo zrnko pravdy. Svým způsobem se snažila dělat, co bylo potřeba.“ 

„Nepodaří se jí zadržet nás, abychom se vzali.“ 

„Já vím, ale - ? 

„Až se vrátím, vezmeme se a bude to.“ 

Ve srovnání s Richardovým úsměvem byl východ slunce nudná záležitost. „Chci tě mít v té velké posteli, kterou mě stále jen slibuješ.“

„Ale jak se můžeme teď vzít? Jedině, že by svatba byla tady. K Bahenním lidem je daleko. Slíbili jsme Ptačímu muži a Weselaně a Savidlinovi a všem ostatním, že nás oddají oni. Chandalem mě chránil na mé cestě sem a vděčím mu za život. Weselan mi udělala ty nádherné modré svatební šaty vlastníma rukama a z látky, kterou získat trvalo jistě celé roky. Přijali nás za své. Stali se z nás Bahenní lidé. Obětovali se pro nás. Mnoho z nich přišlo o život pro naši věc. 

Já vím, že to není zrovna svatba o jaké by ženy snily - celá vesnice polonahých lidí pokrytých blátem tancuje kolem ohňů, vyvolává duchy, aby se připojili ke dvěma svým novým lidem. Oslavy, které trvají celý den s těmi podivnými bubny a rituálními tanečníky, kteří hrají dávné příběhy a všechno kolem... ale je to ten nejsrdečnější obřad, jaký můžeme mít.

Právě teď nemůžeme opustit Aydindril a vydat se na dlouhou cestu k Bahenním lidem jenom proto, že chceme. Jenom kvůli nám. Všichni na nás spoléhají. Stále jsme ve válce.“

Richard ji jemně políbil na čelo. „Já vím. Také chci, aby nás oddali Bahenní lidé. Tak to také bude. Věř mi. Jsem Hledač. Hodně jsem o tom přemýšlel. Mám pár nápadů.“ Vzdychl. „Ale teď už musím jít. Postarej se tu o všechno, Matko Vyznavačko. Zítra se vrátím. Slibuji.“

Přitiskla si ho k sobě tak silně, až jí bolely paže. Po chvíli se vymanil z jejího objetí a podíval se jí do očí. „Musím jít než se setmí a muži by se mohli potmě v průsmyku zranit.“ Zarazil se a pak dodal: „Když... bude Nadine něco potřebovat, dohlédneš na to, aby to dostala? Koně, potraviny, zásoby - cokoliv. Není zlá. Nepřeji jí nic špatného. Nezaslouží si co jí Shota provedla.“

Kahlan přikývla a položila mu hlavu na prsa. Slyšela, jak mu bije srdce. „Děkuji ti za ten krásný oblek. Vypadáš v něm úžasně.“

Stiskla oči bolestí, když si vzpomněla na slova, která slyšela v rudém pokoji: „Richarde, proč jsi se nerozzlobil, když Cara říkala takové kruté věci?“

„Protože chápu, co jim udělali. Byl jsem v jejich šíleném světě. Nenávist by mě zničila. Odpuštění v mém srdci bylo to jediné, co mě zachránilo. Nepotřebuji nenávist, abych je zničil. Nechtěl jsem, aby pouhá slova zničila to, co se jim pokouším dát. Chci je naučit důvěře. Někdy můžeš získat důvěru jenom tak, že ji sama dáš.“ 

„Možná, že na ně máš vliv. Nehledě na to, co tam Cara řekla, dnes odpoledne říkala věci, ze kterých jsem usoudila, že to chápe.“ Kahlan se usmála a pokusila se problém Mord-Sith trochu zlehčit: „Slyšela jsem, že jsi byl dnes venku s Berdinou a Rainou a snažili jste se ochočit veverky.“ 

„Ochočit veverky je snadné. Já jsem dělal něco daleko těžšího, snažil jsem se ochočit Mord-Sithy.“ Jeho tón byl vážný a vedl k dojmu, že je myšlenkami daleko. „Měla jsi je vidět. Chichotaly se jako malé holčičky. Málem jsem se při pohledu na ně rozbrečel.“ 

Kahlan se pro sebe udiveně usmála. „A já myslela, že jen tak venku maříš čas. Kolik je v Lidovém paláci v D'Haře Mord-Sith?“

„Tucty.“ 

„Tucty.“ To bylo strašné pomyšlení. „Ještě, že máme hodně veverek.“ 

Pohladil ji po hlavě, spočívající mu na prsou. „Miluji tě Kahlan. Děkuji ti za tvou trpělivost.“

 „Také tě miluji, Richarde.“ Uchopila ho za tuniku a přitiskla se k němu. „Richarde, pořád se bojím Shoty. Slib mi, že se opravdu vezmeme.“ 

Krátce se zasmál a políbil ji na vlasy.

„Miluji tě víc, než jsem ti schopen říct. Není nikdo jiný, ani Nadine, nikdo. Přísahám na svůj Dar. Ty jsi jediná, koho jsem kdy miloval. Slibuji.“ 

Měla srdce až v krku. To, co chtěla slyšet, nebyl takovýhle slib.

Trochu ji odstrčil: „Musím jít.“

„Ale...“ 

Podíval se za roh. „Co? Musím jít.“

Pohybem ruky ho poslala pryč. „Jdi. Pospěš si zpátky.“

Poslal jí polibek a byl pryč. Opřela se ramenem o zeď a sledovala jeho vlající zlatý plášť, vzdalující se chodbou a poslouchala řinčení zbraní a dusot bot, jak se stráže vydaly za ním.

Kapitola sedmá

Dvě zbývající Mord-Sithy a Egan čekaly v červeném obývacím pokoji. Dveře do ložnice byly zavřené.

„Raino, Egane, chci abyste jeli za Richardem a chránili ho,“ prohlásila Kahlan, když vešla do dveří. 

„Lord Rahl nám řekl, že máme zůstat tady a chránit tebe, Matko Vyznavačko,“ řekla Raina. 

Kahlan zvedla obočí: „Od kdy posloucháte rozkazy Lorda Rahla, když se jedná o jeho ochranu?“

Raina se rozpustile zazubila, což byl vzácný úkaz: „Co se týče nás, my jdeme, ale on bude velmi rozzlobený, že jsme tě nechali samotnou.“

„Já mám Caru a palác plný stráží a obklopený oddíly vojáků. Největší nebezpečí, které mi hrozí je, že mi nějaký statný strážce šlápne na nohu. Richard má s sebou jen pět set mužů, Berdinu a Ulice. Mám o něho starost.“ 

„Co když nás pošle zpátky?“ 

„Řekněte mu... řekněte... počkejte.“ 

Kahlan přešla k mahagonovému psacímu stolu a vytáhla papír, inkoust a pero. Namočila pero, naklonila se a napsala: Drž se v teple a příjemně se vyspi. Na jaře bývá na horcích chladno. Miluji tě, Kahlan.

Složila papír a podala ho Raině: „Z povzdálí ho sledujte. Počkejte, až se utáboří a pak mu předejte moji zprávu. Řekni mu, že jsem ti řekla, že je to důležité. Už bude tma, a tak vás zpátky nepošle.“

Raina si rozepnula dva horní knoflíčky koženého obleku a zasunula si vzkaz do záňadří. „Bude se také zlobit, ale tentokrát na tebe.“

Kahlan se zasmála: „Nebojím se ho. Vím, jak ho uklidnit.“

Raina se spiklenecky usmála: „Všimla jsem si.“ Podívala se přes rameno na potěšeného Egana: „Pojďme konat svou povinnost a doručit Lordu Rahlovi zprávu od Matky Vyznavačky. Musíme si vybrat nějaké pomalé koně.“

Poté, co odešli, Kahlan mrkla na ostražitou Caru a zaklepala na dveře ložnice.

„Vstupte,“ ozval se zastřený hlas Nadine. 

Cara následovala Kahlan do pokoje. Kahlan neprotestovala. Věděla, že kdyby ji požádala, aby zůstala venku, Cara by stejně její příkaz ignorovala. Mord-Sithy nevěnovaly pozornost rozkazům, když usoudily, že to Richardova nebo její ochrana vyžaduje

Nadine si přerovnávala věci  v cestovní  kabele.

Hlavu měla skloněnou, dívala se do tašky a rozpuštěné dlouhé vlasy jí zakrývaly tvář. Každou chvíli si zastrčila kapesník pod závoj vlasů.

„Jsi v pořádku, Nadine?“ 

Nadine popotáhla, ale zůstala skloněna. „Jestli být největší hlupák, jakého kdy duchové viděli nazýváte být v pořádku, pak se mám báječně.“

„Shota ze mě také udělala hlupáka. Vím, jak se cítíš.“ 

„To určitě.“ 

„Potřebuješ něco? Richard chtěl, abych dohlédla na to, abys měla všechno, co potřebuješ. Chce se o tebe postarat.“ 

„Třesky plesky. Chce mě vidět pryč z vašeho krásného pokoje a na cestě domů.“ 

„To není pravda, Nadine. Řekl, že jsi milá dívka.“ 

Nadine se konečně narovnala a odhrnula si vlasy. Vysmrkala se a zastrčila kapesník do kapsy svých modrých šatů.

„Omlouvám se. Musíte mě nenávidět. Neměla jsem v úmyslu sem vtrhnout a zkoušet vám vzít vašeho muže. Nevěděla jsem to. Přísahám, nevěděla jsem to, jinak bych to nikdy neudělala. Myslela jsem... no, myslela jsem, že chce...“ Slovíčko 'mě' se už utopilo v slzách. 

Když si Kahlan zkusila představit, jaké by bylo ztratit Richardovu lásku, zaplavila jí vlna sympatie Objala ji a usadila na postel. Nadine si vyndala kapesník a osušila si oči.

Kahlan se posadila vedle ní: „Proč mi neřekneš něco o tobě a Richardovi, třeba se pak budeš cítit lépe. Někdy pomůže, když tě někdo vyslechne.“

„Cítím se strašně trapně.“ Nadine si položila ruce do klína a zkoušela ovládnout pláč. „Je to moje chyba. Vždycky jsem měla Richarda ráda. Každý ho měl rád. Byl ke každému tak milý. Nikdy jsem ho neviděla takového jako dnes. Zdá se, že je úplně jiný.“ 

„Svým způsobem se změnil,“ řekla Kahlan. „Dokonce od minulého podzimu, kdy jsem se s ním poprvé setkala. Hodně toho prožil. Musel obětovat svůj starý život a prošel těžkými zkouškami. Musel se naučit bojovat nebo zemřít. Musel se vyrovnat se skutečností, že George Cypher nebyl jeho pravý otec.“ 

Nadine překvapeně vzhlédla: „George nebyl jeho otec? A kdo tedy je? Někdo jménem Rahl?“

Kahlan přikývla: „Darken Rahl. Vládce D'Hary.“

„D'Hara. Než padly hranice, považovala jsem vždycky D'Haru za zlověstné místo.“ 

„A také bylo,“ řekla Kahlan. „Darken Rahl byl krutý vládce, který dobýval území mučením a vražděním. Zajal Richarda a málem ho umučil k smrti. Richardův bratr Michael ho zradil.“ 

„Michael? Vlastně mě to ani nepřekvapuje. Richard měl Michaela rád. Michael byl důležitý muž, ale měl špatné povahové rysy. Když něco chce, nestará se o to, jestli někomu ublíží. Ačkoliv to nikdo neřekl nahlas, myslím, že nikdo nebyl moc nešťastný, když odešel a nevrátil se.“ 

„Zemřel v boji s Darkenem Rahlem.“ 

Ani Nadine se ta zpráva nijak nedotkla. Kahlan jí neřekla, že ho dal Richard popravit za zradu lidí, které měl bránit, za to, že byl zodpovědný za smrt tolika z nich.

„Darken Rahl používal magii, kterou zotročil každého, komu vládl. Richard unikl, zabil svého vlastního otce a všechny nás zachránil. Darken Rahl byl čaroděj.“ 

„Čaroděj?! A Richard ho porazil?“ 

„Ano. Všichni jsme jeho dlužníky za to, že nás zachránil před záhubou, do které by Darken svět uvrhl. 

Richard je také čaroděj.“

Nadine se zasmála jakoby to byl dobrý vtip. Kahlan zůstala vážná. Cara stála s kamenným výrazem. Nadiny oči se rozšířily.

„To myslíte vážně, že?“ 

„Ano. Zedd byl jeho dědeček. Zedd byl čaroděj stejně jako Darken Rahl. Richard se narodil s Darem, ale neví ještě mnoho o tom, jak ho používat.“ 

„Zedd je také pryč.“ 

„Nejdřív šel s námi. Bojoval s námi a pokoušel se Richardovi pomoci, ale nedávno se ztratil v bitvě. Bojím se, že byl zabit v Hradě Čarodějů na hoře nad Aydindnlem. Richard ale odmítá uvěřit, že je Zedd mrtvý,“ pokrčila Kahlan rameny. „Možná není. Byl to nejvynalézavější člověk, jakého jsem kdy potkala, kromě Richarda.“ 

Nadine si kapesníkem otřela nos. „Richard a ten starý blázen byli nejlepší přátelé. Už vím, co Richard myslel, když řekl, že ho dědeček naučil znát byliny. Každý chodil pro léky k mému otci. Ten věděl všechno o léčení a bylinkách. Já doufám, že jednou budu znát alespoň polovinu toho, co on. Ale můj otec vždycky říkal, že by si přál vědět alespoň polovinu toho, co znal starý Zedd. Nevěděla jsem, že byl Richardův dědeček.“

„Nikdo to nevěděl, ani Richard. Je to dlouhý příběh. Řeknu ti některé jeho důležité části.“ Kahlan se zadívala na své ruce, složené na klíně. „Poté, co Richard zastavil Darkena Rahla, vzaly ho Sestry světla do Starého světa, aby ho naučily používat svůj Dar. Držely ho v Paláci Proroků, v pavučině magie, která zpomalovala plynutí času. Držely by ho tam po celá staletí. Mysleli jsme, že se ztratil. 

Ukázalo se, že je Palác Proroků zamořen Sestrami temnoty, které chtěly osvobodit Strážce podsvětí. Snažily se pro tento úkol využít Richarda, ale on unikl z vězení a zastavil je. Při tom všem byly zničeny Věže Zkázy, které oddělovaly Nový a Starý svět.

Nyní, když císaři Jagangovi z Císařského Řádu ve Starém světě už nebrání tyto věže v přístupu do Nového světa, snaží se podrobit si celý svět. Chce zničit Richarda, aby nemohl mařit jeho plány. Jagang je mocný a má obrovskou armádu. Proti své vůli jsme byli vtaženi do války za náš další osud, naši svobodu a za holou existenci. Richard nás v této válce vede. Zedd, jako První Čaroděj, jmenoval Richarda Hledačem Pravdy. Je to starodávná hodnost, vytvořená před třemi tisíci lety ve velké válce, která tehdy zuřila. Je to slavnostní pověření učinit nápravu, které se uděluje jenom v dobách největší nouze. Hledač je povýšen nad každý zákon kromě svého vlastního a pravomoc vykonává s pomocí Meče Pravdy a své magie.

Osud se nás občas dotýká způsoby, kterým nerozumíme, ale někdy se zdá, že dostal Richarda do spárů smrti.“

Nadine, oči otevřené dokořán najednou mrkla. „Richarda? Proč Richarda? Proč je uprostřed toho všeho? Je to jen obyčejný lesní rádce. Je to nikdo z Hartlandu.“

„Jenom proto, že se koťata narodí na peci z nich ještě nedělá vdolky. Bez ohledu na to, kde se narodila, jejich osudem je, že vyrostou, aby odešla a zabíjela krysy. 

„Richard je velmi zvláštní čaroděj - válečný. Je to první čaroděj, který se narodil s oběma stranami magie - Odnímací i Obnovovací po třech tisících letech. Richard si to nevybral. Dělá to proto, že na něho všichni spoléháme, že nám pomůže zůstat svobodnými lidmi. Richard není takový, aby stál a díval se, jak někomu ubližují.“ 

Nadine se odvrátila: „Já vím.“ Hrála si s kapesníčkem. „Trochu jsem vám předtím lhala.“

„O čem?“ 

Vzdychla: „Když jsem vám říkala o Tommovi a Lesterovi. Chtěla jsem, aby to vypadalo, že jsem jim ty zuby vyrazila já. Pravda je, že jsem šla za Richardem. Chtěli jsme jít na procházku a nasbírat nějakou javorovou kalinu. Otec potřeboval trochu její kůry na odvar pro dítě, které mělo koliku a už mu došly zásoby. Richard věděl, kde jí trochu roste.

No a když jsem šla lesem k Richardovu domu, narazila jsem tam na Tommyho Lancastera a jeho kamaráda Lestera, kteří se vraceli z lovu holubů. Předtím jsem odrazila Tommyho pokusy o sblížení před jeho kamarády a on před nimi vypadal jako hlupák. Myslím, že jsem mu dala facku a vynadala mu.

Myslel, že mi to oplatí, když mě potkal v lese samotnou. Lester mě držel na zemi a on... no, když měl kalhoty u kolen, objevil se Richard. To vzalo Tommymu vítr z plachet. Richard jim řekl ať zmizí a že to řekne jejich otcům.

A oni, místo aby chytře utekli, rozhodli se, že Richarda trochu polechtají šípy, aby ho naučili starat se o své věci. Proto teď nemají přední zuby. Zlámal jim jejich cenné tisové luky a řekl jim, že je to za to, co chtěli udělat. Tommymu řekl, že jestli se ještě jednou o něco takového pokusí, že mu uřízne... no, víte co.“

Kahlan se usmála: „Ano, takového jsem Richarda poznala. Nezdá se, že se moc změnil. Jenže teď jsou Tommové a Lesterové větší a podlejší.“

Nadine lehce pokrčila rameny: „Asi ano.“ Vzhlédla, když jí Cara podala cínový pohár, který naplnila vodou ze džbánu vedle umyvadla. Trochu se napila. „Nemůžu uvěřit, že se někdo opravdu pokouší Richarda zabít. Nemohu uvěřit, že ho někdo chce zabít.“ Uhladila si vlasy. „Dokonce i Tommy a Lester mu jenom chtěli dát do zubů.“ Dala si pohár do klína. „Nemohu uvěřit, že ho jeho vlastní otec chtěl zabít. Řekla jste, že Darken Rahl Richarda mučil. Proč to dělal?“

Kahlan se podívala na Caru. „To už je minulost. Nechci znovu vyvolávat vzpomínky.“

Nadine zčervenala. „Promiňte. Téměř jsem zapomněla, že on... a vy...“ Otřela si čerstvou slzu z tváře. „Není to spravedlivé.

Vy“ - Nadine mávla rukou s pocitem marnosti - „vy máte všechno. Máte tento palác. Já jsem ani nevěděla, že takové věci existují. Vypadá to jako nějaká vidina ze světa duchů. Máte takové nádherné věci a skvostné oblečení. V těch šatech vypadáte jako jeden z dobrých duchů.“

Nadine se podívala Kahlan do očí: „A jste tak krásná. Není to spravedlivé. Dokonce máte i krásné zelené oči. Já mám obyčejné hnědé. Musíte mít celý život kolem paláce zástupy mužů, kteří po vás touží. Musíte mít víc nápadníků, než se může většině žen jenom zdát. Máte všechno. Mohla jste si vybrat jakéhokoliv muže ze Střední země... a vybrala jste si muže od nás.“

„Láska není vždy spravedlivá, to už tak bývá. A ty máš krásné oči.“ Kahlan spojila ruce a objala si kolena. „Co myslel Richard tím, když ti řekl, že není žádné 'my' a že právě ty to musíš vědět?“ 

Nadine sklouzla pohledem z Kahlan a odvrátila tvář. „Víte, myslím, že spousta dívek v Hartlandu chtěla Richarda, nejen já. Nebyl jako ostatní. Byl zvláštní. Pamatuji se, jak jednou, když mu bylo asi deset nebo dvanáct, rozmluvil dvěma mužům bitku. Měl vždycky něco v sobě. Ty muže rozesmál, a když odcházeli z našeho obchodu, drželi se kolem ramen. Richard byl vždycky výjimečná osoba.“

„To je znak čaroděje,“ řekla Kahlan. „Takže Richard musel mít spoustu dívek.“ 

„To tedy ne. Byl ke každé milý, slušný a nápomocný, ale nikdy se do žádné nezamiloval. Zdálo se, že ho o to víc chtějí. Neměl žádnou lásku. Ale všechny jsme jí chtěly být. Potom, co Tommy a Lester zkoušeli... dělali si na mě nárok - „ 

„Znásilnit tě.“ 

„Jo. Asi to tak opravdu bylo. Nikdy jsem se nevyrovnala s myšlenkou, že by mně někdo opravdu chtěl něco takového udělat - držet mě na zemi a to všechno. Ale myslím, že mě opravdu chtěli znásilnit. 

Ale někteří lidé to tak nenazývají. Někdy, když chlapec dívce něco takového udělá, tak si na ni dělá nárok a rodiče pak řeknou, že ho k tomu dívka vyzývala, ale stejně se musí vzít dřív, než se ukáže, že je dívka těhotná. Znám dívky, které to musely udělat.

Mnoho mladých lidí, většinou venkovských, už má určeno, koho si vezme. Ale někdy si chlapec nechce vzít tu, kterou mu vybrali a proto si dělá nárok na tu, která se mu líbí. Tak jako to Tommy chtěl udělat mně. A pak doufá, že dívka otěhotní a bude si ho muset vzít a nebo jí ke sňatku donutí rodiče, protože už není panna. Tommy si měl vzít kostnatou Ritu Wellingtonovou, ale nenáviděl jí. Někdy to dívka podporuje, protože ani jí se nelíbí koho jí vybrali. Ale většinou mladí udělají, co se jim řekne.

Moji rodiče mi nikoho nevybrali, někteří rodiče to nedělají. Říkali, že možnost, že budu mít problémy je stejná jako, že budu šťastná. Řekli, že si myslí, že budu vědět sama, koho chci. Mnoho dívek, které neměly vybrané ženichy chtělo Richarda. Některé, jako já, čekaly ještě dlouho po tom, co mohly být dávno vdané a mít dvě až tři děti.

Poté, co Richard zastavil Tommyho, se o mě začal víc zajímat. Začala jsem si myslet, že je v tom konečně něco víc. Začala jsem si myslet, že se mnou skutečně chce být. Vypadalo to, že mě opravdu bere jako ženu a ne jako dítě, které zná a chrání. Jistá jsem si tím začala být vloni na letní slavnosti. Tančil se mnou častěji, než s ostatními dívkami. Ty zelenaly závistí. Zvlášť, když mě k sobě přitiskl. Právě tehdy jsem chtěla, aby to byl on a nikdo jiný.

Myslela jsem, že po slavnosti se věci změní, že mi řekne, že pro něj znamenám víc než dřív. Myslela jsem, že se mi začne vážně dvořit. Ale nezačal.“

Nadine si podržela pohár mezi koleny a druhou rukou si hrála s kapesníčkem. „Měla jsem jiné chlapce, kteří se mnou chtěli chodit a já nechtěla zahodit svou budoucnost, kdyby se Richard nikdy nevyslovil, tak jsem si vzala do hlavy, že ho trochu postrčím.“

„Postrčíš?“ 

Nadine pokývla: „Mezi ostatními chlapci, kteří mě chtěli, byl i Richardův bratr, Michael. Myslím, že mě chtěl hlavně proto, že vždycky na Richarda žárlil. V té době mně nebylo tak docela proti mysli, že se mi Michael dvořil. Neznala jsem ho tak dobře, ale už tehdy z něho začínal být někdo. Myslela jsem si, že Richard nebude nikdy víc než lesní rádce. Ne, že by to bylo špatné, já také nejsem nic zvláštního. Richard les miloval.“

Kahlan se usmála: „Pořád ho miluje. Jsem si jistá, že kdyby mohl, tak by byl nejraději obyčejný lesní rádce. Ale nemůže. Tak co se tedy stalo?“

„No, napadlo mě, že kdybych donutila Richarda trochu žárlit, možná by pak nechal padnout zábrany a vyjádřil se. Mamka mi říkala, že někdy muži potřebují postrčit. Takže jsem ho postrčila pořádně.“ 

Nadine si odkašlala: „Nechala jsem se překvapit, když jsem líbala Michaela. A udělala jsem to tak, aby viděl, že se mi to líbí.“

Kahlan se zhluboka nadechla a zdvihla obočí. Nadine sice s Richardem vyrůstala, ale určitě ho nezná.

On se na mě ani nerozzlobil, ani nežárlil, nic,“ řekla Nadine. „Byl ke mně stále milý, dál na mě dával pozor, ale už nikdy nepřišel na návštěvu a nikdy mě nepožádal, abych s ním šla na procházku. Když jsem si s ním o tom pokoušela promluvit, abych to vysvětlila, prostě ho to nezajímalo.“

Nadine odvrátila pohled. „Měl v očích ten pohled jako dnes. Pohled, který říká, že nemá zájem. Netušila jsem, co znamená, dokud jsem ho neviděla dnes znovu. Myslím, že se o mě opravdu zajímal a očekával, že já mu jeho zájem oplatím tím, že budu věrná, ale já jsem ho podvedla.“

Nadine si skousla spodní ret a zhluboka si vzdychla.

„Shota mi řekla, že si mě Richard vezme a já byla tak šťastná, že jsem ani nemohla uvěřit tomu, když mě odmítl. Nechtěla jsem uvěřit pohledu v jeho očích a tak jsem si namlouvala, že to nic neznamená, ale znamenalo. Znamenalo to všechno.“ 

„Je mi to líto, Nadine,“ řekla Kahlan jemně. Nadine vstala a postavila pohár na stolek. Po tváři jí tekly slzy. „Odpusťte mi, že jsem sem takhle vtrhla. Miluje vás, ne mě. Nikdy mě nemiloval. Mám z toho radost kvůli vám, Matko Vyznavačko. Bude vám dobrým mužem, který se o vás bude starat a chránit vás a vždycky bude laskavý. Vím, že bude.“ 

Kahlan se postavila a vzala Nadine za ruku a stiskla ji. „Kahlan. Jmenuji se Kahlan.“

„Kahlan.“ Nadine se stále neodvážila podívat Kahlan do očí. „Líbá dobře? Vždycky mě to zajímalo. Když jsem ležela v posteli a nemohla spát, přemýšlela jsem, jaké by to bylo, kdyby mě políbil.“ 

„Když někoho miluješ z celého srdce, polibky jsou vždy krásné.“ 

„Myslela jsem si to. Mě nikdo krásně nepolíbil. Alespoň ne tak jak jsem o tom snila.“ Uhladila si šaty, jakoby se tím pohybem chtěla uklidnit. „Oblékla jsem si tuhle kytlici, protože modrá je Richardova oblíbená barva. Měla bys to vědět - má rád modré šaty.“ 

„Vím to,“ šeptla Kahlan. 

Nadine si přitáhla kabelu k sobě: „Nevím, proč tu pořád povídám o tom, co už skončilo a přitom zapomínám na svou profesi.“

Nadine zahrabala v kabele a vytáhla malý ovčí roh s korkovou zátkou. Roh byl pokryt vrypy a kruhy. Vytáhla zátku, strčila dovnitř prst, vytáhla ho a zamířila ke Caře.

Cara ustoupila: „Co to děláš?“

„To je mast namíchaná z jitrocele, aby tě to přestalo pálit a z kostivalu a řebříčku, které pomohou zastavit krvácení, aby se zranění snáz hojilo. Šrám na tvé tváři pořád krvácí. Když nezastaví krvácení tohle, tak mám ještě náprstník lékařský, ale myslím, že to bude stačit. Jak říká taťka, nejsou to jenom jednotlivé ingredience, ale poměr, ve kterém se smíchají, v čem tkví tajemství, že lék zabírá. 

„Nepotřebuji to,“ řekla Cara. 

„Jsi velmi krásná. Nechceš přece skončit s jizvou, nebo ano?“ 

„Mám spoustu jizev. Jenom nejsou vidět.“ 

„Kde je máš?“ 

Cara se zamračila, ale Nadine vypadala neústupně.

„Dobrá,“ souhlasila nakonec Cara, „když se tě tím zbavím, použij si svou mast. Ale nemám zájem ti ukazovat své jizvy.“ 

Nadine se sebejistě usmála a nanesla Caře hnědavou mast na tvář.

Také to zmírní bolest, ale chvíli to bude pálit. Pak se ale bolest utiší.“

Cara jen mrkla. Nadine to muselo překvapit, protože se zarazila a než dokončila svou práci dívala se jí do očí. Potom zavřela roh a uklidila ho zpět do kabely.

Nadine se rozhlédla po pokoji. „Nikdy jsem tak krásný pokoj neviděla. Děkuji, že jsem ho mohla využívat.“

„To byla samozřejmost. Potřebuješ něco? Nějaké zásoby na cestu... cokoliv?“ 

Nadine zavrtěla hlavou, naposledy se vysmrkala a zastrčila kapesník. Pak si vzpomněla na pohár, dopila zbytek vody a uklidila ho do kabely.

Mám před sebou dlouhou cestu, ale ještě mám nějaké stříbrňáky. To bude v pořádku.“

S rukou na držadle kabely se zarazila a zadívala se na své třesoucí se prsty. „Nikdy jsem si nepomyslela, že má cesta skončí takhle. Všichni se mi v Hartlandu vysmějí, že jsem běžela za Richardem.“ Polkla. „Co řekne taťka?“

„Jemu Shota také řekla, že si Richarda vezmeš?“ 

„Ne. To jsem se se Shotou ještě nesetkala.“ 

„Co tím míníš? Myslela jsem, že to ona ti řekla, že máš přijít sem - že si ho vezmeš.“ 

„No,“ Nadine se poťouchle usmála, „tak přesně to nebylo.“ 

„Aha.“ Kahlan tleskla. „Tak jak se to tedy přesně stalo?“ 

„Bude to znít hloupě - jako bych byla nějaká dvanáctiletá náměsíčná holka.“ 

„Nadine, tak už to řekni.“ 

Nadine se chvíli rozmýšlela a nakonec vzdychla. „Myslím, že už na tom nezáleží. Začala jsem mít takové, já nevím jak to nazvat. Viděla jsem Richarda, nebo spíš jsem si myslela, že ho vidím. Zahlédla jsem ho koutkem oka, otočila jsem se, ale on tam nebyl. Jednou, když jsem šla lesem a hledala nějaké nové byliny, jsem ho viděla stát za stromem, tak jsem se zastavila, ale zmizel.

Bylo to tak pokaždé a já jsem věděla, že mě potřebuje. Nevím, jak jsem to mohla vědět, ale bylo to tak. Věděla jsem, že je to důležité, že má nějaké problémy. Vůbec jsem o tom nepochybovala.

Řekla jsem rodičům, že mě Richard potřebuje a musím mu jít na pomoc.“

„A oni ti věřili? Uvěřili tvým představám? To tě jen tak pustili na takovou dlouhou cestu?“ 

„No, já jsem jim to moc nevysvětlovala. Jen jsem jim oznámila, že mi Richard poslal zprávu, že potřebuje mojí pomoc, a že jdu za ním. Myslím, že jsem je přesvědčila, že vím kam jít.“ 

Kahlan začala chápat, že Nadine nikomu nic moc dobře nevysvětluje. „A pak přišla Shota?“

„Ne. Pak jsem odešla. Věděla jsem, že mě Richard potřebuje a tak jsem se vydala na cestu.“ 

„Sama? To jsi jen tak jednoduše vyrazila a myslela si, že ho budeš hledat po celé Střední zemi?“ 

Nadine pokrčila rameny: „Nikdy mě nenapadlo přemýšlet o tom, kde ho najdu. Věděla jsem, že mě potřebuje a cítila jsem, že je to důležité a tak jsem se za ním vydala,“ sebejistě se na Kahlan usmála. „A přiletěla jsem přímo k němu - jako šíp. Všechno to přesně vyšlo.“ Zčervenala: „Až na to, že mě nakonec nechtěl.“

„Nadine, mívala jsi nějaké... zvláštní, divné sny? Tehdy nebo teď?“ 

Nadine si odhrnula pramen vlasů: „Zvláštní sny? Ne, žádné divné sny. Víš, myslím tím, že nebyly o nic divnější než ostatní. Jen normální sny.“

„A jaké normální sny míváš?“ 

„No, například, že jsem zase malá holka, ztracená v lese a žádná cesta nevede tam kam má, nebo že nemohu najít správné přísady do koláče a tak si je jdu vypůjčit od medvěda v jeskyni, který umí mluvit. Takové věci se mi zdají. Sny, že umím létat nebo dýchat pod vodou. Bláznivé věci, ale jenom sny. Takové jaké jsem měla vždycky. Nic zvláštního.“ 

„A nezměnily se v poslední době?“ 

„Ne. Pokud si je pamatuji, jsou pořád stejné.“ 

„Aha. Vypadá to, že všechno je úplně normální.“ 

Nadine vytáhla z kabely kabát. „No, myslím, že bych měla jít. S trochou štěstí budu doma do jarní slavnosti.“

Kahlan se zamračila: „Budeš ráda, když to stihneš do letní slavnosti.“

Nadine se zasmála. „To si nemyslím. Nemůže to zpátky trvat déle než sem. Asi dva týdny. Odešla jsem, když byl měsíc v novu a teď ještě není úplněk.“

Kahlan na ni mlčky zírala: „Dva týdny!“ Nadine to muselo trvat měsíce, aby přešla celou cestu ze Západní země a zvlášť v zimě, kdy vyrazila a navíc přes hory Rang'Shada. „Tvůj kůň musel mít křídla.“

Nadine se zasmála, ale pak ztichla a zamyslela se. „Je legrační, že tě to napadlo. Nemám žádného koně. Šla jsem pěšky.“

„Pěšky?“ opakovala Kahlan překvapeně. 

„Ano. Ale od té doby, co jsem vyšla se mi zdálo, že létám na koni s křídly.“ 

Kahlan měla co dělat, aby si dala dohromady útržky Nadiných informací. Přemýšlela, jaké otázky by vymyslel Richard. Cítila se trapně, když slyšela všechny ty, které měla položit Marlinovi, ale které ji nenapadly. I když to Richard zamluvil tím, že jí řekl, že si počínala správně, Kahlan se cítila zahanbená, že od Marlina nezjistila téměř nic důležitého, když k tomu měla příležitost.

Vyznavačka nemusí umět pokládat lidem otázky. Jakmile se dotknou člověka svou mocí, jednoduše požádají zločince, aby přiznal vinu, pokud opravdu spáchal to, z čeho byl obviněn, a když je odpověď ano - což je vždy až na vzácné výjimky - požádá ho o další podrobnosti.

Nebylo to žádné umění a ani nebylo potřeba. Byl to neselhávající způsob kontroly toho, aby političtí odpůrci nebyli falešně obviněni a shledáni vinnými ze zločinů, které nespáchali jenom proto, aby byli pohodlně popravou odstraněni.

Kahlan se musela polepšit při zpovídání Nadine. „Kdy tě Shota navštívila? Pořád jsi mi to ještě neřekla.“

„Ach. Přesně řečeno mě nenavštívila. Narazila jsem na ni v horách. Měla krásný palác, ale uvnitř jsem nebyla. Nezdržela jsem se tam dlouho. Chtěla jsem za Richardem.“ 

„A co ti Shota řekla? Jaká byla její slova? Její přesná slova?“ 

 „Počkej,“ zamyslela se Nadine. „Uvítala mě. Nabídla mi čaj - řekla, že mě očekávala - poseděla se mnou. Okřikla Samuela, aby nechal na pokoji mou kabelu, když ji chtěl odtáhnout pryč a řekla mi, že se ho nemusím bát. Ptala se mě, kam cestuji a já jsem jí řekla, že za svým Richardem - že mě potřebuje. Ona mi pak povídala o Richardovi, o jeho minulosti, věci o kterých jsem věděla. Udivilo mě, kolik toho o něm ví, ale pak jsem usoudila, že ho zná. 

Jenže pak mi pověděla věci o mně, o kterých vědět nemohla. Jako to po čem toužím a co chci dělat, že chci být léčitelka a podobně. Tehdy jsem zjistila, že to musí být čarodějka. Nepamatuji si její přesná slova.

Řekla mi, že je pravda, že mě Richard potřebuje. Řekla, že se vezmeme, že jí to nebesa prozradila.“ Nadine odvrátila pohled od Kahlan. „Byla jsem tak šťastná. Nevím, jestli jsem byla někdy šťastnější.“

„Tak nebesa, co dál?“ 

„Pak řekla, že mě nechce zdržovat na cestě za Richardem. Řekla, že ho honí vichr - ať už to znamená cokoliv - a že jsem měla pravdu, že mě potřebuje. Že bych si měla pospíšit. Popřála mi šťastnou cestu.“ 

„To je všechno? Musela říct ještě něco jiného.“ 

„Ne, to je všechno.“ Nadine zavřela kabelu. „Ale ještě se za Richarda pomodlila, alespoň myslím.“ 

„Co tím míníš? Co řekla? Co přesně řekla?“ 

„No, když se obrátila, že se vrátí do svého paláce a já se chystala na další cestu, slyšela jsem jí velmi slavnostně zašeptat 'Ať duchové opatrují jeho duši'.“ 

Kahlan cítila jak jí pod bílými saténovými rukávy naskočila husí kůže. Skoro zapomněla dýchat.

Nadine uchopila kabelu. „Už jsem ti způsobila dost trápení. Nejlepší bude, když se vydám na cestu domů.“

Kahlan roztáhla ruce: „Podívej, Nadine, proč tu chvíli nezůstaneš?“

Nadine se zarazila a s udiveným pohledem se zeptala: „Proč?“

Kahlan zoufale hledala nějaký důvod. „No, docela ráda bych si poslechla nějaké historky o Richardovi, když byl malý. Ty mně určitě nějaké řekneš.“ Přinutila se k povzbudivému úsměvu. „To bych opravdu chtěla.“

Nadine zavrtěla hlavou. „Richard mě tu nechce. Rozzlobil by se, kdyby se vrátil a já bych tu pořád byla. Ty jsi neviděla ten jeho pohled.“

„Nadine, Richard tě odtud nevyhodí, aniž by ti dal čas si pár dní odpočinout, než se vydáš zpět. Takový on není. Řekl 'cokoliv bude potřebovat'. A já si myslím, že si pár dní potřebuješ odpočinout víc, než cokoliv jiného.“ 

Nadine opět zavrtěla hlavou. „Ne. Už jsi ke mně byla laskavější, než jsem měla právo čekat. Ty a Richard patříte k sobě. Nepotřebujete mě tady.

Ale stejně děkuji za nabídku. Nemůžu tvé laskavosti ani uvěřit - není divu, že tě Richard miluje. Jakákoliv jiná žena na tvém místě by mě dala oholit hlavu a poslala mě domů na valníku s hnojem.“

„Nadine, opravdu bych byla ráda, kdybys zůstala,“ Kahlan si navlhčila rty. „Prosím,“ slyšela se dodat. 

„Mohlo by to způsobit nepříjemnosti mezi tebou a Richardem a já nechci být jejich příčinou. Nejsem taková.“ 

„Kdyby to byl problém, tak bych tě o to nežádala. Zůstaň. Alespoň pár dnů. Dobře? Můžeš zůstat přímo v tomto pokoji, když se ti tak líbí. Já... budu opravdu ráda, když zůstaneš.“ 

Nadine se dlouze zadívala Kahlan do očí. „Ty opravdu chceš, abych tu zůstala? Doopravdy?“

„Ano,“ Kahlan cítila nehty, které si zarývala do dlaní. „Opravdu.“ 

„Dobře, abych řekla pravdu, nepospíchám domů, abych se rodičům svěřila se svou bláhovostí. Když tedy opravdu chceš, abych tu zůstala, chvíli se zdržím. Děkuji.“ 

I když měla Kahlan závažný důvod pro zdržení Nadine, nemohla si pomoci, aby se necítila jako můra, která se vrhá do plamene.

Kapitola osmá

Kahlan se přinutila k úsměvu. „Tak dobře. Zůstaneš. To bude... hezké, mít tě tady na návštěvě. Popovídáme si, ty a já. O Richardovi. Chtěla bych slyšet nějaké historky z jeho dětství.“ Zjistila, že plácá nesmysly a zmlkla.

Nadine zářila: „Můžu spát v posteli?“

„Nebuď hloupá. Samozřejmě, že v posteli. Kde jinde?“ 

„Mám přikrývku a můžu spát na koberci, abych ne...“ 

„Ne. Tak to ne. Pozvala jsem tě, abys tu zůstala. Chci, aby ses tu cítila jako doma, jako všichni hosté, kteří užívali tento pokoj.“ 

Nadine se uchichtla: „Tak to bych spala na podlaze. Doma spím na slamníku na zemi v zadním pokoji nad obchodem.“

„No dobře,“ řekla Kahlan, „tady budeš spát v posteli.“ 

Než Kahlan pokračovala, podívala se na Caru. „Později, když budeš chtít, ukážu ti palác, ale teď si můžeš vybalit a chvíli si odpočinout, než s Carou vyřídíme jednu důležitou záležitost.

„Jakou záležitost?“ zeptala se Cara. 

Celou dobu je tiše a teď se musí zeptat, pomyslela si Kahlan.

„S Marlinem.“ 

„Lord Rahl říkal, že se od něho máme držet dál.“ 

„Je to vrah, kterého poslali, aby zabil Richarda. Potřebuji se ho ještě na něco zeptat.“ 

„Pak chci jít taky,“ řekla Nadine. Podívala se na Caru a pak na Kahlan. „Nedovedu si představit nikoho, kdo by chtěl zabít člověka jako je Richard. Chci vědět, jak takový člověk vypadá. Chci se mu podívat do očí.“ 

Kahlan důrazně zavrtěla hlavou. „To není nic pro tvé oči. Potřebujeme se ho na něco zeptat a nebude to nic příjemného.“

„Opravdu?“ zeptala se Cara a tvář se jí rozjasnila. 

„Proč?“ zeptala se Nadine, „co tím myslíš?“ 

Kahlan zvedla prst. „Dost. Říkám to pro tvé dobro. Marlin je nebezpečný a nechci tě mít dole. Jsi náš host. Prosím, abys respektovala má přání, dokud budeš hostem v mém domě.“

Nadine upřela pohled do země. „Samozřejmě. Odpusť?“

„Řeknu strážím, že jsi host a jestli budeš cokoliv potřebovat, něco si přeprat, vykoupat se a podobně,“ jen požádej a oni zařídí, aby ti někdo pomohl. Za chvíli se vrátím a pak se najíme. Při jídle si promluvíme.“ 

Nadine se obrátila ke své kabele. „Jistě. Nechci se do ničeho plést. Nechci překážet.“

Kahlan se váhavě dotkla jejího ramene: „Nechci, aby to vypadalo jako že ti něco přikazuji. Ale celá tahle záležitost s tím, že někdo chce Richardovi ublížit mě rozrušila, to je všechno. Je mi líto, že jsem se k tobě tak chovala. Jsi můj host. Prosím, chovej se tu jako doma.“

Nadine se přes rameno usmála: „Rozumím, díky.“

Byla to opravdu krásná mladá žena, s přitažlivou postavou a nevinnou tvářičkou. Lehce si dovedla vysvětlit, co k ní Richarda přitahovalo.

Napadlo ji jaké asi řízení osudu spojilo Richarda s ní a ne s Nadine. Ať už to bylo cokoliv, děkovala dobrým duchům, že se tak stalo a vroucně si přála, aby to tak zůstalo.

Víc než co jiného chtěla Kahlan, aby tento zrádný dar od Shoty zmizel. Chtěla, aby tato lákavá, krásná a nebezpečná mladá žena zmizela z Richardova dohledu, prostě ji poslat pryč. Kdyby to jenom mohla udělat.

Oznámila strážím, že Nadine je její host a potom s Carou sestoupily po schodišti na vzdálené straně chodby. Jakmile se ocitly sami v bohatě vyzdobeném přízemí, chytila Cara Kahlan za paži a prudce ji k sobě otočila.

„Zbláznila ses?“ 

„O čem to mluvíš?“ 

Cara stiskla rty a přitáhla si ji blíž. „Čarodějnice poslala tvému muži svatební dar - nevěstu, a ty ji pozveš, aby tu zůstala!“

Kahlan přejela prstem po kulaté nablýskané kouli, která zdobila sloupek zábradlí. „Musela jsem. Není to jasné?“

„Mně by se zdálo jasné udělat co ta malá mrcha navrhovala. Měla jsi ji nechat ostříhat dohola a poslat zpátky na valníku s hnojem.“ 

„Ona je v tomto případě také oběť. Je to její figurka.“ 

„Její jazyk nemiluje moc pravdu. Pořád chce Richarda. Pokud jsi to v jejích očích neviděla, nejsi tak moudrá jak jsem si myslela.“ 

„Caro, já Richardovi věřím. Vím, že mě miluje. Vím, že jeho jednání se zakládá na důvěře a věrnosti. Vím, že mé srdce bude v jeho rukou bezpečné. 

Jak by to vypadalo, kdybych jednala jako nějaká žárlivá žena a poslala Nadine pryč? Kdybych mu neukázala, že mu věřím, pak bych nebyla hodna jeho věrnosti. Nemohu si dovolit ani zdání toho, že bych mohla zradit jeho důvěru.“

Cara se pořád ještě mračila. „Na to ti neskočím. Všechno je to možná pravda, ale to není ten pravý důvod, proč jsi Nadine požádala, aby tu zůstala. Nejraději bys ji zaškrtila jako já, to jsem jasně viděla v tvých zelených očích.“

Kahlan se usmála a pokusila se zahlédnout svůj odraz na tmavém naleštěném povrchu koule. Viděla však jen změť odrazů. „Je těžké něco nalhávat sestře Agielu. Máš pravdu. Musela jsem požádat Nadine aby tu zůstala, protože se něco děje, něco nebezpečného. Nebezpečí nepomine, když Nadine odejde.“

Rukou v rukavici si Cara odhrnula pramen vlasů z tváře. „Nebezpečného? Jako co?“

„To je právě ten problém, že to nevím. A ty se vůbec neodvažuj pomyslet na to, že jí ublížíš. Musím zjistit, co se doopravdy děje a k tomu budu Nadine potřebovat. Nechci jí pak později někde honit, když ji teď mám po ruce a na dohled. 

Podívej se na to takhle. Bylo by správné poslat jednoduše Marlina pryč, když přišel a prohlásil, že chce zabít Richarda? Vyřešilo by to problém? Proč ho tu držíme? Abychom zjistily o co tady jde, proto.“

Cara si setřela mast z tváře jakoby tam měla špinavou šmouhu. „Myslím, že jsi si pozvala problémy rovnou do postele.“

Kahlan musela na chvíli zavřít oči, aby jí přestaly pálit. „Já vím. Myslím si to taky. Přirozeně, že toužím poslat Nadine pryč na nejrychlejším koni, kterého bych našla. Ale žádný problém se nedá vyřešit tak snadno, zvlášť ne ten, který způsobí Shota.“

„Ty myslíš, jak Shota řekla Nadine o tom vichru, který honí Lorda Rahla?“ 

„To je jenom část. Nevím, co to znamená, ale zdá se mi, že si to nevymyslela. Ale daleko horší je Shotina modlitba 'Ať duchové opatrují jeho duši'. Nevím, co tím myslela, ale děsí mě to. A taky to, že možná dělám největší chybu svého života. 

Ale mám snad na výběr? Dva lidé se objeví ve stejný den, jeden poslaný ho zabít a druhá, aby se za něho provdala. Nevím, co je nebezpečnější, ale myslím, že ani jeden nemůže být jen tak poslán pryč. Když se ti někdo pokouší vrazit nůž do zad, neodvrátíš nebezpečí tím, že zavřeš oči.“

Cařina tvář ztratila výraz Mord-Sithy a objevil se jemnější výraz ženy, která chápe obavy druhé ženy. „Budu ti hlídat záda. Jestli vleze Lordu Rahlovi do postele, vyhodím ji dřív, než ji tam najde.“

Kahlan stiskla Caře paži. „Díky. A teď jdeme do hladomorny.“

Cara neustoupila. „Lord Rahl řekl, že tě tam nechce vidět.“

„A od kdy jsi začala poslouchat příkazy?“ 

„Vždycky poslouchám jeho příkazy. Zvlášť ty, které myslí vážně. A tento je takový.“ 

„Dobře. Zatím můžeš dohlédnout na Nadine a já jdu dolů.“ 

Cara popadla Kahlan za rameno, než se stihla otočit k odchodu. „Lord Rahl nechce, aby ses dostala do nějakého nebezpečí.“

„Já zase nechci, aby byl v nebezpečí on. Caro, cítila jsem se trapně, když se Richard ptal na všechno, na co jsem se měla zeptat Marlina. Chci jen získat odpovědi na jeho otázky.“ 

„Lord Rahl řekl, že se ho zeptá sám.“ 

„Ale on se vrátí až zítra večer. Co bude do té doby? Co když se děje něco, co už pak bude těžké zastavit? Co když bude Richard zabit jenom proto, že jsme tu jen tak seděly na jeho příkaz? Richard se o mě bojí a to ho zaslepuje. Marlin má informace o tom, co se děje a bylo by šílené nechat plynout čas, zatímco nebezpečí roste. 

Co jsi mi to předtím řekla? Něco o tom, že váhání by znamenalo tvůj konec? Nebo konec těch, které chráníš?“

Cara se zatvářila trochu mírněji, ale neodpověděla.

„Já chráním Richarda a nehodlám riskovat jeho život tím, že budu váhat. Dostanu z Marlina odpovědi na jeho otázky.“ 

Nakonec se Cara usmála: „Líbí se mi, jak ti to myslí Matko Vyznavačko. Ale nakonec jsi sestra Agielu. Příkazy nebyly moudré, dokonce byly možná hloupé. Mord-Sithy poslouchají hloupé příkazy Lorda Rahla jen když je v sázce jeho mužská pýcha ne jeho život.

Půjdeme si s Marlinem trochu promluvit a vyslechnout si odpovědi na všechny otázky a možná i něco navíc. Když se Lord Rahl vrátí, budeme mu moct dát informace, které potřebuje - pokud hrozbu rovnou neodvrátíme.“

Kahlan rukou stiskla kouli na zábradlí. „To je Cara, jakou znám.“

Jak se dostávaly do nižších prostor paláce, mizely místnosti s koberci i obložení a procházely úzkými chodbami s nízkými stropy, které byly osvětleny jen lampami a ještě níž, kde jejich cestu osvětlovaly jen syčící pochodně. Také vzduch se ze svěžího jarního změnil na zatuchlý a pak na těžký, vycházející z vlhkých, plesnivých kamenů.

Kahlan procházela těmito stísněnými chodbami víckrát, než si přála. V hladomorně získávaly doznání od odsouzených. První její doznání bylo od muže, který zabil dcery svého souseda potom, co je hrozným způsobem zneužil. Samozřejmě, že ji pokaždé doprovázel čaroděj. Nyní šla za čarodějem, kterého tam zavřely.

Když se dostaly na doslech oddílu vojáků, kteří střežili křižovatku dvou schodišť ale ještě než došly k poslednímu zákrutu před chodbou k hladomorně, která byla plná vojáků, které tam rozmístila, Kahlan se ohlédla. Cara byla přitažlivá žena, ale v této chvíli měla hrozivý výraz jak prohlížela chodbu ostražitým pohledem.

„Caro, můžu ti položit osobní otázku?“ Cara spojila ruce za zády a prošla kolem ní. „Jsi sestra Agielu, ptej se.“ 

„Předtím, jak jsi říkala o tom, že váhání by mohlo znamenat tvůj konec, nebo těch, které chráníš, mluvila jsi o sobě, že?“ 

Cara se pomalu zastavila. Dokonce i v chabém světle pochodní Kahlan viděla jak zbledla.

„No to je opravdu osobní otázka.“  

„Nemusíš mi to říct. Nechci, aby to vyznělo jako rozkaz nebo tak. Jenom mě to zajímá. Jako ženu. Ty toho o mně víš tolik a já o tobě vím jen to, že jsi Mord-Sith.“ 

„Nebyla jsem jí vždycky,“ zašeptala Cara. Její tvář ztratila hrozivý výraz a najednou vypadala jako malá, ustrašená holčička. Kahlan se zdálo, že je Cara už někde jinde a nevidí prázdnou chodbu před nimi. 

„Myslím, že nemám důvod ti to tajit. Jak jsi řekla, nikdo mě nemůže obvinit z toho, co mi udělali. Zodpovědní jsou jiní. 

Každoročně v D'Haře vybírají pár dívek, které jsou vycvičeny jako Mord-Sithy. Říká se, že největší krutosti pak provádí ty, které mají nejlaskavější srdce. Za jména dívek, které odpovídají požadavkům je vyplácena odměna. Byla jsem jedináček, což je jeden z požadavků a měla jsem správný věk. Dívka a její rodiče jsou zajati a rodiče zabiti při výcviku Mord-Sith. Moji rodiče nevěděli, že jejich jména byla prodána lovcům.“

Z Cařiny tváře i hlasu zmizely všechny emoce. Byla netečná, jakoby začala vyprávět o loňské sklizni řepy. Ale o to víc emocí se skrývalo v jejích slovech. „Byla jsem s otcem vzadu za domem a zabíjeli jsme kuřata. Když přišli, vůbec jsem nevěděla, co to znamená. Otec to věděl. Spatřil je přes stromy přicházet z kopce dolů. Překvapil je. Ale bylo jich mnohem víc než viděl nebo mohl zvládnout, takže měl výhodu překvapení jen pár okamžiků.

Zakřičel na mě: 'Cari, nůž! Cari, vezmi nůž!' Uchopila jsem nůž do ruky, protože mi to řekl. Otec tři muže držel. Byl hodně velký a silný.

Zase zakřičel: 'Cari, bodni je! Bodej! Rychle!'„

Cara se podívala Kahlan do očí. „Jen jsem tam stála. Váhala jsem. Nechtěla jsem nikoho bodat. Nikomu jsem nechtěla ublížit. Jen jsem tam stála. Nemohla jsem zabít ani kuře. To dělal otec.“

Kahlan nevěděla, jestli bude Cara pokračovat. V mrtvém tichu se rozhodla, že když ne, už se jí nebude ptát. Cara se podívala jinam a zahleděla se znovu do vzpomínek a pak pokračovala.

„Někdo ke mně přistoupil. Nikdy na to nezapomenu. Vzhlédla jsem a tam stála žena, krásná žena, nejkrásnější, jakou jsem kdy viděla, s modrýma očima a dlouhým světlým copem. Paprsky slunce prosvítající mezi stromy jí tančily na červeném koženém oblečení. Usmála se na mě a vzala mi nůž z ruky. Nebyl to hezký úsměv, byl takový hadí. Tak jsem jí v duchu vždycky nazývala - Hadí žena. Když se narovnala, řekla: 'Není to krásné? Malá Cari nechce svým nožem nikomu ublížit. Tvoje zaváhání z tebe právě udělalo Mord-Sithu, Caro. Začínáme.'„ 

Cara strnule stála jako by byla z kamene. „Drželi mě v malé místnosti s mřížkou na spodní straně dveří. Nemohla jsem se dostat pryč, ale krysy mohly dovnitř. V noci, když už jsem nevydržela být vzhůru a usnula jsem, krysy se protáhly dovnitř a okusovaly mně ruce a nohy.

Hadí žena mě málem ubila k smrti, když jsem se pokusila mřížku zakrýt. Krysy milují krev. Vzrušuje je.

Naučila jsem se spát stočená do klubíčka, s rukama v pěstích a přitisknutýma na břicho, aby na ně krysy nemohly. Ale většinou se dostaly k prstům u nohou. Zkusila jsem si sundat košili a obalit si s ní bosé nohy, ale když jsem nespala na břiše, kousaly mě do bradavek. Ležet s odhalenými ňadry na chladném kameni s rukama pod břichem bylo utrpení samo o sobě, ale navíc mě to udrželo déle vzhůru. Když se krysy nedostaly k prstům, většinou mě pokousaly jinde. Na uších, nose nebo na nohou, než jsem se bolestí probudila a zahnala je.

V noci jsem slýchala výkřiky ostatních dívek. Vždycky jsem slyšela jednu jak v noci pláče a volá mámu. Někdy jsem zjistila, že slyším svůj vlastní hlas.

Někdy jsem se probudila tím, že mě krysy škrábaly po obličeji svými drápky a šimraly mě fouskama po tváři a dotýkaly se studenými čumáčky mých rtů jak hledaly drobečky. Myslela jsem, že když přestanu jíst, co mně nosili a nechám misku kaše a tvrdý chleba na podlaze, že krysy sní jídlo a mně nechají být.

Nefungovalo to. Jídlo jen přitáhlo další krysy a pak, když bylo pryč... od té doby jsem vždycky snědla každý drobeček, který mi Hadí žena přinesla.

Někdy si mě dobírala, když přinesla jídlo. Říkala: 'Neváhej, Caro, nebo ti to krysy sežerou'. Věděla jsem, co znamená 'Neváhej!'. Tím mi chtěla připomenout, že jsem se svým váháním připravila o svobodu i o rodiče. Když umučili matku k smrti před mýma očima, řekla Hadí žena: 'Vidíš Caro, co se stalo, protože jsi váhala? Protože jsi byla příliš bázlivá?'

Učili nás, že Darken Rahl je 'Otec Rahl'. Neměly jsme jiného otce než jeho. Při třetím pokusu mě zlomit, když mi řekli, abych umučila vlastního otce k smrti, Hadí žena mi řekla, abych neváhala. A já tentokrát nezaváhala. Můj otec prosil o slitování: 'Cari, prosím,' naříkal. 'Cari, ušetři se toho, co z tebe chtějí udělat'. Ale já už nikdy neváhala. Potom byl mým jediným otcem 'Otec Rahl'.“

Cara zvedla svůj Agiel, upřela na něho pohled a přitom si s ním v prstech pohrávala. „Získala jsem za to Agiel. Přesně ten, se kterým jsem cvičila. Získala jsem titul Mord-Sith.“

Cara opět pohlédla Kahlan do očí jakoby z veliké dálky a ne ze dvou kroků, které je dělily. Z druhé strany šílenství. Šílenství, které způsobili jiní. Kahlan cítila, že i ona zkameněla z toho, co viděla v hlubinách těch modrých očí. „Já jsem se stala Hadí ženou. Stála jsem v mihotavém slunečním svitu nad mladými dívkami, brala jim jejich nože, když váhaly někoho zranit.“

Kahlan odjakživa nenáviděla hady. Teď je nenáviděla ještě víc. Slzy jí tekly po tváři a zanechávaly po sobě vlhké stopy. „Je mi to strašně líto, Caro,“ zašeptala. Žaludek měla stažený. Nepřála si nic jiného, než obejmout ženu v červené kůži stojící před ní, ale nebyla schopná pohnout ani prstem.

Pochodně syčely. Z dálky slyšela tlumené útržky rozhovoru stráží a chodbou se nesl tichý smích. Voda kapající z kamenného stropu s ozvěnou dopadala do malé zelené loužičky nedaleko. Kahlan slyšela tlukot vlastního srdce v uších.

„Lord Rahl nás z toho vysvobodil.“ 

Kahlan si vzpomněla, jak jí Richard řekl, že se skoro rozbrečel, když viděl druhé dvě Mord-Sithy jak se chichotají a krmí veverky. Kahlan chápala jaký skok pro ně znamená i obyčejný smích. Richard chápal šílenství. Kahlan nevěděla, jestli se ty ženy budou schopné vrátit se do normálního života, ale šanci dostaly jenom díky Richardovi.

Do Cařina ponurého výrazu se vrátila ocel. „Pojďme zjistit jak Marlin plánoval zabít Lorda Rahla. Ale nečekej, že budu jemná, když se bude zdráhat vysvětlit každou podrobnost.

*****

Pod dohledem seržanta Collinse odemkl D'hařanský voják železné dveře a ustoupil, jakoby rezavý zámek byl jediná věc, která každého v paláci chránila před zlověstnou magií dole v hladomorně. Dva svalnatí vojáci lehce přitáhli blíž těžký žebřík.

Než mohla Kahlan otevřít dveře, slyšela blížící se hlasy a kroky. Všichni se otočili a pohlédli do chodby.

Byla to Nadine v doprovodu čtyř vojáků.

Mnula si ruce, jakoby si je chtěla zahřát a vstoupila do kruhu mohutných stráží v kožených oděvech.

Kahlan jí její zářivý úsměv neoplatila.

„Co děláš tady dole?“ 

„No, říkala jsi, že jsem host, i když jsou tu moc krásné pokoje, chtěla jsem se projít. Řekla jsem strážím, aby mi ukázali cestu sem dolů. Chci vidět toho zabijáka.“ 

„Řekla jsem ti, abys počkala ve svém pokoji. Řekla jsem, že si nepřeji, abys chodila sem dolů.“ 

Nadine stáhla obočí: „Už mě začíná unavovat být pořád jako nějaký panák.“ Zvedla malý nosík: „Jsem léčitelka. Tam, odkud pocházím, mě uznávají. Lidé tam poslouchají, co říkám. Když někomu řeknu, aby něco udělal, tak to udělá. Když řeknu třeba radnímu, aby bral lék třikrát denně a byl v posteli, tak si třikrát za den vypije v posteli svou medicínu a zůstane tam, dokud neřeknu jinak.“

„Nezajímá mě, kdo skáče jak ty pískáš,“ řekla Kahlan. „Tady budeš poslouchat ty mě, rozumíš?“ 

Nadine sevřela rty a dala si ruce v bok. „Tak podívej. Byla jsem hladová, prokřehlá a vystrašená. Lidé, které ani neznám, ze mě udělali blázna. Hleděla jsem si svého a starala se o svůj život, když jsem byla vyslána na tuto zbytečnou cestu, abych přišla na místo, kde se ke mně chovají jako kdybych měla lepru jako poděkování za to, že jsem přišla na pomoc. Neznámí lidé na mě křičeli a nakonec jsem byla ponížena chlapcem, se kterým jsem vyrůstala.

Myslela jsem, že si vezmu muže, kterého chci, ale podvedli mě. Nechce mě, ale tebe. Dobře, už je to tak. Teď někdo chce zabít muže, kvůli kterému jsem celou tu cestu podnikla a ty mně řekneš, abych se do toho nepletla!“

Zahrozila prstem na Kahlan: „Richard Cypher mě zachránil před Tommym Lancasterem. Nebýt jeho, vzala bych si Tommyho. Místo toho se oženil s Ritou Wellingtonovou. Nebýt jeho, měla bych teď kruhy pod očima. Chodila bych bosá, seděla bych někde v koutě jeho přístřešku a nosila pod srdcem potomky takového surovce s prasečím obličejem.

Tommy se mně vysmíval za to, že určuji a sbírám byliny, abych pomáhala lidem. Říkal, že se to pro dívku nehodí, aby míchala léky z bylin. Řekl, že můj otec měl mít syna, když chce mít někoho, kdo by v obchodu pracoval a míchal léky pro nemocné. Neměla jsem nejmenší šanci stát se léčitelkou nebýt Richarda.

Když nebudu jeho ženou neznamená ještě, že se o něho nebudu starat. Vyrostla jsem s ním. Je to pro mě pořád ještě chlapec z domova. Tam se o své lidi staráme, jsme jako jedna rodina. Mám právo vědět v jakém je nebezpečí! Mám právo vidět, co je to za člověka z vašeho světa, který chce zabít chlapce od nás, který mi pomohl!“

Kahlan neměla náladu se hádat. Také neměla náladu ji ušetřit toho, co ji čekalo.

Chvíli se dívala do Nadiných hnědých očí a snažila se z nich vyčíst jestli to, co řekla Cara, že Nadine Richarda stále chce, je pravda. Pokud ano, Kahlan to nezjistila.

„Chceš vidět muže, který nás chce zabít - Richarda a mě?“ Kahlan stiskla kliku a otevřela dveře. „Fajn. Splním ti tvé přání.“ 

Pokynula mužům u žebříku. Ti ho prostrčili otvorem dolů do temnoty, kde s žuchnutím dopadl na zem. Kahlan vyndala pochodeň z držáku a strčila jí Caře do ruky.

„Ukážeme Nadine, co si přeje vidět.“ Cara chvíli zkoumala Kahlaninu tvář, zda své rozhodnutí myslí vážně a když zjistila, že ano, začala sestupovat po žebříku. 

Kahlan pokynula Nadine: „Vítej v mém světě. Vítej v Richardově světě.“

Nadine zaváhala jen na okamžik, než se sklonila a začala sestupovat za Carou.

Kahlan se rozhlédla po strážích. „Seržante Collinsi, pokud by vylezl z těchto dveří před námi, raději by se odtud neměl dostat živý. Chce zabít Richarda.“

„Matko Vyznavačko dávám slovo D'hařanského vojáka, že se k Lordu Rahlovi nebezpečí ani nepřiblíží.“ Na pokyn seržanta Collinse vytáhli vojáci čepele zbraní. Lučištníci vložili šípy. Velké ruce uvolnily sekery se zakřiveným ostřím z opasků. Kahlan souhlasně kývla, vzala si druhou pochodeň a začala sestupovat po žebříku. 

Kapitola devátá

Vlhký, těžký vzduch zavanul z hladomorny, když Kahlan následovala Nadine dolů po žebříku. Jak se přidržovala žebříku i rukou, ve které měla pochodeň, musela vydržet teplo z plamenů v blízkosti tváře. Ale byla daleko radši, že cítila smůlu než smrdutý vzduch v hladomorně. Dole pod ní mihotavé světlo pochodní osvětlovalo nejen kamenné zdivo, ale i tmavou postavu uprostřed místnosti.

Kahlan sestoupila po žebříku a Cara zasunula svou louč do držáku na zdi. Kahlan udělala totéž na opačné straně. Nadine stála a ohromeně zírala na muže pokrytého zaschlou krví, shrbeného před nimi. Kahlan ji obešla a postavila se vedle Cary.

Cara zamračeně hleděla na Marlina. Hlava mu visela dopředu, oči měl zavřené. Dech měl hluboký, pomalý a pravidelný.

„On spí,“ zašeptala nevěřícně Cara. 

„Spí?“ zeptala se šeptem Kahlan. „Jak může spát vstoje?“ 

„Já... nevím. Vždycky necháváme nové vězně stát, někdy i několik dní. S nikým nemohou mluvit, nemají co dělat, jen uvažovat o své záhubě. To vyčerpá jejich odhodlání, vyžene to z nich bojovnost. Je to zákeřná forma mučení. Setkala jsem se s mužem, který chtěl raději výprask, než stát sám celé dlouhé hodiny.“ 

Marlin lehce chrápal. „Jak často se stalo, že prostě někdo jen tak usnul?“

Cara si dala jednu ruku v bok a druhou si zamyšleně přejela po tváři. „Stává se, že usnou, ale to je hned probudí. Když se pohnou z místa, kde jsem jim nařídila, že musí stát, naše spojení jim okamžitě přinese nesnesitelnou bolest. Ani tam nemusím být s nimi, spojení pracuje bez ohledu na to, kde jsme. Nikdy jsem ještě neslyšela o člověku, který by usnul a přitom zůstal stát na nohou.“

Kahlan se ohlédla přes rameno za Nadine, nahoru po žebříku ke světlu, přicházejícímu z otvoru. Viděla hlavy vojáků, ale nikdo z nich se neodvážil podívat dolů do hladomorny, kde věděli, že číhá magie.

Nadine strčila hlavu mezi ně: „Možná je to nějaké kouzlo. Nějaký druh magie.“

Když se jí dostalo jen pronikavých pohledů, narovnala se a stáhla hlavu zpátky.

Více ze zvědavosti, než že by ho chtěla probudit, Cara jemně do Marlina dloubla. Píchla ho do prsou a do břicha.

Tvrdý jako skála. Má úplně ztuhlé všechny svaly.“

„Proto je asi schopen takhle stát. Možná, že je to nějaký trik, který se naučil jako čaroděj.“ 

Caru to nepřesvědčilo. Rychlým pohybem, který ani Kahlan nestihla zaregistrovat, stočila Cara Agiel do dlaně. Bolest, kterou jí to muselo působit, na sobě nedala znát. Nikdy.

Kahlan zadržela Cařino zápěstí. „To nemusíš. Jen ho vzbuď. A nepoužívej spojení s jeho myslí, s jeho magií, abys mu působila bolest, dokud to nebude úplně nutné. Dokud ti neřeknu.“

Na Cařině tváři se objevilo zklamání. „Myslím, že je to nutné. To nemohu udělat. Nemohu váhat, když jsem spojena s jeho myslí.“

„Caro, je velký rozdíl mezi opatrností a váháním. Tato záležitost s Marlinem byla od začátku podivná. Budeme postupovat krok za krokem. Říkala jsi, že máš nad ním kontrolu. Nebuď nedočkavá. Ovládáš ho přece, nebo ne?“ 

Cara pomalu roztáhla rty do úsměvu. „Mám nad ním kontrolu, o tom vůbec nepochybuj. Ale když tak naléháš, vzbudím ho tak, jak někdy budíme naše mazlíčky.“

Cara se sklonila, objala Marlina levou rukou kolem krku a dlouze ho políbila na ústa. Kahlan cítila jak rudne. Věděla, že Denna někdy takto budila Richarda, než ho znovu začala mučit.

Cara se s uspokojením narovnala.

Jako když se probouzí kočka, otevřel Marlin víčka. Zase měl v očích něco, co způsobilo, že byla v Kahlan malá dušička.

Tentokrát v nich viděla víc. Nebyly to jen oči starce, byly to oči, které neznaly strach.

Chvíli je všechny tři bez mrknutí pozoroval s vypočítavým pohledem, pak si protáhl ruce a záda. Nemravný úšklebek se mu rozprostřel po tváři, skvrna zkaženosti, rozlévající se jako krev na bílém prostěradle.

„Takže mí dva drahouškové se vrátili.“ Jeho neklidné oči vypadaly, že vidí a znají víc, než by mohly. „A přivedli si s sebou další mrchu.“ 

Předtím měl Marlin skoro chlapecký hlas. Teď se ozýval hluboký a drsný jako od mohutného svalnatého muže, který váží dvakrát tolik. Hlas se zvedal s nepochybnou silou a autoritou. Prozrazoval nepřemožitelnost. Kahlan nikdy neslyšela tak nebezpečný hlas.

Couvla o krok, popadla Caru za ruku a stáhla ji zpátky.

I když se Marlin ani nepohnul, cítila číhající nebezpečí.

„Caro“ - Kahlan sáhla za sebe, postrčila Nadine zpátky o další krok - „Caro, řekni, že ho máš pod kontrolou.“ 

Cara zírala na Marlina s otevřenou pusou. „Co... ?“

Znenadání ho mocně udeřila. Její obrněná pěst odhodila jeho hlavu stranou. Takový úder ho měl porazit.

Marlin ji pozoroval s krvavým úsměvem. Vyplivl vyražené zuby.

„Dobrej pokus, drahoušku,“ řekl Marlin tvrdým hlasem. „Ale převzal jsem kontrolu nad tvým spojením s Marlinem.“ 

Cara mu zabořila Agiel do břicha. Jeho tělo se pod úderem zakymácelo a rozpřáhl ruce. Ale jeho oči neztratily smrtící pohled. Úsměv na jeho tváři zůstal a pozoroval ji.

Cara o dva kroky couvla.

„Co se děje?“ zeptala se Nadine. „Kde se stala chyba? Myslela jsem, že jsi říkala, že je bezmocný.“ 

„Uteč,“ zašeptala Cara naléhavě Kahlan. „Teď.“ 

Mrkla nahoru na žebřík. „Zadržím ho. Zamkni dveře.“

„Už chcete odejít?“ zeptal se Marlin skřípavým hlasem, když se pohnuly směrem k žebříku. „Tak brzy? A předtím, než jsme si popovídali? Rád jsem si poslechl, co jste si vy dvě povídaly. Hodně jsem se z toho poučil. Nikdy jsem neslyšel o Mord-Sith. Ale teď už je znám.“ 

Kahlan se zastavila: „O čem to mluvíš?“

Jeho nadřazený pohled sklouznul s Cary na Kahlan. „Dozvěděl jsem se o tvé dojemné lásce k Richardu Rahlovi. Bylo to od tebe promyšlené, že jsi mi odhalila hranice možností jeho Daru. Předpokládal jsem to, ale ty jsi mi to potvrdila. Také jsi mi potvrdila mé podezření, že pozná jiného člověka s Darem, což vyvolá jeho obezřetnost. Dokonce jsi poznala, že v Marlinových očích je něco zvláštního.“

„Kdo jsi?“ zeptala se Kahlan a postrčila Nadine dál k žebříku. 

Marlin se otřásal smíchem. „Nikdo jiný, než vaše nejhorší noční můra, moji drahouškové.“

„Jagang?“ zašeptala nevěřícně Kahlan. „Je to tak? Jsi Jagang?“ 

Jeho smích se odrážel od kamenných zdí hladomorny. „Zahnaly jste mě do kouta. Přiznávám. Jsem to já, snový cestovatel. Vypůjčil jsem si mysl toho ubožáka, jen abych vás mohl navštívit.“

Cara ho praštila Agielem do krku. Rukou ji odstrčil.

Cara se okamžitě vrátila a zaútočila na ledviny ve snaze dostat ho na kolena. Ale na to nenaletěl. Trhavým pohybem po ní sáhl, chytil ji za cop a odhodil ji na zeď za svými zády, jako kdyby to byla hadrová panenka. Kahlan zavřela oči při zvuku plesknutí o kámen. Cara se skulila na podlahu, tváří k zemi, krev jí tekla mezi světlými vlasy.

Kahlan strkala Nadine na žebřík: „Vypadni!“ Nadine uchopila příčku žebříku: „Co budeš dělat?“

„Už jsem viděla dost. Skončím to.“ 

Kahlan se obrátila k Marlinovi, nebo Jagangovi, nebo kdo to byl. Musí to skončit svou moci.

Náhle se kolem ní s výkřikem mihla Nadine a letěla k Marlinovi, jakoby se klouzala po ledě. Ten ji zachytil, otočil ji a jednou rukou ji popadl za krk. Nadine s vytřeštěnýma očima lapala po dechu.

Kahlan se zastavila, protože Marlin zvedl varovně prst. „No, no. Rozmáčknu jí hrdlo.“

Kahlan couvla. Nadine se zhluboka nadechla, když uvolnil sevření.

„Jeden život za všechny ty, které jinak zabiješ? Myslíš, že Matka Vyznavačka bude váhat se rozhodnout?“ 

Při jejích slovech se Nadine v panice začala v jeho sevření kroutit a zaťala mu nehty do ruky. I když by jí Marlin neuškrtil, dotýkal se jí a kdyby Kahlan použila svou moc, byla by Nadine také ztracená.

„Asi ne, ale nechceš vědět, co tu dělám? Nechceš znát mé plány s tvou láskou, velkým Lordem Rahlem?“ Kahlan se otočila a křikla nahoru: „Collinsi! Zavři dveře! Zamkni!“ 

Nahoře se dveře s prásknutím zavřely. Hladomornu teď osvětlovaly jen prskající louče. K jejich syčení se přidala ozvěna zavíraných dveří.

Kahlan se obrátila zpět k Marlinovi. Nespustila z něj oči a začala pomalu postupovat kolem místnosti. „Co jsi zač? Kdo jsi?“

„No, to je skutečně obtížná filosofická otázka na to, abych ti odpověděl tak, abys mi rozuměla. Snový cestovatel umí vklouznout do nekonečných časových mezer mezi myšlenkami, jenž jsou podstatou každé osoby a které právě v tu chvíli neexistují, a usadit se v její mysli. Co před sebou vidíš, je Marlin, můj věrný pes. Jsem jako blecha v jeho kožichu, kterou do tvého paláce přinesl s sebou. On je hostitel, kterého jsem využil pro... jisté věci.“ 

Nadine sebou škubla a tím donutila svého věznitele zmáčknout jí krk pevněji, aby ji udržel. Kahlan si navlhčila rty a vyzvala ji ke klidu. Když se s ním bude prát, uškrtí se sama. Jako kdyby zachytila životní důležitost její výzvy, uklidnila se a tak se mohla zase nadechnout.

„Tvůj hostitel bude brzy mrtvý,“ řekla Kahlan. 

„Je nahraditelný. Naneštěstí pro tebe se díky Marlinovi už škoda stala.“ 

S kradmými pohledy stranou pokračovala Kahlan v pomalém pohybu směrem k ležící Caře. „Proč? Co udělal?“

„No přece přivedl tebe a Richarda ke mně. Jistě, ještě si musíte vytrpět, co jsem vytepal, ale on to udělal. A já měl to privilegium, že jsem byl svědkem té slávy.“ 

„Co jsi udělal? Co děláš tady v Aydindrilu?“  

Jagang se pochechtával: „Líbí se mi tady. Dokonce jsem se včera byl podívat, jak tu hrají Ja'La. Byla jsi tam. Richard Rahl tam byl. Viděl jsem vás oba. Nepotěšilo mě, když jsem viděl, že změnil míček na lehčí. Stala se z toho hra pro slabochy. Má se hrát s těžkým míčem a těmi nejsilnějšími, nejagresivnějšími a brutálními hráči, kteří mají opravdovou touhu vyhrát.

Víš, co Ja'La znamená, drahoušku?“

Kahlan zavrtěla hlavou a v duchu si prošla seznam svých alternativ a priorit. Nejvýše na seznamu bylo použít svou moc, aby tohoto muže zastavila dřív, než uteče z hladomorny, ale nejprve musí zjistit všechno, co bude v jejích silách, aby mu mohli překazit jeho plány. Už jednou neuspěla. Nemůže selhat znovu.

„Je to v mém rodném jazyce. Úplný a správný název hry je Ja'La da Jin - Hra života. Nelíbí se mi, jak ji Richard Rahl upravil.“ 

Kahlan se už dostala skoro ke Caře. „Takže ty jsi zamořil mysl tohoto muže, abys mohl přijít sem a sledovat dětskou hru? Myslela jsem, že velký a všemocný císař Jagang bude mít něco lepšího na práci.“

„Oh, dělal jsem i lepší věci. Mnohem lepší.“  

Jeho úšklebky ji přiváděly k šílenství. „Víš, mysleli jste si, že jsem mrtvý. Chtěl jsem, abyste věděli, že se vám nepovedlo mě zabít v Paláci proroků. Ani jsem tam nebyl. Vlastně jsem si v té době užíval s jednou mladou ženou. Jednou z mých nových otrokyň.“

„Tak tedy nejsi mrtvý. Mohl jsi nám poslat dopis a nemusel jsi překonávat takové problémy. Přišel jsi z jiného důvodu. Byl jsi tady se Sestrou temnoty.“ 

„Sestra Amélie měla vykonat jeden malý úkol, ale bojím se, že už není Sestrou temnoty. Porušila svou přísahu Strážci podsvětí, takže mohu zničit Richarda Rahla.“ 

Kahlan se nohou dotkla Cary. „Proč jsi nám to neřekl předtím, když jsme Marlina zajali? Proč jsi čekal až do této chvíle?“

„Tak dobře, musel jsem počkat, až se sestra Amélie vrátí s tím, pro co jsem ji poslal. Víš, nenechávám nic náhodě. Už ne.“ 

„A co pro tebe v Aydindrilu ukradla?“ 

Jagang se výsměšně zasmál. „Ale ne, v Aydindrilu ne, drahoušku.“

Kahlan si sedla vedle Cary. „Proč už ji nepoutá přísaha k Strážci? Ne, že by mě to netěšilo, ale proč přísahu porušila?“

Protože jsem ji dostal do dvojité smyčky. Dal jsem jí na výběr buď se vrátit ke svému pánovi, kde bude věčně trpět v jeho nemilosrdných rukou za své selhání s Richardem, nebo ho zradit, a tak mu dočasně uniknout, i když později bude jeho vztek ještě větší.

A ty, drahoušku, z toho budeš nešťastná, moc nešťastná, protože to bude znamenat pád Richarda Rahla.“

Kahlan se přinutila promluvit: „Planá hrozba.“

„Nedělám plané hrozby.“ Jeho úsměv se rozšířil. „Proč si myslíš, že jsem se vrhl do všech těchto problémů? Abych byl tady při tom a dal vám vědět, že jsem to byl já, Jagang, kdo to všechno způsobil. Nesnesl bych představu, že si budete myslet, že je to jen náhoda.“ 

Kahlan vyskočila na nohy a udělala k němu pár rozzlobených kroků. „Řekni mi, ty bastarde co jsi udělal!“

Marlinova ruka se vymrštila, prostředník zdvižený. Nadine vydala přiškrcený zvuk. „Opatrně, Matko Vyznavačko, nebo neuslyšíš zbytek.“ Kahlan odstoupila. Nadine zalapala po dechu. „To už je lepší, drahoušku.

Víš, Richard Rahl si myslel, že zničením Paláce proroků mě odřízne od vědomostí, které obsahoval.“ Marlinův prst se zakýval. „Ale nebylo to tak. Proroctví nebyla jen v Paláci proroků. Jako jsou všude proroci, jsou všude i proroctví. I zde jsou proroctví v Hradu Čarodějů. Ve Starém světě jsou také proroctví. Našel jsem jich několik, když jsem vykopával starověké město, které kdysi v časech velké války prosperovalo.

Mezi nimi jsem našel jedno, které bude Richardovi osudné. Je to velice vzácný druh proroctví, nazývané svázané rozvětvení. Přináší svým obětem dvojitou smyčku.

Vyvolal jsem to proroctví.“

Kahlan neměla nejmenší tušení, o čem mluví. Rychle si sedla a zvedla Caře hlavu. „Ta se na ni zamračila. „Nech mě být,“ zašeptala, „já jsem v pořádku. Ať ti odpoví. Pak mi dej signál a já použiju své spojení s ním a zabiju ho.

Kahlan pustila její hlavu a postavila se. Začala opatrně postupovat zpátky k žebříku.

„Mluvíš nesmysly, Jagangu.“ Pohybovala se teď rychleji a doufala, že si Jagang bude myslet, že našla Caru mrtvou. Byla na půl cesty k žebříku, ale zatím neměla v úmyslu utéct. Chtěla na něho použít svou moc bez ohledu na Nadine. „Nevím nic o proroctví. Nedává to žádný smysl.“ 

„No dobře, drahoušku, je to tak, buď nechá Richard Rahl bouři toho, co jsem spustil vyzuřit a tím naplní jednu větev proroctví, což ho také zabije, nebo se pokusí zastavit to, co jsem rozpoutal a tím naplní druhou větev proroctví. Na ní bude zničen. Nemůže vyhrát, ať si vybere kteroukoliv cestu. Teď může nastat jenom jedna z těchto dvou možností, na rozcestí se může vydat jen jednou cestou. Má sice možnost volby, ale obě budou jeho záhubou.“ 

„Jsi blázen. Richard si nevybere ani jednu.“ 

Jagang zařval smíchy. „Ale ano, vybere si. Už jsem totiž proroctví prostřednictvím Marlina vyvolal. Ale když se ti to líbí, klidně se utěšuj falešnými nadějemi. O to bude pád bolestnější.“

Kahlan se zarazila. „Nevěřím ti.“

„Uvěříš. Ach ano, uvěříš.“ 

„To jsou jen plané hrozby! Jaký máš důkaz?“ 

„Důkaz přijde s rudým měsícem.“ 

„Nic takového neexistuje. Jsou to všechno jen výhrůžky.“ 

Kahlan na něho namířila prst a její obavy se rozplynuly v návalu vzteku. „Ale já chci, abys poznal mou hrozbu, Jagangu, a to nejsou jen plané řeči. Viděla jsem těla žen a dětí, které jsi nařídil zmasakrovat v Ebinissii a přísahala jsem nehynoucí pomstu tvému Císařskému Rádu. Ani proroctví nás nezastaví, abychom tě porazili.“

Když nic jiného, potřebovala ho přinejmenším vyprovokovat, aby jí prozradil proroctví. Když ho budou znát, je naděje, že ho dokážou překazit, „To je moje proroctví pro tebe Jagangu. Na rozdíl od tvého klamného proroctví, ty mé svému slibu dostojí.“

Ozvěnou se nesl jeho smích. „Klamného? Tak ti tedy proroctví ukážu.“

Jedna Marlinova ruka se zvedla. V hladomorně vybuchl blesk. Kahlan si zacpala uši, sedla si a chránila si hlavu. Odštěpky kamene létaly vzduchem. Cítila ostrou bolest, jak jí jeden z úlomků rozřízl paži a druhý se jí zasekl do ramene. Cítila, jak jí teplá krev prosakuje rukávem.

Nad jejich hlavami poskakovaly blesky po zdi, řezaly kámen a zanechávaly za sebou nápis, který byl vidět mezi oslepujícími záblesky. Pak najednou blesky zmizely, zanechaly v jejich očích mžitky, zápach prachu a kouře, který je dusil a kakofonie jim doznívala v uších.

„Tak tady to máš, drahoušku.“ 

Kahlan se zvedla na nohy a úkosem se podívala na zeď. „Nějaká hatmatilka, to je všechno. Nic to neznamená.“

„To je Vysoká D'harštma. Podle záznamů jsme v poslední válce zajali Čaroděje, proroka a je jasné, že dokud byl věrný rodu Rahlů, byl mým předkům - snovým cestovatelům, zapovězen přístup do jeho mysli. 

Tak ho mučili. V deliriu, když už měl jen polovinu vnitřností, prozradil toto proroctví. Ať ti to Richard přeloží.“ Naklonil se k ní s jedovatým úšklebkem. „Ačkoliv pochybuji, že ti bude chtít říct, co je tam napsáno.“

Vtiskl polibek Nadine na tvář. „No, můj malý výlet byl nádherný, ale obávám se, že Marlin už musí jít. Je pro tebe moc špatné, že tu nebyl Hledač se svým mečem. Tím by to pro Marlina skončilo.“

„Caro!“ Kahlan se na něho vrhla a v duchu úpěnlivě prosila dobré duchy o odpuštění za to, co musela udělat Nadine. 

Cara se vymrštila. S neskutečnou silou odhodil Jagang Nadine. Ta vykřikla, když plnou silou srazila Kahlan, která s žuchnutím přistála zády na kameni.

Před očima jí tančily hvězdičky. Nic necítila. Bála se, že má přeražená záda. Ale cit se jí vrátil spolu s pronikavou bolestí, když se převrátila na stranu. Prudce vydechla a pokusila se posadit.

Cara na opačné straně místnosti vydala pronikavý ječivý výkřik. Klesla na kolena, přikryla si uši předloktím a ječela dál.

Marlin skočil k žebříku zatímco se Nadine a Kahlan pokoušely vyprostit jedna z druhé.

Marlin obemknul žebřík rukama i nohama a šplhal jako kočka mohutnými skoky nahoru.

Pochodně zhasly a vše se ponořilo do tmy. Jagang se smál a stoupal stále vzhůru. Cara křičela, jakoby jí na nože brali. Kahlan se nakonec podařilo odsunout Nadine stranou a plazila se po kolenou směrem, odkud se ozýval Jagangův posměšný smích. Cítila, jak jí krev stále prosakuje rukávem.

Železné dveře vylétly ven a s třískotem dopadly na protější stěnu chodby. Zvuk rezonoval po celé chodbě. Nějaký muž stihnul jen vykřiknout, než ho přimáčkly na zeď. V otvoru se objevilo světlo a zalilo žebřík. Kahlan se vyhrabala na nohy a vrhla se k němu.

Když vztáhla ruku po příčce, bolest v rameni ji zkroutila a ona vykřikla. Sáhla po rameni a vyškubla si ostrý úlomek kamene. Nahromaděná krev se vyřinula z rány.

Nejrychleji jak mohla, chvátala Kahlan nahoru po žebříku a pronásledovala Marlina. Musela ho zastavit. Nebyl tu nikdo jiný, kdo by to mohl udělat. Když byl Richard pryč, představovala ona souboj magie s magií pro tyto lidi. Paže se jí třásla námahou, že se jen stěží udržela na žebříku.

„Pospěš!“ volala Nadine, která se ocitla za ní. „Jinak uteče!“ 

Zezdola se ozýval Cařin jekot, který drásal nervy.

Kahlan kdysi pocítila strašlivou agónii bolesti způsobenou Agielem. Mord-Sithy podstupovaly stejnou bolest, kdykoliv měly Agiel v ruce a přitom se na jejich tváři neobjevila ani známka bolesti. Mord-Sithy žily ve světě bolesti. Roky mučení vycvičily jejich schopnost ji nevnímat.

Kahlan si nedovedla představit, co mohlo způsobit, aby Mord-Sitha takhle křičela.

Ať už se Caře stalo cokoliv, zabíjelo ji to. O tom Kahlan nepochybovala.

Kahlan projela noha žebříkem. Bolestivě narazila holení do příčky. Vytáhla nohu zpět a spěchala dál za Jagangem. Odřela si kůži na bocích a lýtka měla poškrábaná. Proklínala bolest, ale dál šplhala nahoru.

Vyškrábala se otvorem, uklouzla a spadla na ruce a kolena přímo do změti vnitřností. Seržant Collins na ni zíral mrtvýma očima. Odhalené konce žeber vylézaly z roztržené kožené uniformy. Tělo měl rozpárané od krku až k rozkroku.

Tucet mužů se svíjelo v bolestech na zemi. Ostatní byli mrtví. Jejich meče byly až po jílec zaraženy v kamenné zdi. Sekery byly také zaseklé do kamene, jakoby to bylo měkké dřevo.

Nepřítel se oháněl magií jako kosou, ale ne bez odplaty. V blízkosti ležela paže useknutá u lokte. Podle zbytku oblečení poznala, že je Marlinova. Prsty se svíraly a otevíraly v pravidelných intervalech.

Kahlan se vztyčila na nohy a otočila se ke dveřím. Chytila Nadine za zápěstí a pomohla jí nahoru.

„Opatrně.“ 

Nadine zalapala po dechu při pohledu na krvavou scénu. Kahlan čekala, že omdlí nebo začne hystericky křičet, ale nic takového se nestalo.

Muži rachotící meči, sekerami, kopími a s luky přibíhali chodbou zleva. Chodba vpravo byla prázdná, tichá a temná, pod osamocenou pochodní. Kahlan se vrhla vpravo. Nadine běžela těsně za ní.

Kapitola desátá

Za poslední syčící pochodní se chodba ztrácela ve tmě. Mrtvý voják u stěny vypadal jako hromádka špinavého prádla, která čeká, až ji někdo sebere. Jeho zčernalý meč ležel uprostřed chodby, čepel rozštěpená na změť zkroucených ocelových proužků.

Kahlan se zastavila a naslouchala tichu před nimi. Nebylo nic vidět ani slyšet. Marlin mohl být kdekoliv, skrývat se za zatáčkou, krčit se za rohem a s Jagangovým spokojeným úšklebkem na tváři mohl čekat v temnotě, aby ukončil pronásledování.

„Nadine, zůstaň tady.“ 

„Ne. Řekla jsem ti, že své lidi chráníme. Chce zabít Richarda. Nenechám ho utéct, dokud budu mít možnost mu v tom zabránit.'„ 

„Máš jedinečnou šanci, že tě zabije.“ 

„Jdu.“ 

Kahlan neměla čas ani chuť se hádat. Jestli chce jít, může být užitečná. Kahlan potřebovala obě ruce volné.

„Vezmi tu pochodeň.“ 

Nadine ji vysunula z držáku a čekala.

„Musím se ho dotknout,“ řekla jí Kahlan. „Když se ho dotknu, můžu ho zabít.“ 

„Koho? Marlina nebo Jaganga?“ 

Kahlan cítila, jak jí buší srdce: „Marlina. Když se Jagang mohl dostat do jeho mysli, myslím, že ji může i opustit. Ale kdo ví? Když nic jiného, bude alespoň Jagang pryč a jeho přisluhovač mrtev. Skončí to. Aspoň na chvíli.“

„To ses pokoušela udělat v hladomorně? Co jsi myslela tím, že zvolíš jeden život za život všech ostatních?“ 

Kahlan ji popadla za tvář a stiskla ji. „Poslouchej mě. To není, jako když tě nějaký Tommy Lancaster chtěl znásilnit. Tohle je muž, který nás chce všechny zabít. Musím ho zastavit. Když se ho bude dotýkat ještě někdo jiný v okamžiku, kdy se ho dotknu já, nezaváhám. Rozumíš? Nemohu si váhání dovolit. Příliš mnoho je v sázce.“

Nadine pokývla. Kahlan ji pustila. Přesunula svoji zlost na úkol, který ji čekal.

Cítila jak jí krev kape z konečků prstů levé ruky. Nemohla ani pomyslet na to, že by ji zvedla a pravou rukou se potřebovala dotknout Marlina. Alespoň jí Nadine mohla držet pochodeň. Kahlan doufala, že nedělá chybu, a že jí Nadine nebude brzdit.

Doufala, že ji s sebou nevzala z nesprávného důvodu.

Nadine uchopila Kahlaninu pravou ruku a přitiskla ji na její levé krvácející rameno. „Nemáme teď čas to dát do pořádku. Drž si na ráně ruku, jak nejpevněji to půjde, než ji budeš potřebovat, nebo ztratíš příliš mnoho krve a nebudeš mít sílu udělat, co musíš.“

Kahlan si zmáčkla ránu. „Díky. Když chceš jít, drž se za mnou a jen sviť. Když ho nezastavili vojáci, nemůžeš doufat, že to zmůžeš ty. Nechci, abys byla zbytečně zraněna.“

„Jasně. Jdu za tebou.“ 

„Pamatuj, co jsem ti řekla a nepleť se mi do cesty.“ Kahlan se narovnala a ohlédla se na vojáky. „Použijte šípy nebo oštěpy, když se dostanete na dostřel, ale zůstaňte za mnou. Vezměte další pochodně. Potřebujeme ho zahnat do kouta.“ 

Někteří běželi zpět pro louče a Kahlan vyrazila. Nadine držela pochodeň před sebou a klusala, aby jí stačila. Plamen blikal a hučel ve větru jejich běhu. Osvětloval stěny, strop a podlahu na krátkou vzdálenost kolem nich a vytvářel tak ostrůvek světla v moři tmy. Těsně za nimi muži s pochodněmi vytvářeli své vlastní ostrůvky světla. Těžké oddychování spolu s dupotem bot, řinčením zbraní a hučením plamenů se neslo chodbou jak běželi.

A nad tím vším slyšela Kahlan v duchu Cařiny výkřiky.

Zastavila se na křižovatce chodeb, rychle oddechovala, podívala se rovně a do chodby, která odbočovala vpravo.

„Tady!“ Nadine ukázala na krev na zemi. „Šel tudy!“ Kahlan vzhlédla do tmavé chodby před nimi. Vedla ke schodišti nahoru do paláce. Druhá, která uhýbala vpravo vedla pod palác do bludiště skladišť, opuštěných míst, které se kdysi používaly, když se hloubilo skalní podloží, na kterém byl palác postaven. Byly tu přístupové tunely pro prohlídky a údržbu základových zdí a odvodňovací tunely pro prameny, na které stavitelé narazili. Na konci odvodňovacích tunelů byly masivní kamenné mříže, kterými mohla voda odtékat přes základové zdi, ale nikdo se nemohl dostat dovnitř. 

„Ne,“ řekla Kahlan. „Tudy - vpravo.“ 

„Ale ta krev,“ protestovala Nadine. „Šel rovně.“ 

„Až do této chvíle jsme neviděly žádnou krev. Krev je jen léčka. Ta chodba vede nahoru do paláce. Jagang šel tudy, vpravo, kde nejsou lidé.“ 

Nadine následovala Kahlan, která se vydala chodbou vpravo. „Ale proč by se staral, jestli jsou tam lidé? Zabil a zranil všechny ty vojáky tam dole!“

„A jim se podařilo mu useknout ruku. Nyní je Marlin zraněn. Jagangovi je jedno, že zabijeme Marlina, ale na druhé straně, když se mu podaří utéct, může ho použít, aby nadělal ještě víc škody.“ 

„Jakou větší škodu může ještě udělat, než zabít další lidi? Zranit všechny tam nahoře a všechny vojáky?“ 

„Hrad Čarodějů,“ řekla Kahlan. „Jagang neumí ovládat jinou magii, než svoji schopnost snového cestovatele, ale může použít osobu s Darem. Podle toho, co jsem dosud viděla, ještě toho mnoho neví o využití hostitelské magie. Věci, které dělal v hladomorně, jako použití vzduchu a žáru jsou pod úroveň každého čaroděje. Jagang využívá jeho magie jen na nejjednodušší věcí, věci brutální síly. To je naše výhoda. 

Kdybych byla na jeho místě, snažila bych se dostat do Hradu a použít magii, abych způsobila co největší škody.“

Kahlan zahnula na starodávné schodiště vytesané do skály a brala ho po dvou schodech. Na konci schodiště se nerovný tunel rozdvojoval. Otočila se k vojákům, kteří sbíhali po schodech.

„Rozdělte se - polovina každým směrem. Tohle je nejnižší patro. Když narazíte na další rozvětvení, rozdělte se zase. Pamatujte si, kudy jste na každé křižovatce šli, nebo se dole ztratíte. 

Viděli jste co dokáže. Když ho najdete, nesnažte se ho dostat. Postavte hlídky, abychom věděli, kdyby se vracel a pak za mnou vyšlete běžce.“

„A jak vás najdeme?“ zeptal se jeden.  

Kahlan pohlédla vpravo. „Na každé křižovatce se dám vpravo, takže mě budete moci sledovat. A teď si pospěšte. Myslím, že bude hledat jakýkoliv východ z paláce. Nesmíme ho nechat uniknout. Kdyby se dostal do Hradu, může se dostat přes štíty, ale já ne.“

S Nadine a polovinou mužů pospíchala Kahlan vlhkou chodbou. Narazili na několik místností, všechny byly prázdné a zanedlouho na další chodby. Na každém rozcestí rozdělila muže a se stále se zmenšující skupinou zamířila vpravo.

„Co je Hrad Čarodějů?“ zeptala se Nadine za pochodu temnotou. 

„Je to mohutná pevnost, kde žili čarodějové. Byl postaven dřív, než Palác Vyznavaček.“ Kahlan zvedla ruku a ukázala na palác nad nimi. „V dávných dobách se téměř každý narodil s Darem. Za poslední tři tisíce let Dar postupně vymírá u lidské rasy.“  

„Co je na Hradě?“ 

„Dlouho opuštěné dříve obydlené místnosti, knihovny, všechny možné pokoje. A jsou tam uschovány kouzelnické věci. Knihy, zbraně a tak. Důležité nebo nebezpečné části Hradu chrání štíty. Ti, kteří neovládají magii se přes ně nedostanou. I když jsem se narodila s magií, mohu přes některé projít, ale ne přes všechny. 

Hrad je obrovský. Ve srovnání s ním je Palác Vyznavaček jako stísněná chaloupka. Ve velké válce, před třemi tisíci lety, byl Hrad plný Čarodějů s rodinami. Richard říká, že to bylo místo plné smíchu a života. V té době měli čarodějové Odnímací i Obnovovací magii.“

„A teď ne?“ 

„Ne. Jen Richard se narodil s oběma. 

Na Hradě jsou místa, do kterých nejen já, ale ani čarodějové, se kterými jsem vyrůstala, nemohou vstoupit, protože štíty jsou příliš silné. Jsou tam také místa, kam nikdo nevstoupil už tisíce let, protože jsou zaštítěna oběma stranami magie. Nikdo se přes štíty nedostane. Ale Richard může. A bojím se, že Marlin také.“

Vypadá to jako hrozné místo.“

„Strávila jsem tam velkou část svého života, studovala jsem jazykové knihy a učila se od čarodějů. Nikdy jsem na něj nemyslela jmak, než jako na součást mého domova.“ 

„A kde jsou ti čarodějové teď? Nemohou nám pomoci?“ 

„Všichni se zabili koncem loňského léta během války s Darkenem Rahlem.“ 

„Zabili se! Jak strašné. Proč to udělali?“ 

Kahlan chvíli mlčela za neustálého pohybu vpřed do tmy. Všechno se to zdálo jako sen z jiného života.

„Potřebovali jsme najít Prvního Čaroděje, aby ustanovil a jmenoval Hledače Pravdy, který by zastavil Darkena Rahla. Zedd byl První Čaroděj. Byl v Západní zemi, na druhé straně hranice. Hranice byla spojena s podsvětím, se světem mrtvých, takže ji nikdo nemohl překročit. 

Darken Rahl také honil Zedda. Potřebovala jsem všechny čaroděje, aby vyvolali takové kouzlo, které by mě dostalo přes hraniční čáru, abych se dostala k Zeddovi. Kdyby Darken Rahl zajal čaroděje, mohl použít svou ničemnou magii, aby je donutil prozradit, co věděli.

Aby mi dali čas, abych měla šanci uspět, čarodějové se zabili. Přesto se Darkenovi podařilo vyslat za mnou vrahy. Tehdy jsem potkala Richarda. Ochránil mě.“

„Blunt Cliff?“ zeptala se užasle Nadine. „Na dně útesu byla nalezena těla čtyř velkých mužů. Měli kožené uniformy a všelijaké zbraně. Nikdo nikdy neviděl muže jako byli oni.“  

„To byli oni.“ 

„Co se stalo?“ 

Kahlan se na ni úkosem podívala: „Něco jako tobě s Tommy Lancasterem.“

„To udělal Richard? On ty muže zabil?“ 

Kahlan přikývla. „Dva. Třetího jsem si podmanila svou mocí a ten pak zabil posledního. To byli pravděpodobně první muži, na které Richard narazil, kteří mu chtěli udělat něco víc, než mu dát výprask za to, že někoho chránil. Od toho dne na Blunt Cliffu musel Richard udělat spoustu těžkých rozhodnutí.“

Po celou dobu, která se zdála trvat hodiny, ale věděla, že to nemohlo být déle, než patnáct až dvacet minut, pokračovaly ve své cestě tmavou a zapáchající chodbou. Kamenné bloky byly teď větší, některé dokonce tak obrovské, že tvořily celou stěnu. Byly jen hrubě opracované, ale seděly na sobě se stejnou přesností jako všude jinde v paláci.

Chodby byly vlhčí, voda stékala po stěnách do míst, odkud byla odváděna do malých vykachlíčkovaných žlábků po stranách chodby a odtud do kanálů. Některé kanály byly zaneseny sutinou a tvořily se před nimi malá jezírka.

Krysy používaly žlábky jako tunely. Pištěly a utíkaly před světlem a hlukem, některé do žlábků jiné dopředu. Kahlan zase pomyslela na Caru, jestli je stále ještě naživu. Bylo by příliš kruté, kdyby zemřela dřív, než měla možnost ochutnat život bez šílenství, které ji provázelo od mládí.

Řada spojovacích tunelů nakonec zredukovala Kahlaninu skupinu na Nadine a dva muže. Cesta byla už tak úzká, že museli jít za sebou. Nízký, klenutý strop je přinutil postupovat v předklonu.

Kahlan neviděla žádnou krev - Jagang asi ovládl Marlinovu mysl natolik, že se mu podařilo krvácení zastavit, ale na několika místech viděla, že je sliz na zdi rozmazán vodorovným směrem. Přitom jak byla chodba úzká a nízká bylo těžké zabránit tomu, aby se člověk neotřel o stěny. Kahlan se o ně otírala častěji, než by si přála. Způsobovalo jí to bolest v rameni, když se dotkla slizké stěny klouby ruky, kterou si ho držela. Marlin - Jagang tudy musel projít.

Cítila nával opojné úlevy, že je mu na stopě, ale zároveň hrůzu při představě, že ho dostihnou.

Klenutá chodba se ještě zúžila a strop se snížil. Museli se sklonit do hlubokého předklonu, aby prošli. Plameny pochodní se ohýbaly pod nízkým stropem a kouř se plazil těsně pod ním a pálil je v očích.

Když začala chodba prudce klesat všichni klouzali a padali. Nadine si odřela loket, když padala a snažila se při tom udržet pochodeň. Kahlan zpomalila, ale nezastavila. Jeden z vojáků pomohl Nadine na nohy a všichni ji rychle dohonili.

Vpředu Kahlan slyšela hluk vody.

Úzký průchod vyústil do širokého válcovitého tunelu. Voda se hnala jako bystřina dolů oválným tunelem, který byl součástí odvodňovacího systému pod palácem. Kahlan se na kraji zastavila.

„A co teď, Matko Vyznavačko?“ zeptal se jeden z vojáků. 

„Držme se plánu. Půjdu s Nadine po proudu vpravo. Vy dva jděte proti proudu vlevo.“ 

„Ale pokud se chce dostat ven, musel se dát vpravo,“ řekl voják. „Bude doufat, že se dostane ven tudy, kudy vytéká voda. Měli bychom jít s vámi.“ 

„Pokud ovšem neví, že ho pronásledujeme a snaží se nás poslat špatnou cestou. Vy dva vlevo. Pojď, Nadine.“ 

„Tudy? Voda tu musí sahat do pasu.“ 

„Řekla bych, že ještě výš. Způsobilo to jarní tání. Obvykle není hlubší než půl metru. Na druhé straně jsou kameny, po kterých se dá chodit, ale teď jsou pod vodou. Uprostřed, kde průchod ústí do odvodňovacího kanálu je podlouhlý kámen, přes který se dá přejít na druhou stranu.“ 

Kahlan se narovnala a vykročila, opatrně stoupla na plochý kámen uprostřed proudu těsně pod hladinou. Zvedla nohu a prohmatala vodu před sebou až našla další kámen u protější stěny. Chytila Nadine za ruku a přesunula se na kámen. Voda jí sahala po kotníky a natekla jí do bot. Byla ledově studená.

„Vidíš?“ Kahlanin hlas se nesl ozvěnou a ona doufala, že ne moc daleko. „Ale teď buď opatrná. Kameny nejsou moc blízko u sebe.“ 

Kahlan se dostala na další kámen a podala Nadine ruku. Popohnala muže vzhůru proti proudu. Přebrodili a rychle zmizeli ve tmě. Brzy světlo z jejich pochodně zmizelo za ohybem a Kahlan zůstala s Nadine v tlumeném světle jediné pochodně. Doufala, že vydrží dost dlouho.

„A teď opatrně,“ upozornila Nadine. Ta si dala ruku k uchu. Bylo těžké něco slyšet v hukotu vody. Kahlan přiblížila svá ústa a opakovala výstrahu. Nechtěla moc křičet, aby neupozornila Jaganga, kdyby byl blízko. 

I kdyby pochodeň svítila jasněji, stejně by neviděly o moc dál. Odvodňovací tunel se zatáčel a kroutil směrem dolů a ven z paláce. Kahlan se musela přidržovat studené, kluzké stěny, aby udržela rovnováhu.

Na několika místech tunel prudce klesal, kameny po straně byly umístěny jako schody vedoucí dolů dravým proudem. Spršky ledové vody vytvořily mlhu, která jim promočila šaty až na kůži.

Dokonce ani na rovnějších místech nemohly postupovat rychleji, protože musely opatrně kráčet po kamenech. Kdyby šly moc rychle a minuly kámen, mohly si zlomit nohu. Tady dole v tunelu, ve vodě a s Jagangem někde nablízku, by bylo velmi zlé, kdyby se některá z nich zranila. Krev, která začala znovu téct z Kahlaniny paže jí připomněla, že už je zraněná. Ale alespoň mohla jít.

V tom Nadine vyjekla a spadla do vody.

„Neztrať pochodeň!“ vykřikla Kahlan. 

Nadine, po prsa v proudící vodě, zvedla pochodeň vysoko nad hlavu, aby ji neutopila. Kahlan ji chytla za zápěstí a zapřela se proti proudu vody, který táhl Nadine pryč. Nebylo tam nic, čeho by se mohla druhou rukou přidržet. Zaklesla podpatky za hranu kamene, aby ji proud nestáhl.

Nadine mávala druhou rukou a hledala další kámen. Našla ho a chytila se ho. S pomocí Kahlan se vyškrábala na nohy.

„Drazí duchové, ta voda je ledová.“ 

„Říkala jsem ti, abys byla opatrná!“ 

„Něco mně přejelo po noze, myslím, že to byla krysa,“ řekla a prudce oddychovala. 

„Jistě byla mrtvá. Viděla jsem jich několik plout kolem. A teď opatrně.“ 

Nadine zahanbeně přikývla. Protože ji proud smetl dopředu, byla teď před Kahlan. Kahlan nenašla způsob, jak by si vyměnily místa, tak jí pobídla vpřed.

Nadine se otočila a vykročila. Náhle se z černé hlubiny vynořilo něco velkého. Voda stékala po Marlinovi, který vyskočil a chytil Nadine jednou rukou za kotník. Vykřikla a zmizela nohama napřed v inkoustově černé vodě.

Kapitola jedenáctá

Jak Nadine padala, švihla pochodní a trefila se Marlinovi do nosu. Pustil ji a horečně si utíral smůlu z očí. Proud ho odnesl pryč.

Kahlan pevně sevřela Nadine paži, která stále držela pochodeň nad vodou a pomohla jí podruhé zpátky na kámen. Přitiskly se ke stěně, zhluboka dýchaly a třásly se prožitým šokem.

„No, alespoň víme, kudy šel,“ vypravila ze sebe Kahlan. 

S Nadine lomcovala třesavka z druhé nedobrovolné koupele. Vlasy měla přilepené k tělu. „Neumím plavat. Teď už vím, proč jsem se to nikdy nechtěla naučit. Nelíbí se mi to.“

Kahlan se pro sebe usmála. Ta holka má víc kuráže, než si myslela. Ale úsměv jí přešel, když si vzpomněla, proč tu Nadine je a kdo ji poslal.

Kahlan si uvědomila, že díky překvapení z nenadálého přepadení, promarnila šanci dostat Jaganga.

„Půjdu první.“ 

Nadine držela pochodeň nad hlavou oběma rukama a Kahlan se jí chytila v pase a pomalu po špičkách se otočily a vyměnily si místo. Dívka byla studená jako kus ledu. Kahlan nebyla o mnoho teplejší, protože se pohybovala ledovým tunelem po kotníky ve vodě. Prsty u nohou necítila.

„Co když poplave proti proudu a uteče?“ zeptala se Nadine a jektala přitom zuby. 

„To není pravděpodobné, protože má jen jednu ruku. Asi se držel za kámen a nad hladinou měl jen tvář a tak na nás číhal.“ 

„A co když to udělá znovu?“ 

„Teď jsem vepředu já. Budu to já, koho uchopí a to bude poslední chyba, kterou udělá.“ 

„A co když počká až přejdeš, vyskočí a chytne mě znovu?“ 

„Tak ho praštíš ještě víc.“ 

„Praštila jsem ho jak nejvíc jsem mohla!“ 

Kahlan se usmála a stiskla Nadine ruku, aby ji uklidnila. „Já vím. Udělala jsi to správně.“

Pomalu se plížily podél zdi, prošly několik mírných zatáček a neustále sledovaly vodu, jestli na ně Marlin nečíhá. Obě se lekaly věcí, které zahlédly ve vodě, ale vždycky se ukázalo, že jsou to jen připlavené věci.

Pochodeň prskala víc a vypadala, že brzy dohoří. Všechny tunely vedly ven a tímto už urazily pěknou vzdálenost. Kahlan věděla, že už musí brzy skončit.

Uvědomila si hned, že je to víc přání než znalost. Jako dívka zkoumala tyto odvodňovací tunely, i když ne v době, kdy byla takhle velká voda. Ačkoliv měla poměrně dobrou představu, kde jsou, neznala přesně svoji pozici. Pamatovala si, že některé tunely se zdály být nekonečné.

Jak postupovaly dál, zdálo se, že se zvuk hučící vody změnil. Kahlan si nebyla jistá, co to znamená. Před nimi tunel prudce zatáčel vpravo.

Bouchnutí, které spíše pocítila na hrudi, než že by ho slyšela ji přinutilo zastavit. Zvedla ruku, aby Nadine zadržela a zároveň umlčela.

Mokrý kámen na stěně před nimi se začal rozjasňovat a lesknout odraženým modravým žárem, který vycházel odněkud za ohybem. Hluboké vytí nabíralo na výšce až bylo jasně slyšet přes hukot vody.

Horká plamenná koule se rozprskla těsně za ohybem. Běsnící žluté a modré plameny naplnily celý tunel a s kvílením se valily k nim.

Tekutý oheň se vařil s všeničící zuřivostí. Čarodějův oheň.

Kahlan popadla Nadine za vlasy: „Zadrž dech!“ Stáhla Nadine s sebou do vody těsně před běsnícími plameny. Ledová voda pro ni byla takový šok, že ji málem vdechla.

Pod rozvířenou hladinou bylo těžké určit, kde je nahoře a kde dole. Kahlan otevřela oči. Viděla vlnící se pekelnou záři nad nimi. Nadine bojovala, aby se dostala nad hladinu. Kahlan vmáčkla levou ruku hluboko pod kámen, aby se udržela pod hladinou a pravou držela Nadine pod vodou. Nadine, v panice, že se utopí, kolem sebe mlátila, aby se uvolnila. Panika zachvátila i Kahlan.

Když všechno zčernalo, vystrčila Kahlan hlavu z vody a vytáhla i Nadine. Ta kašlala a lapala po dechu. Dlouhé, mokré prameny vlasů jim zakrývaly tváře.

Další plamenná koule Čarodějova ohně se hnala tunelem.

„Pořádně se nadechni!“ zakřičela Kahlan. 

Nasála co nejvíc vzduchu do plic, ponořila se a stáhla i Nadine. Potopily se právě včas. Kahlan věděla, že kdyby si Nadine mohla vybrat, raději by zemřela v ohni, než se utopila, ale voda byla jejich jediná šance. Čarodějův oheň spaloval se smrtící rozhodností, s odhodláním čaroděje, který ho vyvolal.

Nemohly to takhle dělat dlouho. Voda byla tak ledová, že už teď se neovladatelně třásla. Věděla, že samotná ledová voda je může zabít. Nemohou zůstat ve vodě. Zabilo by je to stejně jako Čarodějův oheň. Aby ho dostihly včas, byl jen jeden způsob - musí projít pod vodou.

Kahlan opět potlačila vzrůstající paniku při pomyšlení, že se utopí, ujistila se, že drží Nadine pevně za zápěstí a pak se odrazila od kamene, kterého se zoufale držela.

Mokrá hněvivá voda je smetla pryč ve svém ledovém proudu.

Cítila, jak se pod vodou otáčí a naráží do kamenů. Když narazila do něčeho ramenem, téměř vykřikla, ale pomyšlení, že okamžitě ztratí zbytek vzduchu jí sevřelo hrdlo ještě pevněji.

Cítila strašlivou potřebu se nadechnout a byla ve tmě dezorientovaná, ale věděla, že se musí vynořit. Držela Nadine ve smrtelném objetí zdravou paží. Druhou rukou se jí podařilo zachytit se kamene.

Myslela, že jí proud vytrhne ruku z ramene, protože držela svoji váhu i Nadine.

Když se vynořila, bylo tam světlo. Ani ne padesát metrů před nimi byla kamenná mříž. Světlo pozdního odpoledne pronikalo dovnitř otvorem nad hladinou.

Když vytáhla Nadine hlavu z vody, hned jí zavřela rukou pusu.

Na jednom z kamenů u zdi nedaleko mříže stál Marlin.

Kahlan viděla, že mu ze zad trčí nejméně půl tuctu zlomených šípů. Pozorovala, jak se s klopýtnutím dostal na další kámen a věděla, že už nemůže moc dlouho žít.

Pahýl jeho levé ruky nekrvácel. Kdyby se jen mohla spolehnout na to, že zemře dřív, než se dostane na Hrad. Jagang zjevně hnal zraněného muže bez odpočinku dál. Neměla představu o tom, čeho byl Jagang schopen při ovládání jeho mysli, aby ho udržel náživu a v pohybu. Nestaral se o život toho, kterého ovládal a věděl a, že nechá klidně Marlina vytrpět cokoliv, aby splnil jeho přání. Marlin, zvedl ruku a roztáhl prsty směrem ke kamenné mříži. Kahlan vyrostla mezi čaroději. Marlin vyvolával vzduch. Část mříže explodovala v oblaku prachu a kamenných úlomků. Rozbitým otvorem proniklo dovnitř více světla.

Náhle rozšířený přepad způsobil, že voda vytékala s mnohem větší silou.

Kahlan už neměla ve zraněném rameni žádnou sílu a mohutný proud vody jí doslova odtrhl od kamene. Ztratila Nadine.

V mocném sevření vody Kahlan zoufale hledala něco, čeho by se zachytila, ale nenašla nic. Otáčela se pod vodou a zkoušela se rukama i nohama něčeho zachytit. Nemohla se ani pořádně nadechnout a musela také bojovat s hrůzou a naléhavou potřebou vzduchu.

Její prsty zachytily ostrý kámen na hraně otvoru. Voda se přes ni přelila a narazila ji na spodní část mříže. S velkou námahou dostala hlavu a jedno rameno z vody. Zdálo se jí, že dýchá víc vodu než vzduch.

Kahlan vzhlédla. Uvítal ji Jagangův zlý úsměv. Byl jen pár kroků od ní.

Síla proudící vody ji pevně přimáčkla na rozbitou mříž. Neměla už sílu, aby překonala proud. Ať to zkoušela sebevíc, nemohla se k němu dostat. Všechno, co mohla dělat, bylo dýchat.

Ohlédla se přes rameno. Co tam viděla ji vzalo dech, o který tak zoufale bojovala. Byla na východní straně paláce kde jsou základy nejvyšší, Voda se valila z přepadu a padala dobrých dvacet metrů, než se dole roztříštila o skály.

Jagang se zachechtal. „Drahoušku, to je od tebe moc hezké, že ses stavila, abys viděla můj útěk.“ Kam jdeš Jagangu?“ zmohla se na otázku.

„Myslel jsem, že bych mohl jít na Hrad.“ Kahlan se nadechla, ale dostala se jí do krku voda. Rozkašlala se a vyplivla ji. „Proč chceš jít do Hradu? 

Co tam chceš?“

„Drahoušku, doufám, že si nenamlouváš, že ti prozradím něco, co nechci abys věděla.“ 

„Co jsi udělal Caře?“ 

Zasmál se. ale neodpověděl. Zvedl Marlinovu ruku. Naraz vzduchu rozbil další kus mříže.

Kamen, kterého se držela povolil. Záda si poškrábala o rozbitou hranu. Rychle hmátla po pevném kusu mříže a zachytila se ho právě včas, než ji voda vymrštila ven Když se podívala dolů, viděla jen skály. Voda nad ní burácela.

Pomalu posunovala prsty po ostrém kameni a zoufale se snažila vytáhnout se zpátky za zbytky mříže. Panika zdvojnásobila její sílu a nakonec se jí to podařilo, ale nemohla se dostat od ní. Voda ji tam přišpendlila

„Nějaký problém, drahoušku?“ 

Kahlan by na něho nejraději zakřičela, ale stihla jenom lapat, po vzduchu a bojovat, aby jí voda nesmetla otvorem pryč. Paže jí příšerně bolely. Nebyla schopna vymyslet nic, co by ho zastavilo.

Myslela na Richarda.  

Jagang opět zdvihl Marlinovu ruku a roztáhl prsty.

Nadine se vymrštila z vody těsně za ním. Jednou rukou se přidržovala kamene. Ve druhé stále svírala zhaslou pochodeň. Vypadala jakoby zešílela, mohutně se napřáhla a udeřila ho pod kolena. Marlin se složil a padl do vody těsně před Kahlan. Zachytil se jednou rukou rozbité mříže. Když viděl, co ho venku čeká, zoufale se snažil dostat se zpět.

Zjevně neočekával, že z odvodňovacího kanálu nebude cesta dolů.

Nadine se křečovitě držela kamene, protože jí také šlo o život.

Kahlan sáhla zraněnou paží za sebe, prostrčila pod vodou ruku otvorem v mříži a zaťala ji v pěst, aby tam pevně držela. Druhou rukou popadla Marlina pod krkem.

„Ale, ale,“ procedila přes zuby, „podívejme, koho tu máme. Velký a všemocný císař Jagang.“ 

Zašklebil se a odhalil rozbité zuby, „Ve skutečnosti máš, drahoušku, jen Marlina,“ ozval se Jagan gův drsný, drzý hlas.

Přitáhla si ho těsně k sobě. „Myslíš? Víš, že magie Vyznavačky je rychlejší než myšlenka? Proto jakmile se někoho dotkneme, nemá šanci. Nikdo. Magické pouto věrnosti Richardovi mě chrání předsnovými cestovateli. Tvé bitevní pole je teď Marlinova mysl. Myslíš, že má magie bude rychlejší než tvoje? Co myslíš? Myslíš, že tě můžu dostat zároveň s Marlinem?“

„Dvě mysli najednou?“ zeptal se s úšklebkem. „Nemyslím, že to dokážeš, drahoušku. 

„Uvidíme. Možná dostanu i tebe. Možná skončíme válku i Císařský Řád právě teď a tady. 

„Ale drahoušku, jsi blázen. Člověk je předurčen aby zbavil svět okovů magie. Dokonce i kdyby se ti podařilo mě tu teď zabít, což se ti nepovede, nezničíš tím Řád. Přežije každého, dokonce i mě, protože je to boj celého lidstva, které zdědí náš svět  

„Opravdu si myslíš, že uvěřím, že to neděláš pro sebe? Pro samotnou moc? 

„Vůbec ne. Já si libuji ve vládnutí. Ale nasedl jsem na rozjetého koně. Zničí vás. Jste blázni, že řád věříte v kult magie.“ 

„Blázen, který tě ale drží pod krkem – velkého Jaganga, který hlásá, že chce, aby lidstvo odvrhlo magii, ale sám ji používá!“ 

„Jen dočasně. Ale až magie vyhyne, já budu ten, který bude mít odvahu a svaly, kdo bude vládnout bez magie.“ 

Kahlan zalomcoval vztek. Toto byl muž, který dal zmasakrovat tisíce nevinných lidí. Byl to řezník z Ebinissie. Muž, který chtěl zotročit celý svět.

Tento muž chtěl zabít Richarda.

V tichu své mysli, v jádru své moci, kde nebyla zima, vyčerpání ani strach, měla všechen čas na světě. I když se nepokusil o útěk, stejně by to bylo marné. Byl její.

Kahlan udělala to, co nesčíslněkrát předtím - uvolnila svoji moc. Na nepostřehnutelný okamžik bylo něco jinak. Nějaký odpor, který tam nikdy předtím nebyl. Stěna.

Její moc jí pronikla jako rozžhavená ocel sklem.

Magie vybouchla v Marlinově mysli.

Hrom bez zvuku.

Kamenné úlomky spadly při tom otřesu ze stropu. Kapičky vody se roztančily. Navzdory vodnímu proudu se kolem nich utvořily kruhy vlnek a zatlačily stěnu mlhy a prachu.

Nadine, která se stále držela kamene, vykřikla bolestí, protože byla tak blízko uvolněné síly Vyznavačky.

Marlinova ústa ochabla. Když Vyznavačka zničí mysl nějaké osoby, ta se pak stane lodí, která potřebuje její velení.

Marlin ji však takovou abdikaci nenabídl. Krev mu prýštila z uší i nosu. Hlava mu klesla na stranu. Mrtvé oči jen prázdně zíraly. Kahlan uvolnila sevření a voda ho odnesla. Jeho tělo vypadlo přes rozbitou kamennou mříž a dopadlo na skály pod ní.

Kahlan věděla, že už téměř Jaganga dostala, ale zase neuspěla. Jeho myšlenky, jeho schopnosti snového cestovatele byly pro magii Vyznavačky moc rychlé, aby je mohla zachytit.

Nadine se k ní natahovala: „Chytni se mě za ruku! Neudržím se tu věčně!“

Kahlan se pevně chytla. Použití moci Vyznavačky jí úplně vyčerpalo. Po uvolnění magie to trvalo dokonce i Kahlan, Matce Vyznavačce, která byla asi nejsilnější Vyznavačkou, několik hodin, než mohla znovu použít svou moc a ještě déle, než se úplně zotavila. Byla vyčerpaná a už dál nemohla bojovat s proudem. Bez pomoci Nadine by také skončila na skále. S její pomocí se však Kahlan dokázala přitáhnout ke kameni. Třásly se obě zimou, ale nakonec se jim přece podařilo vytáhnout se ven.

Nadine vzlykala právě prožitou hrůzou, která je málem dostala. Kahlan byla tak vyčerpaná, že nemohla ani vzlykat, ale věděla, jak se Nadine cítí.

„Vůbec jsem se ho nedotýkala, když jsi uvolnila svou moc, ale myslela jsem, že mě to roztrhá na kousky. Neudělalo... nestalo se mi nic, že ne? Nic magického? Nezemřu?“ 

„Ne, jsi v pořádku,“ ujistila ji Kahlan. „Jen jsi cítila bolest, protože jsi byla moc blízko, to je všechno. Ale kdyby ses ho byla dotýkala, bylo by to nesrovnatelně horší - zničilo by tě to.“ 

Nadine mlčky přikývla. Kahlan ji objala a šeptem jí poděkovala. Nadine se v slzách usmála.

„Musíme se vrátit zpátky ke Caře,“ řekla Kahlan. „Musíme si pospíšit.“ 

„Ale jak? Pochodeň je pryč. Dolů se nedostaneme a když se vydáme nahoru, budeme v neproniknutelné tmě. Nechci se vracet zpátky ve tmě. Je to nemožné. Jedině, že by přišli vojáci s pochodněmi, aby nám svítili.“ 

„Nic není nemožné,“ řekla Kahlan unaveně. „Šli jsme pořád vpravo, takže když se budeme celou dobu dotýkat levou rukou zdi, cestu zpátky najdeme i ve tmě.“ 

Nadine mávla rukou a ukázala do černé tmy.

„To by šlo v chodbách, ale když jsme se dostaly do odvodňovacího kanálu, přešly jsme na druhou stranu. Na této straně nejsou žádné kameny, po kterých by se dalo jít. Nikdy nenajdeme místo, kde chodba do tunelu vyústila.“ 

„Voda, která teče přes ten kámen uprostřed proudu, přes který jsme přešly na druhou stranu, má jiný zvuk. Nevšimla jsi si toho? Já si to pamatuji.“ Kahlan vzala Nadine za ruku, aby jí dodala odvahu. „Musíme to zkusit. Cara potřebuje pomoc.“ 

Nadine chvíli mlčky hleděla do tmy a pak řekla: „Tak dobře, ale počkej chvíli.“

Utrhla pruh látky z ucouraného lemu Kahlaniných šatů a ovinula jí ho kolem paže. Snažila se co nejvíc zranění zakrýt. Kahlan zasténala, když Nadine pevně zatáhla uzel.

„Jdeme,“ řekla Nadine. „Ale dávej na tu ruku pozor, dokud ti to nezašiji a nedám na to mast.“ 

Kapitola dvanáctá

Postupovaly zoufale pomalu zpět odvodňovacím kanálem. Poslepu klouzaly po studených kluzkých kamenech, po kotníky v ledové vodě a s neustálým strachem, že spadnou do dravé temné řeky. Alespoň nemusely mít hrůzu z toho, že někde vyskočí Marlin, popadne je za nohu a stáhne je do vody. Když Kahlan slyšela, že se změnil zvuk vody a její ozvěna v chodbě, zadržela Nadine a opatrně šátrala nohou ve vodě až našla kámen, přes který přešly.

Na další cestě labyrintem chodeb je našli vojáci s pochodněmi. Dále už postupovali rychleji. Celá ztuhlá následovala Kahlan mihotavé světlo loučí, které se nořilo pořád dál do černé nicoty.

Potřebovala hodně úsilí, aby hýbala nohama. Nepřála si nic jiného, než si lehnout třeba i na chladný, vlhký kámen.

Chodba před hladomornou byla zaplněná stovkami hrozivých vojáků. Lučištníci měli šípy připravené. Kopí byla v pohotovosti, stejně jako meče a sekery. Ostatní zbraně zůstaly po boji s Marlinem stále uvězněné v kameni. Pochybovala, že by je bez pomoci magie někdo mohl vytáhnout. Mrtví a ranění byli odklizeni, ale krvavé skvrny po nich zůstaly. Z hladomorny se už výkřiky neozývaly.

Kahlan poznala kapitána Harrise, se kterým se setkala dopoledne v Petičním sálu. „Šel jí někdo dolů pomoci, kapitáne?“

„Ne, Matko Vyznavačko.“ 

„Neměl ani tolik slušnosti, aby se tvářil provinile. D'hařané se bojí magie a necítí se na rozpacích to přiznat. Lord Rahl představoval souboj magie s magií, oni byli pro boj oceli proti oceli. Bylo to tak jednoduché. 

Kahlan jim to ani nemohla vyčítat, že tam nechali Caru samotnou. Ukázali svoji statečnost v boji s Marlinem. Mnoho jich bylo zabito nebo vážně zraněno. Jít dolů do hladomorny bylo něco jiného, než bojovat s něčím, co odtamtud vyšlo. Bránit se tomu bylo něco jiného, než jít tam dolů a dobrovolně vyhledávat problémy s magií.

Svoji část úkolu v boji D'hařanští vojáci splnili, bojovali až do posledního dechu. Očekávali, že Lord Rahl splní svoji část a utká se s magií.

Kahlan viděla v očích všech mužů, které se na ni upřely očekávání. „Vrah, muž který unikl z hladomorny je mrtev. Je konec.“

Vydechli úlevou, že to bylo slyšet po celé chodbě, ale podle starostlivého výrazu na kapitánově tváři věděla, že musí vypadat hrozně.

„Myslím, že bychom vám měli pomoci, Matko Vyznavačko.“ 

„Později.“ Kahlan se vydala k žebříku. Nadine za ní. „Jak dlouho je už zticha, kapitána?“ 

„Asi hodinu.“ 

„Od stejné chvíle, kdy zemřel Marlin. Pojďte se mnou a vezměte nějaké muže, ať jí dostaneme nahoru“ 

Cara ležela na vzdálenější straně místnosti u zdi, kde ji Kahlan viděla naposledy. Kahlan poklekla vedle ní, Nadine z druhé strany a vojáci drželi pochodně, aby viděly.

Cara měla křeče. Měla zavřené oči, už nekřičela, ale divoce se třásla, paže a nohy mlátily do kamenné podlahy.

Dusila se zvratky.

Kahlan ji uchopila za rameno a trhnutím jí převalila na stranu.

„Otevři jí pusu!“ 

Nadine se naklonila z druhé strany a zatlačila pal cem za čelistí, druhou rukou jí stlačila bradu a násilím jí otevřela ústa. Kahlan dvěma prsty odstranila zvratky a uvolnila dýchací cesty.

„Dýchej!“ křikla Kahlan. „Dýchej, Caro, dýchej! 

Nadine plácla otočenou dívku po zádech a vyvolala tím bublavý, mokrý, dávivý kašel, který nakonec přešel v čisté, i když přerývané dýchání.

I když byla schopná dýchat, nepřestávala se křečovitě zmítat. Kahlan cítila, že je bezmocná. „Raději si dojdu pro své věci,“ řekla Nadine.

„Co je s ní?“ 

„To opravdu nevím. Nějaký záchvat. Nejsem odborník, ale myslím, že to musíme zastavit. Možná jí budu umět pomoci. Měla bych mít něco v kabele.“ 

„Vy dva jděte a ukažte jí cestu. Nechte mi tu pochodeň.“ 

Nadine se dvěma vojáky vyběhla po žebříku, pochodeň zůstala zasunutá v držáku na stěně.

„Matko Vyznavačko,“ promluvil kapitán Harris, „před malou chvílí se v Petičním sále objevil Raug'Moss.“ 

„No a co?“ 

„Raug'Moss z D'Hary.“ 

„Moc toho o D'Haře nevím. Kdo je to?“ 

„Je to tajná sekta. Já toho o nich také mnoho nevím. Raug'Moss se starají o sebe a moc se neukazují...“ 

„K věci. Co tu dělá?“ 

„Je to jejich Nejvyšší kněz. Raug'Moss jsou léčitelé. Říkal, že cítil, že nový Lord Rahl se stal pánem D'Hary a přišel nabídnout své služby novému pánovi.“ 

„Léčitel? No tak tu nestůjte - jděte pro něho. Možná jí pomůže. Pospěšte si.“ 

Kapitán Harris se udeřil pěstí do prsou aá rozběhl se k žebříku.

Kahlan si položila Cařinu hlavu do klína, pevně ji k sobě přitiskla a snažila se uklidnit její křečovité stahy. Nevěděla, co jiného dělat. Věděla hodně o tom, jak lidi zraňovat, ale málo o jejich léčení. Byla tak znechucená ubližováním. Přála si, aby věděla víc o tom, jak lidem pomáhat. Jako Nadine.

„Vydrž, Caro,“ šeptala a houpala třesoucí se Caru. „Pomoc už jde. Vydrž.“ 

Kahlaniny oči byly přitahovány k protější zdi. Slova vyrytá do kamene na ni zírala. Znala téměř všechny jazyky Střední země jako každá Vyznavačka, ale nevěděla nic o Vysoké D'harštině. Byl to mrtvý jazyk, který znalo už jen pár lidí. Richard ji znal. On a Berdina spolu pracovali na překladu deníku, který našli v Hradu - Kolův deník, jak ho nazývali, který byl psán Vysokou D'harštinou za velké války před třemi tisíci let. Richard bude umět přečíst proroctví na zdi.

Přála si, aby to neuměl. Nechtěla vědět, co říká. Proroctví znamenala vždycky jen problémy.

Nechtěla věřit, že Jagang na ně přivolal nějakou neznámou pohromu dalšího utrpení, ale nenašla žádný důvod, proč by měla pochybovat o jeho slovech.

Přitiskla svou tvář Caře na čelo a zavřela oči. Nechtěla se už na proroctví dívat. Chtěla, aby zmizelo.

Kahlan cítila, že jí tečou slzy. Nechtěla, aby Cara zemřela. Nevěděla, proč k ní tolik cítí. Možná, protože ostatní k ní nic necítili. Vojáci se dokonce ani nešli podívat, proč přestala křičet. Mohla se udusit vlastními zvratky. Něco tak obyčejného, ne magie, ji mohlo zabít jen proto, že se báli, nebo protože jim bylo jedno, že zemře.

„Vydrž, Caro. Mně na tobě záleží.“ Uhladila jí vlasy a odhrnula je z lepkavého čela. „Postarám se o tebe. My chceme, abys žila.“ 

Kahlan stiskla třesoucí se dívku, jako kdyby se pokoušela do ní vmáčknout svá slova, svůj zájem. Napadlo ji, že se od ní Cara moc neliší. Byla vycvičená, aby ubližovala lidem.

Když na to přišlo, byla Kahlan stejná. Používala svou moc, aby zničila mysl určité osoby. Věděla, že to dělá, aby chránila ostatní, ale pořád to bylo ubližování. Mord-Sithy ubližovaly lidem, ale pro ně to znamenalo, že pomáhají svému pánovi, chrání jeho život a ten na oplátku chrání životy lidí D'Hary. Drazí duchové, copak nebyla víc než tato Mord-Sitha, kterou se pokoušela zachránit od šílenství?

 Kahlan cítila Agiel, který jí visel na krku, jak ji tlačí do prsou, když držela Caru. Byla snad sestrou Agielu i jinak? 

Byla by se tak starala, kdyby byla zraněna Nadine? Nadine pomáhala lidem, její život se neskládal z toho, že by lidem ubližovala. Není divu, že Richarda přitahovala.

Otřela si tváře, po kterých jí tekly slzy.

Rameno ji úporně bolelo. Všechno ji bolelo. Chtěla se stulit Richardovi v náručí. Věděla, že se bude zlobit, ale tak moc ho teď potřebovala. Bolela ji celá ruka, kterou držela třesoucí se Caru na klíně, ale odmítla ji pustit.

„Vydrž, Cari. Nejsi sama, jsem s tebou. Neopustím tě, slibuji.“ 

*****

„Už jí je trochu lépe?“ zeptala se Nadine, když scházela po žebříku. 

„Ne. Stále je v bezvědomí a třese se jako předtím.“ 

Nadine pustila kabelu a poklekla vedle nich. Věci v kabele vydaly tlumený chrastivý zvuk.

„Řekla jsem mužům, aby zůstali nahoře. Nemůžeme s ní hýbat, než ji z toho dostaneme a oni by tu jen překáželi.“ 

Nadine začala z kabely vyndávat různé malé hadrové balíčky, kožené váčky a rohy se zátkami, všechny označené nějakými symboly. Krátce se podívala na nápisy a rozkládala je kolem sebe.

„Modrý zvonek,“ mumlala si pro sebe jak luštila záhadné značky na koženém váčku. „Ne, myslím, že by nepomohl. Stejně by musela vypít hodně šálků.“ Brala další kožené váčky, až se u jednoho zastavila. „Věčný perlový. Ten by mohl zabrat, ale musela by ho nějak vykouřit.“ Rozčileně si vzdychla: „To nepůjde.“ Uvažovala nad rohem: „Divizna,“ zamumlala a dala ho stranou. „Kopretina řimbaba?“ Položila roh do záhybu šatů na klín. „Ano, petúnie by mohla být také dobrá,“ řekla a zkoumala další. Také si ho přidala do klína. 

Kahlan zvedla jeden z rohů, které Nadine odložila a vytáhla korkovou zátku. Ostrý pach anýzu způsobil, že ucukla. Rychle dala zpátky zátku a odložila ho.

Vzala jiný, který měl na sobě dva kruhy protnuté vodorovnou čárou. Kahlan opatrně vyviklávala vyřezávaný dřevěný špunt, aby ho otevřela. Nadine vytrhla roh Kahlan z ruky „Ne!“

Kahlan překvapeně vzhlédla. „Promiň. Nechtěla jsem ti lézt do věcí. Jen jsem -“

„Ne, to nebylo proto.“ Zvedla roh a podržela ho nahoře. „To je mletý caninský pepř. Když nedáš při otevírání pozor, dostane se ti na ruce, nebo ještě hůř na tvář. Je to silná látka, která dokáže člověka na krátkou dobu úplně znehybnit. Když to neopatrně otevřeš, ocitneš se na zemi, oslepená a lapající po vzduchu, přesvědčená, že umřeš. 

Nejdřív jsem uvažovala, že ho použiji na Caru, abych zastavila křeče tím, že ji znehybním, ale pak jsem si to rozmyslela. Znehybní to osobu částečně tím, že jí omezí dýchání. Zdá se ti, že ti to vypaluje oči v hlavě, oslepí tě to. Nos máš jako v ohni, jsi přesvědčená, že ti to roztrhne srdce a nemůžeš popadnout dech. Jsi bezmocná. Když to zkusíš omýt, je to ještě horší, protože prášek vytvoří emulzi a rozmaže se všude.

Nezpůsobí žádné vážné zranění a zakrátko se člověk zotaví, ale do té doby je neschopný a bezmocný. Nemyslím si, že takto paralyzovat Caru by bylo dobré, protože už teď má problémy s dýcháním. V jejím stavu by jí to mohlo spíš ublížit než pomoci.“

„Víš, jak jí pomoci? Víš to, že?“ zeptala se Kahlan a snažila se, aby to neznělo moc kriticky. 

Nadine se zastavila ruka nad kabelou: „No, já... já myslím, že ano. Není to běžný problém, tím jsem si jistá, ale slyšela jsem o něm. Můj otec se o něčem takovém kdysi zmínil.“

Kahlan si nebyla jistá. Nadine našla v kabele malou lahvičku a přidržela ji proti světlu. Vytáhla korkovou zátku a převrátila si lahvičku na prst.

„Zvedni jí hlavu.“ 

„Co je to?“ zeptala se Kahlan a převrátila Caru. Dívala se jak Nadine vtírá substanci Caře do spánků. 

„Levandulový olej. Pomáhá při bolestech hlavy.“ 

„Myslím, že má víc než bolest hlavy.“ 

„Já vím, ale než najdu něco jiného, pomůže to zmírnit bolest a možná ji to trochu zklidní. Myslím, že nemám žádný lék, který by jí pomohl sám o sobě. Budu muset zkusit něco namíchat.  

Problém je, že v takových křečích nebude moci nic vypít. Mateřídouška a lipový odvar jsou na uklidnění, ale musela by vypít alespoň jeden šálek. Černý jablečník by zastavil zvracení, ale musela by vypít pět šálků za den. Nevím, jak bychom ji donutily vypít i ten jeden, dokud nezastavíme křeče. Možná bychom do ní mohly dostat trochu kopretiny řimbaby. Ale já doufám v jednu věc.

Dlouhé, mokré vlasy jí visely podél tváře, jak se prohrabovala v kabele. Vyndala další hnědou lahvičku.

„Ano! Přinesla jsem to.“ 

„Co je to?“ 

„Výtažek z makovic. Je to silné sedativum a také pomáhá proti bolesti. Otec říkal, že to dává lidem, kteří jsou ve stavu nervového šoku. Myslím, že to bude účinkovat i na takové křeče, a protože je to výtažek, stačí když jí to kápneme na jazyk a ona to pak polkne.“ 

Cara se divoce zmítala v Kahlanině náručí. Kahlan ji pevně stiskla, až se trochu uklidnila. Nevěděla jestli se může spolehnout na Nadino 'myslím', ale nenašla lepší řešení. Něco se musí udělat.

Nadine zápasila s voskovou pečetí na hnědé lahvičce, když světlo z otvoru nad žebříkem potemnělo. Nadine se ruce zastavily.

Nehybná postava zakryla vchod a zdálo se, že je pozoruje. Pak se s mávnutím dlouhého pláště otočila a začala sestupovat po žebříku.

V tichu, do kterého syčela pochodeň, Kahlan bezmyšlenkovitě položila ochrannou ruku na Cařinu hlavu a pozorovala muže v dlouhém plášti s kapuci, jak sestupuje dolů.

Kapitola třináctá

Nadine přestala zápolit s voskovou pečetí.

„Kdo...?“ 

„Je to nějaký léčitel,“ zašeptala Kahlan a pozorovala mužův metodický sestup. „Z D'Hary. Řekli mi, že přišel nabídnout Richardovi své služby. Myslím, že je to významná osoba.“ 

Nadine odmítavě zavrčela. „Co tu bude dělat bez bylin nebo nástrojů?“ Naklonila se blíž a pozorovala ho. „Zdá se, že si s sebou nic nenese.“

Kahlan ji tišila. Kamenný prach mu zavrzal pod botama. Když se dole otočil, zvuk se nesl hladomornou. Přistoupil k nim odměřeným krokem. Pochodeň byla na stěně za ním, takže mu Kahlan neviděla do obličeje. Ten měl zakrytý kápí objemného, splývavého lněného pláště, který mu sahal až na zem.

Byl vysoký jako Richard a měl stejně široká ramena.

„Mord-Sitha,“ pronesl hlasem, který měl klidný a autoritativní, stejně jako Richard. 

Vytáhl ruku z pláště a pokynul. Kahlan mu vyhověla a položila Caru zpátky na kamennou podlahu. Vzhledem k zaujetí, se kterým pozoroval Cařin křečovitý třas, ho Kahlan nechtěla přerušovat představováním. Chtěla jen, aby někdo Caře pomohl.

„Co se jí stalo?“ zeptal se ze stínu své kápě hlasem stejně hlubokým a temným. 

„Ovládala muže, který -“ 

„Měl Dar? Byla s ním spojená?“ 

„Ano,“ řekla Kahlan. „Tak tomu říkala.“ 

Odkašlal si a vstřebával informaci. „Ale pak byl tento muž ovládnut snovým cestovatelem a -“

„Kdo je snový cestovatel?“ 

„Osoba, alespoň jak jsem to pochopila, která ovládne mysl jiné osoby tím, že vklouzne do prostoru mezi jejími myšlenkami. Takto nad nimi získá kontrolu. Takto skrytě obsadil mysl muže, se kterým byla spojena.“ 

Chvíli o tom uvažoval. „Aha. Pokračuj.“

„Přišly jsme sem, abychom se ho na něco zeptaly -“ 

„Mučit ho.“  

Kahlan se rozzlobeně nadechla. „Ne. Řekla jsem Caře, že se ho jen zeptáme na pár věcí, na které potřebujeme znát odpověď. Ten muž byl vrah, poslaný, aby zabil Lorda Rahla. Kdyby nechtěl odpovídat, pak byla Cara připravená dělat co musí, abychom získaly odpovědi a chránily Lorda Rahla.

Ale tak daleko jsme se nedostaly. Zjistily jsme, že ho ovládá snový cestovatel, že má kontrolu nad jeho Darem. Snový cestovatel využil Daru, aby napsal proroctví do kamene za vámi.“

Ani se neotočil „A dál?“

„Pak chtěl utéct a zabíjet lidi. Cara se ho pokusila zastavit -“ 

„Svým spojením?“ 

„Ano. Vydala ze sebe takový výkřik, jaký jsem ještě nikdy neslyšela, padla na zem a držela si uši.“ 

Kahlan sklonila hlavu. „Tady Nadine a já jsme se pustily za prchajícím mužem. Naštěstí byl zabit. Když jsme se vrátily zpátky, našly jsme Caru na zemi v křečích.“

„Neměly jste jí nechávat samotnou. Mohla se udusit vlastními zvratky.“ 

Kahlan stiskla rty a mlčela. Muž tam jen tak stál a díval se jak se Cara třese.

Nakonec už to Kahlan nevydržela. „Je to jedna z osobních stráží Lorda Rahla. Je důležitá. Máte v úmyslu jí pomoci nebo tu jen tak budete stát?“

„Ticho,“ utrhl se na ni. „Člověk se musí nejprve rozhlédnout, než něco udělá, protože by mohl způsobit víc škody, než užitku.“ 

Kahlan se zamračila na zastíněnou postavu. Nakonec poklekl a usadil se na paty. Vzal Caru za zápěstí a strčil jí prst mezi rukáv a rukavici. Druhou rukou ukázal na všechny věci na podlaze kolem. „Co je tohle všechno?“

„To jsou moje věci,“ řekla Nadine. Zvedla bradu: „Jsem léčitelka.“ 

Zatímco stále držel Caru za zápěstí, druhou rukou zvedl kožený váček a podíval se na označení. Položil ho zpátky a zkoumal dva rohy, které měla Nadine na klíně. „Kopretina řimbaba,“ řekl a strčil ho zpět. Podíval se na symboly na druhém rohu: „Petúnie.“ Dal ho zpět k prvnímu. „Nejsi léčitelka,“ řekl, „jsi bylinkářka.“

„Jak se opovažuješ -“ 

„Dala jsi jí něco ze svých léků kromě levandulového oleje?“ 

„Jak si... neměla jsem čas jí dát něco jiného.“  

„Dobře,“ prohlásil. „Levandulový olej jí nepomůže, ale aspoň jí neublíží.“ 

„No, samozřejmě, že vím, že to nezastaví křeče. 

Jen jí trochu pomohl od bolesti. Chtěla jsem jí dát výtažek z makovic.“

„Teď? Naštěstí jsem přišel včas.“ 

Nadine si založila ruce na prsou: „Jak to?“

Protože výtažek z makovic by ji pravděpodobně zabil.“

Nadine se zamračila a dala si ruce v bok. „Je to silné sedativum. Pravděpodobně by zastavil křeče. Kdybyste mě nebyl přerušil, už by se zotavovala.“

„Myslíš? Změřila jsi jí puls?“ 

„Ne,“ řekla Nadine opatrně. „Proč? Jaký by v tom byl rozdíl?“ 

„Má ho slabý, přerývavý a pracný. Ta žena bojuje seč může, aby udržela srdce v pohybu. Dej jí svůj výtažek z makovic a uděláš to, co jsi řekla: uklidníš ji. Její srdce se zastaví.“ 

„Já... nevím proč...“ 

„Každá bylinkářka ví, že musí být moc opatrná, když má co dělat s magií.“ 

„Magií,“ pronesla jako opařená Nadine. „Já jsem ze Západní země. Nikdy předtím jsem se s magií nesetkala. Nevěděla jsem, že magie může mít vliv na léčivé byliny. Je mi to líto.“ 

Ignoroval její omluvu a poručil: „Rozepni jí knoflíky a uvolni jí oblek na prsou.“

„Proč?“ zeptala se Nadine. 

„Udělej to! Nebo ji chceš vidět zemřít? Už moc dlouho nevydrží.“ 

Nadine se sklonila a začala rozepínat řadu malých červených kožených knoflíků na Cařině oblečení. Když skončila, pokynul, aby ho rozhalila. Nadine se podívala na Kahlan. Kahlan přikývla a ona rozhalila kožený oděv a odhalila její hruď.

„Mohu znát vaše jméno?“ zeptala se ho Kahlan. 

„Drefan.“ Aniž by se zeptal na její, položil ucho Caře na prsa a poslouchal. 

Otočil se, odstrčil Kahlan z cesty, až se dostal k její hlavě. Rychle prohlédl krvavou ránu nad levým uchem, mávl nad ní rukou a pokračoval v systematické prohlídce jejího krku.

Kahlan viděla jen jednu stranu kapuce a nic z jeho tváře. Od jediné pochodně stejně nebylo moc světla.

Drefan se naklonil a sevřel Cařina prsa oběma rukama.

Kahlan se napřímila: „Co si myslíte, že děláte?“

„Prohlížím ji.“ 

„Tak tomu říkáte?“ 

Sedl si zpět na paty. „Musím si sáhnout na její prsa.“

„Proč?“ 

„Abych si potvrdil svou domněnku.“ 

Kahlan se odvrátila od stínu jeho kápě a položila lehce hřbet ruky na Cařino levé ňadro. Bylo horké, hořelo horečkou. Zkusila druhé. Bylo ledově studené.

Když Drefan pokynul, udělala Nadine totéž. „Co to znamená?“ zeptala se.

„Rád bych udělal závěry až skončím prohlídku, ale není to dobré.“ 

Položil jí prsty ze strany na krk a opět sledoval puls. Přejel jí palcem po čele. Sklonil se a přiložil ucho k jejímu. Očichal její dech. Opatrně jí zvednul hlavu a otočil ji. Roztáhl jí ruce do stran, uvolnil jí oblečení ještě víc, takže teď byla do pasu nahá, sklonil se nad ní a prohmatal jí břicho až k žebrům.

S hlavou skloněnou v soustředění se prsty dotkl na chvíli jejích ramen, po stranách krku pod hlavou, jejích spánků a na několika místech na žebrech a nakonec jejích dlaní.

Kahlan začala být netrpělivá. Viděla už spoustu prohlížení a prohmatávání, ale velmi málo léčení. „No?“

„Její aura je vážně propletená,“ řekl a drze strčil svou velkou ruku pod kožený oblek v pase. Kahlan nevěřícně sledovala jak jeho ruka sklouzla k jejímu rozkroku. Viděla jeho prsty pod obtaženou kůží, jak jí sahá do přirození.  

Jak nejsilněji mohla ho Kahlan udeřila do citlivého místa na paži.

Schoulil se bolestí. Se sténáním se svalil na bok a chytil se za místo, kam ho uhodila.

„Řekla jsem ti, že je to významná žena! Jak se opovažujete takhle ji osahávat! Nedovolím to, rozumíte?“ 

„Neosahával jsem ji,“ zaskučel. 

V Kahlanině hlase se stále ozýval hněv: „Jak tomu tedy říkáte?“

„Pokoušel jsem se určit, co s ní snový cestovatel udělal. Velice narušil její auru, její energetické toky, narušil ovládání jejího těla. 

Ona vlastně nemá křeče. Má neovladatelné stahy svalů. Pokoušel jsem se zjistit, jestli neaktivoval tu část mozku, která ovládá vzrušení. Ujišťoval jsem se, že jí nedostal do stavu kontinuálního orgasmu. Potřebuji znát rozsah toho, co zablokoval a co aktivoval, abych to mohl vrátit zpět.“

Nadine, oči navrch hlavy se naklonila blíž. „Magie dokáže takové věci? Udělat člověku... kontinuální...?“

Přikývl a protáhl si bolavou ruku. „Pokud praktik ví, co dělá.“

„Vy umíte takové věci?“ vydechla. 

„Ne. Nemám Dar, ani jinou formu magie, ale vím jak léčit, pokud nejsou škody moc velké.“ Kapuce se pohnula směrem ke Kahlan. „A teď mě necháte pokračovat, nebo ji chcete vidět umírat?“ 

„Pokračujte. Ale jestli jí tam ještě jednou strčíte ruku, budete jednoruký léčitel.“ 

„Už jsem zjistil, co jsem potřeboval.“ 

Nadine se zase naklonila. „Má... ?“

„Ne.“ Netrpělivě pokynul rukou: „Stáhni jí boty.“ 

Nadine se přesunula a udělala, co jí poručil. Trochu se natočil ke Kahlan aby na ní viděl z hloubi své kápě. „Udeřila jste mě do toho místa na ruce, protože ho znáte nebo to byla náhoda?“

Kahlan se snažila proniknout stínem, aby mu viděla do očí, ale nemohla. „Byla jsem vycvičená dělat takové věci. Chránit sebe a ostatní.“

„Jsem ohromen. S takovou znalostí lidského těla jste se měla učit léčit a ne zraňovat.“ Obrátil svou pozornost k Nadine. „Stiskni třetí vnější osu hřbetního poledníku.“ 

Nadine udělala nechápavý obličej: „Cože?“

Mávl rukou a ukázal: „Mezi šlachou vzadu za kotníkem a hlavní kostí. Zmáčkni ji palcem a jedním prstem. Oba kotníky.“

Nadine udělala, co jí řekl. Drefan ji zároveň stiskl malíčky za ušima a současně palci na ramenech. „Přitlač, ženská.“ Položil obě dlaně na sebe na hrudní kost.

„Druhý poledník,“ zamumlal. 

„Cože?“ 

„Udělej totéž asi o centimetr níž. Oba kotníky.“ 

Přesunul prsty na Cařinu lebku a soustředil se. „V pořádku. První poledník.“

„Další centimetr dolů?“ ptala se Nadine. 

„Ano, ano, rychle.“ 

Nakonec si sedl zpět na paty a povzdechl si. „To je ohromné,“ mumlal si pro sebe, „to nevypadá dobře.“

„Co je?“ zeptala se Kahlan. „Chcete říct, že jí nemůžete pomoci?“ 

Udělal rukou gesto, jakoby ji chtěl zahnat, protože je příliš soustředěný, aby odpověděl.

„Odpovězte mi,“ naléhala Kahlan. 

„Až budu potřebovat, aby mě někdo vyrušoval, ženská jedna, tak vám řeknu.“ 

Nadine se naklonila a dala hlavu na stranu. „Víte vůbec s kým mluvíte?“ pokynula bradou směrem ke Kahlan.

Prohmatal Cařiny ušní lalůčky. „Podle toho jak vypadá bych řekl, že je to uklízečka. Potřebovala by vykoupat.“

„Zrovna jsem se vykoupala,“ pronesla Kahlan tiše. 

Nadine důležitě ztišila hlas. „Měl byste raději projevit trochu úcty, pane Léčiteli. Ona vlastní tento palác. Všechno kolem. Je to Matka Vyznavačka osobně.“

Přejel prstem Caře v podpaží. „Tak je to? No, dobře. A teď obě zmlkněte.“

„Je také zasnoubena s Lordem Richardem Rahlem.“ 

Drefanovy ruce se zastavily. Celé tělo mu ztuhlo. „A protože je Lord Richard Rahl pánem D'Hary a vy jste z D'Hary,“ pokračovala Nadine, „předpokládám, že je to taky váš pán. Kdybych byla vámi, projevila bych mnohem víc úcty budoucí ženě Lorda Rahla. Nemá rád, když muži projevují nedostatek úcty k ženám. Viděla jsem ho vyrazit člověku zuby za to, že se choval neuctivě.“

Drefan nepohnul ani svalem.

Kahlan si pomyslela, že to Nadine podala velmi hrubě, ale pochybovala, že to na něho bude mít větší vliv.

„A nejen to,“ dodala Nadine, „ona zabila toho vraha. Magií.“ 

Drefan si odkašlal: „Odpusťte mi, paní -“

„Matko Vyznavačko,“ opravila ho Kahlan. 

„Co nejponíženěji vás prosím o odpuštění... Matko Vyznavačko. Nevěděl jsem to. Neměl jsem v úmyslu způsobit - „ 

Kahlan ho přerušila: „Rozumím. Víc jste se staral o pomoc Caře než o formality. Já také. Můžete jí pomoci?“

„Mohu.“ 

„Tak se, prosím, do toho dejte.“ 

Okamžitě se otočil zpátky ke Caře. Kahlan se zamračila, když sledovala jeho ruce, které klouzaly v obrazcích po ležící ženě, těsně nad povrchem těla. Občas se ruce zastavily a prsty se chvěly při plnění neviditelného úkolu.

U Cařiných nohou si Nadine opět založila ruce na prsou. „Tomu říkáte léčení? Moje byliny by měly větší efekt než takovéhle blbnutí a určitě dřív.“

Vzhledl. „Blbnutí? To si myslíš, že to je? Jenom nesmysl? Mladá dámo, máte vůbec představu o tom, s čím se tady potýkáme?“

„Se záchvatem. Musíme ho zastavit a ne se nad ní modlit.“ 

Vztyčil se na kolenou. „Jsem Nejvyšší kněz Raug'Moss. Neoddávám se modlitbám za své pacienty.“ Nadine výsměšně odfrkla. Pokývl, jakoby se pro něco v duchu rozhodl. „Chceš vidět, s čím máme tu čest? Chceš důkaz, který by pochopily tvé oči obyčejné bylinkářky?“

Nadine se zamračila: „Vzhledem k téměř nulovým výsledkům by malý důkaz vůbec neškodil.“

Ukázal prstem. „Viděl jsem roh s diviznou. Dej ho sem. Předpokládám, že máš v kabele i svíčku. Tu přines také až ji zapálíš.“

Zatímco Nadine vzala svíčku k louči, aby ji zapálila, Drefan rozevřel svůj plášť a vyndal z kapsy několik věcí. Nadine mu podala zapálenou svíčku. Nakapal horký vosk na podlahu a svíčku do něj postavil.

Drefan sáhl pod plášť a vytáhl dlouhý tenký nůž. Naklonil se a přitlačil ho Caře mezi prsa. Rubínové kapky vyrostly pod špičkou nože. Odložil nůž a sklonil se nad ní. Dlouhou lžičkou jí krev setřel.

Posadil se zpět, odzátkoval roh, který mu Nadine podala a nasypal trochu divizny na krev na lžičce.

„Tomu říkáš divizna! Musí se sbírat jen chmýří na spodní straně listu. Ty v tom máš namíchané celé listy.“ 

„To nevadí. Celé je to divizna.“ 

„Ale velmi nízké kvality. Měla bys vědět, jak udělat vysoce kvalitní diviznu. Co jsi to za bylinkářku?“  

Nadine se na něho rozhořčeně osopila: „Zabírá docela dobře. Snažíte se najít nějakou výmluvu, aby jste nám nemusel ukázat, že nevíte co dělat? Zkoušíte svalit vinu za svůj neúspěch na kvalitu mé divizny?“

„Kvalita je pro můj účel dostatečná, ale ne pro tvůj.“ Přešel do vysvětlujícího, ne-li dokonce slušného tónu. „Příště vyčisti to, co nasbíráš a uvidíš, že to bude zabírat mnohem lépe.“ 

Předklonil se, přidržel lžičku nad plamenem svíčky, až se divizna vzňala a vydala mohutný sloup dýmu a těžkého pižmového odéru. Drefan zakroužil kouřící lžičkou nad Cařiným břichem a vytvořil tam vrstvu kouře.

Podal kouřící lžičku Nadine „Podrž jí to mezi chodidly“

Přiložil si prsty ke spánkům a tiše si něco opakoval.

Odtáhl ruce od hlavy. „A teď se podívej a uvidíš, co vidím a cítím já bez pomoci kouře.“

Položil palce na Cařiny spánky a malíčky na její krk. Silná vrstva kouře poskočila.

Kahlan se hlasitě nadechla, když viděla provazce kouře, které se kroutily a točily nad Carou. Drefan odtáhl ruce a stopy kouře vytvořily pavučinu čar. Některé se klenuly z hrudní kosti k prsům, k ramenům, k bokům a stehnům. Spleť čar vedla z temene k různým bodům na jejím těle.

Drefan na jednu z nich ukázal. „Vidíš tuhle? z levého spánku k levé noze? Dívej.“ Přitiskl prsty na levou stranu její hlavy a čára se přemístila k pravé noze. „Tam. Tam správně patří.“

„Co to všechno znamená?“ zeptala se udiveně Kahlan. 

„Její poledníkové čáry - energetické toky, její aura. Znamená to daleko víc, ale je těžké to vyjádřit několika slovy. Neudělal jsem nic víc, než že jsem vám je ukázal jako částečky prachu v proudu světla.“ 

Nadine seděla strnule s otevřenou pusou a držela kouřící lžičku. „Jak jste dokázal tou čárou pohnout?“

„Použitím své životní síly jsem donutil léčivou energii, aby ji přemístila kam patří.“ 

„Pak ovládáš magii,“ vydechla Nadine. 

„Ne, mám jen trénink. Stiskni jí kotníky tam, kde jsi je držela poprvé.“ 

Nadine odložila lžičku a stiskla Caře kotníky. Změť čar vedoucích dolů k její noze se otočila, rozmotala, až všechny směřovaly od boků rovně podél nohou.

„Tak,“ řekl Drefan. „Právě jsi jí napravila nohy. Vidíš, jak se uklidnily?“ 

„To jsem udělala já?“ zeptala se Nadine nedůvěřivě. 

„Ano. Ale to bylo lehké. Vidíš tady?“ ukázal na síť čar kolem její hlavy. „To je nebezpečná část toho, co natropil snový cestovatel. Musí se to napravit. Tyto čáry ukazují, že není schopná ovládat své svaly. Nemůže mluvit a je slepá. Podívej se sem. Tahle čára jde z ucha ven a zpátky k čelu. Ta jediná je správně. Slyší a rozumí všemu, co říkáme. Jen na to nemůže reagovat.“ 

Kahlan klesla brada: „Ona nás slyší?“

„Každé slovo. Buďte si jistá, že ví, že se jí snažíme pomoct. A teď, když dovolíte, bych se potřeboval soustředit. Všechno se musí udělat ve správném pořadí, jinak ji ztratíme.“ 

Kahlan k němu natáhla ruce. „Samozřejmě. Dělejte, co musíte, abyste jí pomohl.“

Drefan se sklonil ke svému úkolu, obcházel Caru, občas přitiskl prsty, občas vložil dlaň na různá místa jejího těla. Někdy použil špičku nože. Nikdy se neobjevila víc, než kapka krve v místě, kde jí ho zatlačil do masa. Skoro pokaždé, když něco udělal se čáry pohnuly, rozmotaly, některé se přivinuly k tělu a jiné se v obloucích přemístily tam, kam patřily.

Když stlačil kůži mezi palcem a ukazovákem, čáry kolem jejích paží se nejen narovnaly, ale Cara zasténala, otočila hlavu a pohnula rameny. Byla to první normální reakce, kterou Cara měla. Když jí špičku nože zapíchl do kotníků, nadechla se a začala dýchat v pravidelném, i když rychlém rytmu. Úleva a naděje zaplavila Kahlan.

Konečně ji celou obkroužil a začal pracovat u její hlavy, tlačil palce na můstek nosu a na čelo. Celé její tělo už bylo klidné, už se netřáslo ani nechvělo. Hrudník se jí bez námahy zvedal a klesal.

Zatlačil jí nůž mezi obočí. „To by mělo stačit,“ mumlal si pro sebe.

Cara otevřela své modré oči. Hledaly kolem, až našly Kahlan.

Slyšela jsem tvá slova,“ zašeptala. „Děkuji ti, má sestro.“

Kahlan se zasmála úlevou. Věděla, co tím Cara myslela. Cara slyšela jak jí řekla, že není sama.

„Dostala jsem Marlina.“ 

Cara se usmála. „Jsem hrdá na to, že jsem s tebou mohla sloužit. Lituji, že jsi celé mé léčení prováděla zbytečně.“

Kahlan se zamračila, netušila o čem Cara mluví. Ta otočila hlavu zpět a vzhlédla k Drefanovi, který se nad ní skláněl.

„Jak se cítíš?“ zeptal se. „Je už všechno normální?“ 

Obočí stažené a pohledem zamlženým zmatkem hraničícím téměř s panikou se váhavě zeptala.

„Lord Rahl?“ 

„Ne, já jsem Drefan.“ 

Oběma rukama si sundal kápi. Kahlan rozšířila oči překvapením, stejně jako Nadine.

„Ale můj otec byl také Darken Rahl. Jsem nevlastní bratr Lorda Rahla.“ 

Kahlan udiveně zírala. Stejná výška, stejná stavba těla jako Richard. Světlé vlasy jako měl Darken Rahl, i když kratší a ne tak rovné. Richard měl vlasy tmavší a hrubší. Drefanovy oči byly pronikavě modré jako Darkena Rahla spíš než šedé jako Richardovy, nicméně měly stejný tvar a zaujatý pohled. Jeho rysy měly onu neskutečně krásnou dokonalost sochy, kterou měl Darken a kterou Richard nezdědil. Drefanova podoba byla něco mezi nimi, i když byl přece jenom podoben víc Darkenovi než Richardovi.

Ale i když by si Drefana s Richardem nikdo nespletl, nikdo nemohl mít pochybnosti o tom, že jsou to bratři. Divila se, jak si je mohla Cara splést. Pak spatřila jak v ruce svírá Agiel. To nebyl Richard, koho mínila Lordem Rahlem. Když se probrala k vědomí, byla zmatená, navíc se na něho dívala obráceně, ale nepovažovala ho za Richarda.

Myslela, že je to Darken Rahl.

Kapitola čtrnáctá

Jediný zvuk, v jinak mrtvém tichu bylo klap, klap, klap Richardova nehtu na vyřezávaný jílec jeho meče. Loket druhé ruky měl opřený o naleštěný stůl a hlavu si podpíral palcem a ukazováčkem. S navenek klidnou tváří dělal co mohl, aby ovládl vztek. Byl rozzuřen. Tentokrát překročili všechny meze a věděli to.

V duchu přebíral všechny možné tresty a postupně je zase zavrhoval. Ne proto, že byly příliš tvrdé, ale protože by nesplnily svůj účel. Nakonec se rozhodl pro pravdu. Nebyl tvrdší trest než pravda a nic jiného by na ně neplatilo.

Před ním stáli v řadě Berdina, Raina, Ulic a Egan. Stáli strnule, oči upřené do bodu někde nad jeho hlavou. Seděl u stolu v malém pokoji, který mu sloužil jako přijímací pokoj, čítárna i pracovna.

Na zdi nad stolem visel obraz idylické venkovské krajiny, ale za oknem, kterým do místnosti pronikaly paprsky ranního slunce, se tyčila masivní silueta neblahé stavby Hradu Čarodějů.

Vrátil se do Aydindrilu teprve před hodinou, ale dost dlouho na to, aby zjistil, co se stalo od té doby, kdy odjel. Všichni čtyři jeho strážci se vrátili před úsvitem. Nařídil jim vrátit se do Aydindrilu hned potom, co se Raina s Eganem přiloudali do jeho ležení. Mysleli si, že je nepošle zpátky v hluboké noci, ale mýlili se. I když byli obvykle drzí, tentokrát je pohled jeho očí varoval, aby se ani jeden z nich neodvážil neuposlechnout příkaz.

Richard se také vrátil mnohem dříve, než plánoval. Ukázal vojákům zakrslý dub, řekl jim co mají sbírat a pak, místo aby dohlížel na jejich práci, vyrazil na zpáteční cestu do Aydindrilu ještě před východem slunce. Po tom, co v noci viděl, měl příliš mnoho starostí, aby mohl spát a chtěl být zpět v Aydindrilu co nejdříve.

Bubnoval prsty na stůl a díval se jak se všichni potí. Berdina a Raina měly na sobě oblečení z hnědé kůže, dlouhé spletené vlasy měly rozcuchané od náročné noční jízdy.

Dva velcí, světlovlasí muži, Ulic a Egan na sobě měli uniformu vyrobenou z tmavých kožených popruhů, destiček a řemínků. Silné kožené destičky byly uspořádány tak, že tvořily jakoby druhou kůži přes nápadné obrysy svalů. Uprostřed na prsou měli v kůži vyřezané ozdobné písmeno R, které označovalo příslušnost k Domu Rahlů a pod ním dva zkřížené meče. Kolem paží těsně nad lokty měli zlaté pásy, které držely nesmírně ostré nožíky - zbraně pro boj zblízka.

Žádný D'hařan, kromě osobní stráže Lorda Rahla, takové zbraně neměl. Byly to víc než zbraně. Byly to nejvzácnější a nejvyšší odznaky cti, ale jak je získali, Richard nevěděl.

Richardovi spadla do klína vláda nad lidmi, které neznal, se zvyky, které pro něho byly většinou tajemstvím a co od něho očekávají tušil jen částečně.

Od té doby, co se ti čtyři vrátili už i oni zjistili, co se včera v noci stalo s Marlinem. Věděli, proč si je zavolal, ale ještě jim nic neřekl. Nejdřív musel ovládnout svůj hněv.

„Lorde Rahle?“ 

„Ano, Raino?“ 

„Ty se na nás zlobíš? Že jsme tě neposlechli a přijeli za tebou se zprávou od Matky Vyznavačky?“ 

Zpráva byla jenom záminka a ona to věděla stejně dobře jako on.

Ťuk, ťuk, ťuk pokračoval jeho prst. „To je všechno. Můžete jít. Všichni.“

Jejich napjatý postoj se uvolnil, ale nikdo se nepohnul k odchodu.

„Máme už jít?“ zeptala se Raina. „Nepotrestáš nás?“ Na tváři se jí objevil úšklebek. „Týden čistit stáje nebo tak?“ 

Richard se na židli odstrčil od stolu a zaťal zuby. Neměl náladu na jejich rozpustilé vtípky. Postavil se za stolem.

„Ne, Raino, žádný trest. Můžete jít.“ 

Mord-Sithy se smály. Berdina se naklonila k Raině a šeptem, aby to bylo slyšet, řekla: „Zjistil, že my víme nejlíp, jak ho chránit.“

Všichni zamířili ke dveřím.

„Než odejdete,“ řekl Richard a obešel stůl, „chci, abyste věděli jednu věc.“ 

„Co to je?“ zeptala se Berdina. 

Richard přešel kolem nich a každému se dlouze zadíval do očí.

„Že jsem se ve vás zklamal.“ 

Raina udělala grimasu. „Zklamal ses v nás? Nebudeš na nás křičet, nepotrestáš nás, jsi jenom zklamaný?“

„Správně. Zklamali jste mě. Myslel jsem, že vám mohu věřit. Nemohu.“ Richard se odvrátil „Jste propuštěni.“ 

Berdina si odkašlala: „Lorde Rahle, Ulic a já jsme šli s tebou, pod tvým velením.“

„Ach? Takže kdybych tu nechal vás, abyste chránili Kahlan, místo Rainy, udělali byste co jsem řekl a zůstali tady?“ Neodpověděla. „Spoléhal jsem na vás všechny a vy jste ze mě udělali blázna, že jsem vám důvěřoval.“ Místo křiku jen zatnul ruce v pěst. „Postaral bych se o ochranu Kahlan jinak, kdybych věděl, že vám nemůžu věřit.“ 

Richard se rukou opřel o okenní rám a zahleděl se do chladného rána. Čtyři postavy za ním neklidně přešlapovaly.

„Lorde Rahle,“ řekla nakonec Berdina, „položili bychom za tebe život.“ 

Richard se knim otočil. „A nechali Kahlan zemřít!“ Klidnějším tónem pak pokračoval: „Pokládejte si za mě život jak chcete. Hrajte si své hry. Předstírejte, že děláte něco užitečného. Hrajte si na to, že jste mými osobními strážci. Jen mi jděte z cesty a z cesty lidem, kteří mi pomáhají v mém úkolu zastavit Císařský Řád.“

Mávl rukou ke dveřím. „Jste propuštěni.“

Berdina se na sebe s Rainou podívaly. „Budeme venku na chodbě, kdybys nás potřeboval Lorde Rahle.“

Richard se na ně podíval tak chladně, že se jim ztratila barva z tváře. „Nebudu vás potřebovat. Nepotřebuji lidi, kterým nemohu věřit.“

Berdina polkla. „Ale -“

„Ale co?“ 

Opět polkla: „A co Kolův deník? Nechceš, abych ti pomohla s překladem?“

„Já to zvládnu. Ještě něco?“ 

Svorně zavrtěli hlavami.

Začali odcházet. Raina jako poslední se zastavila a otočila. Tmavé oči měla upřené na zem.

„Lorde Rahle, vezmeš nás později ven, krmit veverky?“ 

„Mám práci. Veverky se bez nás obejdou.“ 

„Ale... co Reggie?“ 

„Kdo?“ 

„Reggie. To je ta, co jí chybí kus ocasu. Seděla... seděla mi na ruce. Bude nás hledat.“ 

Richard ji tiše celou věčnost pozoroval. Kolísal mezi touhou ji obejmout a touhou na ní zařvat. Už zkusil objetí nebo odpovídající přístup, a málem to zabilo Kahlan.

„Možná jindy. Odchod.“ 

Otřela si rukou nos. „Ano, Lorde Rahle.“

Raina za sebou tiše zavřela dveře. Richard si prohrábl rukou vlasy a těžce dopadl zpět na židli. Prstem pomalu otáčel Kolovým deníkem kolem dokola a skřípal zuby. Kahlan mohla zemřít, zatímco hledal venku stromy. Kahlan mohla zemřít, zatímco lidé, o kterých si myslel, že ji chrání si dělali co chtěli.

Otřásl se při pomyšlení, co by se stalo, kdyby teď vytasil meč a k jeho magickému hněvu přidal ten svůj. Nemohl si vzpomenout, že by někdy byl takto rozzuřen bez Meče Pravdy v ruce. Neuměl si ani představit, jak by to vypadalo, kdyby ke svému přidal ještě hněv svého kouzelného meče.

Slova proroctví na kamenné zdi hladomorny mu vytanula na mysli se znepokojující, posměšnou jistotou konce.

Tiché zaklepání umlčelo stovky zvuků šeptaných proroctví v jeho hlavě.

Bylo to zaklepání, na které čekal. Věděl, kdo je za dveřmi.

„Vejdi, Caro.“ 

Vysoká, svalnatá, světlovlasá Mord-Sitha vklouzla dovnitř. Zády za sebou zavřela dveře. Hlavu měla skloněnou a vypadala tak zkroušeně, jak ji ještě nikdy neviděl.

„Mohu s vámi mluvit, Lorde Rahle?“ 

„Proč jsi pořád oblečená v červené kůži?“ 

Polkla než odpověděla: „To je... záležitost Mord-Sith, Lorde Rahle.“

Nechtěl další vysvětlení, nezajímalo ho. Na ni čekal. Ona byla příčinou jeho hněvu.

„Aha. Co chceš?“ 

Cara přistoupila ke stolu a stála tam se svěšenými rameny. Měla ovázanou hlavu, ale řekli mu, že její zranění není vážné. Podle červených očí bylo zřejmé, že v noci moc nespala. „Jak se cítí Matka Vyznavačka dnes ráno?“

„Když jsem odcházel, tak odpočívala, ale bude v pořádku. Její zranění nebyla tak vážná, jak klidně mohla být. Má štěstí, že je naživu, když vezmu v úvahu, co se stalo, a když uvážím, že v první řadě neměla být tam dole s Marlinem, navíc, když jsem ti zvlášť zdůraznil, že tam nechci vidět ani jednu z vás.“ 

Cara zavřela oči. „Lorde Rahle, je to všechno moje vina. Já jsem ji umluvila. Chtěla jsem vyzpovídat Marlina. Pokoušela se mě přesvědčit, abych tam nechodila, ale stejně jsem šla. Ona tam šla jenom proto, aby mě donutila ho nechat být, jak jste chtěl.“

Kdyby nebyl tak rozhněvaný, musel by se smát. I kdyby mu Kahlan neřekla pravdu, znal ji tak dobře, že by poznal, že její přiznání je čirá fantazie. Ale zároveň věděl, že se Cara moc nesnažila zabránit Kahlan v setkání s vrahem.

„Myslela jsem, že ho stále ovládám. Mýlila jsem se.“ 

Richard se naklonil dopředu. „Nezdůraznil jsem dostatečně, že tam dole nechci ani jednu z vás?“

Ramena se jí třásla a jen mlčky přikývla, aniž vzhlédla. „Odpověz mi! „Nezdůraznil jsem dostatečně, že tam dole nechci ani jednu z vás?“

„Ano, Lorde Rahle.“ 

„Měla jsi nějaké pochybnosti o tom, jak to myslím?“ 

„Ne, Lorde Rahle.“ 

Richard se opřel. „Byla to chyba, Caro. Rozumíš? Ne to, že jsi nad ním ztratila kontrolu - to bylo nad tvoje síly. Jít dolů byla tvoje volba. To byla chyba, kterou jsi udělala.

Miluji Kahlan víc, než cokoliv na tomto světě i na kterémkoliv jiném světě. Nic pro mě není cennější. Věřil jsem ti, že ji ochráníš, že ji udržíš mimo nebezpečí.“

Sluneční světlo vytvářelo na jejím oblečení pestré obrazce jako paprsky procházející listy stromů.

„Lorde Rahle,“ řekla tichým hlasem, „plně chápu rozsah mého selhání a vím, co to znamená. Lorde Rahle, mohu mít prosbu?“ 

„Co je to?“ 

Klesla na kolena a sklonila se v prosebném postoji. Uchopila Agiel a držela ho oběma rukama.

„Mohu si zvolit způsob své popravy?“ 

„Cože?“ 

„Mord-Sithy si na svou popravu oblékají červenou kůži. Když před tím čestně sloužily, mají právo si zvolit způsob popravy.“ 

„A co sis vybrala?“ 

„Můj Agiel, Lorde Rahle. Vím, jak jsem vás zklamala - spáchala jsem neodpustitelný hřích - ale v minulosti jsem sloužila čestně. Prosím. Dovolte, ať je to mým Agielem. To je moje jediné přání. Může to udělat Berdina nebo Raina. Ony ví jak.“ 

Richard obešel stůl. Opřel se o hranu a díval se na její schoulenou a chvějící se postavu. Založil si ruce na prsou.

„Zamítnuto.“ 

Ramena se jí otřásla vzlykem. „Mohu se zeptat, co Lord Rahl vybere?“

„Caro, podívej se na mě,“ řekl měkce. Její uslzená tvář se zvedla. „Caro, jsem rozzlobený. Ale ať už se zlobím jakkoliv, nikdy bych tě, žádnou z vás, nikdy nepopravil.“ 

„Musíte. Zklamala jsem vás. Neposlechla jsem vaše příkazy chránit vaši lásku. Udělala jsem neodpustitelnou chybu.“ 

Richard se usmál. „Nevím, že jsou neodpustitelné chyby. Mohou být neodpustitelné zrady, ale ne chyby. Kdybychom začali popravovat za chyby, obávám se, že bych byl už dlouho mrtvý. Celou dobu dělám chyby. Některé jsou pěkně velké.“

Potřásla hlavou a podívala se mu do očí. „Mord-Sitha ví, kdy si zaslouží popravu. Já si ji zasloužím.“ V jejích modrých očích viděl pevné odhodlání stát za svým rozhodnutím. „Buď ji vykonáte vy, nebo já.“

Richard stál a posuzoval tíhu povinnosti, kterou byla Mord-Sitha vázaná. Posuzoval šílenství v jejích očích.

„Chceš zemřít, Caro?“ 

„Ne, Lorde Rahle. Od té doby, co jste naším pánem, tak ne. Proto musím zemřít. Zklamala jsem vás. Mord-Sitha žije a umírá podle nepsaného zákona o službě svému pánovi. Ani vy, ani já to nemůžeme změnit. Můj život už nemá cenu. Musíte vykonat popravu nebo to udělám já.“ 

Richard věděl, že to neříká proto, aby získala zpět jeho přízeň. Mord-Sitha neblufovala. Jestli se mu nepodaří donutit ji, aby změnila názor, udělá, co řekla.

S pochopením a znechucujícím zjištěním, že má jen jednu možnost, udělal v duchu skok přes okraj normálnosti do šílenství, ve kterém dlela část její mysli a obával se, že i část jeho.

Pevně se rozhodl.

Svaly se mu napnuly jako na povel a on vytasil meč. Ozvalo se tiché cinknutí oceli a proniklo mu do morku kostí.

Tím jednoduchým pohybem se uvolnil hněv kouzelného meče. Zámek na dveřích ke smrti se odemkl. Vzalo mu to dech jako nápor ostrého větru. Za ním se zvedla bouře hněvu.

„Pak tedy bude tvým soudcem a vykonavatelem kouzlo meče.“ 

Pevně stiskla oči.

„Dívej se na mě!“ 

Hněv meče jím projel a zkoušel ho vzít s sebou. Bojoval, aby ho udržel pod kontrolou, jako vždy, když v rukou držel uvolněné běsnění.

„Budeš se mi dívat do očí, když tě zabiju!“ 

Otevřela oči. Obočí se jí stáhlo, slzy tekly po tvářích. Všechno dobré, co udělala, veškerá statečnost, kterou prokázala tváří v tvář nebezpečí, každá oběť, kterou udělala při své službě pánovi byla smetena jejím ponížením. Byla jí odepřena čestná smrt Agielem. Jen a proto plakala.

Richard si přitiskl ostří meče na předloktí, aby dal čepeli ochutnat krev. Přenesl Meč Pravdy na čelo a dotknul se ho chladnou ocelí a teplou krví.

Šeptem ho vyzval: „Ostří, buď dnes pravdivé.“

Toto byla osoba, která ho svou troufalostí málem připravila o Kahlan, o všechno.

Dívala se, jak se čepel zvedá. Viděla v jeho očích zuřivost a spravedlivý hněv. Viděla tam tančit magii.

Viděla tam tančit smrt.

Klouby na rukou měl bílé, jak svíral jílec.

Věděl, že nemůže odporovat vůli magie, i kdyby měl takovou možnost. Vypustil svůj vztek na tuto ženu za to, že nesplnila povinnost chránit Kahlan. Její domýšlivost mohla ukončit Kahlanin život, ukončit jeho budoucnost, ukončit jeho důvod žít. Svěřil svou nejdražší lásku do její péče a ona zklamala jeho důvěru.

Mohl se vrátit a najít Kahlan mrtvou kvůli této ženě, která tu před ním klečela. Kvůli nikomu jinému.

Jejich oči sdílely šílenství toho, co dělali, čím se každý z nich stal, vědomí, že není jiné cesty ani pro jednoho z nich.

Zavázal se, že ji rozetne ve dví.

Hněv meče si to žádal.

Nic menšího než smrt nepřijme.

Bude to mít.

Její krev.

S hněvivým výkřikem, veškerou svou silou, se vší zuřivostí a vztekem máchl čepelí dolů k její tváři.

Špička meče zahvízdala.

Viděl každý detail ve světle odrážejícího se od nablýskané čepele, když proletěla paprsky slunce. Viděl třpytivé kapičky svého potu, jakoby zamrzly v prostoru. Mohl je spočítat. Viděl místo, kde ji ostří zasáhne. Viděla, kam ji čepel zasáhne.

Jeho svaly se napínaly námahou a plíce se nadouvaly hněvem.

Mezi jejíma očima, centimetr od čela se čepel zastavila tak pevně jako kdyby narazila na neproniknutelnou zeď.

Pot mu stékal po tvářích. Paže se mu třásly. V pokoji zvonivě doznívala ozvěna jeho hněvivého výkřiku.

Nakonec odklonil meč od Cary.

Bez mrknutí se dívala vzhůru velkýma rozšířenýma očima.

Rychle dýchala ústy. Z hrdla se jí vydralo dlouhé zaskučení.

„Nebude žádná poprava,“ řekl Richard chraptivým hlasem. 

 „Jak...“ zašeptala, „jak... to udělal? Jak se mohl takhle zastavit?“ 

„Je mi líto, Caro, ale kouzlo meče tak rozhodlo. Rozhodlo, že budeš žít. Musíš se podřídit jeho rozhodnutí.“ 

Její oči se konečně podívaly do jeho. „Vy byste to udělal. Opravdu jste mě chtěl popravit.“

Pomalu zasunul meč do pochvy.

„Ano.“ 

„Tak proč nejsem mrtvá?“ 

„Protože meč rozhodl jinak. Nemůžeme pochybovat o jeho soudu. Musíme ho přijmout.“ 

Richard si byl jistý, že kouzlo meče Caru nezraní. Kouzlo by ho nenechalo zabít svého spojence.

Spoléhal na to.

Ale měl určité pochybnosti. Cara přivedla Kahlan do nebezpečí, i když neúmyslně. Nebyl si úplně jistý, že jeho pochybnosti nezpůsobí, že se čepel nezastaví. Tak to bylo s kouzlem Meče Pravdy - nebyl si nikdy úplně jistý.

Zedd řekl Richardovi, když mu meč dával, že v tom spočívá nebezpečí. Meč zničil nepřátele a ušetřil přátele, ale jeho kouzlo bylo ovlivněno názorem držitele meče, ne pravdou. Zedd mu řekl, že pochyby by mohly způsobit smrt přítele nebo dovolit uniknout nepříteli.

Ale věděl, že jestli to má zapůsobit, musí do toho vložit veškeré své úsilí, jinak by Cara neuvěřila, že ji ušetřilo kouzlo meče, ale přisuzovala by to Richardovi. Pak by cítila, že je povinná udělat to, co slíbila.

Vnitřnosti měl jako zauzlované. Kolena se mu třásla. Byl vtažen do světa hrůzy a nebyl si jistý, jestli to dopadne tak, jak plánoval.

A co bylo horší, nebyl si úplně jistý, jestli neudělal chybu, když ji ušetřil.

Richard vzal Cařinu bradu do svých dlaní.

„Meč Pravdy rozhodl. Vybral ti život, abys dostala další šanci. Musíš přijmout jeho rozhodnutí.“ 

Cara přikývla: „Ano, Lorde Rahle.“

Uchopil ji v podpaží a pomohl jí na nohy. Sám se sotva udržel na nohou a zajímalo by ho jestli by byl schopen stát tak pevně jako ona, kdyby byl na jejím místě.

„V budoucnu budu sloužit lépe, Lorde Rahle.“ 

Richard si přitáhl její hlavu na rameno a chvíli ji pevně držel. Cítil bolestnou potřebu to udělat. Její paže se kolem něho vděčně ovinuly.

„To je vše, co žádám, Caro.“ 

Když zamířila ke dveřím, Richard ji zavolal. Otočila se.

„Ale stejně musíš být potrestána.“ 

Sklopila oči. „Ano, Lorde Rahle.“

„Zítra odpoledne. Budeš se muset naučit krmit veverky.“ 

Vzhlédla a upřeně se na něho zadívala: „Lorde Rahle?“

„Chceš krmit veverky?“ 

„Ne, Lorde Rahle.“ 

„Pak to je dobrý trest. Vezmeš Berdinu a Rainu. Také zaslouží potrestat.“ 

Richard za ní zavřel dveře, opřel se o ně a zavřel oči. Peklo běsnícího meče spálilo jeho hněv. Zanechalo ho prázdného a slabého. Třásl se tak silně, že sotva stál.

Téměř se mu udělalo zle při živé vzpomínce, jak se jí díval do očí a přitom máchl mečem celou svou silou a čekal, že ji zabije. Byl připraven na spršku krve a odhalené kosti. Cařinu krev. Krev člověka, kterého měl rád.

Udělal, co musel, zachránil jí život, ale za jakou cenu?

Proroctví se mu honilo hlavou a jemu se udělalo tak nevolno, že klesl na kolena celý zpocený hrůzou.

Kapitola patnáctá

Vojáci, které rozestavil v chodbách kolem pokojů Matky Vyznavačky ustoupili a zdravili Richarda údery pěstí do prsou. Nepřítomně jim pozdrav oplatil, když kolem nich procházel a zlatá pláštěnka za ním vlála. Vojáci zkřížili svá kopí před třemi Mord-Sithy a dvěmi velkými osobními strážci, kteří šli za ním. Když tam vojáky umisťoval, dal jim velmi krátký seznam lidí, kteří mohou projít. Jeho pět strážců mezi nimi nebylo.

Ohlédl se a spatřil v rukou Mord-Sith Agiel. Jeho oči se setkaly s Cařinými. Všechny tři Mord-Sithy své zbraně schovaly.

Jeho pět strážců se obrátilo a postavilo se na stráž vedle vojáků. Raina a Ulic na povel Cary rychle zmizeli v chodbě. Nepochybně je poslala, aby našli jinou cestu, jak se dostat k vojákům na opačné straně chodby.

Když zahnul za poslední roh před chodbou vedoucí k pokojům Kahlan, uviděl Nadine, která seděla na židli po straně chodby. Kývala nohama jako unuděné dítě, které čeká až si půjde ven hrát. Když ho viděla přicházet, vyskočila ze židle. Vypadala vymydlená a svěží. Její husté vlasy se leskly. Zdvihnul obočí - šaty, které měla na sobě vypadaly těsnější, než včera. Těsně jí obepínaly hruď i boky a odhalovaly její svůdné tvary víc, než si pamatoval. Věděl, že to jsou stejné šaty. Myslel si, že se mu to jen zdá. Když viděl její vyzývavou postavu připomnělo mu to, že byly doby, kdy...

Ovládla své nadšení, natočila si na prst pramen vlasů a vykouzlila úsměv. Její zjevné potěšení, že ho vidí trochu opadlo, jak se blížil. Když se před ní zastavil, ustoupila ke stěně.

Nadine sklopila zrak. „Richarde. Dobré ráno. Zaslechla jsem, že někdo říkal, že ses už vrátil. Byla jsem,“ - gestem ukázala na dveře pokoje, aby mohla uhnout očima - „přišla jsem... podívat se, jak se dnes ráno Kahlan daří. Já, no, musím jí znovu namazat ránu. Čekala jsem, až se vzbudí a - „

„Kahlan mi řekla, jak jsi jí pomohla. Díky, Nadine. Oceňuji to, ani nevíš jak.“ 

Pokrčila rameny. „Jsme z Hartlandu, ty i já.“

V těžkém tichu si dál natáčela vlasy na prst. „Tommy a hubená Rita Wellingtonová se vzali.“

Richard se díval na temeno její skloněné hlavy. „To se dalo čekat. Jejich rodiče to chtěli.“

Nadine ani nezvedla hlavu. „Vymlátí jí duši z těla. Musela jsem jí dávat bylinky, když krvácela... víš, tam dole. Lidé říkají, že to není jejich věc a předstírají, že se nic neděje.“

Richard si nebyl jistý, kam tím míří. On se určitě nevrátí do Hartlandu, aby vtloukl Tommymu do hlavy, jak se má chovat. „No, když bude pokračovat, mohli by mu její bratři dát pořádnou lekci.“

Nadine měla hlavu stále skloněnou. „Mohla jsem být na jejím místě.“ Odkašlala si. „Mohla jsem si vzít Tommyho a brečet na rameni každému, kdo by byl ochoten poslouchat, jak... no, mohla jsem to být já. Mohla jsem být těhotná a bát se, že mě bude bít až potratím znovu.“

„Nikdy jsem ti ani nenaznačil, že mi něco dlužíš, Nadine. Udělal bych totéž bez ohledu na to, koho by tam tenkrát Tommy obtěžoval, ale máš můj upřímný vděk za pomoc Kahlan. 

„Jistě. Bylo ode mě hloupé, že jsem si myslela, že jsi zastavil Tommyho, protože...“ 

Richard si uvědomil, že je na pokraji slz, a že se nevyjádřil moc dobře, tak jí něžně položil ruku na rameno. „Nadine, stala se z tebe krásná žena.“

Vzhlédla a začala se usmívat. „Myslíš, že jsem krásná?“ Uhladila si šaty na bocích.

„Netancoval jsem s tebou na letní slavnosti, protože jsi byla pořád nemotorná malá Nadine Brigtonová.“ 

Zase si začala natáčet vlasy na prst. „Líbilo se mi s tebou tancovat. Víš, na svou svatební truhlu jsem si vyryla iniciály NC. Jako Nadine Cypherová.“

„Je mi líto Nadine, ale Michael je mrtvý.“ 

Zamračeně vzhlédla „Michael? Ne... to neznamenalo jeho. Myslela jsem tebe.“

Richard usoudil, že tento rozhovor zašel už příliš daleko. Měl důležitější věci na starosti.

„Teď jsem Richard Rahl. Nemohu žít v minulosti. Má budoucnost je s Kahlan.“ 

Nadine ho chytila za ruku, když se otočil k odchodu. „Promiň. Vím to. Vím, že jsem udělala velkou chybu. Myslím s Michaelem.“

Richard se včas ovládl, aby neprohodil jízlivou poznámku. Jakou by to mělo cenu? „Cením si toho, že jsi pomohla Kahlan. Předpokládám, že se vydáš na cestu domů. Řekni všem, že jsem v pořádku. Vrátím se na návštěvu, až -“

„Kahlan mě pozvala, abych tu chvíli zůstala.“ 

Richarda to vyvedlo z míry. Kahlan mu to zapomněla říct. „Ach, a ty chceš den nebo dva zůstat?“

„Jistě. Myslím, že se mi tu bude líbit. Nikdy předtím jsem nebyla mimo domov. Jestli ti to nevadí. Nechtěla bych...“ 

Richard jemně vyprostil ruku z jejího sevření. „Dobře. Když tě pozvala, tak mně to nevadí.“

Rozzářila se, jako kdyby zapomněla na nesouhlas vepsaný na jeho tváři. „Richarde, viděl jsi včera v noci měsíc? Byl tak zvláštní, tak pozoruhodný, jak říkají?“

„Byl a ještě víc,“ zašeptal a nálada ho opustila. Než mohla ještě něco říct, odkráčel. 

*****

Jeho jemné zaklepání na dveře přivolalo tlustou ženu v uniformě služebnictva. Její zdravě červená tvář vykoukla z úzké mezery mezi dveřmi.

„Lord Rahl. Nancy právě pomáhá Matce Vyznavačce s oblékáním. Bude hotová během chvilky.“ 

„Obléká se!“ zvolal k zavírajícím se dveřím. Západka s cvaknutím dopadla na své místo. „Má být v posteli!“ zavolal přes těžké, ornamenty zdobené dveře.  

Když nedostal žádnou odpověď, rozhodl se, že raději počká, než by dělal scénu. Když se rozhlédl, zahlédl Nadine, jak vykukovala za rohem. Její hlava rychle zmizela. Přecházel před dveřmi, až je konečně červenolící žena otevřela dokořán a pokynula mu, že může vejít.

Richard vstoupil do pokoje s pocitem, že vstupuje do jiného světa. Palác Vyznavaček byl místem plným nádhery, moci a historie, ale soukromé pokoje Matky Vyznavačky byly místem, kde si více než kdekoliv jinde v paláci uvědomoval, že je pouhý lesní rádce. Měl pocit, že je mimo svůj živel.

Pokoje Matky Vyznavačky byly majestátní, tiché svatyně, které se hodily k ženě, před kterou klečeli králové i královny. Kdyby Richard tyto pokoje viděl dříve, než poznal Kahlan, nevěděl, jestli by někdy měl odvahu s ní promluvit. Dokonce i nyní ho uváděla do rozpaků vzpomínka, jak ji učil líčit pasti a vyhrabávat kořínky, když ještě nevěděl, kdo a čím je.

Ale musel se smát, když si vzpomněl, jak byla dychtivá se všechno naučit. Byl vděčný osudu, že ji poznal dřív, než začal chápat postavení, které měla a magickou moc, kterou vládla. Děkoval dobrým duchům, že vstoupila do jeho života a modlil se, aby tam zůstala navždy. Znamenala pro něho všechno.

Ve třech mramorem obložených krbech plál oheň. Těžké závěsy na vysokých oknech byly lehce roztaženy, aby vpouštěly dovnitř jen tolik světla, aby nemusely svítit lampy. Usoudil, že jasné sluneční světlo se pro svatyni nehodí. V Hartlandu bylo jen pár domů, které by se nevešly do tohoto pokoje.

Na vyleštěném, zlatem zdobeném stole stál stříbrný podnos s čajem, polévkou, suchary, plátky hrušky a tmavým chlebem. Všechno bylo netknuté. Pohled na tác mu připomněl, že jedl naposledy včera v poledne, ale ani teď neměl na nic chuť.

Tři ženy v naškrobených šedých šatech s bílými krajkovými límečky a manžetami ho pozorovaly s očekáváním, jestli bude mít tu drzost vstoupit přímo k Matce Vyznavačce, nebo jestli předvede nějaké jiné skandální chování.

Richard pohlédl na dveře na opačném konci pokoje a jeho smysl pro slušné chování ho přinutil, aby se zeptal na zcela jasnou věc. „Už je oblečená?“

Ta, která mu předtím otevřela dveře, zčervenala. „Nenechala bych vás vstoupit, pane, kdyby nebyla.“

„Samozřejmě.“ Mlčky zamířil ke dveřím přes tmavý plyšový koberec. Zastavil se a otočil. Pozorovaly ho jako tři sovy. „Děkuji vám, dámy. To už je všechno.“ 

Uklonily se a váhavě odcházely. Když poslední z nich, ještě než za sebou zavřela dveře, vrhla rychlý pohled přes rameno, uvědomil si, že asi považují za vrchol neslušnosti, aby byl zasnoubený muž sám se ženou v její ložnici. To platilo dvojnásobně pro Matku Vyznavačku.

Richard si oddychl. Kdykoliv byl v blízkosti pokojů Matky Vyznavačky, každou chvíli se objevil někdo ze služebnictva, aby zkontroloval, jestli Matka Vyznavačka náhodou něco nepotřebuje. Rozmanitost věcí, o kterých si myslely, že by mohla potřebovat, ho nepřestávala udivovat. Někdy očekával, že jedna z nich přijde a zeptá se přímo, jestli nepotřebuje chránit její čest. Mimo její pokoje bylo služebnictvo přátelské, dokonce s ním žertovaly, když se uvolnily nebo když jim pomáhal s různými věcmi. Jen několik se ho bálo. Ale v jejích pokojích to bylo něco jiného. V pokojích se ze všech staly statečné ochránkyně, bdělé jako ostříži.

V ložnici, u protější stěny, stála obrovská postel. Její čtyři velké tmavé naleštěné rohové sloupky se tyčily jako sloupy před palácem. Těžký vyšívaný přehoz splýval dolů v kaskádách jako zamrzlý barevný vodopád. Paprsky slunce se opíraly do přepychového tmavého koberce a spodní části postele.

Richard si vzpomněl, jak mu Kahlan postel popisovala, jak mu říkala, že se už nemůže dočkat, až v ní budou po svatbě spolu. Také s ní strašně moc chtěl být v posteli. Od té noci mezi světy, kdy s ní byl sám - svým způsobem - ale musel připustit, že mu její postel naháněla strach. Myslel, že se mu tam může ztratit. Slíbila mu, že takovou možnost mít nebude.

Kahlan stála před řadou prosklených dveří, které vedly na velkou terasu a vyhlížela mezi rozhrnutými záclonami, Dívala se přes kamenné zábradlí vzhůru ke Hradu na skále. Pohled na ni v bílých saténových šatech, které volně splývaly přes úchvatné křivky jejího těla a s oslnivou kaskádou její hřívy, mu málem vzal dech. Pohled na ni ho až zabolel. Rozhodl se, že postel bude dobrá.

Když ji vzal něžně kolem ramen, trhla sebou. Otočila se a se zářivým úsměvem na tváři mu pohlédla do očí. „Myslela jsem, že se Nancy pro něco vrátila.“

„Jak je možné, že jsi mě považovala za Nancy? Ty jsi nevěděla, že jsem to já?“ 

„Jak bych mohla vědět, že jsi to ty?“ 

Pokrčil rameny. „Protože já vždycky vím, když vstoupíš do pokoje. A nemusím tě vidět.“

Nevěřícně se zamračila. „To není možné.“

„Samozřejmě, že je.“ 

„Jak to?“ 

„Máš nezaměnitelnou vůni. Znám zvuky, které děláš, zvuk tvého dechu, způsob, jakým se pohybuješ, jak se zastavuješ. To všechno je pro tebe specifické.“ 

Stále se mračila: „Nevymýšlíš si? Myslíš to vážně?“

„Jistě. Ty mě podle toho nepoznáš?“ 

„No. Ale myslím, že je to tím, že jsi strávil většinu života v lese, kde jsi pozoroval, čichal a naslouchal.“ Ovinula svou zdravou paži kolem jeho. „Pořád nevím, jestli ti to mám věřit.“ 

„Tak mě někdy vyzkoušej.“ Richard jí přejel prsty po vlasech: „Jak se cítíš?“ Co tvá ruka?“ 

„Jsem v pořádku. Není to tak zlé. Ne tak, jako tehdy, když mě pořezal starý Toffalar. Pamatuješ? To bylo mnohem horší.“ 

Přikývl. „Jak to, že nejsi v posteli? Měla jsi odpočívat.“

Strčila do něho. „Přestaň. Je mi dobře.“ Prohlédla si ho od hlavy až k patě. „A ty vypadáš víc než dobře. Nemůžu uvěřit, že jsi to udělal kvůli mně. Vypadáte skvěle, Lorde Rahle.“

Richard se jí něžně dotkl rty. Pokusila se ho políbit vášnivěji, ale odtáhl se.

„Mám strach, že ti ublížím,“ řekl. 

„Richarde, je mi dobře, opravdu. Byla jsem vyčerpaná, protože jsem použila svou magii a z toho všeho kolem. Lidé nesprávně usoudili, že má zranění jsou mnohem horší.“  

Dlouhou chvíli se na ni pozorně díval a pak se sklonil k polibku, po kterém tak toužil.

„To už je lepší,“ vydechla. Trochu ho odstrčila. „Richarde, viděl jsi Caru? Odešel jsi tak rychle a s tím pohledem v očích. Neměla jsem čas si s tebou promluvit. Nebyla to její vina.“ 

„Já vím. To jsi mi řekla.“ 

„Nekřičel jsi na ni, že ne?“ 

„Promluvili jsme si.“ 

Přimhouřila oči: „Promluvili. Co ti o sobě řekla? Nepokoušela se ti namluvit, že to byla...?“

„Co tu pořád dělá Nadine?“ 

Dívala se na něho. Pak ho chytila za zápěstí. „Richarde, máš krev na... paži...“

Polekaně vzhlédla. „Co jsi dělal? Richarde... nic jsi jí neudělal, že ne?“ Zvedla mu paži výš a blíž ke světlu. „Richarde, to vypadá jako... jako když jsi...“

Zatahala ho za košili. „Neudělal jsi jí nic? Řekni, že ne!“

„Chtěla, abych ji popravil. Dala mi na vybranou, že to udělám buď já nebo ona sama. Tak jsem použil meč jako tenkrát u Bahenních lidí.“ 

„Je v pořádku? Je v pořádku, že je?“ 

„Ano, je.“ 

Kahlan se mu se starostlivým výrazem podívala do očí: „A ty? Ty jsi také v pořádku?“

„Už mi bylo lépe. Kahlan, co tu pořád dělá Nadine?“ 

„Je tu jen na návštěvě, to je všechno. Už ses setkal s Drefanem?“ 

Zadržel ji, když si chtěla položit hlavu na jeho rameno. „Co tu dělá? Proč jsi ji pozvala, aby tady zůstala?“

„Richarde, musela jsem. Potíže způsobené Shotou se nedají tak rychle zapudit. To bys měl vědět. Musíme vědět co se děje, abychom mohli podniknout něco, co by nám zaručilo, že nám Shota nemůže způsobit nepříjemnosti.“ 

Richard přešel k proskleným dveřím a vyhlédl ven směrem k horám, které se tyčily nad městem. Hrad Čarodějů odrážel jeho pohled zpět.

„Nelíbí se mi to. Ani trochu.“ 

„Ani mně ne,“ řekla za jeho zády. „Richarde, pomohla mi. Nemyslela jsem si, že na to bude mít žaludek, ale zvládla to. Je z toho všeho taky zmatená. Děje se něco, co nevidíme a proto musíme dát hlavy dohromady a ne je strkat do písku.“ 

Vzdychl. „Ale stejně se mi to nelíbí, ale máš pravdu. Žením se jen s chytrými ženami.“

Slyšel, jak si za ním Kahlan roztržitě uhladila šaty. Její vůně ho uklidňovala.

„Už vím, proč jsi ji měl rád. Kromě toho, že je léčitelka, je také velmi krásná. Muselo tě to bolet.“ 

Zdálo se, že Hrad pohlcuje ranní sluneční svit svými tmavými kamennými zdmi. Měl by tam jít. „Co mě muselo bolet?“

„Když jsi ji přistihl jak líbá Michaela. Řekla mi, jak jsi ji přistihl, když líbala tvého bratra.“ 

Richard se otočil na patách a nevěřícně na ni zíral s pusou otevřenou. „Cože ti řekla?“

Kahlan mávla rukou ke dveřím, jako kdyby se tam mohla Nadine objevit a zopakovat mu to sama. „Řekla, že jsi ji přistihl, jak líbá tvého bratra.“

„Líbá!“ 

„To řekla.“ 

Richard odvrátil pohled zpět k oknu. „To říkala teď?“

„Tak co tedy dělala? Chceš říct, žes je přistihl...“ 

„Kahlan, včera u hladomorny bylo zabito šestnáct mužů a tucet dalších, kteří možná nepřežijí den. Mám ochránce, kterým nemůžu věřit, že ochrání ženu, kterou miluji. Je tu čarodějnice, která má jediný životní cíl nám působit nepříjemnosti. Je tu Jagang, který nám posílá zprávy prostřednictvím chodících mrtvol. Někde se tu volně pohybuje Sestra temnoty. Polovina armády v Aydindrilu je nemocná a neschopná boje. Čekají na nás představitelé cizích zemí. Dole jsem dal střežit svého nevlastního bratra, o kterém jsem nevěděl. Myslím, že máme mnohem důležitější věci na řešení, než Nadinu... než potíže, které má s pravdou!“ 

Kahlan ho chvíli něžně pozorovala, „Takže to bylo tak zlé. Už chápu, co ti vložilo do očí ten pohled.“

„Pamatuješ co jsi mi jednou řekla? 'Nikdy nenech krásnou ženu, aby ti určovala cestu životem, když má muže na dohled'.“ 

Dala mu ruku kolem ramen: „Nadine mi neurčuje moji cestu. Požádala jsem ji, aby zůstala ze svých vlastních důvodů.“

„Nadine se žene za tím, co chce, jako pes na stopě, ale já nemluvím o Nadine. Mluvím o Shotě. Ona ti ukazuje cestu a ty po ní poslušně jdeš,“ 

„Musíme zjistit, co je na konci té cesty a důvody, které Shota má, že mi ji ukazuje.“ 

Richard se zase otočil ke skleněným dveřím. „Chci vědět, co ještě Marlin-Jagang-říkal. Každé slovo. Chci, aby jsi si vzpomněla na každé slovo.“

„Proč na mě prostě nezakřičíš a neskončíš to?“ 

„Nechci na tebe křičet. Vystrašila jsi mě k smrti, že jsi šla tam, dolů. Chci tě jen držet v náručí, chránit tě. Chci si tě vzít.“ Otočil se a pohlédl do jejích zelených očí. „Myslím, že vím jak to zařídit. Myslím s Bahenními lidmi.“ 

Přistoupila blíž, „Opravdu? Jak?“

„Nejdřív mi řekni všechno, co Jagang říkal.“  

Richard nečinně pozoroval Hrad, zatímco ona vyprávěla celý příběh. Jak Jagang řekl, že se díval jak se hraje Ja'La, a že v jeho rodné řeči to znamená Hra života; že chtěl být svědkem slávy toho, co Marlin udělal; jak čekal na návrat sestry Amélie, než odhalil svou totožnost; že našel jiná proroctví než ta, která Richard zničil a že vyvolal proroctví se svázaným rozvětvením.

„To je všechno, co si pamatuji,“ řekla. Proč se tak upřeněně díváš na Hrad?“ 

„Zajímalo by mě, proč tam šla sestra Amélie, a co tam, chtěl Marlin. Napadá tě něco?“ 

„Ne. Jagang to neřekl. Richarde, viděl jsi proroctví v hladomorně?“ 

Sevřel se mu žaludek. „Ano.“

„Takže? Co říká?“  

„Nevím. Musím ho přeložit.“  

„Richarde Rahle, umíš poznat, že jsem to já, kdo vstoupí do místnosti, aniž bys mě viděl, ale já zase poznám, kdy mi neříkáš pravdu, aniž by ses mi díval do očí.“ 

Richard se nemohl ani usmát. „Proroctví jsou složitější než jejich slova. To přece víš. Slova ještě neznamenají jejich význam, „Navíc, to že Jagang našel nějaké proroctví ještě neznamená, že ho vyvolal.“

„Možná. To může být pravda. Také jsem mu to řekla. Odpověděl, že důkaz o vyvolání proroctví, přijde s rudým měsícem. Není moc pravděpodobné, že...“ 

Richard se prudce otočil. „Co jsi to řekla? O tom ses předtím nezmínila. Co Jagang přesně řekl?“

Zbledla. „Zapomněla jsem na to... než jsi řekl... řekla jsem Jagangovi, že mu nevěřím, že vyvolal proroctví. On odpověděl, že důkaz přijde s rudým měsícem. Richarde, ty víš, co by to mohlo znamenat?“

Richard měl jazyk jako svázaný a na chvíli musel zavřít oči. „Měsíc byl rudý včera v noci. Celý svůj život jsem se pohyboval v přírodě. Nikdy jsem neviděl nic, co by se tomu jen vzdáleně podobalo. Bylo to jako dívat se na měsíc přes sklenici červeného vína. Naskočila mi z toho husí kůže. Proto jsem se vrátil tak brzy.“

„Richarde, co říká proroctví? Řekni mi to.“ 

Zíral na ni, pokoušel se rychle vymyslet nějakou lež, které by uvěřila, ale nemohl.

„Říká,“ zašeptal, „že až bude měsíc rudý, přijde ohnivá bouře. Ten, který je spojen s čepelí se bude dívat, jak jeho lidé umírají. Když neudělá nic, pak on i všichni, které miluje, zahynou v jejím žáru, protože žádná čepel, kovaná ocel nebo magické zaklínání se nemohou dotknout tohoto nepřítele.“ 

Pokoj se ponořil do ticha. Kahlan měla tvář bílou jako křída. „A zbytek? Jagang řekl, že to je proroctví s dvojitou smyčkou. Jak to pokračuje,“ - hlas se jí zlomil - „jaká je druhá větev? Řekni mi to Richarde. Nelži mi. Jsme v tom spolu. Jestli mě miluješ, řekneš mi to.“

Drazí duchové, ať slyší jen slova a ne moji hrůzu: Ušetřete ji alespoň toho.

Levá ruka se mu svezla na jílec meče Vystouplá písmena slova PRAVDA se mu zaryla do ruky Musel zamrkat, aby viděl jasně.

Neukazuj žádný strach

„Aby uhasil peklo, musí hledat pomoc ve větru. Na cestě ho stihne blesk, protože ta v bílém, jeho opravdu milovaná, ho zradí svou krví.“  

Kapitola šestnáctá

Kahlan cítila, jak jí po tváři tečou slzy.

„Richarde.“ Potlačila vzlyk. „Richarde, ty víš, že bych nikdy... Nevěříš, že bych někdy mohla... přísahám na svůj život. Nikdy bych... Musíš mi věřit...“ 

Mocně si ji přivinul do náruče a ona přestala ovládat zadržovaný pláč.

„Richarde,“ vzlykala, „nikdy tě nezradím. Ani za nic na světě. Ani kdybych se tím vysvobodila z věčného utrpení v podsvětí, ze Strážcových rukou.“ 

„Já vím. Jistě, že to vím. Víš stejně jako já, že proroctví se nedá pochopit podle jeho slov. Netrap se tím. To Jagang chce. On taky neví, co to znamená. Napsal to tam jenom proto, že zní tak, jak chtěl slyšet.“ 

„Ale... já...“ Nemohla zastavit pláč. 

„Šššš.“ Jeho velké ruce ji konejšily. 

Hrůzu včerejší noci a ještě větší hrůzu z proroctví, to všechno odplavovaly slzy, které nemohla zastavit.

Nikdy neplakala v nebezpečí nebo v boji, ale v bezpečí jeho paží nedokázala slzy udržet. Byla zaplavena vodopádem slz stejně velkým, jako byla řeka v odvodňovacím kanálu.

„Kahlan, nevěř tomu. Prosím.“ 

„Ale říká... že já...“ 

„Poslouchej. Neříkal jsem ti, abys nechodila dolů za Marlinem? Neříkal jsem ti, že když se vrátím, že se ho budu ptát já, a že je to nebezpečné a nechci, abys tam dolů chodila?“ 

„Ano, ale bála jsem se o tebe a chtěla jsem jenom... „ 

„Neposlechla jsi mé přání. Ať už byly tvé důvody jakékoliv, neposlechla jsi mé přání, že ano?“ 

Přikývla. „Třeba je to ta zrada, o které mluví proroctví. Byla jsi zraněná, krvácela jsi. Zradila jsi mě a měla na sobě krev, svoji krev.“

„Já bych to nenazvala zradou. Dělala jsem to pro tebe, protože tě miluji a bála jsem se o tebe.“ 

„Ale ty to nevidíš? Slova proroctví neznamenají vždy to, jak zní. V Paláci proroků ve Starém světě mě Warren i Nathan varovali, že proroctvím se nedá porozumět podle jejich slov. Slova jsou jen nepřímo spojena s proroctvím.“ 

„Ale já nevidím...“ 

„Jen říkám, že to může být něco takhle jednoduchého. Nesmíš se nechat ovládnout strachem z proroctví. To nesmíš.“ 

„Zedd mi to taky říkal. Povídal, že viděl proroctví o mně o kterých mi neřekl, protože se slovům nedalo věřit. Řekl, že bylo dobře, že jsi ignoroval slova proroctví. Ale tohle je jiné, Richarde. Tohle říká, že tě zradím.“ 

„Už jsem ti řekl, že to může být něco jednoduchého.“ 

„Blesk není nic jednoduchého. Být zasažen bleskem je symbol pro to být zabit, i když to nemusí znamenat způsob smrti. Proroctví říká, že tě zradím a proto zemřeš.“ 

„Nevěřím tomu. Kahlan, miluji tě. Není to možné. Ty bys mě nezradila, ani mi neublížila. Ty ne.“ 

Kahlan se ho chytla za košili a vzlykla. „Proto Shota poslala Nadine. Chce, aby jsi si vzal někoho jiného, protože ví, že já způsobím tvou smrt. Shota se tě pokouší zachránit přede mnou.“

„To už si myslela jednou a nakonec zjistila, že se mýlila. Pamatuješ? Kdyby bylo po jejím, nikdy bychom nezastavili Darkena Rahla. Ještě by nám vládl, kdybychom dali na její čtení budoucnosti. Proroctví jsou stejná.“ Richard ji pevně stiskl ramena a podržel si ji na vzdálenost paží, aby sejí mohl podívat do očí. „Miluješ mě?“ 

Jeho pevný stisk na zraněném rameni jí působil bolest, ale nechtěla se vymanit z jeho sevření. „Víc než život.“

„Tak mi věř. Nenechám ho, aby nás zničilo. Slibuji. Nakonec to všechno dobře dopadne. Uvidíš. Nemůžeme najít řešení, když jsme zaměřeni na problém samotný.“ 

Otřela si oči. Byl tak sebejistý. Jeho jistota ji uklidnila a vzpružila její duši. „Máš pravdu. Promiň.“

„Chceš si mě vzít?“ 

„Jistě, ale nevím, jak bychom mohli opustit naše povinnosti na tak dlouhou dobu, než se dostaneme...“ 

„Slif.“ 

Zamrkala: „Cože?“

„Slif nahoře v Hradu Čarodějů. Už jsem na to myslel. Cestovali jsme v ní celou cestu do Starého světa a zpátky, pomocí její magie a trvalo nám to dva dni. Mohu ji probudit a můžeme v ní cestovat.“ 

„Ale vzala by nás do Starého světa, do Tanimury. Jagang je někde poblíž Tanimury.“ 

„Pořád je to blíž k Bahenním lidem, než Aydindril. Kromě toho si myslím, že se slif může dostat i na jiná místa. Ptala se mě, kam chci. To znamená, že může cestovat i jinam. Možná by nás mohla dostat někam blíž, než do Tanimury.“ 

Kahlan zapomněla na slzy při vyhlídce na to, že by jejich svatba byla možná a vzhlédla ke Hradu. „Mohli bychom se dostat k Bahenním lidem, vzít se a vrátit se během pár dnů. Určitě bychom mohli být pryč tak dlouho.“

Richard se usmál a opět ji objal. „Jistě.“

Kahlan si otřela poslední slzu a otočila k němu tvář. „Jak vždycky dokážeš něco vymyslet?“

Kývnul směrem k posteli: „Mám silnou motivaci.“

Kahlan s širokým úsměvem se zrovna chystala, že ho odmění něčím hodně nemravným, když se ozvalo zaklepání na dveře. Hned se ale otevřely, aniž by osoba za nimi čekala na odpověď. Nancy strčila hlavu dovnitř.

„Jste v pořádku, Matko Vyznavačko?“ zeptala se a významně se podívala na Richarda. 

„Ano. Co je?“ 

„Slečna Nadine se ptá, jestli vám může vyměnit obvaz.“ 

„Teď?“ zeptala se Kahlan temně. 

„Ano, Matko Vyznavačko. Ale jestli jste... zaneprázdněná, řeknu jí, aby počkala, až...“ 

„Pošlete ji dovnitř,“ řekl Richard. 

Nancy zaváhala. „Budeme vám muset odhalit rameno, Matko Vyznavačko. Abychom se dostaly k obvazu.“

„To je dobré,“ zašeptal Richard Kahlan do ucha, „musím si jít stejně promluvit s Berdinou. Mám pro ni nějakou práci.“ 

„Doufám, že se netýká koňského hnoje.“ 

Richard se usmál: „Ne. Chci, aby pokračovala v práci na Kolovu deníku.“

„Proč?“ 

Políbil ji na čelo. „Znalosti jsou naše zbraň. Chci být důkladně vyzbrojen.“ Pohled mu sklouznul k Nancy: „Potřebujete, abych vám pomohl se svlékáním?“

Nancy se zamračila a zrudla zároveň. „Pochopil jsem, že to zvládnete beze mne.“ Ve dveřích se otočil ke Kahlan „Počkám, až s tebou Nadine skončí a pak bychom měli raději navštívit toho Drefana. Mám pro něho úkol. Rád bych... abys tam byla se mnou.“

Když zavřel dveře, Nancy si pročísla krátké hnědé vlasy a obešla Kahlan, aby jí pomohla ze šatů. „Vaše šaty, které jste měla včera na sobě, jsou úplně zničené, ani nejdou spravit.“

„To jsem čekala.“ Vyznavačky mají sbírku šatů, všechny stejné. Všechny Vyznavačky nosí černé šaty, jen Matka Vyznavačka má bílé. Pomyslela na modré svatební šaty, které bude mít na sobě. „Nancy, pamatuješ si, když se ti tvůj muž dvořil?“ 

Nancy se zarazila. „Ano, Matko Vyznavačko.“ „Pak musíš vědět, jak by ti bylo, kdyby někdo pořád nakukoval dovnitř, když bys s ním byla sama.“

Nancy přetáhla Kahlan šaty přes rameno. „Matko Vyznavačko, já jsem s ním před svatbou nikdy nemohla být sama. Byla jsem mladá a neznalá. Rodiče dělali dobře, že dohlíželi na mě i na impulsy mládí.“

„Nancy, já jsem dospělá žena. Jsem Matka Vyznavačka. Nemohu mít pořád někoho za zády, aby strkal hlavu do pokoje, kdykoliv je tam Richard se mnou sám. Au!“ 

„Promiňte. To byla moje chyba. Není to vhodné, Matko Vyznavačko.“ 

„O tom rozhoduji já.“ 

„Když říkáte, Matko Vyznavačko.“ 

Kahlan natáhla ruku, aby jí mohla Nancy stáhnout rukáv. „Ano, říkám.“

Nancy pohlédla na postel. „Byla jste počata v této posteli. Kdo ví, kolik Matek Vyznavaček v ní počalo své dcery. Má tradici. Jen vdané Matky Vyznavačky, braly do této postele své muže, aby počaly dítě.“

„A žádná z nich z lásky. Nebyla jsem zplozena z lásky, Nancy. Mé dítě, pokud nějaké budu mít, bude.“ 

„Další důvod, aby se to stalo s požehnáním dobrých duchů ve svátosti manželské.“ 

Kahlan jí neřekla, že je dobří duchové vzali do místa mezi světy, aby posvětili jejich spojení. „Dobří duchové ví, co cítíme v našich srdcích. Pro žádného z nás není nikdo jiný a nikdy nebude.“

Nancy se věnovala jejím obvazům. „A vy se už nemůžete dočkat, až budete spolu. Jako má dcera a její mladík.“

Kdyby tak Nancy věděla, jak je nedočkavá.

„Tak to není. Jen říkám, že nechci, aby mě a Richarda pořád někdo hlídal. Brzy bude svatba. Jsme si neodvratně souzeni. 

Víš, že být zamilovaná znamená víc, než jen chtít skočit do postele. Být v blízkosti toho druhého, v jeho objetí. Rozumíš? Nemohu dost dobře líbat svého budoucího muže a nechat ho, aby mi tišil má zranění, když každé dvě minuty sem někdo nakoukne.“

„To ne, Matko Vyznavačko.“ 

Nadine zaklepala na otevřené dveře: „Mohu vstoupit?“

„Ano, jistě. Polož si kabelu na postel. Já už to zvládnu, Nancy. Děkuji.“ 

S nesouhlasným potřesením hlavy za sebou Nancy zavřela dveře. Nadine se posadila na postel vedle Kahlan a pokračovala v sundávání obvazu. Kahlan si se zaujetím prohlížela její šaty.

„Nadine, ty šaty... jsou to ty, které jsi měla včera na sobě?“ 

„Jistě.“ 

„Zdají se - „ 

Nadine se na sebe podívala. „Služebné mi je vypraly, ale... ach, já vím, co myslíš. Potrhala jsem si je v kanálu, než jsem spadla do vody. Látka ve švech byla zničená, tak jsem si je musela trochu zabrat.

Od té doby, co jsem odešla z domova jsem toho moc nesnědla, když jsem myslela na... myslím všechno to cestování, pospíchala jsem a trochu jsem zhubla, takže jsem mohla šaty ve švech zabrat a tak je zachránit. Ani nejsou moc těsné. Jsou dobré.“

„Když mně tak pomáháš, dohlédnu na to, abys dostala jiné šaty, které budou pohodlnější.“ 

„Ne, to není potřeba, tyhle jsou dobré.“ 

„Aha.“ 

„No, ten šrám nevypadá hůř než včera. To je dobré znamení.“ Opatrně setřela starou mast. „Viděla jsem Richarda, když odcházel. Vypadal rozrušeně. Doufám, že jste se nehádali.“ 

Kahlanina snášenlivost vyprchala. „Ne. Byl rozrušen z něčeho jiného.“

Nadine se zarazila. Otočila se ke své kabele a vyndala z ní roh s mastí. Když ho otevřela, vůně borové smůly provoněla vzduch. Kahlan zamrkala, když Nadine začala mast nanášet na ránu. Když byla spokojená, začala ruku zase ovazovat.

„Nemusíš kvůli tomu být v rozpacích,“ řekla Nadine věcným tónem. „Milenci se občas hádají a neznamená to vždycky konec jejich vztahu. Jsem si jistá, že Richard nakonec dostane rozum.“ 

„Ve skutečnosti,“ řekla Kahlan, „jsem mu řekla, že už vím, co bylo mezi vámi, o tom, co se stalo. Proto byl tak rozrušený.“ 

Nadine zpomalila pohyby. „Co tím myslíš?“

„Řekla jsem mu, co jsi říkala o tom, jak jsi se nechala překvapit, když jsi líbala jeho bratra. To malé postrčeni, které jsi mu dala. Vzpomínáš?“ 

Nadine roztrhla konec obvazu, najednou se jí prsty pohybovaly rychle, když jí ho utahovala.

„Aha, to.“  

„Ano, to.“ 

Nadine ani nezvedla hlavu. Natáhla jí rukáv a jakmile upravila šaty na rameni, hodila roh do kabely. „Mělo by to být dobré. Přijdu ti to vyměnit ještě k večeru.“

Kahlan sledovala Nadine, jak si zavřela kabelu a cupitala ke dveřím. Zavolala na ni. Nadine se váhavě otočila.

„Zdá se, že jsi mi lhala. Richard mi řekl, jak to doopravdy bylo.“ 

Nadiny pihy se ztratily v červeni, která se jí objevila na tvářích. Kahlan stála a pokynula jí k čalouněné sametové židli.

„Nechceš mi to vysvětlit? Povědět mi svoji verzi?“ 

Nadine chvíli strnule stála, pak usedla na židli. Složila si ruce do klína a zadívala se na ně. „Jak jsem ti říkala, musela jsem ho trochu postrčit.“

„Tomu říkáš postrčeni?“ 

Nadine zrudla ještě víc. „No,“ mávla rukou, „vím, že chlapci ztratí hlavu... kvůli své touze. Myslela jsem, že je to nejlepší prostředek, jak ho přimět... aby se vyjádřil.“

Kahlan byla pobouřená, ale nedala to na sobě znát. „Zdá se, že na to už bylo trochu pozdě.“

„Ne tak docela. Chtěla jsem to s jedním z nich skončit, když jsem se nechala přistihnout nahá na Michaelovi, jak si s ním užívám. S Michaelem to pro mě byla jen hra, to bylo jasné.“ 

Kahlan povytáhla obočí: „Jak sis mohla myslet, že...“

„Měla jsem to promyšlené. Když Richard vstoupí do pokoje budu k němu otočená zády. Uvidí mě na Michaelově kopí křičet vzrušením a bude stržen vášní z toho co vidí a mojí povolností. Pak ztratí hlavu i zábrany a bude mě taky chtít mít.“ 

Kahlan na ni zírala v němém úžasu. „Tohle ti mělo získat Richarda?“

Nadine si odkašlala. „Představovala jsem si to tak, že Richardovi by se líbilo, kdyby mě měl. To bych zařídila. A až by mě příště chtěl, tak bych mu řekla ne. Jenže on by mě tolik chtěl, po tom, co trochu okusil, že by mě požádal o ruku. Kdyby mě chtěl o ruku požádat i Michael, tak bych si mohla vybrat a já bych si vybrala Richarda.

Kdyby mě Richard nechtěl a já přišla do jiného stavu, řekla bych, že je to jeho a on by si mě muset vzít. Kdybych neotěhotněla a on by mě nechtěl, tak tu byl Michael. Měla jsem za to, že druhý nejlepší je lepší než žádný.“

Kahlan nevěděla, jak to vlastně dopadlo. Richard jí to neřekl. Bála se, že Nadine svůj příběh nedokončí. Kahlan nemohla dost dobře přiznat, že neví, co se stalo dál, ale ještě víc se bála, že uslyší, jak úspěšný byl Nadine plán. V první verzi s líbáním se od ní Richard odvrátil. Ale teď Kahlan věděla, že nebyla pravdivá.

Pozorovala tepnu, která pulsovala Nadine na krku. Založila si ruce a čekala.

Nakonec Nadine opět našla hlas a pokračovala. „To tedy byl můj plán. Zdálo se, že to vyjde. Předpokládala jsem, že v lepším případě získám Richarda, v horším Michaela.

Ale nebylo to tak, jak jsem si myslela. Richard vstoupil a strnul. Usmála jsem se na něho přes rameno. Pozvala jsem ho, aby se připojil, nebo aby za mnou přišel později, že mu taky dám.“

Kahlan zatajila dech.

„To bylo poprvé, kdy jsem spatřila ten pohled v Richardových očích. Neřekl ani slovo. Jen se otočil a vyšel ven.“ 

Nadine si zajela rukou do vlasů a pokračovala: „Myslela jsem, že budu mít alespoň Michaela. Vysmál se mi, když jsem mu řekla, že by si mě měl vzít. Jen se smál. Od té doby už se mnou nikdy nechtěl být. Dostal, co chtěl. Už jsem pro něho neměla cenu. Měl jiné dívky.“

„Ale, když jsi byla tak povolná... drazí duchové, proč jsi jednoduše nesvedla Richarda?“ 

„Protože jsem se bála, že by to čekal a obrnil se proti tomu. Nebyla jsem jediná dívka, se kterou tancoval. Bála jsem se, že se nebude chtít vázat, a že kdybych se ho pokusila svést, bude na to připraven a dá mi košem. Slyšela jsem, že to Bess Pratterová zkoušela. Nezdálo se, že by jí to vyšlo. Bála jsem se, že to nebude stačit. 

Předpokládala jsem, že ho žárlivost vykolejí, že ho můj plán tak překvapí, že prostě ztratí hlavu žárlivostí i žádostivostí a bude můj. Slyšela jsem, že na muže nic neplatí víc, než žárlivost a vášeň.“

Nadine si oběma rukama odhrnula vlasy. „Nemohu uvěřit, že ti to Richard řekl. Myslela jsem, že to nikdy nikomu neřekne.“

„Neřekl,“ zašeptala Kahlan. „Zůstal na mě zírat, když jsem mu řekla o tom, jak tě přistihl líbat jeho bratra. Neřekl mi celý příběh. To jsi právě udělala ty sama.“ 

Nadine si ukryla hlavu do dlaní.

„Vyrůstala jsi s ním, ale neznáš ho. Drazí duchové, nevíš o něm ani ty nejzákladnější věci.“ 

„Mohlo to vyjít. Nevíš toho tolik, kolik myslíš. Richard je chlapec z Hartlandu, který nikdy nic neměl a točila se mu hlava z pěkných věcí a z lidí, kteří dělali, co jim řekl. Proto to mohlo vyjít, protože chtěl to, co viděl. Já jsem jenom zařídila, aby viděl, co mu mohu nabídnout.“ 

Kahlan třeštila hlava. Přitiskla si prsty na spánky a zavřela oči.

„Nadine, jako že jsou dobří duchové nade mnou, ty jsi ta nejhloupější žena, jakou jsem kdy poznala.“ 

Nadine vyskočila ze židle: „Ty si myslíš, že jsem tak hloupá? Miluješ ho. Toužíš po něm.“ Položila si ruku na prsa: „Ty víš, jaký je to pocit, tady, když po něm toužíš. Já jsem ho chtěla úplně stejně jako ty. Kdybys musela, udělala bys to samé. Právě teď, i když ho znáš, bys udělala totéž, kdyby sis myslela, že je to tvá jediná šance. Jediná možnost! Řekni, že ne!“

„Nadine,“ řekla Kahlan klidně, „neznáš základní věci o lásce. Láska neznamená vzít si co chceš. Je to chtít štěstí pro toho, koho miluješ.“ 

„Udělala bys totéž, kdybys musela!“ pronesla s jedovatým výrazem. 

Slova proroctví prolétla Kahlan hlavou.

Na cestě ho stihne blesk, protože ta v bílém, jeho opravdu milovaná, ho zradí...

„Mýlíš se, Nadine. Neudělala. Ani za nic na tomto světě bych Richardovi neublížila. Ani za nic. Raději bych žila osamělý, mizerný život, než bych ho ranila. Raději bych ho přenechala tobě, než bych mu ublížila.“ 

Kapitola sedmnáctá

Zadýchaná a zářící Berdina vtrhla do pokoje, zarazila se, když kolem ní proběhla Nadine a zmizela v chodbě.

„Matko Vyznavačko. Lord Rahl chce, abych byla vzhůru celou noc a pracovala pro něho. Není to báječné?“ 

Kahlan zdvihla obočí: „Když myslíš, Berdino.“

Se šťastným úsměvem odběhla chodbou směrem, kterým před ní zmizela Nadine. Richard hovořil s vojáky na opačném konci chodby. Dále za nimi stála Cara s Eganem.

Když Richard spatřil Kahlan, opustil vojáky a šel k ní. Když byl dostatečně blízko, chytila ho za košili a přitáhla si ho blíž k sobě.

„Richarde Rahle, odpověz mi na jednu otázku,“ procedila mezi zuby. 

„Na jakou?“ zeptal se Richard s výrazem nevinného překvapení. 

„Jak jsi mohl vůbec někdy s tou děvkou tančit!“ 

„Kahlan, nikdy jsem tě neslyšel užívat taková slova.“ Richard se podíval do chodby, kterou Nadine utekla. „Jak jsi ji přinutila, aby ti to řekla?“ 

„Takovým malým trikem.“ 

Richard se potutelně usmál: „Řekla jsi jí, že jsem ti všechno řekl, že?“

Úsměv se mu ještě rozšířil, když přikývla. „Mám na tebe špatný vliv,“ řekl.

„Richarde, lituji, že jsem ji požádala, aby tu zůstala. Nevěděla jsem to. Jestli se mi někdy dostane Shota do rukou, uškrtím ji. Odpusť mi, že jsem Nadine pozvala.“ 

„Není co odpouštět. Mé emoce se vybouřily už tenkrát, když jsem je viděl. Udělala jsi dobře, že jsi ji pozvala.“ 

„Richarde, jsi si jistý?“ 

„Shota i proroctví se zmiňují o větru. Nadine v tom hraje nějakou roli, proto tu musí zatím zůstat. Raději bych ji nechal střežit, aby neodešla.“ 

„To není třeba. Ta neodejde.“ 

„Jak si můžeš být tak jistá?“ 

„Supi se nevzdávají. Krouží tak dlouho, dokud si myslí, že jim zbudou alespoň kosti.“ Kahlan se podívala do prázdné chodby. „Měla dokonce tu drzost mi říct, že bych udělala totéž, kdybych musela.“ 

„Je mi jí trochu líto. Má v sobě spoustu dobrého, ale pochybuji, že někdy prožije opravdovou lásku.“ 

Kahlan cítila na zádech teplo jeho dlaní. „Jak ti to mohl Michael udělat? Jak jsi mu mohl odpustit?“

„Byl to můj bratr,“ zašeptal Richard, „odpustil bych mu všechno, co by udělal mně. Jednou budu stát před dobrými duchy a nechci jim dát důvod říct, že nejsem o nic lepší. 

Byly to věci, které provedl jiným, co jsem mu neodpustil.“

Položila mu ruku konejšivě na jeho paži. „Myslím, že chápu, proč chceš, abych šla s tebou navštívit Drefana. Duchové tě zkoušeli s Michaelem. Myslím, že zjistíš, že je Drefan lepší bratr. Je sice trochu arogantní, ale je to léčitel. Kromě toho, těžko by se našli dva lidé stejně zkažení a zlí.

„Nadine je také léčitelka.“ 

„Ale nedá se srovnat s Drefanem. Jeho talent hraničí s magií.“ 

„Myslíš, že ovládá magii?“ 

„Nemyslím, ale já to nepoznám.“ 

„Já to poznám. Jestli ovládá magii, tak to poznám.“ 

Stráže na svých postech před pokojem Matky Vyznavačky zasalutovaly, když jim Richard dal instrukce. Kahlan kráčela těsně vedle něho. Cara se napřímila, když se Richard před ní zastavil. Dokonce i Egan zvedl s očekáváním hlavu. Kahlan se zdálo, že Cara vypadá unaveně a zkroušeně.

„Caro,“ řekl po chvilce Richard, „jdu se podívat na toho léčitele, který ti pomohl. Slyšel jsem, že je to další bastard Darkena Rahla, jako já. Jestli chceš, můžeš jít s námi. Nebude na škodu, když budu mít s sebou... přítele.“ 

Cara byla na pokraji pláče. „Když si to přejete, Lorde Rahle.“

„Přeji. A ty také, Egane. Řekl jsem strážím, že máte volný průchod. Jdi pro Rainu a Ulice a přiveď je také.“ 

„Budou tu hned, Lorde Rahle,“ řekl Egan se vzácným úsměvem. 

„Kde jsi řekl Drefanovi, aby zůstal?“ zeptala se Kahlan. 

„Řekl jsem strážím, aby ho vzaly do pokoje pro hosty v jihovýchodním křídle.“ 

„Na druhou stranu paláce? Proč tak daleko?“ 

Richard na ni vrhl neproniknutelný pohled. „Protože jsem chtěl, aby zůstal střežen co nejdál od tvých pokojů.“

*****

Cara měla na sobě stále oblečení z červené kůže, neměla ještě čas se převléknout. Vojáci, kteří střežili jihovýchodní křídlo Paláce Vyznavaček zasalutovali úderem pěstí do hrudi a ustoupili, aby mohli Richard, Kahlan, Ulic, Egan a Raina v hnědé kůži projít. Před Carou ustoupili ještě o krok. Žádný D'hařanský voják nechtěl přitáhnout pozornost Mord-Sithy v červené kůži.

Po rychlém pochodu palácem se všichni zastavili před jednoduchými dveřmi, obklopenými kůží, svaly a ocelí. Richard bezděčně povytáhl meč a zase ho nechal sklouznout do pochvy. Zkontroloval, jestli se v ní může volně pohybovat.

„Já myslím, že se bojí víc, než ty,“ pošeptala mu Kahlan. „Je to léčitel. Řekl, že ti přišel nabídnout pomoc.“ 

„Ukázal se tu ve stejný den jako Nadine a Marlin. Nevěřím na náhody.“ 

Kahlan si všimla pohledu v jeho očích. Měl v nich smrtící příval magie ze svého meče, i když se ho nedotýkal. Každý kousek jeho těla, každé zachvění jeho napjatých svalů, každý pohyb prozrazoval chladnou, svíjející se smrt.

Bez zaklepání otevřel dveře a vstoupil do malého pokoje bez oken. Skromné zařízení sestávalo ze stolku, postele a dvou dřevěných židlí, jako u většiny pokojů pro hosty. Po straně stála obyčejná borovicová skříň. Malý cihlový krb dodával jen maličko tepla chladnému voňavému vzduchu.

Kahlan stála krok za Richardem po jeho levé ruce, aby byla dostatečně daleko od meče. Když vstoupili, zůstala těsně u něho, Ulic a Egan se postavili po stranách, jejich světlé vlasy se téměř dotýkaly stropu. Cara s Rainou se protáhly kolem nich a dávaly pozor na Richarda a Kahlan.

Drefan klečel před stolkem u protější stěny. Kolem byly rozestaveny tucty svíček. Při zvuku jejich hemžení se postavil a otočil.

Jeho modré oči se upřely na Richarda, jako kdyby s ním do místnosti nevstoupil nikdo jiný. Navzájem se odhadovali, pohrouženi do svých myšlenek.

A pak si Drefan klekl a položil čelo na podlahu. „Mistře Rahle, provázej nás. Mistře Rahle, uč nás. Mistře Rahle, ochraňuj nás. Žijeme ve světle tvé přítomnosti. Ve tvém milosrdenství nacházíme útočiště. Koříme se před tvou moudrostí. Žijeme pouze, abychom sloužili. Naše životy patří tobě.“

Kahlan si všimla, že Richardovi dva mohutní ochránci i obě Mord-Sithy téměř reflexivně poklekli také, aby spolu s ním vzdali hold pánovi D'Hary. Viděla bezpočet D'hařanů v Aydindrilu vzdávat hold. Stála Richardovi po boku, když mu Sestry světla přísahaly věrnost. Richard jí vyprávěl, že v Lidovém paláci v D'Haře, když tam vládl Darken Rahl, musel každý jít dvakrát denně do míst, kde mu všichni povinně vzdávali hold a dvě hodiny tam opakovat stejná slova oddanosti a dotýkat se přitom čelem podlahy.

Drefan se opět postavil a zaujal uvolněný, sebevědomý postoj. Byl oblečen vznešeně. Bílou nabíranou košili měl na hrudi rozhalenou, vysoké boty ohrnuté pod koleny a úzké, tmavé kalhoty zdůrazňovaly jeho mužství tak, že se Kahlan zapýřila. Přinutila se uhnout očima. Viděla nejméně čtyři kožené váčky připnuté k širokému koženému opasku. Na váčcích byly přezky vyrobené z vyřezávaných kostí. Přes rameno mu volně splýval plášť, ve kterém ho včera viděla.

Se stejnou výškou a stavbou těla jako Richard a s krásnými rysy Darkena Rahla představoval dokonalost samu. Krátce zastřižené vlasy dělaly jeho opálenou tvář ještě krásnější. Kahlan si nemohla pomoci a zírala na dokonalé spojení Richarda a Darkena Rahla, které stálo před ní z masa a kostí.

Richard ukázal na všechny ty svíčky kolem: „Co to má znamenat?“

Drefanovy modré oči zůstaly upřené na Richarda.

Modlil jsem se, Lorde Rahle. Usmiřoval jsem si dobré duchy, abych se s nimi mohl setkat.“

V jeho hlase nebyla žádná podlézavost. Bylo to prosté, sebevědomé vyjádření skutečnosti.

Richard se zhluboka nadechl a vydechl. „Caro, zůstaň tu. Raino, Ulici a Egane, počkejte, prosím, venku.“

Ještě se za nimi otočil: „Já první.“

Potvrdili to přikývnutím. Bylo to jejich heslo. Kdyby nevyšel ze dveří první Richard, pak by Drefan na místě zahynul. Bylo to opatření, které používala i Kahlan.

„Jsem Drefan, Lorde Rahle, k vašim službám. Doufám, že toho budu hoden.“ Uklonil se směrem ke Kahlan: „Matko Vyznavačko.“ 

„Co jsi myslel tím, že se setkáš s dobrými duchy?“ zeptal se Richard. 

Drefanovy ruce vklouzly do rukávů pláště.

„Celé to je dlouhý příběh, Lorde Rahle.“ 

„Nejdřív vyndej ruce z rukávů a potom mi ho pověz.“ 

Drefan vytáhl ruce. „Promiňte.“ Malíčkem si nadzvedl plášť a odhalil dlouhý ostrý nůž s tenkou čepelí, který měl zastrčený za pasem. Vytáhl ho dvěma prsty, vyhodil do vzduchu a chytil ho za hrot. „Odpusťte. Chtěl jsem ho odložit před vaším příchodem.“

Bez otočení ho hodil přes rameno. Nůž se pevně zaryl do stěny. Sehnul se, vytáhl těžší nůž z boty a hodil ho přes rameno druhou rukou. Nůž se zabodl těsně vedle prvního. Sáhl si za záda, pod plášť, a vytáhl nůž s hrozivě zahnutým ostřím. Bez mrknutí oka ho zabodl mezi ty dva.

„Ještě nějaké zbraně?“ zeptal se nevzrušeně Richard. 

Drefan roztáhl ruce: „Mé ruce a mé znalosti, Lorde Rahle.“ Držel ruce stále roztažené. „I když ani mé ruce by nebyly dost rychlé, aby se ubránily vaší magii, Lorde Rahle. Prosím, klidně mě prohledejte, abyste se ujistil, že už nejsem ozbrojen.“ Richard nabídku nepřijal. Teď ten příběh.“

„Jsem bastard Darkena Rahla.“ 

„Jako já,“ řekl Richard. 

„Ne tak docela. Jste dědic Darkena Rahla, který byl obdařen Darem. A to je značný rozdíl, Lorde Rahle.“ 

„S Darem? Darken moji matku znásilnil. Často jsem měl důvod považovat Dar za prokletí.“ 

Drefan váhavě pokývl. „To záleží na tom, jak to berete, Lorde Rahle. Ale Darken Rahl se na své potomky nedíval jako vy. Pro něho byl na jedné straně jeho dědic a na druhé plevel. Vy jste jeho dědic, já jsem ten plevel. Formality spojené s početím byly pro pána D'Hary bezvýznamné. Ženy existovaly... jednoduše proto, aby mu přinášely potěšení a nosily jeho děti. Ta, která přinesla podřadné ovoce - dítě bez Daru - byla v jeho očích neplodná. Dokonce ani vaše matka, i když přinesla jeho cenné ovoce, pro něho nebyla důležitější, než prach v jeho nejoblíbenějším sadu.“

Kahlan stiskla Richardovi ruku. „Cara mi říkala totéž. Říkala, že Darken Rahl... že odstraňoval ty, které neměly Dar.“

Richard ztuhl. „On zabíjel mé sourozence?“

„Ano, Lorde Rahle,“ ozvala se Cara. „Ne nějak metodicky, ale z rozmaru nebo když měl špatnou náladu.“ 

„Nevím nic o jeho ostatních dětech. Já jsem dokonce, až do loňského podzimu, ani nevěděl, že je můj otec. Jak se ti podařilo přežít?“ zeptal se Drefana. 

„Má matka nebyla...“ Drefan se zarazil a hledal neurážlivý způsob, jak to říct. „Nebylo s ní nakládáno tak nešťastně jako s vaší drahou matkou, Lorde Rahle. 

Má matka byla ambiciózní a chamtivá žena. Viděla našeho otce jako prostředek k získání postavení. Jak jsem slyšel vyprávět, měla hezkou tvář i postavu a byla jedna z mála, se kterou sdílel lože opakovaně. Zjevně uspěla v pěstování jeho... chuti pro její šarm. Řečeno vulgárně, byla to talentovaná děvka.

Doufala, že to bude ona, která mu porodí dědice s Darem, a tím si ještě zvýší své postavení v jeho očích.

Neuspěla,“ Drefanovy tváře se zalily ruměncem, „měla mě.“

„To mohlo být selhání v jejích očích, ale ne pro dobré duchy. V jejich očích nejsi o nic méně než já.“ 

Koutky Drefanových úst se zvedly v chabém úsměvu. „Děkuji vám, Lorde Rahle. Je od vás velmi šlechetné, že dáváte dobrým duchům za pravdu. Nedělají to všichni. Koříme se před tvou moudrostí,“ zacitoval slova holdu. Drefan měl schopnost být zdvořile uctivý bez toho, aby byl podlézavý. Zdál se být upřímně uctivý, aniž by ztratil svoji vznešenost. Na rozdíl od svého chování v hladomorně byl až úzkostlivé zdvořilý, ale stejně měl vzezření Rahlů a žádný počet poklon nemohl změnit jeho sebejisté vystupování. Stejně jako Richard v sobě měl zděděnou autoritu.

„Co se stalo dál?“ 

Drefan se zhluboka nadechl. „Vzala mě, jako novorozeně, k čarodějovi, aby zjistil, jestli mám Dar. Doufala, že dá Darkenovi dědice s Darem, a že jí to přinese bohatství, postavení a jeho nekonečný obdiv. Zmínil jsem se také o tom, že byla blázen?“

Richard neodpověděl a Drefan pokračoval: „Čaroděj jí sdělil špatnou zprávu - narodil jsem se bez Daru. Místo, aby zplodila propustku do bezstarostného života, dala život smrtelnému riziku. Darken Rahl byl znám tím, že z takových žen vytrhával vnitřnosti po kouskách.“

„Zdá se,“ řekl Richard, „že se podařilo neupoutat jeho pozornost. Jak to?“ 

„Za to může moje drahá matka. Věděla, že by mě mohla vychovat a on by si toho nikdy nemusel všimnout, nikdy by ji nepotrestal, ale věděla také, jaký by to byl život, kdyby se musela děsit každého zaklepání na dveře. 

Tak mě vzala, ještě jako nemluvně, k vzdálené skupině léčitelů a doufala, že mě vychovají v anonymitě, aby můj otec neměl příležitost se o mně dozvědět a zabít mě.“

„To pro ni muselo být těžké,“ řekla soucitně Kahlan. 

Jeho pronikavé oči se otočily k ní. „Pro svůj zármutek si předepsala silný lék, který ji na oplátku dali léčitelé - blín černý.

„Blín černý,“ řekl Richard neurčitě. „To je jed.“ 

„Ano. Působí rychle, ale má tu nepříjemnou vlastnost, že je velmi bolestivý.“ 

„Ti léčitelé jí dali jed?“ zeptal se Richard nechápavě. 

Drefanův upřený pohled, nyní uražený výtkou, se obrátil zpět k Richardovi. „Poslání léčitelů je dát lék, který je zaručený. Někdy je lékem smrt.“

„To nesedí mé představě o léčitelích,“ řekl Richard a oplatil mu jeho upřený pohled. 

„Člověku, který umírá, který nemá žádnou naději na uzdravení a hodně trpí, není možné pomoci lépe, než mu s jeho souhlasem pomoct ukončit jeho utrpení.“ 

„Tvoje matka neumírala bez naděje na uzdravení.“ 

„Kdyby ji Darken Rahl našel, její utrpení by bylo přinejmenším hluboké. Nevím, kolik toho víte o svém otci, ale byl znám svou vynalézavostí při způsobování bolesti i jejím prodlužování. Matka žila v neustálém strachu o svůj život. Téměř zešílela hrůzou. Při zahlédnutí každého stínu se málem rozplakala. Léčitelé nemohli dělat nic, aby ji uchránili před jejím osudem, před Darkenem Rahlem. Kdyby ji Darken chtěl najít, našel by ji. Kdyby zůstala u léčitelů a on ji tam našel, zabil by je všechny za to, že ji tam schovávali. Vzdala se svého života, aby mi dala šanci žít můj.“ 

Kahlan se lekla, když v krbu prasklo dřevo.

Drefan ani Richard se nepohnuli.

„To je mi líto,“ zašeptal Richard. „Můj dědeček vzal svou dceru, moji matku, do Západní země, aby ji schoval před Darkenem Rahlem. Myslím, že také věděl o nebezpečí, které jí hrozilo. Které hrozilo i mně.“ 

Drefan se zachvěl. „Pak jsme si podobní, vy i já. Uprchlíci před svým otcem. Vás by ale nezabil.“

Richard pro sebe pokývl. „Pokoušel se mě zabít.“

Drefan překvapeně zvedl obočí: „Opravdu? On měl dědice s Darem a pokusil se ho zabít?“

„Nevěděl, stejně jako já, že je můj otec.“ Richard se vrátil k původní otázce. „Tak jak to je s tím usmířením dobrých duchů, pro případ, že by ses s nimi dnes setkal?“ 

„Léčitelé, kteří mě vychovali, přede mnou nikdy netajili kdo jsem. Odjakživa jsem věděl, že jsem bastard našeho pána, Otce Rahla. Vždycky jsem věděl, že může kdykoliv přijít a zabít mě. Každou noc jsem se modlil a děkoval dobrým duchům za další den života bez mého otce.“ 

„Nebáli se ostatní, že přijde a zabije je taky za to, že tě ukrývali?“ 

„Možná. Vždycky to zlehčovali. Říkali, že se o sebe nebojí, protože vždycky mohli říct, že mě našli opuštěného na prahu, a že mé rodiče neznali.“ 

„To musel být těžký život.“ 

Drefan se k nim otočil zády a dlouho se díval do plamenů svíček, než pokračoval.

„Byl to život. Jediný, který jsem znal. Ale cítil jsem, že jsem zoufale unavený z každodenního strachu, že se objeví.“ 

„Je mrtvý,“ řekl Richard. „Už se ho nemusíš bát.“ 

„Proto jsem tady. Když jsem cítil, že se pouto uvolnilo a později se potvrdilo, že je mrtvý, rozhodl jsem se, že ukončím svůj vnitřní boj. Byl jsem střežen od první chvíle, co jsem přišel. Věděl jsem, že nemohu svobodně odejít z tohoto pokoje. Znám pověst stráží, kterými jste se obklopil. To bylo všechno součástí mého rozhodnutí sem přijít. 

Nevěděl jsem, jestli nový Lord Rahl mě bude také chtít zničit, ale rozhodl jsem se skončit se stálou hrozbou smrti, která se nade mnou vznášela. Přišel jsem nabídnout své služby pánovi D'Hary, když bude chtít, nebo, pokud to bude jeho vůle, zmaří můj život za zločin mého narození. V každém případě to skončí. Chci, aby to už konečně skončilo.“

Drefan se s vlhkýma očima obrátil k Richardovi.

„Tady mě máte, Lorde Rahle. Buď mi odpusťte nebo mě zabijte. Nevím, co je lepší, ale žádám vás, abyste to skončil - jedním nebo druhým způsobem.“ 

Hruď se mu zdvihala a klesala, jak s námahou dýchal.

Richard pozoroval svého nevlastního bratra v prodlužujícím se tichu. Kahlan se jen mohla domýšlet, co si Richard myslí o takové odevzdanosti na pozadí bolestných stínů minulosti i ve světle nové naděje.

Nakonec napřáhl ruku.

„Já jsem Richard, Drefane. Vítej v nové D'Haře, která bojuje, aby se osvobodila ze všech hrůz. Bojujeme za to, aby už nikdo nemusel žít ve strachu, jako jsi žil ty.“ 

Oba muži si potřásli rukama. Jejich velké, silné ruce byly stejně velké.

„Děkuji,“ zašeptal Drefan. „Richarde.“ 

Kapitola osmnáctá

„Slyšel jsem, že jsi zachránil Caře život,“ řekl Richard. „Chtěl bych ti poděkovat. Muselo to pro tebe být těžké, vědět, že je to jedna z mých stráží, která nakonec mohla ukončit tvůj život... kdyby události nabraly špatný směr.“  

„Jsem léčitel. To je moje práce - Richarde. Bojím se, že budu mít chvíli potíže oslovovat tě jinak než Lord Rahl. Cítím k tobě určité pouto jako k Lordu Rahlovi.“ 

Richard pokrčil rameny. „Já mám stále potíže si zvyknout, že mi lidé říkají Lorde Rahle.“ Zamyšleně si přejel prstem po spodním rtu. „Máme... víš, jestli máme... nějaké nevlastní sestry nebo bratry?“

„Jsem si jistý, že musíme mít. Někteří museli přežít. Doslechl jsem se, že přinejmenším máme mladší sestru.“ 

„Sestru?“ zasmál se Richard. „Opravdu? Sestru? Kde myslíš, že je? Víš, jak se jmenuje?“ 

„Je mi líto, Lorde... Richarde, ale všechno, co vím, je jméno - Lindie. Dostala se ke mně informace, že pokud je stále naživu, mělo by jí být něco kolem čtrnácti. Člověk, který mi řekl její jméno, říkal, že všechno, co o ní ví, je její křestní jméno, Lindie, a že se narodila v D'Haře někde jihozápadně od Lidového Paláce.“ 

„Ještě něco?“ 

„Bohužel, ne. Teď víš to, co já.“ Drefan se otočil ke Kahlan. „Jak se cítíte? Ošetřila vás ta bylinkářka, jak se jmenovala, dobře?“ 

„Ano,“ řekla Kahlan, „Nadine si počínala dobře. Trochu to ještě bolí a bolí mě hlava, ale to je asi reakce na všechny události. Moc jsem se s tím bolavým ramenem nevyspala, ale to se dalo čekat. Jinak jsem v pořádku.“ 

Popošel k ní a než si to uvědomila, vzal její paži do svých rukou. Zvedl ji, zkroutil a natáhl a pokaždé se zeptal, kde to bolí. Když byl spokojen, obešel ji a stiskl jí klíční kost prsty, palcem se opřel o krk. Bolest jí vystřelila do zad. Pokoj se s ní zatočil. Stlačil ji v podpaží a zezadu na rameni. „Tady. Jak je vám teď?“

Kahlan otáčela rukou a zjistila, že bolest z velké části ustoupila. „Mnohem lépe. Děkuji.“

„Jen na to rameno buďte opatrná. Utlumil jsem trochu bolest, ale stejně se to musí nejprve zahojit, než budete moct ruku normálně používat. Stále vás bolí hlava?“ Kahlan přikývla. „Podívám se na to.“ 

Vzal ji za ruku, dovedl ji ke stolu a usadil ji na židli. Tyčil se nad ní a zakrýval ji Richarda.

Drefan jí natáhl paže k sobě, stiskl a pohyboval kůží mezi palcem a ukazováčkem. Její ruce se v jeho zdály být maličké. Měl ruce jako Richard, velké a silné, i když méně mozolnaté. Bolelo to, tlačil velmi silně, ale nestěžovala si, protože správně usoudila, že ví, co dělá.

Jak stál přímo nad ní, musela se dívat vzhůru, protože jinak by byla nucena se dívat na jeho těsné kalhoty. Kahlan sledovala jeho ruce, které tiskly její - jeho prsty přejížděly po její kůži. Vzpomněla si na jeho ruce na Care. Živě si vybavila jeho pevné prsty, které se pohybovaly po jejím těle, pod červenou kůži a mezi její nohy.

Prudce mu vytrhla ruce.

„Děkuji, už je to mnohem lepší,“ lhala. 

Usmál se na ni a pozoroval ji pronikavým, jestřábím, modrookým Rahlovským pohledem. „Ještě nikdy jsem nevyléčil bolest hlavy tak rychle. Jste si jistá, že je to lepší?“

„Ano. Byla to jen lehká bolest. Už je pryč. Děkuji.“ 

„Rád jsem vám pomohl,“ řekl. Chvíli se na ni ještě díval s úsměvem na rtech. Nakonec se otočil k Richardovi. 

„Slyšel jsem, že si budeš brát tady Matku Vyznavačku. Jsi úplně jiný Lord Rahl, než byl náš otec. Darken Rahl by nikdy o svatbě neuvažoval. Jistě, nikdy asi nebyl sváděn ke sňatku někým tak krásným, jako je tvá snoubenka. Mohu gratulovat? Kdy bude svatba?“ 

„Brzy,“ vstoupila do hovoru Kahlan a postavila se vedle Richarda. 

„Správně,“ řekl Richard. „Brzy. Ještě nevíme přesné datum. My... musíme zařídit ještě pár věcí. 

Podívej, Drefane, mohl bys mi pomoci. Máme spoustu zraněných mužů a někteří jsou ve velmi špatném stavu. Zranil je stejný muž jako Caru. Velmi bych ocenil, kdyby ses mohl podívat jak jim pomoci.“

Drefan vytáhl své nože a odhodil je, aniž by se podíval kam. „Proto jsem tady. Pomáhat.“ Zamířil ke dveřím.

Richard ho vzal za ruku. „Půjdu raději jako první. Než změním rozkaz, zemřeš ve chvíli, kdy vyjdeš dřív, než já. A to nechceme.“

Když ji Richard vzal za ruku a otočil se ke dveřím, setkala se na okamžik pohledem s Carou. Drefan řekl, že její sluch nebyl postižen. Slyšela všechno, i když nemohla reagovat. Musela slyšet Kahlan, když ho varovala, aby už na ni nesahal. Musela vědět, co Drefan dělal, ale nebyla schopna něco udělat, aby ho zarazila. Kahlan se při té vzpomínce rozpálily tváře.

Otočila se a objala Richarda v pase a tak prošli dveřmi.

*****

Richard se rozhlédl tichou chodbou, a když nikoho neviděl, opřel ji zády o obložení a vtiskl jí polibek na rty. Byla ráda, že Drefan ulevil bolavému rameni. Už ji skoro nebolelo, když mu ovinula paže kolem krku.

Tiše zasténala. Byla unavená po dlouhém dni, ruka ji pořád ještě trochu bolela, ale nebyla to slabost nebo nepohodlí, co vyloudilo zasténání - byla to touha.

Přitiskl ji v objetí a otočil, takže se teď o stěnu opíral on. Jeho silné paže ji tak přitiskly, že ji téměř zvedl ze země a jeho polibky se staly naléhavější. Oplatila mu stejnými, ale po chvíli se musela nadechnout.

„Nevěřím, že tu někde nečíhá Nancy, nebo nějaká jiná,“ řekl Richard. 

Své ochránce nechal v chodbě za rohem. Konečně byli sami - vzácný přepych. I když vyrůstala neustále obklopena lidmi, už ji jejich věčná přítomnost unavovala. Byla to pro ni velká vzácnost být jen tak sama.

Kahlan ho jemně kousla do rtu a políbila. „Myslím, že nás Nancy nebude obtěžovat.“

„Opravdu?“ usmál se potutelně Richard. „Jak tu někdo, Matko Vyznavačko, kdo bude chránit tvou čest?“ 

Otřela se o něho rty. „Drazí duchové, doufám, že nikdo.“

Překvapil ji náhlou změnou tématu. „Co si myslíš o Drefanovi?“

To byla otázka, na kterou nebyla připravena. „Co si o něm myslíš ty?“

„Chtěl bych mít bratra, kterému bych mohl věřit. Je to léčitel. Na našeho chirurga udělalo velký dojem, jak pomohl několika mužům. Řekl, že přinejmenším jeden z nich bude žít jen díky tomu, co pro něho Drefan udělal. Nadine by nesmírně zajímalo, jaké bylinky má namíchané v kožených váčcích na opasku. Rád bych si myslel, že mám bratra, který pomáhá lidem. Nic nezní tak vznešeně.“  

„Myslíš, že ovládá magii?“ „Nenašel jsem po ní v jeho očích ani stopu. Jsem si jistý, že bych to poznal. Neumím vysvětlit, jak magii poznám, někdy vidím jiskření ve vzduchu kolem osoby nebo v jejich očích, ale nic z toho  jsem u Drefana neviděl. Myslím, že je jen nadaný léčitel. 

Jsem mu vděčný, že zachránil Caru. Alespoň řekl, že ji zachránil. Co kdyby se byla zotavila sama po tom, co Marlin zemřel a jejich spojení se přerušilo?“

Na to Kahlan nepomyslela. „Takže mu nedůvěřuješ?“

„Já nevím. Pořád nevěřím na shodu náhod.“ Vzdychl si. „Kahlan, chci abys byla upřímná a nenechala mě, abych byl zaslepen tím, že je to můj bratr a chci mu věřit. Zatím jsem se moc neosvědčil při posuzování mých bratrů. Jestli máš jakýkoliv důvod o něm pochybovat, chci ho slyšet.“ „Dobře, To je správné.“ 

Položil si hlavu na její. „Například mně můžeš říct, proč jsi mu lhala.“

Kahlan se zamračila: „Jak to myslíš?“

„O tom, že už tě nebolí hlava. Viděl jsem, že ti nepomohl. Proč jsi mu řekla, že už bolest zmizela?“ 

Kahlan vzala jeho hlavu do dlaní.

„Byla bych ráda, kdybys měl bratra, na kterého můžeš být pyšný, Richarde, ale chci, aby to bylo opravdové. Myslím, že to, co jsi řekl o shodě náhod mě přinutilo být opatrná, to je všechno.“ 

„Nic jiného, než co jsem řekl o shodě náhod?“ 

„Ne. Doufám, že přinese do tvého srdce trochu bratrské lásky. Modlím se, aby to nebylo nic jiného, než shoda náhod.“ 

„Já taky.“ 

Stiskla mu ruku. „Vím, že všechny služebné jsou z něho celé pryč. Mám podezření, že brzy bude spousta zlomených srdcí, podle těch uchvácených pohledů, které jsem viděla.

Slibuji, že ti dám vědět, když mi dá důvod k podezření, že něco není v pořádku.“

„Díky.“ 

Nesmál se tomu, co řekla o ženách, kterým se Drefan líbil. Richard nikdy neukázal ani stopu žárlivosti, neměl, k tomu důvod, ani kdyby nebyla Matka Vyznavačka. Ale pořád tu byla bolestivá historie s Michaelem, která by ji odůvodnila. Přála si, aby se o tom nebyla zmiňovala.

Pohladil ji po vlasech, zvedl jí hlavu a políbil ji. Odtáhla se.

„Proč jsi vzal Nadine odpoledne s sebou?“ 

„Koho?“ 

Opět se k ní sklonil. Zase se odtáhla. „Nadine. Pamatuješ se na ni? Žena v těsných šatech?“

„Aha, tahle Nadine?“ 

Šťouchla ho do žeber. „Tak ty sis všiml jejích šatů.“

Stáhl obočí. „Myslíš, že byly dneska nějaké jiné?“

„Ach ano, byly jiné. Tak proč jsi ji vzal s sebou?“ 

„Protože je léčitelka. Není zlá - má i dobré vlastnosti. Myslel jsem, že dokud tady bude, mohla by být něčím užitečná. Myslel jsem, že by si mohla napravit reputaci. Nechal jsem ji dohlížet, jestli muži dělají správně čaj z dubové kůry, aby byl dostatečně silný. Zdálo se, že je šťastná, že může pomáhat.“ 

Kahlan si vzpomněla na Nadine úsměv, když ji Richard požádal, aby s ním šla. Byla šťastná, to ano, ale nejen proto, že může pomáhat. Úsměv patřil Richardovi, stejně jako její šaty.

„Takže,“ řekl Richard, „ty si také myslíš, že je Drefan okouzlující, jako ostatní ženy?“ 

Myslela si, že má příliš těsné kalhoty. Přitáhla si Richarda, aby ho políbila a doufala, že si nevšiml, jak zčervenala a nevykládal si to jinak.

„Kdo?“ vydechla zasněně. 

„Drefan. Pamatuješ si na něho? Muž v těsných kalhotách?“ 

„Promiň, ale nemohu si vzpomenout,“ řekla a políbila ho na krk a opravdu na Drefana téměř zapomněla. Toužila po Richardovi a po nikom jiném. 

Neměla ve svých myšlenkách místo pro Drefana. Téměř všechny myšlenky se soustředily na čas, kdy byla s Richardem na tom zvláštním místě mezi světy, kde byli spolu, opravdu spolu, jako nikdy předtím a nikdy potom. Toužila s ním být jako tehdy. Toužila po něm teď.

Ze způsobu, jakým mu ruka sjela po jejích zádech a vášnivosti jeho polibků věděla, že po ní touží stejně jako ona. Ale věděla také, že Richard nechce ani náznakem být jako jeho otec. Nechtěl, aby si o ní někdo myslel, že není nic víc, než byly ženy Darkena Rahla - potěšení pána D'Hary. Proto se vždycky nechal tak snadno odehnat služebnými, i přes nespokojené námitky, nikdy moc neodporoval, když ho od ní vyháněly.

Také jeho tři Mord-Sithy pořád dohlížely na Kahlan, aby ji nikdy nikdo neviděl jinak, než jako opravdovou snoubenku pána D'Hary. Kdykoliv si ona nebo Richard pomysleli, že stráví noc u něho v pokoji, i kdyby si jen chtěli povídat, už tam byla Cara, Berdina nebo Raina s nějakými otázkami, které je tížily. Když se na ně Richard zamračil, připomněly mu, že jim dal instrukce chránit Matku Vyznavačku, tak ať si neprotiřečí.

Dnes Mord-Sithy plnily jeho příkazy do puntíku a když řekl, že ho Cara s Rainou mají střežit za rohem, zůstaly tam bez odmlouvání.

Při vědomí blízké svatby se Kahlan s Richardem rozhodli počkat, i když už jednou spolu byli. Zdálo se to být neskutečné - na místě mezi světy, na místě, kde nebylo žádné teplo, zima, zdroj světla, žádná země a přesto viděli a leželi na tmavém místě, které bylo dostatečně pevné, aby je udrželo. Ze všeho nejvíc si ale pamatovala, jak to vnímala. Oni sami byli zdrojem světla, tepla a pocitů v tom zvláštním místě mezi světy, kam je vzali dobří duchové.

I teď cítila to teplo, když přejížděla rukama po svalech na jeho hrudi. Tajil se jí dech, když cítila jeho rty na svých. Toužila, aby ji líbal po celém těle a ona jeho. Přála si být na druhé straně dveří.

„Richarde,“ zašeptala mu do ucha, „zůstaň, prosím, dnes v noci se mnou.“ Způsobily to jeho ruce, že ztratila všechny zábrany. 

„Kahlan, myslel jsem...“ 

„Prosím, Richarde. Chtěla bych být s tebou v mé posteli. Chtěla bych tě cítit všude.“ Bezmocně zasténal při jejích slovech a pod jejíma rukama. 

„Doufám, že neruším,“ ozval se hlas. 

Richard se s trhnutím narovnal. Kahlan se otočila. Neslyšeli Nadine, protože přišla po měkkých kobercích.

„Nadine,“ vyhrkla zadýchaně Kahlan. „Co...?“ Dala si ruce za záda a zajímalo by ji, jestli si Nadine všimla, kde je měla před chvílí. Musela vidět, kde je měl Richard. Kahlan cítila, jak se červená. 

Nadine chladný pohled sjel z Richarda ke Kahlan. „Nechtěla jsem vyrušovat. Jen jsem přišla vyměnit mast, a omluvit se.“

„Omluvit?“ zeptala se Kahlan, která se ještě pořádně nevzpamatovala. 

„Ano. Řekla jsem ti předtím něco a myslím, že jsem byla trochu... vyvedená z míry. Myslím, že jsem řekla něco, co jsem neměla. Asi bych se měla omluvit.“ 

„To je v pořádku,“ řekla Kahlan. „Vím, jak ses cítila.“ 

Nadine zvedla kabelu a obočí: „Mast?“ „Ruka je dneska dobrá. Můžeš mi ji vyměnit až zítra.“ Kahlan přemýšlela, jak vyplnit nastalé ticho. „Drefan se na ni trochu podíval dnes dopoledne... takže je to teď lepší.“

„Jistě.“ Položila zase kabelu. „Jdete už spát?“  

„Nadine,“ řekl Richard výhružným tónem, „děkuji ti za péči o Kahlan. Dobrou noc.“ 

Nadine ho obdařila chladným zamračením: „A nechtěli byste se napřed vzít? Chceš ji jen tak svalit na postel a vzít si co chceš, jako s nějakou holkou, kterou potkáš v lese? To je trochu nedůstojné pro vznešeného a mocného Lorda Rahla. A to jsi tady předstíral, že jsi něco víc, než my obyčejní lidé.“

Přejela po Richardovi pohledem a upřeně se zadívala na Kahlan. „Jak jsem řekla předtím, chce to, co se mu ukáže. Shota mi o tobě řekla. Myslím, že víš, co na muže platí. Zdá se, že bys nakonec přece jen udělala cokoliv, abys ho dostala. Jak jsem řekla předtím, nejsi o nic lepší než já.“

S kabelou v ruce se obrátila a odkráčela chodbou.

Kahlan s Richardem stáli v tíživém tichu a dívali se do prázdné chodby.

„Přímo z úst děvky,“ řekla Kahlan. 

Richard si přejel rukama po tvářích. „Možná má v něčem pravdu.

„Možná, že má,“ připustila neochotně Kahlan. 

„Tak dobrou noc. Hezky se vyspi.“ 

„Ty taky. Budu na tebe myslet, jak spíš v tom tvém malém pokojíčku.“ Sklonil se a políbil ji na krk. „Ještě nejdu spát.“ 

„Kam jdeš?“ 

„Ale, myslel jsem, že bych se měl namočit v koňském žlabu.“ 

Chytila ho za široký, kožený pás na zápěstí. „Richarde, nevím, jak dlouho to ještě vydržím. Stihneme se vzít, než se něco stane?“

„Vzbudíme slif jakmile se ujistíme, že tu je všechno v pořádku. Slibuji. Drazí duchové, slibuji.“  

„Co všechno?“ 

„Jakmile budeme vědět, že se mužům daří lépe a jen co zařídím ještě pár věcí. Chci se ujistit, že Jagang nebude moci splnit své hrozby. Pár dní a mužům bude lépe. Pár dní. Slibuji.“ 

Držela se ho za prsty a toužebně hleděla do jeho šedivých očí. „Miluji tě,“ zašeptala. „Za pár dní nebo za celou věčnost, jsem tvá. Ať už nad námi někdo vyřkne slova, která nás spojí ve svazku manželském nebo ne, jsem navždy tvá.“

„Jsme spojeni v našich srdcích. Dobří duchové znají pravdu. Chtějí, abychom byli spolu, už to dokázali a dohlédnou na nás. Neměj obavy, dočkáme se.“ 

Na odchodu se ještě otočil se znepokojeným pohledem v očích. „Jen bych si přál, aby tam mohl být Zedd. Drazí duchové, jak bych si to jen přál. A aby mohl být tady, aby mi pomohl.“

Než zašel za roh, ještě se ohlédl a Kahlan mu poslala polibek. Odebrala se sklesle do prázdného, opuštěného pokoje a vrhla se na svou velikou postel. Přemýšlela o tom, co jí řekla Nadine -  „Shota mi o tobě řekla.“ Kahlan se nešťastně rozplakala.

*****

„Tak vy tu dnes nebudete spát,“ řekla Cara, když přešel kolem ní. 

„A proč sis myslela, že budu?“ zeptal se Richard. 

Cara pokrčila rameny. „Chtěl jste, abychom počkaly za rohem.“

„Možná jsem jenom chtěl políbit Kahlan na dobrou noc, aniž byste posuzovaly mé schopnosti.“ 

Cara i Raina se usmály, poprvé za celý den.

„Už jsem vás viděla líbat Matku Vyznavačku,“ řekla Cara. „Zdál jste se mi docela nadaný. Vždycky je celá zadýchaná a chce ještě.“ 

I když mu nebylo do smíchu, stejně se zasmál, protože byl rád, že se opět usmívají. „To ještě neznamená, že jsem nadaný, to znamená, že mě miluje.“

„Mě už taky někdo líbal,“ řekla Cara, „a viděla jsem líbat vás. Věřím, že mohu zodpovědně prohlásit, že jste pro to vyloženě nadaný. Pozorovaly jsme vás zpoza rohu.“ 

Richard se snažil vypadat důstojně, ale cítil, že také červená. „Dal jsem vám příkaz zůstat tady v chodbě.“

„Je naše povinnost vás sledovat, a proto vás nesmíme ztratil z dohledu. Nemůžeme se řídit podle takových příkazů.“ 

Richard potřásl hlavou. Nemohl se na ně zlobit za porušení příkazu. Jak by mohl, když riskovaly jeho hněv, aby ho chránily? A Kahlan tím neohrozily.

„Co si myslíte o Drefanovi?“ 

„Je to váš bratr, Lorde Rahle,“ řekla Raina. „Podobnost je jasná.“ 

„Já vím, že je mi podobný. Ale chci vědět, co si o něm myslíte.“ 

„Neznáme ho, Lorde Rahle,“ řekla Raina. 

„Já ho také neznám. Podívejte, nebudu se zlobit, když mi řeknete, že se vám nelíbí. Ve skutečnosti bych opravdu rád věděl, jestli se vám zamlouvá. A co ty, Caro? Co si o něm myslíš ty?“ 

Pokrčila rameny. „Nikdy jsem se nelíbala ani s jedním z vás, ale podle toho, co jsem viděla, bych se raději líbala s vámi.“

Richard si dal ruce v bok. „Co to znamená?“

„Včera jsem byla zraněná a on mě pomohl. Ale nelíbí se mi fakt, že se pan Drefan objevil teď, když přišli Nadine a Marlin.“ 

Richard si povzdychl. „Moje myšlenky. Chci po lidech, aby mě nesoudili podle mého otce, ale přistihl jsem se, že u něho to dělám. Opravdu bych mu rád věřil. Prosím vás obě, když budete mít nějaké podezření, nebojte se přijít a říct mi to.“

„Dobrá,“ řekla Cara, „nelíbí se mi jeho ruce.“ 

„Co tím myslíš?“ 

„Má ruce jako Darken Rahl. Už jsem ho viděla, jak s nimi laská přítulné ženy. Darken Rahl dělal totéž.“ 

Richard udiveně vzhlédl. „Kdy na to měl čas? Byl se mnou skoro celý den!“

„Našel si čas, když jste mluvil s vojáky, a když jste byl s Nadine venku zkontrolovat muže. Netrvalo mu to dlouho. Ženy si ho našly samy. Nikdy jsem neviděla tolik žen mrkat na nějakého muže... Musíte připustit, že je na něho hezký pohled.“ 

Richard nevěděl, co na něm bylo tak zvlášť hezkého. „Našla se mezi nimi nějaká, které by to vadilo?“

Její odpověď byla rychlá. „Ne, Lorde Rahle.“

„No, myslím, že už jsem viděl jiné muže, kteří se takto chovali. Někteří byli mí přátelé. Měli rádi ženy a ty zase měly rády je. Pokud je žena svolná, nemám důvod se do toho vměšovat. Zajímají mě jiné věci.“ 

„Jako co?“ 

„Přál bych si, abych to věděl.“ 

„Když zjistíte, že je tu nevinně a jen s touhou pomoci, jak tvrdí, pak na něho můžete být pyšný, Lorde Rahle. Váš bratr je důležitý muž.“ 

„Ano? Jak je důležitý?“ 

„Váš bratr je nejvýše postavená osoba sekty léčitelů.“ 

„Ano? To mi neřekl.“ 

„Nepochybně se nechtěl před vámi vytahovat. Pokora před Lordem Rahlem je způsob chování všech D'hařanů i zásadou starověké sekty léčitelů.“ 

„To předpokládám. Tak on vládne léčitelům?“ 

„Ano,“ řekla Cara. „Je to Nejvyšší kněz Raug'Mossu.“ 

„Cože?“ zašeptal Richard. „Jak jsi to řekla?“ 

„Raug'Moss, Lorde Rahle.“ 

„Víš, co ta slova znamenají?“ 

Cara pokrčila rameny. „Jen, že to znamená léčitele, to je všechno. Pro vás to něco znamená, Lorde Rahle?“

„Kde je Berdina?“ 

„Předpokládám, že v posteli.“ 

Richard se rozběhl chodbou a cestou na ně pokřikoval rozkazy. „Caro, postavte na noc stráže ke Kahlaniným pokojům. Raino, jdi vzbudit Berdinu a řekni jí, aby přišla do mé kanceláře.“

„Teď, Lorde Rahle?“ zeptala se Raina. „Tak pozdě?“ 

„Ano, prosím.“ 

Richard bral schody po dvou na cestě ke svému pokoji, kde čekal deník, Kolův deník, napsaný Vysokou D'harštinou.

Ve Vysoké D'harštině znamenal Raug'Moss Boží vítr“.

Jak Shotino varování - „honí ho vítr“, tak slova proroctví v hladomorně - „musí hledat lék ve větru“, mu vířila v hlavě.

Kapitola devatenáctá

„Tentokrát,“ varovala ho Ann, „budu raději mluvit já. Rozumíš?“  

Stáhla obočí k sobě tak, že si Zedd myslel, že se spojí. Naklonila se k němu tak blízko, že cítil prchavou vůni párku z jejího dechu. Nehtem mu poklepala na obojek - další varování, tentokrát beze slov.

Zedd nevinně zamrkal. „Když tě to potěší, beze všeho. Ale mé historky mají vždy na paměti tvůj zájem a náš účel.“

„Ach, samozřejmě, a tvůj bystrý důvtip je pro mě vždy potěšením.“ 

Zedd si pomyslel, že to přehnala se svým předstíraným úsměvem, protože její sardonické ocenění by docela stačilo. Takové věci měly své vlastní zákonitosti. Ta ženská se opravdu potřebuje naučit znát míru.

Zedd přesunul svůj pohled zpět k jejich současnému problému. Přejel kritickým okem špatně osvětlené dveře hostince. Stál na opačné straně ulice, na konci úzké uličky. Nad průchodem mezi skladišti visela nenápadná cedule, která hlásala, že je to „Hostinec u šaška“.

Zedd nevěděl, jak se jmenuje velké město, do kterého za tmy dorazili, ale věděl, že by se mu byl nejraději vyhnul. Viděl už několik hospod ve městě, ale tuhle by si zrovna nevybral, kdyby měl tu možnost.

Hostinec u šaška vypadal buď jako kdyby někdo chtěl dodatečně využít volný prostor vzadu, nebo jako kdyby ho jeho majitelé chtěli ukrýt před zvědavými zraky slušných lidí a kritickými zraky vrchnosti. Podle zákazníků, které Zedd dosud viděl, se přikláněl spíš k druhé možnosti. Většina mužů vypadala na žoldáky a lupiče.

„Nelíbí se mi to,“ mumlal si pro sebe. 

„Tobě se nelíbí nic,“ odsekla Ann. „Jsi ten nejnespokojenější člověk, jakého jsem kdy poznala.“ 

Zeddovo obočí se zvedlo v upřímném překvapení: „Proč to říkáš? Jsem znám jako ten nejpříjemnější společník na cesty. Zbyly tam ještě nějaké párky?“

Ann obrátila oči. „Ne. Co se ti nelíbí tentokrát?“

Zedd pozoroval muže, který se nejprve rozhlédnul na obě strany, než vstoupil do tmavého průchodu. „Proč by sem Nathan chodil?“

Ann se ohlédla přes rameno, přes opuštěnou ulici plnou rozježděné, teď zmrzlé čvachtanice. Přidala si pramen šedivých vlasů, který se jí uvolnil, k uzlu na hlavě.

„Aby dostal teplé jídlo a trochu se vyspal.“ Zamračila se na něho. „Tedy, jestli tam vůbec je.“ 

„Ukázal jsem ti, jak vycítit vlákna magie, kterou jsem použil, abych na něho zavěsil sledovací mrak. Cítila jsi je.“ 

„To je pravda,“ připustila Ann. „Ale teď, když ho konečně máme nadosah a víme, že je uvnitř, tak se ti to najednou nelíbí.“ 

„Správně,“ řekl odměřeně. „Nelíbí se mi to.“ 

Ze zamračené tváře jí vyprchal hněv a zvážněla. „Co ti na tom tak vadí?“

„Podívej se na ten štít. Za název.“ 

Pár roztažených ženských nohou tvořilo písmeno V.

Otočila se k němu zpět a zadívala se na něho jako na blbce. „Zedde, ten muž byl zavřený v Paláci proroků téměř tisíc let!“

„Právě jsi to řekla - byl zavřený.“ Zedd si poklepal na obojek, nazývaný Rada'Han, který měl kolem krku. Nasadila mu ho, aby ho zajala a donutila vykonávat její vůli. 

„Nathan už nemá v úmyslu být znovu uvězněn v obojku. Zabralo to určitě stovky let plánování a správné souhry událostí, aby se dostal z obojku a utekl. Děsí mě, jak musel ovlivnit nebo přímo změnit běh událostí prostřednictvím proroctví, aby přiměl otočit svůj osud tak, aby mu poskytl příležitost dostat se ze svého uvěznění. 

A teď očekáváš, že uvěřím, že sem přišel jen proto, aby byl se ženou? Když ví, že ho pronásledujeme?“ Ann zírala v němém úžasu. „Zedde, říkáš, že si myslíš, že Nathan může ovlivňovat události - proroctví - jen aby se zbavil obojku?“

Zedd se podíval přes ulici a potřásl hlavou. „Jenom říkám, že se mi to nelíbí.“

„Třeba tak hrozně toužil po tom, co tam je, že to rozptýlilo jeho strach z dopadení. Jen potřeboval dámskou společnost a ignoroval nebezpečí, že ho chytíme.“ 

„Znáš Nathana přes devět století. Já ho znám jen krátce.“ Naklonil se k ní blíž a povytáhl obočí. „Ale i já bych byl chytřejší. Nathan není žádný hlupák. Je to čaroděj s pozoruhodnými schopnostmi. Děláš velikou chybu, když ho podceňuješ.“ 

Chvíli se mu dívala do očí. „Máš pravdu. Může to být past. Nathan by mě na útěku sice nezabil, ale jinak.... můžeš mít pravdu.“ Zedd si odkašlal.

„Zedde,“ řekla Ann po dlouhém, nepříjemném tichu, „ta záležitost s Nathanem je důležitá. Musíme ho chytit. V minulosti mi pomohl, když jsme v proroctvích objevily nebezpečí, ale pořád je to prorok. A ti jsou nebezpeční. Ne proto, že by chtěli záměrně škodit, ale vyplývá to z povahy proroctví.“ 

„O tom mě nemusíš přesvědčovat. Dobře znám nebezpečí proroctví.“ 

„Vždycky jsme držely proroky v Paláci proroků pod zámkem vzhledem k možnému nebezpečí katastrofy, kterou by mohli způsobit. Prorok, který chce škodit, to dokáže. Ale i prorok, který nechce škodit, je nebezpečný nejen ostatním, ale i sobě. Lidé se obvykle chtějí pomstít tomu, kdo jim řekne pravdu, jako kdyby její znalost byla tou pravou příčinou. Proroctví nejsou určena pro netrénovanou mysl, pro ty, kteří nerozumí magii a tím méně proroctví. 

Jednou jsme mu na jeho žádost přivedly dámskou návštěvu.“

Zedd se na ni zamračil. „Daly jste mu prostitutku?“ Ann pokrčila rameny. „Chápeme osamělost jeho uvěznění. Nebylo to moc žádoucí řešení, ale ano, čas od času jsme mu přivedly společnici. Máme také srdce.“

To je od vás ušlechtilé.“

Ann pohlédla stranou. „Dělaly jsme co jsme musely, když jsme ho zavřely v Paláci, ale litovaly jsme ho. Nemohl za to, že se narodil s Darem proroctví.

Vždycky jsme ho varovaly, aby ženám neříkal žádná proroctví, ale jednou to udělal. Žena s velkým křikem utekla z Paláce. Nikdy nepochopíme, jak mohla uniknout dříve, než jsme ji mohly zastavit.

Než se nám podařilo ji najít, roznesla slova proroctví. Začala občanskou válku. Tisíce lidí zemřelo. Ženy i děti umíraly.

Nathan se občas chová, jakoby mu přeskočilo. Někdy se mi zdá jako velice nebezpečná, nevyrovnaná osoba. Vždycky jsem věděla, že je takový. Pro Nathana je svět nejen to, co vidí kolem sebe, ale také to, co vidí přes filtr proroctví, která navštěvují jeho mysl.

Když jsem se ho ptala, dělal, že si nepamatuje ani proroctví, ani že by něco té mladé ženě řekl. Až mnohem později, když jsem si spojila několik proroctví, jsem přišla na to, že jedno dítě, které zemřelo, byl chlapec zmiňovaný v proroctví jako ten, který bude vládnout dál v atmosféře mučení a vraždění. Desítky tisíc lidí by bylo zemřelo, kdyby ten chlapec žil a dospěl v muže, ale Nathan uzavřel tuto nebezpečnou větev proroctví. Nemám tušení, kolik toho ví, a ani to neodhalím.

Prorok má schopnost stejně snadno způsobit i velké škody. Prorok, který by bažil po moci, má jedinečnou možnost ovládnout svět.“

Zedd stále pozoroval dveře. „Takže je máte pod zámkem.“

„Ano.“ 

Zedd odstranil nit ze svého hnědého obleku. Podíval se dolů, na její přikrčenou postavu. „Ann, já jsem První Čaroděj. Kdybych to nechápal, nepomáhal bych ti.“

„Díky,“ zašeptala. 

Zedd zvažoval jejich možnosti. Nebylo jich mnoho. „Pokud tomu rozumím, tak vlastně říkáš, že nevíš, jestli je Nathan příčetný, ale i kdyby byl, tak je nebezpečný.“

„Myslím, že se tak dá říct. Ale Nathan mně často pomohl ušetřit lidi utrpení. Před stovkami let mě varoval před Darkenem Rahlem a řekl mi o proroctví, že se narodí válečný čaroděj, že se narodí Richard. Společně jsme pracovali na tom, aby Richard nerušeně vyrostl, abys měl čas pomoci svému vnukovi dospět v muže, který všechny své schopnosti věnuje pomoci lidem.“ 

„Za to máš můj vděk,“ nabídl jí Zedd. „Ale dala jsi mi na krk obojek, a to se mi vůbec nelíbí.“ 

„Chápu. Nebylo to nic, co bych dělala ráda, ani na co bych byla pyšná. Někdy ale zoufalé potřeby vyžadují zoufalé činy. Dobří duchové nakonec posoudí mé činy. 

Čím dříve dostaneme Nathana, tím dříve ti sejmu Rada'Han z krku. Nemám z toho potěšení, že tě jím držím v zajetí a nutím tě mi pomáhat, ale vzhledem k hrozným následkům, kdybych Nathana nechytila, dělám co musím.“

Zedd ukázal palcem přes rameno. „Ani tamto se mi nelíbí.“

Ann se ani neohlédla, věděla na co ukazuje. „Co má rudý měsíc společného s Nathanem? Je to nejpodivnější věc, co jsem kdy viděla, ale co mají společného?“

„Neříkám, že to má něco společného s Nathanem. Jenom se mi to nelíbí.“ 

Těžké mraky, které je posledních pár dní provázely, je v noci zpomalovaly. Byla tma a sledovací mrak, který Zedd zavěsil na Nathana, bylo obtížné stopovat. Naštěstí byli dostatečně blízko, aby cítil magické spojení bez toho, že by viděl sledovací mrak, který sloužil hlavně k tomu, aby se pronásledovatel dostal dostatečně blízko, aby cítil magické spojení.

Zedd věděl, že jsou velmi blízko Nathana - v okruhu padesáti metrů. V takové blízkosti sledované osoby, zkreslovalo magické spojení Zeddovy smysly, jeho schopnost úsudku i důvěrně známou schopnost ovládat Dar. Tak blízko byla jeho magie jako chrt na stopě, tak soustředěná na stíhanou osobu, že vylučovala myslet na cokoliv jiného, než na stopu. Byla to nepříjemná forma slepoty a další důvod pro jeho neklid.

Mohl přerušit spojení, ale to bylo riskantní, když Nathana ještě neměli. Znovu navázat spojení bylo možné jen fyzickým kontaktem.

Sněhové přeháňky posledních dní je také zpomalily a znepříjemnily jim cestu. Během dne se mraky konečně roztrhaly, i když za sebou nechaly ostrý vítr, který je soužil. Těšili se na východ měsíce a jeho světlo, aby se mohli přiblížit k Nathanovi.

Oba pozorovali ve strnulém tichu jak měsíc vychází. Vyšel rudý.

Nejprve si mysleli, že to způsobily červánky, ale když už měli měsíc nad hlavou, věděl Zedd, že to není způsobeno nějakým nevinným atmosférickým úkazem. Navíc, díky nedávné oblačné pokrývce ani nevěděl, jak dlouho tak vypadá.

„Zedde,“ zeptala se nakonec Ann v pochmurném tichu, „víš, co to znamená?“ 

Slyšel pohyb jejího vlněného pláště. „Jsi První Čaroděj. Spolehnu se na tvé zkušeností v takových věcech.“

„Najednou bys ocenila můj úsudek?“ 

„Zedde, nehraj si se slovíčky. Vím, že jsem se s takovým znamením ještě nesetkala, ale vzpomínám si na zmínku o rudém měsíci ve starodávných textech z velké války. Kniha neříkala, co to znamená, jen že to přináší velký neklid.“ 

Zedd se přikrčil ve stínu za rohem budovy, za kterou se schovávali. Opřel se zády o prkna a pokynul Ann, aby si sedla vedle něho.

„V Hradu Čarodějů je tucet knihoven, obrovských knihoven, většinou stejně velkých jako v Paláci proroků, některé jsou i větší. Je tam také spousta knih s proroctvími.“ 

Byly tam knihy s proroctvími, která byla považována za tak nebezpečná, že byla zabezpečena mocnými štíty, které chránily soukromé pokoje Prvního Čaroděje. Dokonce ani staří čarodějové, kteří na Hradě žili, když byl Zedd mladý, ta proroctví nemohli číst. I když k nim měl přístup potom, co se stal Prvním Čarodějem, ani Zedd je nepřečetl všechna. Už ta, která přečetl mu způsobila bezesné noci.

„Drazí duchové,“ pokračoval, „tam je tolik knih, že jsem nestihl přečíst ani všechny jejich názvy. Každá knihovna měla několik správců. Každý z nich znal knihy, které měl na starost. V dávných dobách, dlouho předtím, než jsem se narodil, byli všichni správci svoláváni, když bylo potřeba najít nějakou odpověď. Každý znal obsah svých knih a mohl říct, jestli je v nich nějaká informace týkající se předložené otázky. Tak bylo relativně snadné najít ty části textu nebo proroctví, které mohly pomoci odpovědět na otázku. 

Když jsem byl velmi mladý, zůstali tam už jen dva čarodějové jako správci. Dva muži nemohli obsáhnout všechny vědomosti, které tam byly uložené. V těch knihách je uloženo obrovské množství informací, ale najít jednu určitou, je nesplnitelný úkol. Pomoc Daru je potřeba už jenom pro zúžení výběru.

Když potřebuješ získat informaci z knihoven, je to jako být uprostřed oceánu a žíznit. Informací je takové množství, že umřeš žízní, než najdeš ty správné. Když jsem byl mladý, ukázali mně ty nejdůležitější knihy o historii, magii a proroctví. Většinu svého studia jsem zasvětil těmto knihám.“

„A co rudý měsíc?“ zeptala se Ann, „Co o něm říkají knihy, které jsi četl?“  

„Vzpomínám si, že jsem o rudém měsíci četl jen jednou. Co jsem četl nebylo moc jasné a zmínka byla jen povrchní. Přál bych si, abych se tomu věnoval víc, ale neudělal jsem to. Měl jsem v knihách jiné věci, které byly tenkrát důležitější a přitahovaly mou pozornost. Věci, které byly reálné a nejen hypotetické.“ 

„Co se v té knize říkalo?“ 

„Jestli si správně vzpomínám a to nemohu zaručit, psalo se tam něco o průlomu mezi světy. Že v případě takového průlomu přijde varování v podobě tří nocí rudého měsíce.“ 

„Tři noci. Vzhledem k tomu, že bylo minulé noci zataženo, je klidně možné, že už to tři noci byly. Co kdyby bylo zataženo pořád? Varování by se k nikomu nedostalo.“ 

Zedd soustředěně přivřel oči a pokoušel se upamatovat, co četl. „Ne... ne, stálo tam, že ten, komu je varování určeno, ho uvidí všechny tři noci - všechny tři noci rudého měsíce.“

„Co přesně znamená takové varování? Jaký průlom může nastat mezi světy?“ 

„Přál bych si to vědět.“ Zedd si opřel hlavu s vlnitými bílými vlasy o dřevěnou stěnu. „Když Darken Rahl otevřel brány Ordenu a Kameny slz dopadly na tento svět z jiného světa, a Strážce podsvětí se málem dostal na tento svět, nikdy se rudý měsíc neobjevil.“ 

„Potom možná rudý měsíc neznamená průlom mezi světy. Třeba si to pamatuješ špatně.“ 

„Možná. Ale co si pamatuji živě, jsou mé tehdejší myšlenky. Pamatuji si, že jsem si představil rudý měsíc a řekl jsem si, že si musím tu představu zapamatovat. A když ho někdy uvidím ve skutečnosti, musím si vzpomenout, že to znamená vážné problémy, a že musím ihned vyhledat význam toho znamení.“ 

Ann se s účastí dotkla jeho paže, což nikdy předtím neudělala. „Zedde, už Nathana skoro máme. Dnes v noci ho dostaneme. Až se tak stane, sejmu ti Rada'Han, abys mohl spěchat do Aydindrilu a dohlédnout na tuto záležitost. Vlastně, jak dostaneme Nathana, půjdeme všichni. Nathan pochopí vážnost situace a pomůže nám. Půjdeme do Aydindrilu s tebou a pokusíme se pomoci.“

Ačkoliv se Zeddovi nelíbilo jak na něho naléhala, aby s ní šel dopadnout Nathana, chápal jak moc se obává toho, co by se mohlo stát, kdyby byl Nathan volný. Chápal, že potřebuje jeho pomoc. Občas měl potíže zvládnout své rozhořčení, ale věděl, jak zoufale se snaží, aby se proroctví nedostala na svobodu spolu s Nathanem.

Zedd věděl, jak může být nebezpečné, když jsou lidi vystaveni neupravenému proroctví. Jeho od mládí varovali před nebezpečím proroctví, dokonce i pro čaroděje.

„Zní to jako vzájemně užitečná dohoda. Já ti pomohu dostat Nathana zpět a vy dva mi pomůžete najít význam rudého měsíce.“ 

„Dohodnuto, potom... budeme spolupracovat dobrovolně. Musím říct, že to bude příjemná změna.“ 

„Tak?“ ozval se Zedd. „Proč mi tedy nesundáš obojek hned?“ 

„Sundám. Jen co dostaneme Nathana.“ „Nathan pro tebe znamená víc, než jsi ochotná připustit.“ 

Chvíli bylo ticho. „Znamená. Pracovali jsme spolu po staletí. Představuje sice problémy na dvou nohách, ale někde uvnitř všeho toho řádění má Nathan vznešené srdce.“

Ztišila hlas a odvrátila hlavu. Zeddovi se zdálo, že si otřela oči. „Znamená pro mě hodně ten nenapravitelný, báječný muž.“

Zedd vyhlédl za roh na tiché dveře hostince. „Pořád se mi to nechce líbit,“ zašeptal. „Něco je špatně. Rád bych věděl co.“

„Takže,“ zeptala se nakonec, „jak to s Nathanem uděláme?“ 

„Myslel jsem, že teď jsi chtěla mluvit ty.“ 

„Dobře, myslím, že jsi mě přesvědčil, že bychom měli být opatrní. Co myslíš, že bychom měli udělat?“ 

„Půjdu dovnitř a požádám o pokoj. Ty počkáš venku. Když ho najdu dřív, než odejde, překvapím ho a chytím ho. Když vyjde dřív, než ho najdu, nebo když se něco... nepodaří, chytíš ho ty.“ 

„Zedde, Nathan je čaroděj. Já jsem na něho slabá jako čarodějka. Kdyby měl na krku Rada'Han, snadno bych ho zvládla, ale on ho nemá.“ 

Zedd si to chvíli nechal projít hlavou. Nesmí mu dát možnost, aby jim unikl. Kromě toho mohl Ann zranit. Těžko by Nathana znovu hledali. Kdyby jednou zjistil, že jsou mu v patách, mohl by objevit sledovací mrak a mohl by se ho zbavit, i když to nebylo moc pravděpodobné.

„Máš pravdu,“ řekl nakonec. „Utkám přede dveřmi síť, takže když vyjde ze dveří, ochromí ho a ty mu zapneš ďábelský obojek kolem krku.“ 

„To je dobrý nápad. Jaký druh kouzla použiješ?“ 

„Jak jsi řekla, nesmíme selhat. Zkoumavě sejí díval do očí v mdlém světle. „Do pytle! Nemůžu uvěřit, že něco takového opravdu dělám,“ mumlal. „Podej mi na chvíli obojek.“ 

Ann chvíli hledala pod pláštěm váček u pasu. Když vyndala ruku, záře rudého měsíce dopadla na Rada'Han.

„To je ten, který nosil? zeptal se Zedd. 

„Téměř tisíc let.“ 

Zedd si odfrkl. Vzal si od ní obojek a pustil do něho chladný magický proud, aby se smísil s magií obojku. Cítil teplý šum Obnovovací magie obojku a také ledové cinknutí Odnímací magie.

Vrátil jí obojek. „Připevnil jsem kouzlo k jeho Rada'Hanu.“

„Jaké kouzlo použiješ na síť?“ zeptala se podezřívavým tónem. 

Zvažoval rozhodnost v jejích očích. „Světelné kouzlo. Když vyjde beze mě... Budeš mít dvacet úderů jeho srdce, abys mu zapnula obojek a pak se síť zapálí.“

Jestli mu nedá včas na krk obojek, aby zrušila kouzlo, bude Nathan zničen. Bez obojku nebude mít Nathan šanci uniknout takovému kouzlu. S ním sice unikne kouzlu, ale nebude moci uniknout před ní.

Dvojitá smyčka.

V té chvíli se Zedd neměl moc rád.

Ann se zhluboka nadechla. „Nespustí to někdo jiný, když vyjde ven, že ne?“

Zedd zavrtěl hlavou. „Spojím ji se sledovacím mrakem. Kouzlo ho podle toho pozná a spustí ho jen on sám.“

Varovně ztišil hlas. „Když mu ho nestihneš nasadit včas a síť se zapálí, všichni, kdo budou moc blízko, budou zraněni nebo zabiti. Když bys to náhodou nestihla, tak se musíš dostat včas pryč. Nathan možná dá přednost smrti, než by ho měl zase na krku.“

Kapitola dvacátá

Když vkročil dovnitř, přehlédl potemnělou místnost, zjistil, že jeho těžký kaštanově hnědý oděv s černými rukávy a prošívanými rameny se sem nehodí. Mdlé světlo osvětlovalo tři proužky stříbrného brokátu na manžetách a široké lemování ze zlatého brokátu kolem krku a na klopách. Červený saténový pás, sepnutý zlatou sponou, obepínal oblek v pase.

Zedd postrádal své jednoduché roucho, které na Adino naléhání již dávno odložil. Stará čarodějka mu vybrala jeho nový převlek. Pro mocného čaroděje byl prostý oděv ekvivalentem vojenské uniformy. Zedd ji podezříval, že se jí prostě líbí jeho honosné oblečení a vidí ho v něm radši.

Stýskalo se mu po Adie a cítil zármutek, když si uvědomil, jak jí musí bolet srdce, protože ho považuje za mrtvého. Skoro každý si myslel, že je mrtvý. Až budou mít čas, možná že řekne Ann, aby napsala zprávu do své cestovní knihy a dala Adie vědět, že je naživu.

Ale největší zármutek cítil pro Richarda. Richard ho potřeboval. Richard měl Dar, ale bez správných instrukcí byl stejně bezmocný, jako holátko vypadlé z hnízda. Alespoň že Richard měl Meč Pravdy, aby ho chránil. Zedd se za Richardem chystal jen co dopadnou Nathana. Nebude to už trvat dlouho a pak si za ním pospíší.

Hostinský pozoroval Zeddovo blýskavé oblečení a jeho pohled spočinul na zlaté přezce na opasku. Hrstka vychrtlých zákazníků oblečených v kožešinách, rozedrané kůži a zmuchlané vlně ho pozorovala ze židlí u pravé stěny. Dva dřevěné stoly stály prázdné na slámou pokryté podlaze a čekaly na nějaké strávníky nebo pijáky.

„Pokoje jsou za stříbrňák,“ řekl hostinský znuděně. „Jestli chcete společnost, je to další stříbrňák.“ 

„Zdá se, že mé nevhodné oblečení mě bude stát hodně peněz,“ zjišťoval Zedd. 

Statný hostinský jen zvedl koutky úst a natáhl masitou ruku dlaní vzhůru. „Cena je cena. Chcete pokoj nebo ne?“

Zedd vložil muži do dlaně jeden stříbrňák. „Třetí dveře vlevo.“ Pokynul hlavou s kudrnatými hnědými vlasy směrem k chodbě vzadu. „Máš zájem o společnost, staříku?“

„To by ses musel rozdělit s tou dámou, kterou bys zavolal. Myslel jsem, že bys mohl mít zájem o větší zisk. Mnohem větší.“ 

Chlapík zvedl zvědavě obočí a stiskl v ruce stříbrnou minci.

„To znamená?“ 

„No, slyšel jsem, že se tu zastavil můj drahý přítel. Už jsem ho dlouho neviděl. Kdyby tady dnes večer byl a ty bys mě ukázal jeho pokoj, byl bych zaplaven takovou radostí a štěstím, že ho opět vidím, že bych se bláhově rozloučil se zlaťákem. Celým zlaťákem.“ 

Muž si ho znovu pořádně prohlédl.

„Ten tvůj přítel má jméno?“ 

„No,“ ztišil Zedd hlas, „jako ostatní tvoji zákazníci má se jmény potíže - nepamatuje si je dlouho a vždycky si musí vymyslet jiné. Ale můžu říct, že je vysoký, starší a s bílými vlasy sahajícími až po široká ramena.“ 

Muž si přejel jazykem zevnitř po tvářích.

„Má... teď nějakou práci.“ 

Zedd vyňal zlatou minci, ale zase ji schoval, když se po ní hostinský natáhl. „Jak jsem řekl. Rád bych se podíval, co dělá.“

„Tak to bude další stříbrňák.“ 

Zedd se přinutil mluvit klidným hlasem: „Za co?“

„Za čas a společnost té dámy.“ 

„Nestojím o společnost vaší dámy.“ 

„Jak jsem řekl. Když ho s ní uvidíš, můžeš změnit svůj názor a rozhodnout se znovu rozdmýchat své... mládí. Vybírám peníze předem. Když mi pak řekne, že jsi se na ni jen usmál, dostaneš stříbrňák zpátky.“ 

Zedd věděl, že nemá na vybranou. Bude to jeho slovo proti jejímu a její slovo bude mít sladkou příchuť dalšího zisku a ne pravdy. Ale v této situaci nebyla cena důležitá, i když ho to štvalo. Zedd zahrabal ve vnitřní kapse a podal mu stříbrnou minci.

„Poslední pokoj vpravo,“ řekl hostinský a odvrátil se od něho. Pak se zase k němu otočil zpátky. „A ve vedlejším pokoji máme hosta, který si nepřeje být rušen.“ 

„Nebudu rušit vaše hosty.“ 

Hostinský vyslal k Zeddovi prohnaný úsměv: „Když byla tak ošklivá, nabídl jsem jí malou společnost - zadarmo - a ona mi řekla, že jestli ji někdo vyruší, stáhne mě zaživa z kůže. Je to ženská s dostatkem kuráže, když sem přišla sama, tak jsem jí to raději uvěřil. Já jí její stříbrňák nevrátím, když ji probudíš. Vezmu si ho od tebe. Rozumíš?“

Zedd nepřítomně přikývl, krátce pouvažoval o nějakém jídle, protože byl pěkně hladový, ale váhavě myšlenku zapudil.

„Nemáte tu náhodou nějaký zadní východ pro případ, že bych... potřeboval trochu nočního vzduchu?“ Zedd nechtěl, aby mu Nathan upláchl špatnými dveřmi. „Chápu, jestli to bude stát něco navíc.“ 

„Sousedíme s kovárnou,“ řekl hostinský. „Nejsou tu jiné dveře.“ 

Poslední dveře vpravo. Jenom jedna cesta dovnitř. Jedna cesta ven. Něco na tom bylo špatně. Nathan by nebyl tak hloupý. Přesto Zedd cítil, jak ve vzduchu jiskří magie spojení.

S pochybnostmi, že by se Nathan nechal tak lehce chytit v posteli, se tiše pohyboval temnou chodbou. Naslouchal, jestli neuslyší něco zvláštního, ale bylo slyšet jen dobře nacvičené, předstírané ženské výkřiky vášně z druhého pokoje na levé straně.

Konec chodby byl osvětlen jedinou svíčkou v dřevěném svícnu na stěně. Z předposledního pokoje slyšel tlumené chrápání kurážné ženy, která nechtěla být rušena. Doufal, že k tomu nedojde a ona všechno zaspí.

Zedd přiložil ucho na poslední dveře. Slyšel tichý, hrdelní ženský smích. Jestli se to zvrtne, může být zraněna. Jestli se to zvrtne pořádně, může být zabita.

Mohl by počkat, ale když je teď Nathan rozptýlený, bude to snazší. Koneckonců ten muž byl čaroděj. Zedd nevěděl jak moc by Nathanovi vadilo, kdyby byl znovu zajat. Zedd věděl, jak by se cítil on. To rozhodlo. Musí využít toho, že je jeho pozornost odvrácena  k ženě.

Zedd rozrazil dveře, napřáhl ruku a zapálil vzduch tichými záblesky horka a světla.

Nahý pár na posteli se skrčil a zakryl si oči. Nárazem vzduchu srazil Nathana z ženy a z postele. Nathan nadával a mával rukama ve vzduchu. Zedd popadl ženu za zápěstí a odhodil ji pryč. Stačila ještě hmátnout po přikrývce.

Když dojiskřily záblesky světla a než se mohla do přikrývky zahalit, Zedd uvolnil síť a ochromil ji na místě, kde stála. Téměř současně zasáhl stejnou sítí muže, který se svíjel za postelí. Tato síť byla utkaná tak, aby způsobila vážné následky, kdyby ji odrazil svou magií. Nebyl čas být zdvořilý nebo shovívavý.

Tmavý pokoj se naráz ponořil do ticha. Jediná svíčka slabě blikala na umyvadle. Zeddovi se ulevilo, že to šlo všechno tak dobře, a že nemusel tu ženu zranit.

Obešel postel, aby se podíval na muže na podlaze. Byl tam jako přišpendlený, ústa dokořán, jak chtěl vykřiknout a ruce před tělem, jakoby se chtěl bránit.

Nebyl to Nathan.

Zedd na něho nevěřícně zíral. Cítil magické spojení velmi silně. Věděl, že to byl tento muž, za kterým se honili.

Naklonil se nad ním. „Vím, že mě slyšíš, tak poslouchej pozorně. Zruším kouzlo, které tě ochromilo, ale jestli vykřikneš, nechám tě tu takhle navždy. Důkladně si rozmysli, jestli budeš volat o pomoc. Jak jsi už jistě poznal, jsem čaroděj a nikdo tě nezachrání, jestli mě rozhněváš

Zedd přejel před mužem rukama a zrušil magickou síť. Muž zacouval ke stěně, ale zůstal potichu. Byl starší, ale ne tak jak vypadal Nathan. Měl bílé vlasy, ale vlnité na rozdíl od Nathanových rovných. Ani je neměl tak dlouhé, ale zběžný popis, který hostinskému dal docela odpovídal, takže si mohl myslet, že je to muž, kterého Zedd hledal.

„Kdo jsi?“ zeptal se Zedd. 

 „Jmenuji se William. Vy musíte být Zedd.“ 

Zedd se vzpřímil: „Jak to víš?“

„Ten chlapík, kterého hledáte mi to řekl.“ Ukázal na židli. „Vadilo by vám, kdybych si oblékl kalhoty? Myslím, že už je dneska v noci nebudu potřebovat mít sundané.“ 

Zedd kývnul hlavou k židli a nechal Williama, aby se oblékl. „Ale mluv při tom, a měj na paměti, co jsem ti řekl o tom, že jsem čaroděj. Poznám, když mi někdo lže. Mysli taky na to, že mám velice zkaženou náladu.“

Zedd nemluvil tak docela pravdu, že pozná lež, ale pomyslel si, že to ten chlap stejně nepozná. Zato co se týkalo jeho nálady, mluvil čistou pravdu.

„Natrefil jsem na chlapíka, kterého honíte. Neřekl mi své jméno. Nabídl mi...“ William se ohlédl po ženě a přitom si oblékal kalhoty. „Slyší nás?“ 

„Nestarej se o ni. Starej se o mně.“ Zedd stiskl rty. „Mluv.“ 

„No, nabídl mi...“ pokukoval po ženě. Na její vrásčité tváři zůstal vylekaný výraz. „Nabídl mi... peněženku, když mu prokážu laskavost.“ 

„Jakou laskavost?“ 

„Zaujmout jeho místo. Řekl mi, abych jel jako kdyby mě pronásledoval sám Strážce, až než se dostanu aspoň takhle daleko. Řekl, že až se dostanu sem, mohu zpomalit, odpočinout si, nebo zastavit. Jak budu chtít. Řekl, že mě budete honit a nakonec mě dohoníte.“ 

„A to on chtěl?“ 

William si zapnul kalhoty, usedl na židli a natahoval si boty. „Řekl, že se mi nepodaří vás setřást, že dřív nebo později mě dohoníte, ale nechtěl, aby to bylo dřív, než se dostanu až sem. Jel jsem tak rychle, že jsem si myslel, že nemůžete být tak blízko a proto jsem si chtěl trochu užít peněz, které mi dal.“

William se postavil a sáhnul rukou za hnědou vlněnou košili. „Řekl mi, že vám mám předat zprávu.“

„Zprávu? Jakou zprávu?“ 

William chvíli lovil za košilí, pak sáhl do kapsy u kalhot a vytáhl peněženku. Vypadala naditá mincemi.

William ji otevřel. „Je tady spolu s tím, co mi dal.“

Zedd mu peněženku vyškubnul z ruky. „Podívám se.“

Byly tam většinou zlaťáky a pár stříbrných mincí. Zedd vzal do ruky jednu zlatou minci a podržel ji mezi prsty. Pocítil slabý záchvěv magie. Mince byly dříve měďáky a Nathan je změnil na zlato svojí magií.

Zedd doufal, že to Nathan neumí udělat. Proměna věcí ve zlato bylo nebezpečné kouzlo. On sám to dělal jen, když neměl jinou možnost.

Uvnitř peněženky byl také složený papír. Vytáhl ho, obracel ho v prstech a pozorně si ho prohlížel ve slabém světle. Pátral po nějaké kouzelné pasti, která k němu mohla být připojena.

William ukázal na papír: „To mně dal. Říkal, abych vám to dal, až mě dohoníte.“

„A dál? Řekl ti ještě něco jiného, než abys mi předal zprávu?“ 

„No, když jsme se loučili, zastavil se a pohlédl na mě. Řekl: 'Řekni Zeddovi, že to není tak, jak si myslí.'„ 

Zedd chvíli přemýšlel a pak se zeptal: „Kudy jel?“

„Já nevím. Seděl jsem na koni a on stál vedle. Řekl mi, abych jel a plácl mého koně po zadku, takže jsem odjel.“ 

Zedd vrátil Williamovi peněženku. Neustále varovně sledoval muže a rozložil papír. Sehnul se ke svíčce a přelétl zprávu očima.

Promiň, Ann, ale mám důležitou práci. Jedna naše sestra se chystá udělat něco moc hloupého. Musím ji zastavit, když to stihnu. V případě, že zemřu, chci abys věděla, že tě miluji, ale myslím, že to stejně víš. Dokud jsem byl tvůj vězeň, nikdy jsem ti to nemohl říct. Zedde, jestli vyjde rudý měsíc, jak čekám, jsme všichni ve smrtelném nebezpečí. Jestli vyjde rudý měsíc tři noci za sebou znamená to, že Jagang vyvolal proroctví se svázaným rozvětvením. Musíš jít k pokladu Jocopů. Když budeš místo toho hloupě ztrácet čas a honit se za mnou, všichni zemřeme a císař bude mít svou kořist. Proroctví se svázaným rozvětvením dostane svou oběť do dvojité smyčky, ze které není úniku. Zedde, je mi to líto, ale jméno oběti je Richard. Ať se duchové smilují nad jeho duší. Kdybych znal význam, proroctví, řekl bych ti to, ale neznám ho - duchové mi k němu odmítli přístup. Ann, jdi se Zeddem. Bude potřebovat tvou pomoc. Ať při vás stojí duchové.

Jak Zedd zamrkal, aby viděl jasněji přes slzy, všiml si skvrny. Obrátil papír a zjistil, že skvrna byl zbytek vosku. Zpráva byla zapečetěna, ale v chabém světle si toho předtím nevšiml.

Vzhlédl a uviděl Wilhamovu hůl. Uskočil, ale stejně pocítil omračující bolest. Svalil se na podlahu a narazil si rameno.

William si na něho sedl a držel mu nůž u krku. „Kde je poklad Jocopů, starochu! Mluv, nebo ti proříznu hrdlo!“

Zedd se pokoušel na něho podívat, ale pokoj se s ním točil a nakláněl. Nevolnost mu stahovala krk. Pořádně se zpotil.

William na něho upíral divoké oči. „Mluv!“ Bodnul ho do paže. „Mluv! Kde je poklad?“

Nějaká ruka sáhla dolů a popadla Wilhama za vlasy. Byla to žena středního věku v černém plášti. Zedd neměl tušení, kdo to je ani co tu dělá. S překvapivou silou odhodila Williama zpět. Narazil do zdi vedle otevřených dveří a svezl se na podlahu.

Zašklebila se na Zedda. „Udělal jsi velkou chybu, starej, že jsi nechal Nathana utéct. Domnívala jsem se, že když budu sledovat tu starou čarodějnici, přivede mě to k Nathanovi. Tak jsem vás dva sledovala, až jsem cítila tvé magické spojení. No a co jsem našla na jeho konci? Tady toho hlupáka místo Nathana. Takže ti teď můžu pěkně znepříjemnit život. Chci proroka.“

Otočila se a natáhla ruku k nahé ženě. V pokoji zarachotil hrom a smrtící blesk sjel ženě k hlavě a rozřízl ji i přikrývku přesně v půli. Krev vystříkla na zeď. Vnitřnosti vyhřezly na podlahu a ona na ně padla tělem s rukama i nohama pořád ve stejné pozici.

Žena, která se nad ním tyčila se k němu otočila zpět. V očích měla zuřivý vztek.

„Jestli chceš taky ochutnat Odnímací magii, jednu končetinu po druhé, tak mi k tomu dej důvod. Teď mně ukaž tu zprávu.“ 

Zedd natáhl ruku směrem k ní a otevřel dlaň. Natáhla se. I přes závrať, kterou cítil soustředil svou mysl. Než mohla papír sebrat, zapálil ho. Shořel jasným žlutým plamenem.

Se zuřivým výkřikem se otočila k Wilhamovi. „Co tam bylo napsáno, bídný červe!“

William, který byl až do této chvíle ochromený panickou hrůzou se vzpamatoval, vrhl se dveřmi do chodby a prchal.

Její husté vlasy se jí otřely o tvář, jak se rychle otočila zpět k Zeddovi. „Vrátím se a odpověď z tebe vymlátím. Vyklopíš mi všechno co víš, než tě zabiju.“

V okamžiku, kdy vyrazila ze dveří, pocítil Zedd jak mu neznámá magie pronikla jeho narychlo udělaným štítem. Bolest mu explodovala v hlavě.

Pokoušel se přijít k sobě, bojoval s oslepující bolestí.

Nebyl ochromen, ale nebyl schopen přijít na to, jak se postavit. Rukama i nohama mával ve vzduchu a vypadal jako želva na zádech.

Pronikavá bolest mu nedovolovala dělat o moc víc, než se udržet při vědomí. Přitiskl si ruce k hlavě, měl pocit, že se mu rozskočí, když ji nebude držet. Slyšel sám sebe jak lapá po dechu.

Náhlé zadunění nárazu otřáslo vzduchem a krátce ho zvedlo z podlahy.

Oslepující blesk osvětlil pokoj, střecha se zřítila, zvuk praskajícího dřeva a padajících trámů téměř zanikl v ohlušujícím burácení hromu. Bolest zmizela. Světelná magická síť vzplála.

Když kouřící zbytky dopadaly kolem něho, zvedal se prach a Zedd se stočil do klubíčka a chránil si hlavu před prkny a kusy sutě. Připadal si jako v plechové rouře při krupobití.

Když se konečně rozhostilo ticho, odkryl si hlavu a rozhlédl se. K jeho překvapení budova stále ještě stála - jakž takž. Střecha z velké části chyběla a tak mohl vítr odvát prach do tmavé noci. Stěny byly děravé jako hadr prožraný od molů. Opodál ležely krvavé pozůstatky ženy.

Zedd prozkoumal i sebe a zjistil, že se nachází v překvapivě dobrém stavu, na to, co prožil. Krev mu tekla po straně hlavy z rány od hole, ruka ho bolela v místě, kde mu ji probodl, ale jinak se zdál nezraněn. Usoudil, že to ještě dopadlo docela dobře.

Do pokoje doléhalo sténání, nějaká žena hystericky křičela. Zedd slyšel nějaké muže, kteří se prodírali ohořelými troskami a hledali zraněné nebo mrtvé.

Dveře, které visely jen na jednom pantu najednou vletěly dovnitř, jak je někdo vykopl.

Zedd vydechl úlevou, když spatřil známou postavu vpadnout dovnitř s tvářemi červenými starostí.

„Zedde! Zedde, žiješ?“ 

„Sakra, ženská, copak nevypadám dost živý?“  

Ann si klekla vedle něho. „Myslím si, že vypadáš hrozně. Hlava ti krvácí.“

Zedd zaskučel bolestí, když mu pomáhala se posadit. „Ani nevíš jak jsem rád, že jsi živá. Bál jsem se, že budeš moc blízko světelného kouzla, když síť vzplála.“

Rozhrnula mu zakrvácené vlasy a prohlédla zranění. „Zedde, to nebyl Nathan. Téměř jsem dala obojek nějakému muži, který vyběhl ven. Pak ze dveří vystřelila sestra Roslyn. Vrhla se na něho a ječela na něj něco o zprávě.

Roslyn je Sestra temnoty. Neviděla mě. Nohy už nemám jako dřív, ale běžela jsem jako dvanáctiletá, když jsem viděla, že chce použít Odnímací magii, aby zrušila kouzlo.“

„Myslím, že jí to nešlo,“ zamumlal Zedd. „Myslím, že ještě nikdy nenarazila na kouzlo vyvolané Prvním Čarodějem. Ale ani jsem ho nemusel dělat tak silné. Odnímací magie jen zvětší sílu světelného kouzla. Stálo to životy nevinné lidi.“ 

„Aspoň, že to stálo život tu zlou ženštinu.“  

„Ann, uzdrav mě a pak musíme pomoci těmto lidem.“ 

„Zedde, kdo byl ten muž? Proč spustil kouzlo? Kde je Nathan?“ 

Zedd natáhl ruku a rozevřel pěst. Pustil teplo magie do popela na dlani. Práškově černý zbytek se začal spojovat dohromady a černý popel zesvětlal do šeda. Pak se ohořelé zbytky přeměnily na papír a nakonec i barva byla světle hnědá.

„Nikdy jsem neviděla nikoho, kdo umí něco takového udělat,“ zašeptala užasle Ann. 

„Buď ráda, že to neuměla sestra Roslyn, protože bychom byli v daleko větší bryndě, než jsme teď. Být První Čaroděj má své výhody.“ 

Ann vzala zmačkaný papír z natažené dlaně. V očích se jí zaleskly slzy, když četla zprávu od Nathana. Než dočetla, tekly jí i po kulatých tvářích.

„Drahý Stvořiteli,“ vydechla nakonec. 

V Zeddových očích byly také slzy, když šeptem přisvědčil.

„Zedde, co je poklad Jocopů?“ Zamrkal. „Já jsem doufal, že to víš ty. Proč by nám Nathan řekl, abychom šli chránit něco a neřekl co?“ 

Lidé venku křičeli bolestí a volali o pomoc. Někde spadla buď stěna nebo další kus střechy. Muži vykřikovali jména a hrabali se v troskách.

„Nathan zapomíná, že je jiný, než ostatní lidi. Jako ty si vzpomínáš na věci před pár desítkami let, on si také vybavuje co bylo, až na to, že to nejsou desítky let, ale desítky století.“ 

„Kéž by nám toho řekl víc.“ 

„Musíme to najít. Najdeme to. Mám pár nápadů.“ 

Zahrozila na něho prstem. „A ty jdeš se mnou! Pořád jsme ještě nedostali Nathana. Obojek zůstane na svém místě. Jdeš se mnou, rozumíš? A nechci slyšet žádné výmluvy!“

Zedd zvedl ruce a odepnul si obojek, který měl kolem krku.

Ann vyvalila oči a otevřela pusu dokořán.

Zedd jí hodil Rada'Han do klína. „Musíme najít poklad Jocopů, o kterém se Nathan zmiňuje. Nedělá si znáš legraci, je smrtelně vážný. Věřím všemu, co je v té zprávě. Jsme v pěkné kaši. Jdu s tebou, ale tentokrát musíme být opatrnější. Tentokrát musíme po sobě zahlazovat stopy magií.“

„Zedde,“ zašeptala konečně, „jak jsi si sundal ten obojek? Je to nemožné.“ 

Zedd se na ni zamračil a snažil se ovládnout lítost, kterou cítil při myšlence na proroctví, které chytilo do pasti Richarda. „Jak jsem řekl, být Prvním Čarodějem má své výhody.“

Její tvář znachověla. „Jenom jsi... Jak dlouho už jsi si mohl sundat Rada'Han?“

Zedd pokrčil kostnatými rameny. „Trvalo mi to pár dní, než jsem na to přišel. Od té doby. Po prvních dvou, třech dnech.“

„A přesto jsi šel se mnou? Proč?“  

„Myslím, že mám rád ženy, které dělají věci ze zoufalství. Ukazuje to charakter.“ Zatnul roztřesené ruce v pěst. „Věříš všemu, co Nathan říká ve zprávě?“  

„Strašně bych si přála, abych mohla říct ne. Je mi líto, Zedde.“ Ann polkla. „Píše: „Ať se duchové smilují nad jeho duší.“ A myslí Richardovu. Nathan neřekl 'dobří duchové', řekl jen 'duchové'.“ 

Zedd si přejel hubenými prsty po tváři. „Ne všichni duchové jsou dobří. Jsou také zlí duchové. Co víš o proroctví s rozvětvením? O proroctví, které své oběti dostane do dvojité smyčky?“

„Na rozdíl od tvého obojku, není před ním úniku. Někdo musí přivodit pohromu uvedenou v proroctví, aby ho vyvolal. Ať to bylo cokoliv, už se to stalo. Jakmile je proroctví vyvoláno, samotná pohroma určuje další postup, což znamená, že oběť má na výběr jednu ze dvou větví proroctví. Oběť si může vybrat jen jakým způsobem raději... Určitě to chceš vědět? Jako První Čaroděj to přece musíš znát.“ 

„Doufal jsem, že mi řekneš, že se mýlím,“ zašeptal Zedd. „Přál bych si, aby nám Nathan proroctví napsal.“ 

„Buď rád, že to neudělal.“ 

Kapitola dvacátá první

Clarissa se pevně chytila za okenní rám v kamenné věži opatství ve snaze ovládnout třas. Druhou ruku si položila na prudce bijící srdce. I přes štiplavý kouř, který ji pálil v očích a nutil mrkat, stála jako přikovaná a pozorovala vřavu ve městě a na náměstí pod věží.

Vřava byla ohlušující. Nájezdníci vydávali bojový pokřik a vrhali se vpřed, mávali meči, sekerami a cepy. Ocel řinčela. Vzduchem svištěly šípy. Koně v panice řičeli. Ohnivé koule přilétaly zvenku a bouraly zdi. Strašliví útočníci troubili na rohy a plížili se jako zvířata a valili se přes městské zdi. Jejich neuvěřitelné hordy zaplavovaly ulice špinavou záplavou. Plameny syčely a praskaly.

Muži ve městě bez zahanbení kvíleli a prosili o smilování, ruce vztažené v úpěnlivé prosbě. Clarissa viděla zkrvavená těla mužů, kteří byli svázáni po sedmi a taženi za koněm. Nad vším hlukem bylo slyšet pronikavé výkřiky žen, když jejich děti, manželé, bratři a otcové byli vražděni před jejich očima.

Horký vzduch přivál zápach hořícího města, smůly a dřeva, oleje a hadrů, kůže a masa, ale vším prolínal dusivý pach krve.

Všechno se to stalo tak, jak řekl. Clarissa se mu vysmála. Nevěřila, že se bude moct ještě někdy v životě smát. Při myšlence, jak to může být krátká doba, se jí málem podlomila kolena.

Ne. Nebude na to myslet. Tady je v bezpečí. Nenapadnou opatství. Slyšela dav, který hledal úkryt ve velké místnosti pod věží. Slyšela pláč i výkřiky hrůzy. Toto bylo posvátné místo, zasvěcené uctívání Stvořitele a dobrých duchů. Bylo by to rouhání i pro tato zvířata, kdyby prolévala krev v takovém svatostánku.

Přesto jí řekl, že se to stane.

Dole na ulicích byl zlomen odpor armády. Nikdy předtím nedovolili obránci Renwoldu vstoupit nájezdníkům za městské zdi. Říkalo se, že město je bezpečné, jakoby ho chránil sám Stvořitel. Nájezdníci se pokoušeli ho dobýt už dříve, ale vždycky ustoupili poražení a skleslí. Žádné hordy z divočiny nepřekonaly městské zdi. Renwold zůstal neporažen.

Dnes, tak jak to předpověděl, Renwold padl.

Za jejich smělost, že se odmítli mírumilovně a bez boje vzdát, nebyla lidem Renwoldu prokazována žádná milost.

Někteří se chtěli vzdát. Říkali, že rudý měsíc předešlých tří nocí je špatné znamení. Ale takových hlasů bylo jen pár. Město bylo vždycky považováno za nedobytné.

Dobří duchové i sám Stvořitel se dnes odvrátili od lidí z Renwoldu. Nedokázali si představit, jaký zločin spáchali, ale muselo to být něco strašného, když jim to zajistilo nemilost dobrých duchů.

Z výhodného místa na vrcholu opatství viděla, jak jsou lidé z Renwoldu sháněni do skupin na ulicích, tržišti i ve dvorech. Znala mnoho lidí, kteří byli donuceni meči shromáždit se na náměstí pod věží. Nájezdníci, oblečení ve zvláštní zbroji z tepaného kovu, kožených pásů a vrstvách kůží a kožešin, vypadali přesně tak, jak si představovala divochy z pustin.

Útočníci začali muže rozdělovat. Odtahovali stranou řemeslníky - kováře, tesaře, výrobce šípů, pekaře, pivovarníky, řezníky, mlynáře - každé řemeslo, které se jim mohlo hodit. Tito muži byli svázáni řetězy k sobě a odvedeni jako otroci. Starci, mladíci a ti, kteří měli neužitečná povolání jako sluhové, svobodní sedláci, hostinští, úředníci a obchodníci byli na místě zabiti. Mečem nebo kopím, nožem nebo cepem. Nebyl v tom žádný systém.

Clarissa zírala na nájezdníka, který roztříštil palicí lebku muži, který ležel na zemi a nezdál se ještě mrtvý. Připomnělo jí to rybáře, kterého viděla na břehu zabíjet rybu klackem - bum, bum, bum. Muž který to udělal o tom zjevně ani nepřemýšlel, stejně jako rybář. Němý Gus, ubohý blázen, který vyřizoval vzkazy mezi kupci, obchodníky a hostinskými a dostával za to stravu, nocleh a ředěné pivo, naposledy vydechl, když mu tvrdá lebka praskla pod mohutným úderem.

Clarissa si dala třesoucí se ruku před ústa, protože cítila, jak se jí zvedá žaludek. Polkla a zhluboka se nadechla.

Říkala si pro sebe, že se nic neděje. Že se jí to jenom zdá. Neustále si tu lež opakovala. To se ve skutečnosti neděje. To se ve skutečnosti neděje. To se ve skutečnosti neděje.

Ale dělo se to. Drahý Stvořiteli, dělo se to.

Clarissa pozorovala, jak byly ženy odtrženy od mužů. Stařeny byly hromadně zabíjeny. Ženy, které za něco stály, byly postrkovány do skupinek. Útočníci je dál třídili podle věku a určitě i vzhledu.

Smějící se útočníci ženy drželi, zatímco druzí postupovali metodicky od ženy k ženě, přidrželi jim spodní ret a probodli ho tenkou dýkou. Pak jim otvorem protáhli kruh, který uzavřeli pomocí svých zubů.

Tohle také předpověděl: ženy budou označeny a odvedeny do otroctví. Tomu se také vysmála. A proč ne? Zdál se jí zrovna tak zabedněný, jako němý Gus, když jí odhaloval své bláznivé pošetilé nápady a nesmysly.

Clarissa se přikrčila, aby lépe viděla. Zdálo se, že různé skupinky žen mají různě barevné kruhy. Jedna skupina starších žen všech možných postav měla ret protažený měděným kruhem. Další skupina mladších žen křičela a bránila se, když jim nasazovali stříbrné kruhy. Přestaly se bránit a dobrovolně se vzdaly, když ty nejbojovnější byly probodnuty mečem.

Nejmenší skupina nejmladších a nejhezčích žen měla největší hrůzu, protože byla obklopena bandou hřmotných útočníků. Tyto ženy dostaly zlaté kruhy. Krev jim stékala po bradě a kapala na sváteční šaty.

Clarissa znala většinu těchto mladých žen. Bylo těžké nepoznat lidi, kteří ji pravidelně ponižovali. Protože jí bylo téměř třicet let a nebyla ještě vdaná, byla Clarissa terčem posměchu mnoha žen, ale tyto nejmladší byly nejkrutější. Posměšně se na ni dívaly, když šla kolem nich a mluvily o ní mezi sebou jako o staré panně nebo o babizně, ale dostatečně nahlas, aby to slyšela.

Clarissa nikdy neplánovala, že by ve svém věku neměla manžela. Vždycky chtěla rodinu. Ani si nebyla jistá, proč život tak rychle utekl, aniž by jí dal příležitost najít si manžela.

Nebyla ošklivá, ale věděla, že je přinejlepším obyčejná. Postavu měla obstojnou, nebyla kost a kůže. Neměla zkřivenou, svraštělou nebo směšnou tvář. Kdykoliv se podívala na svůj odraz v okně, když šla v noci kolem, nezdálo se jí, že se na ní dívá ošklivá žena. Věděla, že nemá tvář, která by inspirovala k psaní oslavných básní, ale nebyla odpudivá.

Ale když je o hodně víc žen, než mužů, potom jen 'nebýt ošklivá' nestačilo. To hezké a mladší ženy nechápaly. Jim se dvořily spousty mužů. Starší ženy to chápaly a byly laskavější. Ale stejně byla v jejich očích nešťastnice a bály se být přehnaně přátelské, aby náhodou nechytily neviditelnou a neznámou nákazu, která způsobila, že se neprovdala.

Teď už ji žádný muž nechtěl, byla příliš stará. Báli se, že je příliš stará, aby jim mohla dát syny. Čas ji chytil do pasti, osamocenou starou pannu. Práce jí vyplňovala čas, ale nikdy ji nenaplnila štěstím tak, jak si myslela, že by to udělala rodina.

Tak, jak bolela ostrá slova mladých žen, často si přála, aby samy okusily ponížení, nikdy by jim nepřála to, na co se dívala.

Nájezdníci se smáli jak trhali živůtky hezkých šatů a prohlíželi si dívky jako dobytek.

„Drahý Stvořiteli,“ zanaříkala modlitbu, „prosím, ať se to neděje proto, že jsem jim přála, aby samy pocítily hanbu a ponížení. Tohle jsem jim nikdy nepřála. Drahý Stvořiteli, prosím o odpuštění, že jsem jim kdy přála něco špatného. Tohle jsem nechtěla, přísahám na svou duši.“  

Clarissa se nadechla a trochu se vyklonila z malého okna, aby lépe viděla, když si všimla skupiny útočníků, kteří se rozeběhli s kládou proti dveřím. Zmizeli jí z dohledu pod balustrádou.

Cítila jak se budova otřásla tupým úderem. Lidé ve velké místnosti začali křičet. Další úder. A další, doprovázený praskáním dřeva. Dole vypuklo peklo jako v podsvětí.

Oni napadli svatostánek Stvořitelova opatství.

Přesně, jak to řekl prorok.

Clarissa si sevřela oběma rukama šaty na prsou, když slyšela, jak dole začala jatka. Neovladatelně se roztřásla. Brzy se dostanou nahoru a najdou ji.

Co se jí stane? Bude také označena kruhem a odvedena do otroctví? Bude mít odvahu se bránit a raději zemře, než by se vzdala?

Ne, věděla, že odpověď zní ne. Chtěla žít. Nechtěla být zmasakrována jako lidé na náměstí, nebo jako ubohý němý Gus. Bála se smrti víc než života.

Vyjekla, když se dveře s rachotem rozletěly. Opat vpadl do pokojíčku. „Clarisso!“ Nebyl ani mladý ani v kondici, tak funěl po namáhavém běhu do schodů. Jeho statné tvary nemohlo zakrýt ani volné hnědé roucho.

Kulatou tvář měl popelavou jako tři dni stará mrtvola.

„Clarisso! Knihy,“ přerývavě dýchal, „musíme utéct. Vzít knihy s sebou. Vzít je a schovat!“ 

Mlčky na něho hleděla. V pokojích bylo tolik knih, že by to trvalo celé dny, než by je sbalili a několik vozů, aby je odvezly. Nebylo kde se schovat. Nebylo kam utéct. Nebylo kudy utéct přes davy nájezdníků. Byl to absurdní požadavek zrozený z šílené hrůzy.

„Opate, nemáme kudy utéct.“ 

Vrhnul se k ní a vzal ji za ruce. Navlhčil si rty. Oči mu těkaly kolem. „Nevšimnou si nás. Budeme dělat, jako že si jdeme za svou prací. Nebudou se nás na nic ptát.“

Nevěděla, jak na takovou bláhovost odpovědět, ale byla toho ušetřena. Tři muži, v krví potřísněných kožených oděvech vešli dovnitř. Byli tak velcí a pokojík tak malý, že jim stačily tři kroky a byli u opata.

Dva měli mastné, kudrnaté vlasy. Třetí měl hlavu oholenou, ale měl stejně husté vousy jako druzi dva. Všichni měli v levé nosní dírce zlatý kroužek.

Ten holohlavý popadl opata za kštici bílých vlasů a zvrátil mu hlavu dozadu. Opat zaječel.

„Řemeslo? Jsi řemeslník?“ 

Opat s hlavou zakloněnou tak, že viděl jen strop, rozpřáhl ruce v němé prosbě.

„Jsem opat. Muž víry.“ Olízl si rty a ještě vykřikl: „Knihy! Starám se o knihy.“ 

„A kde jsou ty knihy?“ 

„Archívy jsou v suterénu.“ S hlavou zakloněnou se pokoušel naslepo ukázat. „Clarissa to ví. Clanssa vám to ukáže. Pracuje s nimi. Může vám je ukázat. Stará se o ně.“  

„Takže žádné řemeslo?“ 

„Modlitby! Jsem muž víry! Modlím se ke Stvořiteli a dobrým duchům za vás. Uvidíte. Jsem muž víry. Nevyžaduji žádné dary. Budu se za vás modlit. Žádné dary.“ 

„Nepotřebujeme muže víry,“ řekl a odstrčil opata stranou. 

Clarissa stála s očima rozšířenýma hrůzou a dívala se na krvavou skvrnu, která se rozlévala na jeho hnědém rouchu. Znala opata téměř celý život. Vzal ji k sobě před lety a zachránil ji tak před hladověním tím, že jí dal práci písařky. Smiloval se nad ní, protože neměla manžela ani žádné zkušenosti a znalosti kromě toho, že uměla číst. Málo lidí kromě ní umělo číst a to jí poskytlo obživu.

To, že musela snášet opatovy masité ruce a uslintané rty, bylo břímě, které musela nést, když si chtěla udržet prací a tím i obživu. Nebylo to tak od začátku. Po tom, co se zapracovala a cítila se zajištěná, začala chápat, že musí tolerovat věcí, které se jí nelíbí.

Zezačátku, když ho prosila, aby přestal a on pokračoval, pohrozila mu. Řekl, že jí vyžene, pokud vznese takové skandální obvinění proti váženému opatovi.

Jak by mohla jako samotná žena na venkově přežít, zeptal se jí. Jaké opravdu hrozné věci by se jí mohly stát?

Usoudila, že na tom nebyla tak hrozně. Jiní hladověli a pýcha jim žaludky nenaplnila. Některé ženy trpěly víc v rukou svých manželů. Opat ji nikdy neuhodil.

Nikdy mu nepřála nic zlého. Jen si přála, aby ji nechal být. Nikdy mu nepřála nic zlého. Vzal ji k sobě, dal jí práci a jídlo. Ostatní pro ni měli jen pošklebky.

Zabiják s nožem k ní přistoupil a tím ji vrátil do reality ze šoku nad zavražděným opatem. Zastrčil nůž za opasek.

Uchopil ji za bradu mozolnatými, krví potřísněnými prsty a otáčel jí hlavou ze strany na stranu. Prohlédl si ji od hlavy až k patě. Obemknul ji v pase. Cítila, jak jí tváře hoří ponížením nad takovým chováním

Otočil se k druhému: „Dej jí kruh.“

V první chvíli nerozuměla. Kolena se jí roztřásla, když jeden z hromotluků vykročil a pak si uvědomila, co to znamená. Bála se vykřiknout. Věděla, co by jí udělali, kdyby odporovala. Nechtěla skončit s proříznutým hrdlem jako opat nebo s rozbitou lebkou jako ubohý Gus. Drahý Stvořiteli, nechtěla zemřít.

„Jaký, kapitáne Mallacku?“ 

Oholený muž sejí zadíval do očí: „Stříbrný.“

Stříbrný. Ne měděný. Stříbrný.

Šílený smích jí proběhl myslí, když muž uchopil její spodní ret mezi prsty. Tito muži, kteří byli zkušenými znalci v posuzování ceny masa ji právě ohodnotili výše, než její vlastní lidé. I když byla otrokem, měla svou cenu.

Zadržela dech, aby nevykřikla, když cítila, jak jí dýka projela masem. Musela zamrkat, aby prohlédla slzy bolesti.

Ne zlatý, říkala si v duchu. Samozřejmě, že ne zlatý, ale taky ne měděný. Ocenili ji na stříbrný kruh. Část její mysli byla znechucena její marnou slávou. Ale co jí zbylo jiného?

Muž, ze kterého byl cítit pot, krev a saze jí protáhl kruh spodním rtem. Zasténala bolestí. Naklonil se k ní a sevřel kruh křivými žlutými zuby.

Ani se nepokusila otřít si krev, která jí kapala po bradě a kapitán Mallack jí opět pohlédl do očí. „Teď jsi majetkem Císařského Řádu.“

Kapitola dvacátá druhá

Clarissa myslela, že omdlí. Jak může být člověk něčí majetek? S hanbou zjistila, že byla tak trochu majetkem opata. Byl k ní jakž takž laskavý, ale na oplátku se na ni díval jako na své vlastnictví.

Věděla, že tyto lidské bestie nebudou laskavé. Věděla, co s ní udělají, a že to bude určitě mnohem horší, než opatova opilecká a neschopná láska. Ocelové pohledy jejich očí jí prozradily, že to jsou muži, kteří jsou zvyklí si vzít, co chtějí.

Aspoň je to stříbro. Nevěděla, proč jí na tom tolik záleží, ale bylo to tak.

„Máte tady knihy,“ řekl kapitán Mallack. „Jsou mezi nimi i knihy proroctví?“ 

Opat by mlčel jako hrob, ale ona nechtěla zemřít, protože by bránila knihy. Kromě toho, tito muži by to tu stejně všechno prohledali a našli by je. Knihy nebyly schované. Město bylo považováno za nedobytné a bezpečné proti nepříteli.

„Ano.“ 

„Císař chce přinést všechny knihy. Ukážeš nám, kde jsou.“ 

Clarissa polkla. „Samozřejmě.“

„Jak to jde, chlapi?“ ozval se přátelský hlas. „Je všechno v pořádku? Zdá se, že máte všechno pod kontrolou.“ 

Všichni tři muži se otočili. Statný starší muž zaplňoval dveře. Rovné, bílé vlasy mu spadaly na široká ramena. Měl vysoké boty, hnědé kalhoty a nabíranou bílou košili pod rozepnutou tmavozelenou vestou. Lem jeho těžkého tmavohnědého pláště sahal až na zem. Meč měl zasunutý v elegantní pochvě u pasu.

Byl to prorok.

„Kdo jsi?“ zavrčel kapitán Mallack. 

Prorok si nedbale přehodil plášť přes rameno.

„Muž, který potřebuje otroka.“ Ramenem odstrčil muže z cesty a rázoval si to ke Clarisse. Stisknul jí čelist velkou rukou a otočil jí hlavu ze strany na stranu. „Tahle bude stačit. Kolik za ní chcete?“ 

Holohlavý kapitán Mallack ho chytil za košili. „Otroci patří Řádu. Všichni jsou majetkem císaře.“

Prorok se zamračil na jeho ruku, která ho držela za košili. Odstrčil ji. „Dávej pozor na košili, příteli, máš špinavé ruce.“

„Za chvíli budou od krve! Kdo jsi? Jaké máš řemeslo?“ Jeden z mužů vrazil prorokovi nůž pod žebra. „Odpověz kapitánovi Mallackovi nebo zemřeš. Jaké je tvé řemeslo?“ 

Prorok mávl nad otázkou rukou.

„Žádné, o které byste se zajímali. A teď, kolik za ni chceš? Mohu dobře zaplatit. A vy, chlapi, si můžete něco přivydělat. Nikdy lidi neošidím o jejich zisk.“  

„Máme všechno, co si narabujeme. Můžeme tu všechno sebrat.“ Kapitán se otočil k muži, který jí nasadil kruh: „Zabij ho.“ 

Prorok varovně mávl rukou, aby je zastavil. „Nechci vás poranit, chlapci.“ Naklonil se trochu blíž k jejich obličejům. „Nechcete si to rozmyslet?“

Kapitán Mallack už otvíral ústa, ale pak se zarazil. Nevydal ani hlásku. Clarissa slyšela potlačené, vlhké zarachocení vnitřností všech tří mužů. Oči se jim rozšířily.

„Co se děje?“ zeptal se prorok. „Je všechno v pořádku? Tak co říkáte na moji nabídku, chlapi? Kolik za ni chcete?“ 

Muži zkřivili tváře. Clarissa ucítila nepříjemný zápach.

„No,“ začal kapitán Mallack staženým hlasem, „já myslím...“ Zašklebil se. „My, ach, musíme jít.“ 

Prorok se uklonil. „Ale, díky, chlapci. K čertu s vámi, tedy. Pozdravujte mého přítele, císaře Jaganga!“

„Ale co s ním?“ zeptal se jeden z mužů kapitána, když odcházeli. 

„Někdo sem za chvíli dorazí a zabije ho,“ odvětil kapitán a všichni tři se s pokrčenýma nohama odšourali ze dveří. 

Prorok se k ní otočil, úsměv mu vyprchal ze rtů, když ji pozoroval ostřížím zrakem.

„No a ty jsi uvažovala o mé nabídce?“ 

Clarissa se třásla. Nevěděla, jestli se bojí víc nájezdníků, nebo proroka. Oni by jí ublížili. Nevěděla, co udělá prorok. Mohl by jí říct, jak zemře. Řekl jí, že celé město zahyne a to se právě dělo. Bála se, že když on něco předpoví, má zároveň moc to uskutečnit. Proroci ovládali magii.

„Kdo jste?“ zašeptala. 

Dramaticky se uklonil. „Nathan Rahl. Už jsem ti řekl, že jsem prorok. Promiň, že jsem se nepředstavil, ale nemáme moc času.“

Jeho pronikavé modré oči ji děsily, ale přinutila se zeptat: „Proč chcete otroka?“

 „K jinému účelu než oni.“ 

„Nechci - „ 

Popadl ji za ruku a dotáhl ji k oknu. „Podívej se ven. Podívej!“

Poprvé přestala ovládat své slzy, které jí vytryskly a mezi zoufalými vzlyky prosila: „Drahý Stvořiteli...“

„Ten ti nepomůže. Nikdo už nemůže těm lidem pomoct. Já ti mohu pomoci, ale musíš souhlasit s tím, že pomůžeš na oplátku mně. Nebudu kvůli tobě riskovat svůj život a životy desítek tisíc ostatních, když mi k ničemu nebudeš. Najdu si někoho jiného, kdo půjde raději se mnou, než by byl otrokem těchto zvířat.“ 

Přinutila se mu podívat do očí. „Bude to nebezpečné?“

„Ano.“ 

„Mohu přitom zemřít?“ 

„Možná. Možná budeš žít. Když zemřeš, bude to pro vznešenou věc - zemřeš při pokusu odvrátit utrpení mnohem větší než toto.“ 

„Nemůžete jim pomoci? Nemůžete to zastavit?“ 

„Ne. Co se stalo, stalo se. Můžeme se jen pokoušet ovlivňovat budoucnost, nemůžeme měnit minulost. 

Máte tu náznak nebezpečí v budoucnosti. Dřív tu žil prorok, který napsal některá svá proroctví. Nebyl to důležitý prorok, ale nechal je tady a vy jste je bláhově považovali za projevy boží vůle.

Ale to nejsou. Jsou to jen slova, která říkají co je možné. Stejně, jako když ti řeknu, že je ve tvých silách vybrat si svůj osud. Můžeš tu zůstat a být děvkou celé armádě, nebo riskovat svůj život a udělat něco užitečného.“

Třásla se v jeho pevném sevření. „Já... já se bojím.“

Jeho azurové oči změkly. „Clarisso, pomůže ti, když ti řeknu, že i já jsem vystrašený?“

„Vy? Zdáte se být tak sebejistý.“ 

„Jistý jsem si jedině tím, co mohu zkusit udělat, abych pomohl. Teď musíme jít do archívů, než začnou po knihách pátrat oni.“ 

Clarissa se otočila, ráda, že se už nemusí dívat do jeho očí. „Dolů, tudy. Ukážu vám cestu.“

Vedla ho dolů točitým schodištěm. Nebylo často používané, protože bylo tak úzké a těžko přístupné. Prorok, který navrhoval opatství byl drobný muž a schodiště bylo postaveno tak, aby mu vyhovovalo. I pro ni bylo úzké a nedovedla si představit, jak mohl projít, ale zřejmě prošel.

V tmavém odpočívadle pod schody si zapálil malý plamínek na dlani. Zastavila se úžasem a divila se, že mu nespálil kůži na ruce. Nutil ji ke spěchu. Nízké dřevěné dveře je zavedly do krátké chodby. Schody uprostřed vedly do archívů. Dveře na konci chodby vedli do hlavní místnosti opatství. Za nimi byli vražděni nevinní lidé.

Otočila se ke schodům a brala je po dvou. Nathan ji zachytil, když uklouzla, aby nespadla. Trochu zavtipkoval, že to není to nebezpečí, před kterým ji varoval.

V tmavé místnosti dole natáhl ruku a lampy, které visely na dřevěných sloupcích, vzplály. Svraštil obočí a pozorně si prohlížel police, které lemovaly stěny pokoje. Dva pevné, obyčejné stoly poskytovaly místo pro čtení a psaní.

Zatímco kráčel k policím vlevo, zoufale se snažila vymyslet nějaké místo, kde by se mohla ukrýt před muži Řádu. Musí tu nějaké být. Útočníci určitě dřív nebo později odejdou a ona pak může vylézt a být v bezpečí.

Bála se proroka. Očekával od ní něco. Nevěděla, co to bude, ale určitě nebude mít odvahu to udělat. Chtěla být sama.

Prorok procházel kolem polic, občas se zastavil, položil prst na hřbet a vytáhl svazek. Knihy, které vyndal neotevíral, ale dával je na hromadu doprostřed pokoje a šel k dalším. Všechny knihy, které vyndal, obsahovaly proroctví. Nevybíral všechny s proroctvími, to v žádném případě, ale ty, které vytáhl, proroctví obsahovaly.

„Proč já?“ zeptala se jak ho sledovala. „Proč jste chtěl mě?“ 

Zastavil se prstem na svazku vázaném v kůži. Podíval se na ni pohledem jestřába, který loví myš a vytáhl knihu. Přidal ji na hromadu k desítce jiných, položil ji a vzal jinou, která tam už ležela.

Zalistoval v ní, až našel, co hledal. Podal jí knihu. „Tady. Přečti to.“

Vzala si od něho těžkou knihu a četla, kde jí ukázal: Půjde-li svobodně ta, označená kruhem, bude se moci dotknout toho, dávno svěřeného větrům samotným.

Dávno svěřeného větrům samotným. Jen myšlenka na takovou nepochopitelnou věc ji nutila k útěku.

„Označená kruhem,“ řekla. „To myslí mě?“  

„Jestli si zvolíš, že půjdeš dobrovolně.“  

„Co když si zvolím, že zůstanu a někde se tu ukryji? Tak co potom?“ 

Zvedl obočí. „Pak najdu někoho jiného, kdo chce utéct. Nabídl jsem tu možnost tobě ze svých důvodů a protože umíš číst. Jsem si jistý, že jsou tu jiní, kteří umí číst. Když budu muset, najdu si někoho jiného.“

„Co je to, čeho se ta označená kruhem může dotknout?“ 

Vzal jí knihu z roztřesených rukou a zaklapl ji. „Nepokoušej se porozumět, co slova znamenají. Vím, že vy lidé se o to pokoušíte, ale já jsem prorok a mohu zodpovědně prohlásit, že takové počínání je marné. Nezáleží na tom, co si myslíš, čeho se bojíš, stejně se mýlíš.“

Její rozhodnutí s ním odejít zase zesláblo. I přes jeho laskavost, že ji zachránil nahoře na věži, ji prorok děsil. Člověk, který zná takové věci jako on, ji děsil.

Dali jí stříbrný kruh. Ne měděný. Možná to znamená, že s ní budou jednat lépe. Alespoň bude žít. Budou ji živit a ona bude žít. Nebude se muset bát nějaké strašlivé neznámé smrti.

Lekla se, když ji oslovil.

„Clarisso,“ opakoval. „Jdi pro nějaké vojáky. Řekni jim, že je máš dovést do archívů tady dole.“  

„Proč? Proč chcete, abych je přivedla?“  

„Dělej, co ti říkám. Řekni jim, že kapitán Mallack řekl, že je máš dovést dolů ke knihám. Když budeš mít nějaké problémy, řekni jim, že také řekl: 'Ať hned pohnou svejma zadkama dolů ke knihám, nebo je navštíví snový cestovatel a budou litovat!'„  

„Ale když vyjdu nahoru...“  

Slova se jí vytratila ze rtů pod jeho pohledem.

„Když budeš mít problémy, řekni jim to, co jsem ti právě řekl a budeš v pořádku. Dovedeš je sem dolů.“ Otevřela pusu, že se ještě zeptá proč chce, aby přišli sem dolů, ale jeho pohled ji donutil si to rozmyslet. Vyběhla po schodech, ráda, že se proroka zbavila, i když si uvědomovala, že bude muset čelit surovcům.  

Před dveřmi do velké místnosti se zastavila. Mohla by utéct. Vzpomněla si, že opat navrhoval totéž a jak sejí ten nápad zdál bláhový. Nebylo kam utéct. Měla stříbrný kruh. Možná to bude k něčemu dobré. Pro ty muže měla aspoň nějakou cenu.

Otevřela dveře, udělala jeden krok, než ji to, co viděla přimrazilo k zemi a vyrazilo dech. Dvoukřídlé dveře na ulicí byly rozvalené. Podlaha byla poseta mrtvolami lidí, kteří v opatství našli útočiště.

Velká místnost byla přeplněna nájezdníky. Mezi krvavými těly znásilňovali ženy. Clarissa stála s pusou dokořán.

Muži stáli ve skupinkách a čekali, až na ně přijde řada. Největší skupiny se tvořily kolem žen se zlatým kruhem. Věci, které s nimi dělali, zvedly Clarisse žaludek. Zakryla si ústa a polkla.

Stála jako solný sloup a nebyla schopná odtrhnout oči od nahé Mandy Perlinové, dívky, která ji často trápila. Manda se provdala za bohatého muže středního věku, který půjčoval peníze a investoval do nákladů. Její muž, Rupert Perlin, ležel nedaleko s proříznutým hrdlem a s hlavou téměř oddělenou od těla.

Manda ječela hrůzou, když ji ti surovci položili na zem. Muži řvali smíchy při každém jejím výkřiku, ale stejně je nebylo v okolním hluku slyšet. Clarisse se zaplavily oči slzami. To nebyli muži. To byla divoká zvířata.

Nějaký muž ji popadl za vlasy. Další jí podrazil nohy. Smáli se, když se její výkřik připojil k ostatním. Než přistála na zádech, měla už zvednuté šaty.

„Ne!“ vykřikla. 

Smáli sejí stejně jako ti druzí, kteří se smáli Mandě.

„Ne - poslali mě!“ 

„Dobře,“ řekl muž. „Už mě nebaví čekat, až na mě dojde řada.“ 

Uhodil ji, když se pokoušela bránit se jeho dotěrným rukám. Bolest ji ochromila a hučelo jí v uších.

Měla stříbrný kruh. To něco znamenalo. Měla stříbrný kruh. Vedle sebe slyšela nějakou ženu jak vyjekla, když ji muži srazili na záda. Její stříbrný kruh jí také moc nepomohl.

„Mallack!“ křičela Clarissa. „Kapitán Mallack mě poslal!“ 

Muž ji vzal za vlasy a vtiskl jí špinavý, pichlavý polibek na rty. Rána od stříbrného kruhu zabolela a cítila, že jí znovu teče krev po bradě.

„Mé díky kapitánovi Mallackovi,“ zahlaholil. Kousl ji do ucha až vykřikla a zatím ji druhý muž strhl spodničku. Zoufale se snažila upamatovat na slova, která jí prorok řekl.  

„Zpráva!“ vykřikla. „Kapitán Mallack mě poslal se zprávou! Řekl, že vás mám zavést dolů ke knihám. Řekl mi, abych vám vyřídila, abyste hned zvedli své líné zadky a šli dolů nebo přijde snový cestovatel a budete litovat.“ 

Muži začali sprostě klít, ale zvedli ji za vlasy na nohy. Třesoucíma rukama si upravila šaty. Půl tuctu mužů kolem se rozesmálo. Jeden jí strčil ruku mezi nohy.

„No tak tu nestůj, ty couro, jako kdyby se ti to líbilo. Jdeme. Veď nás.“ 

Nohy měla jako z hlíny a musela se přidržovat zábradlí celou cestu po schodech dolů. Obrazy toho, co viděla se jí míhaly hlavou, jak vedla půl tuctu mužů dolů do archívů.

Prorok je uvítal ve dveřích, jako kdyby byl už na odchodu.

„Tady jste. Právě včas,“ řekl prorok naštvaným hlasem. Pokynul rukou do pokoje: „Všechno je připraveno. Začněte je balit, než se něco stane a císař z nás nadělá třísky.“ 

Muži se zmateně zamračili. Rozhlédli se po pokoji. Uprostřed, kde Clarissa viděla proroka skládat knihy, které vybral z polic, byla jen hrstka bílého popela. Prázdná místa po knihách, které vyndal byla zahlazena, takže to vypadalo, že nic nechybí.

„Cítím kouř,“ řekl jeden z mužů. 

Prorok ho udeřil do čela. „Ty idiote! Polovina města hoří a ty konečně cítíš kouř? Tak dělejte, dejte se do toho! Já musím podat hlášení o knihách, které jsem našel.“

Jeden z nich popadl Clarissu za ruku jak si ji prorok odváděl pryč. „Nech ji tady. Budeme potřebovat nějakou zábavu.“

Prorok ho probodl pohledem. „Je to písařka, ty blázne! Zná všechny knihy. Máme pro ni důležitější práci, než obveselovat líné spratky. Je tu dost ženských, až to doděláte. Nebo chcete, abych to ohlásil kapitánovi Mallackovi?“

I když byli na rozpacích, kdo Nathan je, rozhodli se dát do práce. Nathan za sebou zavřel dveře. Postrčil Clarissu dopředu.

Na schodech, když s ním byla sama, zastavila se a opřela se o zábradlí. Cítila, že omdlí.

Stiskl ji tváře. „Clarisso, poslouchej. Dýchej pomalu a zhluboka. Mysli na to. Zhluboka dýchej nebo omdlíš.“

Po tvářích jí tekly slzy. Zvedla ruku a ukázala směrem k velké místnosti, kam ji poslal pro muže. „Já... viděla jsem...“

„Já vím, co jsi viděla,“ řekl měkce.  

Dala mu facku. „Proč jste mě tam poslal? Vy jste je nepotřeboval!“

„Myslela sis, že se můžeš schovat. Nemůžeš. Prohledají ve městě každý kout. Když skončí, celé město vypálí. Z Renwoldu nezbude nic.“ 

„Ale já... já nemohu... bojím se jít s vámi. Nechci umřít.“ 

„Chtěl jsem, abys viděla jaké to bude, když se rozhodneš zůstat. Clarisso jsi hezká mladá žena.“ Pokývl bradou k velké místnosti. „Věř mi, ty tu nechceš být a zažít to, co ty ženy budou prožívat následující tři dni a potom jako otrokyně Císařského řádu. Prosím, věř mi, to ty nechceš.“  

„Jak mohou dělat takové věci? Jak jen mohou?“  

„To je nepsaná realita války. Neexistují žádná pravidla, kromě těch, která stanoví agresor, nebo těch, která určí vítěz. Můžeš proti nim bojovat nebo se podřídit.“ 

„Nemůžete... nemůžete něco udělat, abyste jim pomohl?“  

„Ne,“ zašeptal, „mohu pomoci jen tobě, ale nehodlám mařit drahocenný čas, když o to nebudeš stát. Ti mrtví zde, zemřeli rychle. I když to bylo strašné, byla to rychlá smrt. 

Ohromné množství lidí, mnohokrát víc, než žilo v tomto městě, zemřou strašlivou a pomalou smrtí. Nemohu pomoci těmto lidem, ale mohu se pokusit zachránit ty ostatní. K čemu by mi byla svoboda a já bych mohl dál žít, kdybych to nezkusil?

Je čas, aby ses rozhodla, jestli pomůžeš, jestli tvůj život za něco stojí, jestli stojí za to, že do něho Stvořitel vložil tvou duši.“

V mysli se jí chaoticky míhaly obrazy toho, co viděla ve velké místnosti, co se dělo na ulicích a v celém městě. Bylo jí jako kdyby už byla mrtvá. Jestli chce mít nějakou šanci pomoct ostatním a znovu žít, musí to přijmout. Byla to jediná šance, kterou dostane. Věděla, že je to tak.

Otřela si slzy z očí a krev z brady. „Ano. Pomohu vám. Přísahám na svou duši, že udělám, co mi řeknete, když to bude znamenat možnost zachránit životy a šanci na svobodu.“

„I když tě požádám udělat něco, čeho se budeš bát? I když si budeš myslet, že při tom zemřeš?“ 

„Ano.“ 

Jeho milý úsměv jí zvedl náladu. Překvapivě ji k sobě přitáhl a objal. Naposledy ji takhle někdo objal a konejšil, když byla dítě. Rozplakala se.

Nathan jí položil prst na rty a ona měla hřejivý pocit sounáležitosti. Hrůza zmizela. Její vzpomínky nato, co viděla jí dodaly rozhodnost, aby se pokusila zastavit muže, kteří to všechno prováděli, aby jim zabránila působit utrpení dalším. Její mysl se naplnila nadějí, že udělá něco důležitého, co pomůže osvobodit ostatní lidi.

Clarissa cítila svůj ret, když Nathan odtáhl ruku. Už nebolel. Rána kolem kruhu se zahojila.

„Děkuji vám - proroku.“ 

„Nathane.“ Pohladil ji po vlasech. „Musíme jít. Čím déle tu zůstaneme, tím máme menší šanci, že se dostaneme pryč.“ 

Clarissa přikývla. „Jsem připravená.“

„Ještě ne.“ Položil jí své velké ruce na tváře. „Musíme projít městem a tím vším, než se dostaneme pryč. Už jsi toho viděla dost. Už nechci, abys toho slyšela nebo viděla víc. Alespoň toho tě mohu ušetřit.“ 

„Ale jak vůbec můžeme uniknout Řádu?“ 

„Tuhle starost přenechej mně. Teď tě trochu očaruji. Budeš slepá, takže neuvidíš, co se děje tvému městu a budeš hluchá, takže nebudeš svědkem dalšího utrpení a smrti, které převzali vládu nad tímto městem.“ 

Podezřívala ho, že se spíš bojí, že zpanikaří a že je chytí. Nevěděla, jestli se nebojí oprávněně. „Když říkáš, Nathane. Udělám, co řekneš.“

Stál v mdlém světle dva schody pod ní, takže měl její tvář blíž a hřejivě se na ni usmál. Na to, jak byl starý, byl překvapivě hezký;

„Vybral jsem si správnou ženu. Děláš dobře. Budu se modlit k dobrým duchům, aby ti zajistili svobodu na oplátku za tvou pomoc.“ 

*****

Držela se ho za ruku a to bylo její jediné spojení s okolním světem. Neviděla zabíjení. Neslyšela výkřiky. Necítila kouř. Ale věděla, že se to všechno musí kolem ní odehrávat.

Ve svém tichém světě se při chůzi modlila, aby dobří duchové opatrovali duše těch, kteří dnes zemřeli a za ty kteří ještě žili se modlila, aby jim dobří duchové dali sílu.

Vedl ji kolem trosek, kolem ohňů. Držel ji pevně za ruku, aby nezakopla o sutiny. Zdálo se, že jdou celé hodiny ruinami zničeného města.

Občas se zastavili a ona ztratila spojení s jeho rukou, tak stála klidně a osamoceně ve svém tichém světě. Ani neviděla, ani neslyšela, takže nevěděla přesně, proč se zastavili, ale předpokládala, že jim Nathan zajišťuje průchod. Někdy se zastávky protahovaly a srdce se jí rozbušilo při myšlence na neviditelné nebezpečí, se kterým se musí Nathan potýkat. Někdy zastávka končila tím, že ji vzal v pase a nutil ji do běhu.

Cítila se s ním bezpečně a příjemně.

Klouby už ji bolely od chůze a chodidla pálila. Nakonec jí položil ruce na ramena, otočil ji a donutil usednout. Pod sebou cítila chladnou trávu.

Náhle se jí vrátil zrak spolu se sluchem a čichem.

Před ní se rozprostírala zelená, kopcovitá krajina. Rozhlédla se a všude kolem viděla jen kopce. Nikde žádní lidé. Ani Renwold nebyl nikde v dohledu. Pomalu v ní začal klíčit pocit sladké úlevy. Proto, že unikla nejen zabíjení, ale i jejímu starému životu.

Prožitá hrůza se do její duše vryla tak hluboko, že se cítila jakoby přetavená ve výhni strachu a vyšla z ní jako zářící nový ingot, dostatečně pevný pro to, co ji čekalo.

Ať už se bude muset vypořádat s čímkoliv, nebude to horší než to, čemu by musela čelit, kdyby zůstala. Kdyby byla zůstala, odvrátila by se od pomoci druhým i od sebe.

Nevěděla, co po ní bude chtít, ale každý den svobody, který jí ještě zbývá, by neměla, nebýt proroka. „Děkuji ti, Nathane, že sis vybral mě.“

Zamyšleně hleděl do dálky a zdálo se, že ji neslyšel.

Kapitola dvacátá třetí

Sestra Verna se otočila, když zaslechla rozruch a spatřila zvěda, jak seskočil se hřbetu zchváceného koně ještě než zastavil. Byla už skoro tma. Zvěd lapal po dechu a současně podával hlášení generálovi. Generálův napjatý postoj se při jeho slovech viditelně uvolnil. Pokynul vesele svým důstojníkům, aby si hlášení také poslechli.

Neslyšela hlášení, ale věděla jaké je. Nemusela být prorokem, aby věděla, co zvěd viděl. Blázni. Říkala mu to.

Rozzářený generál Reibish k ní přistoupil, husté obočí vyklenuté v dobré náladě. Když vstoupil do kruhu světla, jeho šedozelené oči po ní pátraly.

„Prelátko! Tady jste. Dobré zprávy!“ 

Verna, jejíž mysl se zabývala důležitějšími věcmi, si přitáhla šál kolem ramen.

„Neříkejte mi to, generále. Mé sestry, ani já, nechceme strávit celou noc uklidňováním nervózních vojáků a čarováním, abychom vám mohly říct, kam se zpanikaření vojáci utekli schovat, když čekali konec světa.“ 

Poškrábal se v zrzavých vousech. „No, dobrá, oceňuji vaši pomoc, Prelátko, ale už nebudete muset nic dělat. Měla jste pravdu jako obvykle.“

Zavrčela něco jako vždyť-jsem-vám-to-říkala. Zvěd pozoroval východ měsíce z vrcholu kopce, odkud ho viděl jako první, daleko dřív, než ostatní v údolí.

„Můj zvěd říká, že dnes měsíc nevyšel rudý. Já vím, že jste mi to říkala, že to bude trvat jen tři noci, ale nemohu si pomoci, cítím úlevu, že se věci zase vrátily k normálu, Prelátko.“ 

Zpátky k normálu. To těžko.

„Jsem ráda, generále, že se všichni pro změnu zase vyspíme. Doufám, že se vaši muži poučili, a že když jim příště řeknu, že se nás nechystá spolknout podsvětí, že mi budou víc věřit.“ 

Ostýchavě se usmál. „Ano, Prelátko. Věřím vám, jistě, ale někteří muži jsou pověrčivější, než je zdrávo pro jejich srdce. Magie je děsí.“

Trochu se k němu naklonila a ztišila hlas: „To by měla.“

Odkašlal si. „Ano, Prelátko. No, myslím, že bychom se měli pořádně vyspat.“

„Vaši poslové se ještě nevrátili, že?“ 

„Ne.“ Přejel si prstem po bílé jizvě, která se táhla od spánku až k bradě. „Nemyslím, že by už dorazili do Aydindrilu.“ 

Verna vzdychla. Přála si, aby slyšela nějaké zprávy dřív. Mohla by se pak snadněji rozhodnout. „Asi ne.“

„Co myslíte, Prelátko? Co radíte? Sever?“ 

Zadívala se jinam, pozorovala, jak jiskry z ohně spirálovitě stoupají vzhůru do tmy a cítila jeho teplo na tváři. Musela udělat důležitější rozhodnutí.

„Já nevím. Richardova přesná slova zněla: 'Zamiřte na sever. Je tam stotisícová D'hařanská armáda, která míří na jih a hledají Kahlan. S nimi budete lépe chráněni a oni s vámi. Řekni generálovi Reibishovi, že Kahlan je se mnou a v bezpečí'.“  

„Bylo by jednodušší, kdyby se byl vyjádřil jasněji.“ 

„Neřekl, že máme jít dál na sever, zpátky do Aydindrilu, ale tak nějak to vyznělo. Jsem si jistá, že si to myslel. Ale v takových věcech se plně spoléhám na vaše zkušenosti.“ 

Pokrčil rameny. „Já jsem voják. Myslím jako voják.“

Richard odešel do Tanimury zachránit Kahlan a podařilo se mu zničit Palác proroků i s jeho proroctvími dříve, než ho obsadí císař Jagang. Richard jim řekl, že se musí hned vrátit do Aydindrilu, a že nemá čas něco vysvětlovat, ale jen on a Kahlan mají potřebnou magickou moc, která jim umožní okamžitý návrat. Řekl, že je nemůže vzít všechny s sebou. Řekl jí, ať jde na sever, kde se setká s generálem Reibishem a jeho armádou.

Generál Reibish váhal vrátit se na sever. Odůvodňoval to tím, že když už má tak velkou armádu tak daleko na jihu, bude strategicky výhodné zastavit invazi Novéno světa dřív, než se dostane do více zalidněných oblastí.

„Generále, nemám žádné výhrady k vaším motivům, ale bojím se, že podceňujete nebezpečí. Podle informací, které jsem sehnala, je přesila Císařského Řádu tak velká, že by převálcovala vaši armádu a ani by se nezastavila. Nepochybuji o schopnostech vašich mužů, ale už jen početní přesila císařské armády vás polkne jako malinu. 

Chápu vaše cíle, ale ani tolik mužů, kolik máte, vám nebude stačit a ti by nám pak chyběli, až budeme shromažďovat vojenské síly, které by mohly mít proti Řádu naději na úspěch.“

Generál se sebejistě usmál. „To, co říkáte, dává smysl. Naslouchal jsem rozumným argumentům celou svoji vojenskou kariéru. Vše se má tak, že válka není rozumná záležitost. Někdy musíte prostě využít výhodu, kterou vám nabídli dobří duchové a vrhnout se do bitvy.“

„Zní to jako nejlepší cesta k zániku.“ 

„No, už to dělám dlouho a pořád žiji. Jenom proto, že si zvolíte setkání s nepřítelem neznamená ještě, že musíte vystrkovat bradu, aby vás do ní mohli praštit.“ 

Verna na něho úkosem pohlédla. „Co máte na mysli?“

„Zdá se mi, že jsme tu všichni. Poslové se mohou pohybovat mnohem rychleji, než armáda. Myslím, že bychom se měli přesunout na bezpečnější místo, které se dá lépe bránit a čekat.“ 

„Kam se chcete přesunout?“ 

„Kdybychom se vydali na východ, na jižní hornatou část D'Hary, byli bychom v lepší pozici. Znám to tam. Když bude chtít císařská armáda přijít do Nového světa přes D'Haru, snadnou cestou údolím řeky Kern, tak budeme na místě a zastavíme ji. Pro rovnocenný boj tam jsou pro nás daleko lepší podmínky. I když máte víc mužů ještě neznamená, že je můžete všechny použít. Údolí je poměrně úzké.“ 

„Co když půjdou více na severozápad, obejdou hory a zamíří přes divočinu?“ 

„Pak se jim naše armáda dostane do zad a naše ostatní jednotky pošleme na jih, aby se s nimi utkaly. Nepřítel bude muset rozdělit své síly a bojovat s námi na dvou frontách. A navíc to omezí jejich možnosti, že jim ztížíme volný pohyb.“ 

Verna uvažovala o jeho slovech. Četla ve starých knihách o bitvách a měla smysl pro strategii. Zdálo se jí to rozumnější, než když to slyšela poprvé. Ten muž byl statečný, ale nebyl to žádný hlupák.

„S našimi jednotkami na strategických místech,“ pokračoval, „můžeme vysílat posly do Aydindrilu i Lidového paláce v D'Haře. Můžeme dostat posily z D'Hary a ze Střední země, a Lord Rahl nám může poslat své pokyny. Když nás Řád napadne, dobrá, potom jsme už tady, abychom se o tom dozvěděli. Informace jsou za války velmi cenné.“ 

„Richardovi se možná nebude líbit, že se flákáte tady dole na jihu, místo toho, abyste se vrátili chránit Aydindril.“ 

„Lord Rahl je rozumný muž - „ 

Verna vyprskla smíchy: „Richard rozumný? Teď zkoušíte moji důvěřivost, generále.“

Zamračil se na ni. „Jak jsem řekl, Lord Rahl je rozumný muž. Řekl mi, že mám postupovat podle sebe, když to budu považovat za důležité. Myslím si, že to je důležité. Řídil se mými radami ve válečných záležitostech. Poslové už jsou na cestě s mým dopisem. Když se mu nebude líbit má rada, může mě poslat na sever a já půjdu. Ale dokud nebudu vědět jistě, že si to přeje, myslím, že bychom měli dělat svou práci a bránit Nový svět před Císařským Řádem.

Ptal jsem se na vaši radu, Prelátko, protože ovládáte magii. Já o ní nic nevím. Pokud vy, nebo Sestry světla mají něco, co by pro nás bylo v naší bitvě důležité, tak poslouchám. Víte, že jsme na stejné straně.“

Verna ustoupila. „Promiňte, generále. Myslím, že na to někdy zapomínám.“ Usmála se na něho. „Posledních pár měsíců nám obrátilo život naruby.“

„Lord Rahl obrátil celý svět naruby. Všechno změnil.“  

Usmála se pro sebe. „To tedy ano.“ Zadívala se do generálových šedozelených očí. „Váš plán dává smysl - při nejhorším to císařskou armádu zpomalí, ale měla bych si nejdřív promluvit s Warrenem. On... má někdy překvapivé pohledy na věci. Čarodějové jsou už takoví.“

Generál přikývl. „Magie není moje parketa. Na to máme Lorda Rahla. A vás, samozřejmě.“

Verna potlačila smích při myšlence, že Richard pro ně vládne magií. Ten chlapec se těžko vypořádával s magií i sám se sebou.

Ne, to nebyla tak docela pravda. Richard dělal často překvapivé věci se svým Darem. Problém byl, že to překvapilo  i jeho samotného. Ale pořád to byl válečný čaroděj, jediný, který se narodil za posledních tři tisíce let a všechny jejich naděje závisely na jeho velení v této válce proti Císařskému Řádu. Richardovo srdce bylo na správném místě a měl i rozhodnost. Udělá to nejlepší, co bude umět. Na nich bylo pomáhat mu a udržet ho naživu.

Generál přešlápl a podrbal se pod rukávem. „Prelátko, Řád vyhlásil, že chce skoncovat s magií na tomto světě, ale my víme, že při svých pokusech nás rozdrtit magii používají.“

„To dělají.“ 

Věděla, že císař Jagang má většinu Sester temnoty za zády a na povel. Měl i mladé čaroděje, kteří vykonávali jeho příkazy. Zajal také spoustu Sester světla a ovládl je svou schopností snového cestovatele. Z toho měla špatné svědomí. Jako Prelátka se měla především starat o bezpečnost Sester světla. Některé její sestry v rukou Jaganga nebyly vůbec v bezpečí.

„No, Prelátko, když víme, že jejich jednotky budou pravděpodobně doprovázeny těmi, kteří ovládají magii, chtěl bych vědět, jestli mohu počítat s vámi a vašimi sestrami, že se jim postavíte. Lord Rahl řekl: 'S nimi budete lépe chráněni a oni s vámi.' Zdálo se mi, že tím myslel, že využijete svou magii na pomoc proti císařské armádě.“ 

Verna by byla ráda, kdyby se generál mýlil. Byla by ráda, kdyby Sestry světla, které byly pověřeny vykonávat Stvořitelovu práci, se mohly vyhnout ubližování.

„Generále Reibishi, nedělám to ráda, ale obávám se, že se musím podřídit. Když tuto válku prohrajeme, prohrajeme všichni, nejen vaše jednotky na bitevním poli. Všichni svobodní lidé se stanou otroky Císařského Řádu. Jestli Jagang vyhraje, všechny Sestry světla budou popraveny. Musíme bojovat, nebo zemřeme. 

Císařská armáda nebude chtít padnout do vaší léčky tak snadno. Mohou se pokusit nepozorovaně proplížit dál na západ, možná dokonce na východ od vás. Sestry mohou zjistit pohyb nepřítele, mohou jít napřed do Nového světa a pokusit se kolem vás proklouznout.

Jestliže se ti, kteří ovládají magii pokusí zamaskovat pohyb císařské armády, naše sestry o tom budou vědět. Budeme vaše oči. Když dojde k boji, nepřítel použije magii, aby vás porazil. Použijeme naši sílu, abychom jejich magii zničily.“

Generál chvíli hleděl do plamenů. Pak se zahleděl na vojáky, kteří se ukládali ke spánku.

„Děkuji, Prelátko. Vím, že to pro vás není lehké rozhodnutí. Od té doby, co jste s námi, jsem poznal, že sestry jsou velmi něžné ženy.“ 

Verna vybuchla smíchy. „Generále, je vidět, že jste nás vůbec nepoznal. Sestry světla jsou všechno, jenom ne něžné.“ Pohnula zápěstím. Dakra jí vklouzla do ruky. Dakra byla podobná noži, ale místo čepele měla naostřenou tyč.

Verna dakru roztočila. „Dříve jsem musela zabíjet lidi.“ Plameny se odrážely na čepeli, jak s lehkostí otáčela zbraní a převalovala si jí po ruce.

„Ujišťuji vás, generále, nebyla jsem vůbec něžná.“ 

Vytáhl obočí. „Nůž v nadaných rukou, jako jsou vaše, představuje problém, ale těžko se dá srovnávat s válečnými zbraněmi.“

Zdvořile se usmála: „Toto je zbraň, která má smrtící kouzlo. Když uvidíte, že se k vám blíží, utíkejte. Stačí, když vám pronikne kůží, i kdyby třeba jen na malíčku, budete mrtev dřív, než stačíte mrknout.“

Narovnal se a zhluboka se nadechl. „Děkuji za varování a děkuji za vaši pomoc, Prelátko. Jsem rád, že jste na naší straně.“

„Je mi líto, že má Jagang některé naše sestry pod svou kontrolou. Umí to, co já a možná i víc.“ Poplácala ho po rameni, aby ho uklidnila, když si všimla jak pobledl. „Dobrou noc, generále. Spěte dobře - rudý měsíc je pryč.“ 

Verna sledovala generála jak prochází mezi vojáky, mluví s nimi, kontroluje je a vydává příkazy. Když zmizel ve tmě, vrátila se do svého stanu.

Hluboce zamyšlená, líně si sundala Han a zapálila svíčky uvnitř malého polního stanu, který ji muži dali k užívání. Vyšel měsíc a Annalina - skutečná Prelátka - bude čekat.

Verna vylovila malou cestovní knihu z tajné skrýše v opasku. Cestovní knihy obsahovaly kouzlo, které umožnilo, aby se zpráva napsaná v jedné, objevila současně v druhé, která s ní tvořila dvojici. Druhou knihu měla Annalina. Posadila se na deky, zkřížila nohy a položila si otevřenou knížku do klína.

Čekala tam na ni zpráva. Verna si přitáhla svíčku a sklonila se, aby lépe viděla, co tam bylo napsáno.

Verno, máme tu problém. Nakonec jsme dohonili Nathana, nebo spíš muže, o kterém jsme si mysleli, že je to Nathan. Ale nebyl to on. Nathan nás vypekl. Je pryč a nevíme, kam šel.

Verna vzdychla. Připadalo jí, že to zní moc dobře, aby to byla pravda, když jí Ann napsala, že už jsou blízko proroka.

Nathan nám zanechal zprávu. Ta nám dělá větší starosti, než to, že je Nathan na svobodě. Píše, že má důležitou práci, že jedna z „našich sester“ se chystá udělat něco moc hloupého, a že se ji musí pokusit zastavit. Netušíme, kam mohl jít. Také potvrdil Warrenova slova, že rudý měsíc znamená, že Jagang vyvolal proroctví s dvojitou smyčkou. Nathan psal, že Zedd a já musíme jít k pokladu Jocopů, a když budeme mařit čas jeho stíháním, všichni zemřeme.

Věřím mu, Verno, musíme si promluvit. Když jsi tam, odpověz. Budu čekat.

Verna vytáhla ze hřbetu knihy pero. Domluvily se, že spolu budou komunikovat přes cestovní knížky po východu měsíce. Sklonila se a napsala:

Jsem zde, Ann. Co se stalo? Jsi v pořádku?

Ve chvilce se v knize začal objevovat text.

To je dlouhý příběh a není na něj čas, ale sestra Roslyn také honila Nathana. Byla zabita spolu s asi osmnácti nevinnými lidmi. Nevíme přesně, kolik jich ve světelném kouzlu zahynulo.

Verna rozšířila oči údivem, že bylo zabito tolik lidí. Chtěla se zeptat, proč použili tak nebezpečnou síť, ale rozmyslela si to a četla dál.

Nejdřív potřebujeme vědět, jestli máš nějakou představu, co by mohl být ten poklad Jocopů. Nathan to nevysvětlil.

Verna si položila prst na rty, pevně zavřela oči a pokoušela si vzpomenout. Už ten název někde slyšela. Byla na cestě do Nového světa celých dvacet let a cestou ho někde zaslechla.

Ann, myslím, že si vzpomínám, že Jocopo byl nějaký národ, který žil v divočině. Jestli si dobře pamatuji, jsou všichni mrtví - vyhlazeni ve válce. Myslím, že všechny stopy po nich byly zničeny.

Říkáš divočina? Verno, jsi si tím jistá, že to bylo v divočině?

Ano.

Počkej chvíli, řeknu to Zeddovi.

Minuty se protahovaly a Verna se dívala na prázdné místo na konci textu. Nakonec se začala opět objevovat slova.

Zedd podlehl záchvatu hlasitého nadávání a šermování rukama. Přísahá, co všechno Nathanovi udělá. Jsem si jistá, že většina jeho výhrůžek je fyzicky nemožná. Stvořitel mě trestá za to, že jsem si mu postěžovala, že je Nathan nenapravitelný. Myslím., že mi dává lekci, co opravdu znamená nenapravitelný.

Verno, divočina je rozlehlá oblast. Máš nějakou představu, kde přesně?

Ne. Je mi líto. Vzpomínám si, že jsem o Jocopo slyšela jen jednou. Někde v jižním Keltonu jsem obdivovala nějaké staré nádobí v obchodu s kuriozitami. Majitel obchodu mi vysvětlil, že to pochází od zmizelého národa z divočiny. Jmenoval se Jocopo. To je všechno, co vím. V té době jsem honila Richarda, ne zmizelé národy. Zeptám se Warrena. Možná bude něco vědět z knih.

Děkuji ti, Verno. Když něco najdeš, okamžitě napiš. A dál, nevíš jakou hloupou věc by se mohla naše sestra chystat udělat?

Ne. Jsme tu všechny s D'hařanskou armádou. Generál Reibish chce zůstat na jihu, aby mohl odvrátit úder Řádu, kdyby sem vpadl. Čekáme na zprávu od Richarda. Ale Jagang drží v zajetí nějaké naše sestry. Kdo ví, co je přinutil udělat?

Ann, řekl Nathan něco o tom proroctví? Warren by třeba mohl pomoci, kdybys řekla jak zní.

Chvíli byla přestávka, než Ann začala zase psát.

Nathan nám slova nesdělil. Říkal, že mu duchové zamítli přístup k jeho  významu. Ale řekl,  že obětí dvojité smyčky proroctví je Richard.

Verně zaskočila slina. Divoce se rozkašlala. Oči se jí zalily, jak kašlala a pokoušela se ji dostat z plic. Zvedla knihu, aby si mohla dočíst konec zprávy. Nakonec popadla dech.

„Ann, napsala jsi Richard. Opravdu jsi myslela Richarda? 

Ano.

Verna zavřela oči a tiše se pomodlila. Snažila se zahnat paniku.

Ještě něco? napsala Verna.

V tuto chvíli je to všechno. Informace o Jocopo nám pomůže. Budeme moci zúžit okruh pátrání a vymyslíme další otázky. Díky. Když zjistíš víc, dej mi vědět. Radši už půjdu. Zedd si stěžuje, že má hrozný hlad.

Ann, je všechno v pořádku mezi tebou a Prvním Čarodějem?

Zlatíčko. Má sundaný obojek.

Ty jsi mu sundala obojek? Dřív, než jsi našla Nathana? Proč jsi to udělala?

Já jsem to neudělala. To on sám.

Verna při té zprávě vykulila oči úžasem. Bála se zeptat, jak to mohl dokázat, tak se nezeptala. Verně se zdálo, že Ann mezi řádky naznačila, že je to pro ni bolestivé téma.

A přesto s tebou jde?

Verno, nejsem si jistá, kdo s kým vlastně jde, ale oba chápeme naléhavost Nathanova varování. Nathan je občas i rozumný.

Já vím, nepochybně se teď usmívá na nějakou ženskou a pokouší se jí dostat do postele. Psala Verna.

Ať vás Stvořitel ochraňuje, Prelátko.

Ann byla skutečná Prelátka, ale jmenovala Vernu, když spolu s Nathanem fingovali svoji smrt a odešli za důležitým posláním. Teď si všichni mysleli, že Ann a Nathan jsou mrtví a Verna je Prelátka.

Děkuji ti Verno. Ještě jedna věc. Zedd má starost o Adie. Chtěl, abys ji vzala stranou a řekla jí že je živ a zdráv, ale  ,ve spárech šílené ženy'.

Ann, chceš, abych řekla sestrám, že jsi živa a zdráva?

Další zpráva přišla po chvíli uvažování.

Ne, Verno. Ještě ne. Pomůže to tobě i jim, že jsi Prelátka ty. Podle toho, co nám Nathan sdělil, a co musíme ještě udělat, by nebylo moudré jim říkat, že žiji, abys jim pak, když se něco zvrtne, zase musela říct, že jsem přeci jenom mrtvá.

Verna rozuměla. Divočina byla nebezpečná. Tam musela Verna zabíjet lidi. A to se jich nezkoušela na nic ptát, snažila se jim vyhýbat. Tehdy byla Verna mladá a rychlá. Ann byla skoro stejně stará jako Nathan. Ale byla čarodějka a měla s sebou Prvního Čaroděje. I když Zedd také nebyl mladý, zdaleka nebyl bezmocný. To, že si sundal Rada'Han mluvilo samo za sebe.

Ann, to neříkej. Buď opatrná. Musíte se se Zeddem chránit navzájem. Musíte si krýt záda.

Děkuji ti, dítě. Starej se o Sestry světla, Prelátko. Kdo ví, kdy je budu chtít zase nazpátek.

Verna se usmála, uklidněná rozhovorem s Ann a její dobrou náladou tváří v tvář hrozivým okolnostem. Verna si přála, aby měla takový smysl pro humor jako Ann. Úsměv jí zmizel, když si vzpomněla, že obětí smrtelného proroctví je Richard.

Přemýšlela o tom, jak Nathan varoval, že jedna ze sester se chystá udělat něco hloupého. Byla by ráda, kdyby se Nathan vyjádřil přesněji. Tím „hloupým“ mohl myslet cokoliv. Verna by nevěřila všemu, co Nathan řekl, ale Ann ho znala mnohem lépe než ona.

Myslela na sestry, které Jagang držel v zajetí. Některé byly Sestry světla a pár z nich byly Verniny nejdražší přítelkyně od té doby, co byly novickami. Jich pět - Christabel, Amélie, Janet, Phoebe a Verna - spolu vyrůstalo v paláci.

Z nich Verna jmenovala Phoebe svojí administrátorkou. Ta jediná s nimi zůstala. Christabel, Vernina nejvěrnější přítelkyně, se obrátila k Strážci podsvětí, stala se Sestrou temnoty a byla zajata Jagangem. Poslední dvě, Amélii a Janet, taky zajal Jagang. Janet zůstala věrná Světlu, ale nebyla si jistá Amélii. Pokud byla stále věrná...

Verna si přitiskla třesoucí se prsty ke rtům a myslela na své dvě přítelkyně, dvě Sestry světla, které se staly otrokyněmi snového cestovatele. To jí nakonec přesvědčilo.

*****

Verna nahlédla do Warrenova stanu. Musela se smát, když viděla jeho postavu na pokrývkách ve tmě, jak asi bojuje s myšlenkami mladého proroka. Usmála se nad tím, jak ho milovala a s vědomím, jak ji miluje on.

Verna s Warrenem spolu vyrůstali v Paláci proroků a znali jeden druhého celý život. Její Dar byl určen k tomu, aby pomáhala cvičit mladé čaroděje, zatímco jeho Dar ho předurčoval k proroctví.

Jejich cesty se nikdy vážněji nezkřížily až do té doby, než se Verna vrátila do paláce s Richardem. Díky Richardovi a jeho mocnému vlivu na život v paláci, svedly události Vernu a Warrena dohromady a jejich přátelství zesílilo. Když byla Verna jmenována Prelátkou, během jejich boje se Sestrami temnoty, ona a Warren museli spoléhat jeden na druhého, aby si zachránili život. Bylo to během těchto bojů, kdy se stali více než přáteli. Po všech těch letech v paláci, teprve teď opravdu našli jeden druhého a lásku.

Při myšlence na to, co mu musí říct, jí úsměv zmizel za rtů.

„Warrene,“ zašeptala, „jsi vzhůru?“ 

„Ano,“ přišla tichá odpověď. 

Než měl možnost vstát a obejmout ji a ona ztratila odvahu, vešla do jeho stanu a nevychovaně vyhrkla.

„Warrene, rozhodla jsem se. Nebudu se s tebou dohadovat. Rozumíš? Je to příliš důležité.“ Mlčel, a tak pokračovala. „Amélie a Janet jsou mé přítelkyně. I když jsou jako Sestry světla v rukou nepřítele, mám je ráda. Udělaly by pro mě totéž, vím to. Jdu pro ně a všechny ostatní, které budu moct zachránit.“ 

„Já vím,“ zašeptal. 

On to ví. Co to znamená? Ticho se ve tmě protahovalo. Verna se zamračila. To nebylo Warrenovi podobné, aby se s ní o takových věcech nepřel. Byla připravena na jeho námitky, ale ne na jeho klidné přijetí.

S použitím svého Hanu, síly života a ducha, přes který působila její magie, zapálila Verna plamínek na své dlani a přenesla ho ke svíčce. Ležel schoulený na přikrývce, kolena u brady, hlavu v dlaních.

Klekla si k němu. „Warrene? Co se děje?“

Vzhlédl. Modré oči měl červené. Tvář měl nezdravě bledou.

Verna ho vzala za ruku. „Warrene, nevypadáš dobře. Co je ti?“

„Verno,“ zašeptal, „zjistil jsem, že být prorokem není tak báječné, jak jsem si představoval.“ 

Warren byl stejně starý jako Verna, ale vypadal mladší, protože zůstal v Paláci proroků, zatímco ona byla na dvacetileté cestě, aby našla Richarda. Teď Warren tak mladý nevypadal.

Warren měl teprve nedávno svoji první vizi jako prorok. Řekl jí, že proroctví se objevilo jako vize událostí, doprovázená slovy proroctví. Slova byla to, co bylo napsáno, ale vize znamenala opravdové proroctví. Proto bylo třeba proroka, aby se dalo opravdu porozumět významu slov. Slova vyvolala vizi, která byla předána jinému prorokovi.

To mnoho lidí nevědělo. Každý se snažil pochopit proroctví podle jeho slov. Verna už věděla, podle toho, co jí Warren řekl, že taková metoda je v nejlepším případě zavádějící, v nejhorším nebezpečná. Proroctví byla určena k tomu, aby je četli jen jiní proroci.

Zamračila se. „Měl jsi nějakou vizi? Další proroctví?“

Warren ignoroval její otázku a zeptal se sám. „Verno, máme tu nějaký Rada'Han?“

„Obojky, které mají na krku mladí muži, kteří utekli s námi, jsou jediné, které máme. Neměly jsme čas vzít s sebou náhradní. Proč?“ 

Dal si zase zpátky hlavu do dlaní.

Verna mu pohrozila prstem: „Warrene, jestli je to nějaký trik, abys mě donutil zůstat tu s tebou, tak ti nevyjde. Slyšíš mě? Neprojde ti to. Jdu, a jdu sama. To je poslední slovo.“

„Verno,“ zašeptal. „Musím jít s tebou.“  

„Ne. Je to nebezpečné. Příliš tě miluji. Neriskovala bych život někoho jiného. Když budu muset, nařídím ti, jako Prelátka, abys tu zůstal. Udělám to, Warrene.“ 

Zvedl opět hlavu. „Verno, já umírám.“

Po těle jí naskočila husí kůže. „Cože? Warrene - „

„Mám bolesti hlavy. Bolesti hlavy z Daru.“ Verně se stáhlo hrdlo, když si uvědomila strašlivou podstatu toho, co právě slyšela. 

Hlavní důvod, proč Sestry světla k sobě braly chlapce, kteří se narodili s Darem, bylo jim zachránit život. Kdyby nebyli vyškoleni, mohl je Dar zabít. Bolesti hlavy byly projevem osudné změny povahy Daru. Kromě toho, že Sestry světla mohly s jeho pomocí ovládat mladé čaroděje, nejdůležitější funkcí obojku byla jeho magie, která chránila život chlapce do té doby, než se naučil svůj Dar ovládat.

Na základě všeho, co se stalo, sundala Verna Warrenovi obojek mnohem dříve, než bylo obvyklé.

„Ale Warrene, učil jsi se tak dlouho. Umíš ovládat svůj Dar. Už nepotřebuješ Rada'Han, aby tě chránil. 

„Kdybych byl obyčejný čaroděj, tak máš možná pravdu, ale já mám Dar proroctví. Nathan byl po celá staletí jediným prorokem v paláci. Nevíme, jak funguje magie u proroků. Teprve nedávno jsem měl své první proroctví. To naznačuje novou úroveň mých schopností. Teď jsem začal mít bolesti hlavy.“ 

Vernu najednou zachvátila panika. Oči ji pálily. Vrhla se k němu a objala ho.

„Warrene, já tu zůstanu. Nepůjdu nikam. Pomohu ti. Něco uděláme. Možná bychom mohli sundat obojek jednomu z chlapců, abyste se o něj střídali. To by mohlo pomoci. Zkusíme to nejdřív.“ 

Pevně ji k sobě přitiskl. „To nepomůže, Verno.“

Náhle ji něco napadlo, až vydechla úlevou. Bylo to tak jednoduché.

„Warrene, to bude v pořádku. Opravdu. Teď mě napadlo, co můžeme udělat. Poslouchej mě.“ 

„Verno, já vím, co - „ 

Umlčela ho. Vzala ho za ramena a pohlédla mu do modrých očí. Odhrnula mu z čela kadeř vlnitých světlých vlasů. „Warrene, poslouchej mě. Je to prosté. Důvod, proč Sestry vznikly byl, aby pomáhaly chlapcům s Darem. Dostaly jsme Rada'Han, aby je chránil po dobu, kdy je učíme jak zacházet s Darem.“

„Verno, to všechno vím, ale - „ 

„Poslouchej. Dáváme jim na pomoc obojky, protože nemáme čaroděje, aby to dělali za nás. V minulosti chamtiví čarodějové odmítli pomáhat chlapcům, kteří se narodili s Darem. Zkušený čaroděj se může napojit na tvoji mysl a ochránit ji - ukázat ti, jak správně s Darem zacházet. Pro čaroděje to je jednoduché, ale my to neumíme. Jediné co teď potřebujeme je setkání s čarodějem.“ 

Verna vytáhla cestovní knihu z opasku a zamávala mu s ní před očima. „My máme čaroděje - Zedda Všechno, co musíme udělat je, domluvit se s Ann a setkat se snimi. Zedd ti může pomoci a pak budeš zase v pořádku“

Warren jí hleděl do očí. „Verno, to nepůjde.“

„Neříkej to. Nevíš to. Nemůžeš to vědět, Warrene.“ 

„Ano, vím. Viděl jsem další proroctví.“ 

Verna si sedla zpátky na paty. „Viděl jsi další? Co to bylo?“

Warren si přitiskl prsty na spánky. Viděla na něm, že trpí bolestí. Věděla, že bolesti hlavy od Daru jsou trýznivé. Nakonec, když není nápravy, se stanou osudné.

„Verno, teď mě pro změnu poslouchej ty. Měl jsem proroctví. Slova nejsou důležitá. Význam ano.“ 

Odtáhl ruce a podíval se jí do očí. V té chvíli jí připadal hodně starý. „Musíš udělat, co jsi plánovala a jít pro sestry. Proroctví neříká, jestli se ti to podaří, ale já musím jít s tebou. Když udělám něco jiného, zemřu. Je to rozvětvené proroctví - proroctví buď a nebo.“

Odkašlala si. „Ale... určitě musí být něco...“

„Ne. Když zůstanu, nebo se pokusím jít za Zeddem, zemřu. Proroctví neříká, že když půjdu s tebou, budu žít, ale jasně říká, že jít s tebou je má jediná šance. Konec diskuse. Jestli mě přinutíš zůstat, zemřu. Když se mě pokusíš vzít za Zeddem, zemřu. Jestli chceš, abych měl nějakou šanci, musíš mě vzít s sebou. Vyber si, Prelátko.“ 

Verna polkla. Jako Sestra světla a čarodějka, poznala pohledem do jeho očí, že trpí bolestí hlavy od Daru. Věděla také, že by jí o proroctví nelhal. Mohl na ni vytáhnout nějaké triky, ale o proroctví by nelhal.

Byl prorok. Proroctví byla jeho život. Možná i smrt.

Vzala mu ruce do svých. „Sbal si věci a sežeň dva koně. Musím ještě něco říct Adie a pak si musím promluvit s poradci, říct jim, co mají dělat, až budeme pryč.“

Verna mu políbila ruce. „Nenechám tě zemřít, Warrene. Příliš tě miluji. Pojedeme spolu. Nejsem ospalá. Nebudeme čekat až do rána. Vydáme se na cestu během hodiny.“

Warren si ji k sobě přitáhl a vděčně ji objal.

Kapitola dvacátá čtvrtá

Z tichého stínu pozoroval staršího muže, jak zavřel dveře a chvíli stál v tlumeně osvětlené chodbě a zastrkoval si košili do kalhot. Radostně se zasmál a pak oddupal chodbou a zmizel po schodech.

Bylo pozdě. Jen několik hodin do východu slunce. Stěny byly vymalovány červeně a dvě svíčky, umístěné před stříbřitými odrazkami na obou koncích úzké chodby, poskytovaly přiměřené světlo. Tak se mu to líbilo, když utěšený příkrov stínů v temné noci propůjčoval svoji náladu takovým hanebným potřebám.

Prostopášnosti bylo nejlépe se oddávat v noci, v temnotě.

Chvíli stál v tiché temnotě chodby a vychutnával si svou touhu. Bylo to už tak dávno. Nechal svůj chtíč převzít otěže a cítil, jak ho naplňuje nádherná, chlípná touha.

Zavřel ústa a dýchal nosem, aby si lépe vychutnal škálu vůní, prchavých i trvalých. Narovnal se a pomalu, zhluboka dýchal. Zaznamenal celou paletu vůní, od pachů, které si s sebou muži přinesli a zase vzali zpět do svých vlastních životů, pachy jejich práce - koní, hlíny, prachu, lanolínu, používaného na zvláčnění kožených uniforem, oleje na zbraních až po libou vůni mandlového oleje, i zatuchlý pach vlhkého dřeva budovy.

Byl to příjemný požitek, který právě začínal. Ještě jednou obhlédl celou dlouhou chodbu. Už neslyšel žádné projevy vášně z žádného pokoje. Bylo už pozdě i na podnik, jako byl tento. Tlustý, pupkatý muž byl asi posledním návštěvníkem. Kromě něho.

Byl rád poslední. Důkazy předchozích událostí a pozůstatky pachů vyburcovaly jeho vnímání. Jeho smysly byly vždycky rozjitřeny, když byl vzrušen a oceňovaly každý detail.

Na chvíli zavřel oči a cítil pulzování jeho mužné síly. Ona mu pomůže. Ukojí jeho touhu, proto tady byly. Nabízely se dobrovolně.

Ostatní muži, jako ten pupkáč, se na ženu prostě vrhli, zachrochtali ve chvíli uspokojení a bylo po všem. Nikdy je nezajímalo, co ty ženy cítí a co potřebují, aby byly uspokojeny. Ti muži nebyli víc, než chlípná zvířata, netečná ke všem detailům, které by mohly přispět k vyvrcholení obou. Jejich mysl byla příliš zaměřena na předmět jejich chtíče. Neviděli nedílné součásti okolního prostředí, které vedly ke skutečnému uspokojení.

Byla to prchavost a pomíjivost, co vytvářely nadsmyslový prožitek. Mimořádnou vnímavostí a svým jedinečným podvědomím mohl zachytit mizející události a uchovat je navždy ve své paměti a tak dát prchavé povaze uspokojení trvanlivost.

Cítil se šťastný, že je schopen vidět takové věci, a že alespoň on dokáže přinést ženám uspokojení.

Naposledy se zhluboka nadechl, aby se uklidnil a pak tiše postupoval chodbou. Pozoroval stíny a úzké paprsky světla, které se zrcadlily ve stříbrných odrazkách za svíčkami, jak mu přebíhají po těle. Pomyslel si, že kdyby byl vnímavější, mohl by někdy cítit dotek světla a tmy.

Bez klepání otevřel dveře, ze kterých vyšel tlouštík a vstoupil do jejího pokoje, potěšený, že byl skoro tak tmavý, jako chodba. Prstem za sebou zavřel dveře.

Za dveřmi si právě žena natahovala kalhotky. Roztáhla kolena, trochu si přidřepla a vytáhla si je nahoru. Když k němu konečně otočila své blankytně modré oči, její jediná reakce byla, že si zahalila nahé tělo do šatů a nedbale si zavázala pásek do volného uzlu.

Ve vzduchu bylo cítit žhavé uhlíky v ohřívadle pod postelí, slabé, ale čisté mýdlové aroma, lehká vůně pudru a sytá vůně sladkého parfému. Ale nad vším převládala smyslná příchuť rozkoše, zdůrazněná vůní semene.

Pokoj neměl okna. Postel, pokrytá umazaným, zmuchlaným prostěradlem, byla odsunutá do vzdáleného rohu.

I když nebyla velká, zabírala převážnou část pokoje. U stěny, vedle postele stála malá jednoduchá dřevěná truhla, asi na osobní věci. Nad postelí visela perokresba vášnivé dvojice. Obrázek nenechal nic představivosti.

Za dveřmi byla vratce vyhlížející skříňka a uprostřed na ní stálo bílé umyvadlo. Na okrajích bylo otlučené a popraskané. Z hadru, který visel přes okraj ještě kapalo. Mléčně zbarvená voda v umyvadle jemně šplouchala. Právě se domyla.

Všechny měly své zvyky. Některé se mytím neobtěžovaly, ale ty byly obvykle starší a nepřitažlivé, málo placené, o které nikdo moc nestál. Všiml si, že se mladší, hezčí a dražší ženy umývaly po každém muži. Dával přednost těm, které se umyly, než k nim přišel, ale nakonec jeho neovladatelná touha takové triviální záležitosti přehlédla.

Napadlo ho, jestli ženy, se kterými byl, a které nebyly prostitutky, pomyslely někdy na takové věci. Asi ne. Pochyboval, že ostatní uvažují o takových zvláštních podrobnostech. Ostatní věnovali málo pozornosti předivu podrobností.

Ostatní ženy, které hledaly lásku, ho také uspokojovaly, ale ne stejně. Vždycky si chtěly povídat a aby se jim dvořil. Ony chtěly. On chtěl. Nakonec to, co chtěl, převážilo nad tím, co by měl raději a on jim poskytl něco z toho, co chtěly předtím, než byl uspokojen sám.

„Myslela jsem, že už mám pro dnešek padla,“ řekla. Její slova zněla hedvábně hladce a s příjemnou živostí, ale nebyl z nich cítit žádný zájem při vyhlídce na dalšího muže takhle pozdě. 

„Myslím, že jsem poslední,“ řekl a pokusil se, aby to znělo omluvně, aby ji nenaštval. Nebylo to tak uspokojující, když byly rozzlobené. Nejraději měl, když byly celé žhavé ho potěšit. 

Vzdychla: „Tak dobrá.“

Nedala najevo žádný strach, když k ní do pokoje vstoupil bez klepání muž v tak pozdní hodinu a ona na sobě neměla téměř nic. Taky nevyžadovala peníze. Silas Latherton dole se svou palicí a dlouhým nožem za opaskem zajišťoval, že se ženy neměly čeho bát. Také nepustil nahoru nikoho, kdo by nezaplatil předem, takže děvčata už neměla žádné problémy s vybíráním peněz. Pro něho to mělo výhodu, že měl přehled o příjmech a mohl je rozdělovat.

Krátké, rovné světlé vlasy měla rozcuchané, zřejmě od pana pupkáče, ale jeho to svádělo. Byla to sugestivní připomínka toho, co právě dělala. Propůjčovalo jí to erotický vzhled - pohled, který měl tolik rád.

Tělo měla hezky tvarované a pevné, dlouhé nohy a báječná ňadra. To alespoň zahlédl z jejího těla, než se zahalila do šatů. Uvidí ji zase a může počkat.

Očekávání zvětšovalo vzrušení. Na rozdíl od jejích ostatních mužů, on nespěchal, aby to měl za sebou. Jakmile jednou začal, bylo po všem tak rychle. Nikdy se nemohl zastavit, jakmile jednou začal. V tuto chvíli si vychutnával všechny drobné detaily, aby je mohl navždy uchovat v paměti.

Usoudil, že je více než hezká. Byla stvořením, jehož tvary rozpalovaly muže vzpomínkami na ni a nutily je vracet se zpět, aby ji alespoň na krátký okamžik vlastnili. Jistota, s jakou se chovala mu prozradila, že si toho je vědomá. Frekvence, se kterou muži utráceli peníze, aby ji mohli mít, tuto jistotu neustále podporovala.

Její rysy, kromě půvabu a znepokojivé krásy, měly i drsnost, která prozrazovala její skutečnou povahu. Ostatní muži nepochybně viděli jen sladkou tvářičku a nikdy si toho nevšimli.

On si toho všiml. Všímal si takových drobností a tento detail viděl často. Vypadal vždy stejně. Tvořil základ jejích krásných rysů, který se před ním nemohl ukrýt.

„Jsi tu nová?“ zeptal se, i když věděl, že je. 

„První den,“ odpověděla. To věděl také. „Aydindril je dost velké město, abych tu měla dostatek zákazníků, ale s takovou velkou armádou, která tu je, je to ještě lepší. Modré oči tu nejsou moc běžné. Mé oči připomínají D'hařanským vojákům dívky z domova. Tolik mužů navíc znamená, že dívky jako já jsou hodně žádané.“ 

„A zajišťuje to lepší příjmy.“ 

Dovolila si malý, samolibý a znalý úsměv. „Kdyby sis to nemohl dovolit, nebyl bys tady nahoře, tak si nestěžuj.“

Myslel to jen jako poznámku a litoval, že to brala jinak. Její hlas prozrazoval skrytou zatrpklost. Snažil se uklidnit její nespokojenost.

„Vojáci umí být někdy hrubí k tak mladé a přitažlivé dívce jako jsi ty.“ Kompliment s ní ani nepohnul. Asi ho slyšela tak často, že byla k takové chvále hluchá. „Jsem rád, že jsi přišla právě sem,“ pokračoval. „Silas Latherton nedovolí žádnému zákazníkovi, aby byl hrubý na jeho děvčata. Pod touto střechou budeš v bezpečí. Jsem rád, že jsi sem přišla.“ 

„Díky.“ Její tón byl vlažný, ale aspoň už ztratil trpkost. „Jsem ráda, že zákazníci znají jeho pověst. Byla jsem už jednou bita. Nelíbilo se mi to. Kromě toho, že to bolelo, jsem nemohla měsíc pracovat.“ 

„To muselo být hrozné. Myslím, ta bolest.“ 

Kývla hlavou k posteli. „Svlékneš se, nebo co?“

Nic neřekl, ale ukázal na její šaty. Sledoval ji, jak si uvolňuje uzel na saténovém pásku.

„Ať je po tvém,“ řekla a rozevřela si šaty, aby ho zlákala, aby dál pokračoval sám. 

„Rád bych... rád bych, aby se ti to také líbilo.“ 

Zvedla obočí. „Miláčku, o mě se nestarej. Já si při tom taky užiju. Určitě mě vzrušíš. Ale ty jsi za to zaplatil. Starej se jen o své potěšení.“

Rád slyšel v jejím hlase náznak ovládaného sarkasmu. Dobře ho obalila do šeptavého tónu a ostatním mohl uniknout, ale on měl nastražené uši.

Rozvážně, pomalu, jednu po druhé, položil čtyři zlaté mince na skříňku před ní. Bylo to desetkrát víc, než dole vybíral Silas za dámskou společnost a pravděpodobně třicetkrát víc, než jim potom dal za jednoho zákazníka. Pozorovala mince, když stáhnul ruku, jakoby si je v duchu počítala, aby se ujistila, že opravdu vidí to, co se jí zdá, že vidí. Bylo to celé jmění.

Tázavě se na něho podívala.

Líbil se mu zmatek v jejích očích. Nestávalo se často, že by ženy jako ona byly v rozpacích z peněz, ale ona byla mladá a asi ještě nepotkala muže, který by před ni položil tak štědrý dar. Líbilo se mu, jak to na ni zapůsobilo. Věděl, že pár věcí zapůsobí.

„Chci, aby se ti to taky líbilo. Jsem ochoten zaplatit, abych viděl, že z toho máš požitek i ty.“ 

„Miláčku, za tolik peněz si budeš mé výkřiky pamatovat až do smrti.“ 

Tím si byl jistý.

Usmála se na něho a vyklouzla ze šatů. Upřeně se na něho zahleděla velkýma, blankytně modrýma očima a pověsila je za sebe na věšák na dveřích.

Pohladila ho po hrudi a objala kolem pasu. Jemně a smyslně k němu přitiskla svá pevná ňadra.

„Tak co tedy chceš, miláčku? Pěkné škrábance na zádech, aby tvá mladá paní žárlila?“ 

„Ne,“ řekl. „Ne. Chci, aby sis to taky užila. Máš tak krásnou tvář a postavu. Myslím, že když ti dost zaplatím, mohlo by se to líbit i tobě. Chci vidět, že jsi také uspokojená.“ 

Podívala se na mince a pak k němu vzhlédla. „Ach, to budu, miláčku. Slibuji. Jsem velmi nadaná děvka.“

„V to jsem doufal.“ 

„Chci, abys byl tak uchvácen mým šarmem, že se budeš chtít vrátit do mé postele.“ 

„Zdá se, že mi čteš myšlenky.“ 

„Jmenuji se Rose,“ zašeptala zastřeným hlasem. 

„Jméno stejně krásné, jako ty.“ a tak neoriginální. 

„A tvé? Jak ti mám říkat, až za mnou budeš chodit pravidelně, po čemž už teď toužím?“ 

„Líbí se mí jméno, které už jsi mi dala. Líbí se mi jeho zvuk na tvých rtech.“ 

Přejela si jazykem po rtech: „Těší mě, miláčku.“

Vklouzl jí prstem za kalhotky v pase.

„Mohu je dostat?“ 

Přejela mu prstem po břiše a níž a zasténala, když ucítila jeho tvrdý úd.

„Dnes byl dlouhý den. Už nejsou moc... čisté. Mám nějaké čisté v truhle. Za to, co jsi mi zaplatil, jich můžeš mít, kolik budeš chtít. Miláčku, můžeš je mít všechny, jestli chceš.“ 

Tyhle budou stačit. Potřebuji tyhle.“

Otočila se na něho. „Aha. Máš to rád, je to tak?“

Neodpověděl.

„Proč si je nesundáš sám,“ škádlila ho. „Vezmi si svou kořist.“ 

„Rád bych se díval, jak to děláš ty.“ 

Bez zaváhání si je stáhla jak nejdramatičtěji uměla. Opět se k němu přitiskla, dívala se mu do očí a kalhotkami mu přejížděla po tvářích. Rozpustile se zasmála a vtiskla mu je do ruky.

„Tady je máš. Jen pro tebe, miláčku. Tak, jak to máš rád - s vůní Rose.“ 

Promnul je mezi prsty a ještě z nich cítil teplo jejího klína. Natáhla se, aby ho políbila. Kdyby nevěděl, jak to chodí, nevěděl, kdo je, mohl by si myslet, že po něm touží jako po ničem jiném na světě. Ale on ji potěší.

„Co chceš, abych pro tebe udělala?“ zašeptala. „Řekni a já to udělám - tohle nenabízím ostatním mužům. Ale tak moc po tobě toužím. Cokoliv. Jen si řekni.“ 

Cítil pot ostatních mužů na jejím těle. Cítil na ní také jejich vášeň.

„Uvidíme, jak se věci vyvinou, ano, Rose?“ 

„Cokoliv řekneš, miláčku.“ Zasněně se usmála. „Cokoliv.“ 

Mrkla na něho a sebrala čtyři zlaté mince ze skříňky. Provokativně se pohupovala až došla k malé truhle. Dřepla si před ní. Byl zvědavý, jestli si dřepne nebo se předkloní. Uspokojovaly ho takové detaily, pozůstatky její slušné minulosti.

Když si ukládala mince mezi šaty, všimnul si navrchu malého polštářku ozdobeného něčím červeným. Takové drobnosti ho zaujaly. Zdálo se mu, že se sem nehodí.

„Co je to?“ zeptal se, protože věděl, že si penězi vysloužil její shovívavost. 

Ukázala mu ho zblízka. Byl to malý polštářek, ozdobný a pošetilý předmět. Byla na něm vyšita rudá růže.

„Ušila jsem si ho, když jsem byla mladší. Vycpala jsem ho cedrovými pilinami, aby krásně voněl.“ Její prsty zamilovaně pohladily růži. „Moje jmenovkyně - růže. Jako Rose. Můj otec mi vybral jméno. Byl z Nicobarese. Rosa znamená růži v jeho jazyce. Vždycky mě říkal, že jsem jeho růžička, a že rostu v zahradě jeho srdce.“ 

Tato podrobnost ho naplnila úžasem. Celý se rozechvěl, že o ní ví něco tak intimního. Cítil se, jako kdyby mu už patřila. Potěšení z toho, že zná takovou malou, zdánlivě bezvýznamnou věc, mu tepalo v žilách.

Když ji pozoroval, jak do truhly dává zpět balíček minulosti, napadlo ho, jestli její otec ví, kde je, nebo jestli ji poslal v prudkém hnutí mysli pryč. Svoji růži vadnoucí v jeho srdci. Představoval si tu scénu. Rád by věděl, co její matka. Jestli chápala, že si vybrala tento způsob života, nebo jestli plakala nad ztracenou dcerou.

Teď i on hraje určitou úlohu v jejím životě.

„Mohu ti říkat Rosa?“ zeptal se, když zavřela víko truhly. „Je to tak líbezné jméno.“ 

Ohlédla se přes rameno. Očima sledovala jeho prsty, které z jejích kalhotek udělaly pevnou kouli.

Vrátila se k němu s úsměvem na rtech. „Teď jsi můj speciální muž. Nikdy jsem žádnému muži neřekla své pravé jméno. Potěší mě, když ho uslyším z tvých úst.“

Srdce mu bušilo a celý se rozechvěl touhou. „Děkuji ti, Rosa,“ zašeptal a opravdu to tak myslel. „Tolik tě chci potěšit.“

„Třesou se ti ruce.“ 

Tak to bylo vždycky, než začal. Potom byly pevné jako skála. Jakmile jednou začal, byl pevný. To bylo jen tím očekáváním.

„Promiň.“ 

Ozval se její hrdelní, smyslný smích. „Neomlouvej se. Vzrušuje mě, když jsi nervózní.“

Nebyl nervózní, ani v nejmenším, ale byl vzrušený. To její ruce už zjistily. „Chci si tě vychutnat.“ Polaskala mu jazykem ucho. „Nikoho už dnes nemám. Máme spoustu času, abychom si to užili.“

„Já vím,“ zašeptal. „Proto jsem taky vydržel tak dlouho.“ 

„Ano,“ dráždila ho, „taky chci, abys dlouho vydržel. Vydržíš, miláčku?“ 

„Vydržím,“ slíbil. „Dlouho.“ Spokojeně zavrněla při jeho slibu, otočila se a přimáčkla se k němu zády. Prohnula se tak, že se hlavou dotýkala jeho prsou a zasténala. Ovládl touhu se ušklíbnout, když se jí díval do modrých očí. Ano, byla to nadaná děvka. Sjel jí rukou dolů po páteři, spočítal obratle a prsty promačkal mezery mezi nimi. Znovu při jeho dotyku zasténala. Protože se právě pohnula, netrefil se do správného místa. Zakolísala. Když jí vrazil nůž do spodní části páteře podruhé, našel už správné místo mezi obratli a přerušil jí míchu. Objal ji, aby ji udržel na nohou. Tentokrát vydala opravdové zasténání. Nikdo ve vedlejších pokojích by nepoznal rozdíl od zvuků, které vydávala, když byla s mužem. Ostatní si nevšímali takových detailů. On ano a tuto rozdílnost si vychutnával. Jak otevřela ústa k výkřiku, nacpal jí tam kouli, kterou udělal z jejích špinavých kalhotek. Načasoval si to přesně, takže byl slyšet jen vzdech. Vytrhl saténový pásek ze šatů, které visely na věšáku a čtyřikrát jí ho omotal kolem hlavy přes ústa, aby tam roubík dobře držel. Jednou rukou a pomocí zubů jej utáhl a zavázal na uzel. Rád by si byl poslechl její upřímné výkřiky, ale to by mohlo znamenat předčasný konec jejich společnému potěšení. Miloval výkřiky. Vždycky byly upřímné. Přitiskl jí svá ústa na vlasy. Cítil pot ostatních mužů. „Ach, Rosa, ty mě tak potěšíš. Dáš mi tolik rozkoše, jako ještě žádnému muži. Chci, aby sis to taky užila. Vím, že jsi po tom vždycky toužila Já jsem muž, na kterého si čekala. Konečně jsem přišel.“ Nechal ji sklouznout na podlahu. Teď už nohy nepotřebovala. Už nikam nepůjde. Pokusila se ho udeřit mezi nohy. Zachytil její delikátní pěstičku rukou. Díval se jí do velkých, blankytně modrých očí, když jí pěst rozevřel. Držel její dlaň mezi prsty a ohnul ji tak, že jí praskla kost v zápěstí. Použil rukávy jejích šatů, aby jí svázal ruce, aby si nemohla vytáhnout roubík z pusy. Srdce mu prudce bušilo, když poslouchal její tlumený nářek. Nerozuměl slovům, ale umocňovaly jeho vzrušení, protože z nich cítil její bolest. Bouře emocí zuřila v jeho mysli. Ještě, že v tuto chvíli hlasy mlčely a nechaly ho oddávat se své chlípnosti. Nebyl si jistý, co to bylo za hlasy, ale věděl, že je může slyšet jen díky svému neobyčejnému intelektu. Byl schopen zachytit taková prchavá poselství z éteru díky svému nepřekonatelnému vnímání a protože si všímal detailů. Po tvářích jí tekly slzy. Její perfektně tvarované obočí se stáhlo k sobě a vytvořilo jí na čele rovné čáry. Spočítal je, protože byl jiný, než ostatní. S velkýma modrýma očima, plnýma bolesti ho sledovala, jak si svlékl šaty a uložil je stranou. Nechtěl je mít nasáklé krví. Teď byl nůž v jeho ruce pevný jako skála. Postavil se nad ni, nahý a vzrušený, aby jí ukázal, jak dobrou práci zatím odvedla. A potom začal. 

Kapitola dvacátá pátá

Kahlan s Carou v závěsu, došla ke dveřím malého pokoje, který Richard používal jako kancelář ve stejném okamžiku jako dívka s krátkými černými vlasy, která nesla stříbrný tác s horkým čajem. Raina, která stála spolu s Ulicem a Eganem na stráži u dveří zívla. „Richard chtěl čaj, Sarah?“ Dívka se uklonila, jak nejlíp to s tácem šlo. „Ano, Matko Vyznavačko.“ Kahlan jí vzala tác z ruky. „To je v pořádku, Sarah. Já jdu dovnitř, tak mu to tam vezmu.“

Sarah zčervenala a pořád se držela tácu. „Ale, Matko Vyznavačko, to nemůžete.“

„Nebuď hloupá. V pohodě zvládnu ujít dva metry s tácem čaje.“ 

Kahlan o krok ustoupila a zmocnila se tácu. Sarah nevěděla co s rukama, tak se opět uklonila.

„Ano, Matko Vyznavačko,“ řekla a odešla. Místo, aby byla ráda, že se zbavila svého úkolu, vypadala, jako kdyby právě dostala výprask a ještě ji oloupili. 

Sarah, stejně jako většina služebnictva, zuřivě lpěla na svých povinnostech.

„Byl dlouho vzhůru?“ zeptala se Kahlan Rainy. Ta na ni vrhla mrzutý pohled. 

„Ano, celou noc. Nakonec jsem tu nechala stráže a šla se trochu natáhnout. Berdina s ním byla vzhůru celou noc.“ 

Důvod jejího mrzutého pohledu.

„Jsem si jistá, že to bylo důležité, ale dohlédnu, aby se taky trochu vyspal, nebo aby aspoň nechal vyspat Berdinu.“ 

„To bych byla moc ráda,“ zamumlala Cara. „Raina je pak pěkně nabručená, když si Berdina nepřijde lehnout.“ 

„Berdina se potřebuje vyspat,“ řekla Raina na obranu. 

„Určitě to bylo důležité, Raino, ale máš pravdu. Když se nevyspíte, nebudete mu nic platné. Připomenu mu to. Někdy se tak zabere do toho, co dělá, že zapomene na potřeby ostatních kolem.“ 

Raině se rozjasnila tvář. „Děkuji ti, Matko Vyznavačko.“

Kahlan nesla tác na jedné ruce a druhou si otevřela dveře. Cara se postavila vedle Rainy, sledovala Kahlan, jestli nemá potíže s tácem a pak za ní zavřela dveře.

Richard k ní byl otočený zády a díval se z okna. Nízký oheň v krbu jen málo zaháněl chlad z pokoje.

Kahlan se pro sebe ušklíbla. Teď ho usvědčí ze lži. Než stihla položit tác na stůl a cinknout šálkem, aby přivolala jeho pozornost a aby si myslel, že je Sarah, Richard bez otočení promluvil.

„Kahlan, to je dobře. Jsem rád, že jsi přišla.“ 

Zamračeně postavila tác na stůl.

„Stál jsi zády ke dveřím. Jak jsi mohl vědět, že jsem to já a ne služebná, která ti měla čaj přinést?“ 

Richard se otočil s udiveným výrazem. „Proč bych si měl myslet, že mi nese čaj služebná, když jsi to byla ty?“ Opravdu vypadal, že ho otázka vyvedla z míry.

„Richarde, přísahám, že mi někdy naháníš strach.“ 

Usoudila, že musel vidět její odraz v okně.

Zvedl jí bradu a políbil ji. „Rád tě vidím. Bylo mi bez tebe smutno.“

„Spal jsi dobře?“ 

„Spal? Já... myslím, že ne. Ale aspoň, že to pozdvižení přestalo. Nevím, co bychom dělali, kdyby měsíc zase vyšel rudý. Nemohu uvěřit, že lidé takhle zpanikařili kvůli něčemu takovému.“ 

„Musíš uznat, že to bylo podivné... nahánělo to strach.“ 

„Uznávám, ale to by mě ještě nedonutilo, abych běhal po ulicích, křičel, rozbíjel okna a zakládal požáry.“ 

„Protože jsi Lord Rahl a máš víc zdravého rozumu.“ 

„Také budu mít pořádek. Nedopustím, aby lidé páchali takové škody a to nemluvím o urážení nevinných lidí. Když se něco podobného stane příště, pošlu na ně vojáky, aby to zarazili hned v zárodku a nebudu čekat, jestli náhle dostanou rozum. Mám důležitější věci na starosti, než uklidňovat pověrčivé davy.“ 

Kahlan z jeho rozhořčeného tónu poznala, že by za chvíli mohl vybuchnout vzteky.

Oči měl kalné. Věděla, že když člověk nemá dostatek spánku, snášenlivost rychle vyprchá. Jedna noc se dala vydržet, ale tři za sebou, to byla jiná věc. Jen doufala, že to nebude mít vliv na jeho úsudek.

„Důležitější věci. Myslíš svou práci s Berdinou?“ 

Přikývl. Kahlan nalila šálek čaje a podávala mu ho. Chvíli na něj jenom zíral, pak si ho vzal.

„Richarde, měl jsi tu nebohou dívku nechat trochu vyspat. Nebude ti nic platná, když jí nedopřeješ dostatek spánku.“ 

Napil se čaje. „Já vím.“ Otočil se k oknu a zívl. „Musel jsem ji poslat trochu si zdřímnout vedle do pokoje. Dělala chyby.“

„Richarde, ty se také potřebuješ vyspat.“ 

Upřeně hleděl z okna na masivní kamenné zdi Hradu Čarodějů na skále. „Myslím, že jsem přišel na to, co znamenal rudý měsíc.“

Jeho pochmurný hlas ji zarazil.

„Cože?“ zeptala se nakonec. 

Otočil se ke stolu a odložil šálek. „Nechal jsem Berdinu, aby našla místa, kde Kolo používá slovo moss, nebo kde se zmiňuje o rudém měsíci a doufal jsem, že najde něco, co by nám pomohlo.“

Otevřel deník na stole. Našel ho nahoře na Hradě, kde ležel celé tři tisíce let i s mužem, který ho psal. Kolo hlídal slif, zvláštní stvoření, ve kterém se dalo cestovat na dlouhé vzdálenosti, zrovna když byly dokončeny věže, oddělující Starý a Nový svět. Když byly věže aktivovány. Kolo tam zůstal uvězněn a zemřel tam.

Deník už prokázal, že je neocenitelným zdrojem informací, ale byl psaný Vysokou D'harštinou, což celou věc komplikovalo. Berdina rozuměla Vysoké D'harštině, ale ne tak zastaralé formě. Museli použít jinou knihu, napsanou stejně starodávnou Vysokou D'harštinou, aby jim pomohla. Richard si příběhy v této knize pamatoval z dětství a tak s jeho pomocí Berdina překládala slova, která pak používali pro překlad deníku.

Časem se Richard naučil hodně z obou forem Vysoké D'harštiny a také něco z mnohem starší hantýrky, ale stále ho zlobil pomalý postup.

Když Richard přivedl Kahlan zpět do Aydindrilu, řekl jí, jak použil informací z deníku, aby našel způsob jak ji zachránit. Říkal, že někdy přečetli snadno celé pasáže, ale jindy se nemohli hnout z místa. Někdy přečetl stránku za pár hodin a pak spolu strávili celý den nad jedinou větou.

„Moss? Řekl jsi, že jsi ji nechal hledat slovo moss. Co to znamená?“ 

Upil čaje a zase šálek odložil. „Moss? To znamená vítr ve Vysoké D'harštině.“ Otevřel deník na založené stránce. „Od té doby, co jsme se začali zabývat překladem deníku, hledali jsme klíčová slova a pak jsme se zaměřili na příslušné stránky a doufali, že budeme mít štěstí.“

„Myslela jsem, že jsi chtěl deník překládat postupně, abys pochopil, jak Kolo jazyk užívá.“ 

Utrápeně vzdychl. „Kahlan, nemám na to čas. Museli jsme změnit taktiku.“

Kahlan se to moc nezamlouvalo.

„Richarde, slyšela jsem, že tvůj bratr je Nejvyšší kněz sekty, která se nazývá Raug'Moss. Je to ve Vysoké D'harštině?“ 

„Znamená to 'Boží vítr',“ zamumlal. 

Poklepal na deník a dal najevo, že se o tom nechce bavit. „Vidíš tady? Berdina našla místo, kde Kolo hovoří o rudém měsíci. Byl tím velice rozrušený. Celý Hrad byl vzhůru nohama. Psal, že je zradil tým. Říká, že tým měl být postaven před soud za své zločiny. Neměli jsme ještě čas to prozkoumat, ale...“

Richard nalistoval na začátek, kde měl vložený přepsaný překlad a přečetl jí pasáž: „Dnes bylo završeno jedno z našich nejtoužebnějších přání, umožněné jen skvělou a neúnavnou prací týmu téměř stovky lidí. To, o co jsme se nejvíc báli, že ztratíme, když nás někdo předběhne, bylo ochráněno. Veselí ovládlo celý Hrad, když jsme dnes dostali zprávu, že jsme byli úspěšní. Někteří to považovali za nemožné, ale k údivu všech se to podařilo. Chrám větrů zmizel“.

„Zmizel?“ zeptala se Kahlan. „Co je Chrám větrů? Kam zmizel?“ 

Richard zavřel deník. „Nevím. Ale dál je v deníku napsáno, že tým, který to dokázal, je všechny zradil. Vysoká D'harštinaje zvláštní jazyk. Slova mají různý význam podle toho, jak jsou použitá.“

„Většina jazyků je taková, i náš.“ 

„Ano, ale ve Vysoké D'harštině někdy slovo, které má normálně různé významy podle toho, kde se použije, má více významů. Nemůžeš oddělit jeden význam od těch zbylých. To velice ztěžuje překlad. 

Například ve starém proroctví, které mě nazývá poslem smrti, má slovo smrt tři různé významy, podle toho, jak se použije: posel podsvětí, posel smrti, posel duchů mrtvých a posel smrti znamená zabíjet. Každý význam je jiný, ale všechny platí. To byl klíč.

Proroctví bylo v knize, kterou jsme přivezli z Paláce proroků. Warren mohl proroctví přeložit jen, když jsem mu řekl, že všechny tři významy jsou pravdivé. Řekl mi, že díky tomu byl první po tisících letech, kdo pochopil správný význam proroctví z jeho slov.“

„A co to má společného s Chrámem větrů?“ 

„Když Kolo říká 'větry', myslím, že někdy myslí opravdu jen vítr, jako když řekneš, že fouká vítr. Ale někdy, když píše 'větry', se zdá, že má na mysli Chrám větrů. Myslím, že to někdy používal jako zkrácený název a současně, aby ho odlišil od ostatních chrámů.“ 

Kahlan zamrkala. „Chceš říct, že Shota myslela tím, že tě honí vítr, že tě nějakým způsobem honí Chrám větrů?“

„Nevím to jistě.“ 

„Richarde, to vyžaduje opravdu velkou představivost, pokud si to opravdu myslíš, aby sis vzal Kolovu zkratku Chrámu větrů a vyvodil z ní, že Shota mluví o stejném místě.“ 

„Když Kolo popisuje, jak bylo všechno vzhůru nohama a ti muži měli být hnáni k zodpovědnosti, zdá se, že chce naznačit, že větry jsou schopné vnímat, že mají smysly.“ 

Tentokrát si Kahlan odkašlala. „Richarde, pokoušíš se mi říct, že Kolo tvrdí, že to místo - Chrám větrů - něco vnímá?“

Přemýšlela, jak je to dlouho, kdy se pořádně vyspal. Uvažovala, jestli je ještě schopen jasného myšlení.

Řekl jsem, že si nejsem jistý.“

„Ale myslel jsi to tak.“ 

„Ano, zní to... absurdně, když to řekneš takhle. Ale ve Vysoké D'harštině to tak nezní. Nevím, jak ten rozdíl vysvětlit, ale je tam. Možná, že je to jen rozdíl v míře vnímání.“ 

„Rozdíl v míře vnímání nebo ne, jak může být nějaké místo vnímavé? Mít smysly?“ 

Richard vzdychl. „Já nevím. Zkoušel jsem na to přijít. Proč myslíš, že jsem byl vzhůru celou noc?“

„Ale taková věc není možná.“ 

Jeho vzdorovité šedé oči se k ní obrátily. „Hrad Čarodějů je taky jen místo, ale pozná, když ho někdo napadne. Reaguje na narušení tím, že osobu zastaví, dokonce i zabije, když musí, aby zabránil nepovolaným lidem vstoupit do míst, kde nemají co dělat.“

Kahlan se zatvářila skepticky. „Richarde, to jsou štíty. Čarodějové umístili tyto štíty, aby chránili důležité nebo nebezpečné věci před krádeží a lidi před zraněním.“

„Ale reagují, aniž by jim to někdo řekl, že?“ 

„Stejně jako past na medvědy. To ještě neznamená, že jsou vnímavé. Myslíš, že je Chrám větrů chráněný štíty. To říkáš. Tak má tedy štíty.“ 

„Ano a ne. Je to víc, než jen štíty. Štíty jen chrání. Způsob, jakým Kolo o Chrámu větrů píše naznačuje, že může... já nevím... že může myslet, jakoby se mohl rozhodnout, když musí.“ 

„Rozhodnout, o čem?“ 

„Když psal, jak všichni zpanikařili, když viděli rudý měsíc, tak řekl, že tým, který poslal Chrám větrů pryč, je zradil.“ 

„Takže... co?“ 

„Takže si myslím, že Chrám větrů způsobil, že byl měsíc rudý.“ 

Kahlan sledovala jeho oči, ohromena přesvědčením, které v nich viděla. „Ani se neptám, jak by taková věc byla možná, ale na chvíli připusťme, že máš pravdu. Proč by to dělal?“

Richard se jí podíval do očí. „Jako varování.“

„Před čím?“ 

„Štíty v Hradu fungují jako ochrana. Skoro nikdo přes ně nemůže projít. Já můžu, protože mám oba druhy magie. Kdyby někdo, kdo chce způsobit škodu, měl dostatek magie a znalostí, také jimi může projít. A co se stane?“ 

„Nic. Dostane se dovnitř.“ 

„Přesně. Já si myslím, že Chrám větrů může udělat víc. Myslím, že pozná, že někdo narušil jeho obranu a pošle varování.“ 

„Rudý měsíc,“ zašeptala. 

„Dává to smysl.“ 

Položila mu něžně ruku na rameno. „Richarde, musíš si trochu odpočinout. Nemůžeš tohle všechno vyvozovat jen z Kolova deníku. Je to jen jeden deník, napsaný před mnoha lety.“

Odstrčil jí ruku. „Já nevím, kde jinde mám hledat. Shota řekla, že mě honí vítr! Nepotřebuji spát, abych měl noční můry.“

V tom okamžiku Kahlan pochopila, že to byla zpráva od Shoty, která ho pronásledovala a proroctví v hladomorně.

První část proroctví říkala: Až bude měsíc rudý, přijde ohnivá bouře. Ten, který je spojen s čepelí se bude dívat, jak jeho lidé umírají. Když neudělá nic, pak on i všichni, které miluje, zahynou v jejím žáru, protože žádná čepel, kovaná ocel nebo magické zaklínání se nemohou dotknout tohoto nepřítele.

Byla to druhá část, která strašila ji.

Aby uhasil peklo, musí hledat pomoc ve větru. Na cestě ho stihne blesk, protože ta v bílém, jeho opravdu milovaná, ho zradí svou krví.

Uvědomila si, že ho proroctví děsilo víc, než byl ochoten připustit.

Někdo zaklepal na dveře.

„Co je?“ zařval Richard. 

Cara otevřela dveře a nakoukla dovnitř. „Generál Kerson by vás rád navštívil, Lorde Rahle.“

Richard si prohrábl vlasy. „Pošli ho dovnitř, Caro.“

Richard položil ruku Kahlan na rameno a ohlédl se k oknu. „Promiň, máš pravdu. Potřebuji se vyspat. Možná by mi Nadine mohla dát nějaké bylinky na spaní. Má mysl mě nenechá spát, i když to zkouším.“

To by raději dovolila Shotě, aby mu něco dala. Kahlan mu odpověděla něžným dotykem. Bála se, že by ji hlas zradil.

Generál Kerson se širokým úsměvem vpochodoval do místnosti. Zasalutoval a stoupl si do pozoru.

„Lorde Rahle. Dobré jitro. A je opravdu dobré, díky vám.“ 

Richard se napil čaje. „Jak to?“

Generál poplácal Richarda po rameni. „Všem mužům je už lépe. Věci, které jste řekl - česnek, borůvky, odvar z dubové kůry - pomohly. Všem je už dobře. Mám zase celou armádu zdravých mužů, kteří jsou připraveni a schopni plnit rozkazy. Ani nemohu vyjádřit, jak se mi ulevilo, Lorde Rahle.“

„To udělal váš úsměv za vás, generále. Jsem také rád.“ 

„Moji muži jsou nadšeni, že jejich nový Lord Rahl je muž velké magie, který je schopen odvrátit smrt od jejich dveří. Každý z nich vám chce koupit pivo a připít vám na zdraví a dlouhý život.“ 

„To nebyla magie. Byly to jen věci, které... Poděkujte jim za nabídku, ale já... a co výtržnosti? Byly v noci nějaké?“ 

Generál Kerson udělal zamítavé gesto. „Většinou skončily. Obavy zmizely, když se měsíc vrátil k normálu.“

„Dobře. To jsou dobré zprávy, generále. Děkuji za hlášení.“ 

Generál si přejel prsty po hladce oholené bradě. „No, je tu ještě jedna věc, Lorde Rahle.“

Podíval se na Kahlan. „Kdybychom si mohli promluvit.“ Povzdechl si. „Jedna... žena byla dnes v noci zavražděna.“

„To je mi líto. Byl to někdo, koho jste znal?“ 

„Ne, Lorde Rahle. Byla to... žena, která... přijímá peníze za...“ 

„Jestli se pokoušíte naznačit, že byla děvka, generále,“ řekla Kahlan, „už jsem to slovo slyšela a neomdlím, když ho uslyším znovu.“ 

„Ano, Matko Vyznavačko.“ Obrátil pozornost opět k Richardovi. „Byla nalezena mrtvá dnes ráno.“ 

„Co se jí stalo? Jak byl zabita?“ 

Generál byl čím dál víc nesvůj. „Lorde Rahle, viděl jsem mrtvé už mockrát. Nemohu si vzpomenout, kdy jsem při tom pohledu naposledy zvracel.“

Richard si položil ruku na kožený váček, který měl u pasu. „Co se jí stalo?“

Generál se podíval prosebně na Kahlan, aby mu prominula, že položil ruku Richardovi kolem ramene a odešel s ním stranou. Kahlan neslyšela, co mu říkal, ale výraz na Richardově tváři ji ubezpečil, že to ani slyšet nechtěla.

Richard přešel ke krbu a díval se do plamenů.

„To je mi opravdu líto. Ale máte přece muže, kteří s tím něco udělají. Proč to říkáte mně?“ 

Generál se zatvářil omluvně a odkašlal si. „Ach, no, víte, Lorde Rahle, byl to, no, byl to váš bratr, kdo ji našel.“

Richard se otočil s temným výrazem. „Co dělal Drefan na takovém místě?“

„No, ptal jsem se ho, Lorde Rahle. Nezdálo se mi, že je to muž, který by to potřeboval“ - generál si přejel rukou po tváři - „ptal jsem se ho a on řekl, že je to jeho věc, ne moje, když tam chce jít.“ 

Kahlan poznala z Richardova výrazu těžko ovládaný hněv. Strhnul ze židle svoji zlatou pláštěnku.

„Jdeme. Doveďte mě tam. Vezměte mě tam, kam chodí Drefan. Chci si s těmi lidmi promluvit.“ 

Kahlan a generál Kerson spěchali za Richardem, který vyběhl ze dveří. Chytila ho za rukáv a podívala se na generála.

„Generále, nechal byste nás chvíli o samotě, prosím?“ 

Když odcházel chodbou, Kahlan zatáhla Richarda na opačnou stranu, pryč od Cary, Rainy, Ulice a Egana. Nemyslela si, že by Richard měl v této chvíli náladu, aby se staral o takové věci. Kromě toho, přišla k němu z jiného důvodu.

„Richarde, zástupci různých států čekají, že se s nimi setkáme. Čekají už celé dny.“ 

„Drefan je můj bratr.“ 

„Ale je to dospělý muž.“ 

Promnul si oči. „Musím se na to podívat a mám v úmyslu ještě jiné věci. Vadilo by ti, kdybys promluvila se zástupci sama? Řekni jim, že jsem byl odvolán v důležité záležitosti, a že se klidně mohou vzdát tobě, aby se mohly vyřídit záležitosti velení.“

„To mohu udělat. Vím, že někteří budou raději, když se vzdají mně a nebudou muset stát před tebou. Bojí se tě.“ 

„Já jim nic neudělám,“ namítl Richard. 

„Richarde, zastrašil jsi je předtím, když jsi požadoval, aby se ti vzdali. Sliboval jsi, že je zničíš, když se odváží spojit s Císařským Řádem.   

Bojí se, že bys to mohl z rozmaru udělat stejně. Pověst pána D'Hary tě předchází a ty jsi jejich strach jen podpořil. Nemůžeš čekat, že před tebou budou klidně stát i když s tvými podmínkami souhlasí.“

Sklonil se a zašeptal jí do ucha: „Tak jim řekni, jaký jsem pomilováníhodný.“

„Mohu jim říct, že se těšíš na spolupráci s nimi, mír a vzájemnou prosperitu,“ řekla s úsměvem. „Věří mi a budou naslouchat. 

Ale Tristan Bashkar, Jarianský ministr, je tu spolu s královským párem z Grennidonu. Tito tři jsou důležití, protože mají velké pravidelné armády. Očekávají, že se setkají s tebou. To oni nemusí být spokojeni, že se mají vzdát mně. Budou chtít jednat o podmínkách.“

„Tak se budou muset spokojit s tebou.“ 

„Tristan Bashkar není přívětivý muž, ale tvrdý vyjednávač, stejně jako Leonora a Walter Cholbanovi z Grennidonu.“ 

„To byl jeden z důvodů, proč jsem zrušil alianci Střední země. Příliš mnoho si přály se hádat a získat lepší postavení. To už skončilo. Kapitulace je bezpodmínečná.“ Richard si zastrčil palec za široký opasek. Jeho výraz ztvrdl. „Podmínky jsou spravedlivé pro všechny, stejné pro všechny a nebude se o nich diskutovat. Jsou buď s námi nebo proti nám.“ 

Kahlan přejela prstem dolů po rukávu přes jeho svaly. Měl práci s deníkem. Bylo to už tak dávno, co byla v objetí jeho rukou.

„Richarde, musíš se spolehnout na mou radu. Já ty země znám. Není to jediný cíl, aby souhlasily s podmínkami. Bude potřeba různých obětí. V této válce budeme potřebovat jejich plnou a dobrovolnou spolupráci. 

Ty jsi Lord Rahl, pán D'Hary. Ty jsi stanovil podmínky. Ty jsi řekl, že kapitulace, i když bezpodmínečná, bude prováděna s úctou k jejich lidu. Já ty zástupce znám. Očekávají, že je přijmeš ty, na znamení úcty k nim.“

„Ty jsi Matka Vyznavačka. Jsme jedno tělo, jedna duše v tomto i všem ostatním. Ty jsi vedla tyto lidi dlouho předtím, než jsem přišel já. Nemáš menší postavení než já. Měla jsi jejich úctu po dlouhou dobu. Připomeň jim to.“ 

Richard se krátce podíval do chodby, kde čekal generál a všichni ostatní. Podíval sejí zpět do očí.

„Generál by se o to nemusel starat, alespoň co se týče Drefana, ale já ano. Nechci, aby mě zradil další bratr. Podle toho, co jsi mi řekla a ostatní to potvrdili, tak má v paláci už spoustu žen, které mu nadbíhají. Jestli něco od těch prostitutek chytí a nakazí dívky tady... je to moje věc.  

Nedopustím, aby můj bratr přenášel choroby na nevinné ženy, které mu důvěřují jenom proto, že je můj bratr.“

Sarah, která nesla Richardovi čaj byla mladá a důvěřivá. Byla jedna z těch, které byly do Drefana zamilované.

Kahlan mu podrbala záda. „Chápu. Když mi slíbíš, že se trochu vyspíš, půjdu si promluvit s vyslanci sama. Když budeš mít čas si s nimi promluvit, tak to uděláš. Nemají jinou možnost, než čekat. Ty jsi Lord Rahl.“

Richard se k ní sklonil a políbil ji na tvář. „Miluji tě.“

 „Tak si mě vezmi.“ 

„Už brzy. Brzy půjdeme probudit slif.“ 

„Richarde, buď opatrný. Marlin řekl, že Sestra temnoty - nepamatuji si její jméno - odešla z Aydindrilu a vrátila se k Jagangovi, ale mohl lhát. Pořád tu může někde být.“ 

„Sestra Amélie. Pamatuji se na ní. Když jsem přišel poprvé do Paláce proroků byla jedna z Verniných přítelkyň, se kterými jsme se setkali - sestry Phoebe, Janet a Amélie. Pamatuji si na Améliiny slzy radosti, že Vernu po tolika letech zase vidí.“ 

„Teď ji má Jagang.“ 

Přikývl. „Verna musí mít zlomené srdce, když je její přítelkyně v rukou Jaganga a ještě je Sestrou temnoty. Jestli to Verna vůbec ví.“

„Buď opatrný. Nehledě na to, co Jagang řekl, může se stále skrývat v Aydindrilu.“ 

„Pochybuji o tom, ale dám si pozor.“ 

Otočil se a dal Caře povel. Přiběhla chodbou k nim. „Caro, chci, abys šla s Kahlan. Berdina ať si odpočine. Vezmu si s sebou Rainu, Ulice a Egana.“

„Ano, Lorde Rahle. Budu dbát o její bezpečí.“ 

Richard se usmál. „Vím, že budeš, Caro, ale to tě tvého trestu nezbaví.“

Nedala na sobě nic znát. „Ano, Lorde Rahle.“

„Jaký trest?“ zeptala se Kahlan, když byly z doslechu. 

„Nespravedlivý, Matko Vyznavačko.“ 

„Až tak? A co je to?“ 

„Musím krmit ty jeho veverky.“ 

Kahlan potlačila úsměv. „To nezní tak špatně, Caro.“

Cara nechala do dlaně vklouznout Agiel. „Proto je to nespravedlivé, Matko Vyznavačko.“

Kapitola dvacátá šestá

Kahlan seděla sama v ozdobné židli Matky Vyznavačky, nejvyšší za půlkruhovým stolem pod freskou Magdy Searus, první Matky Vyznavačky, a jejím čarodějem Merrittem. Byli namalováni ve výklenku kopule obrovského sněmovního sálu. Kahlan pozorovala představitele států, kteří přicházeli přes rozlehlou mramorovou podlahu.

Z čestného místa nad nimi byla Magda Searus svědkem dlouhé historie aliance Střední země. Byla také svědkem toho, jak ji Richard rozbil. Kahlan si přála, aby duch Magdy Searus porozuměl a uznal jeho důvody a požadavky. Byly mírné, i když se někomu takové nezdály.

Cara stála za Kahlan po pravé straně. Kahlan narychlo svolala administrátory, aby se postarali o státní záležitosti, jako podpis dokumentů o kapitulaci a pravidla obchodu, a několik D'hařanských důstojníků, aby dohlédli na záležitosti jednotného velení. Ti všichni tiše čekali za ní po levé straně.

Kahlan se pokoušela soustředit myšlenky na to, co jim musí říct a co musí udělat, ale Richardova slova o Chrámu větrů jí nenechala myslet na nic jiného. Myslel si, že Chrám větrů je schopen vnímat. Vítr ho honil. Chrám větrů ho honil. Hrozba číhala v každém koutku její mysli.

Kroky zástupců a údery bot vojáků, kteří je doprovázeli zněly ozvěnou na mramorové podlaze. Přenesla se zpět do skutečnosti. Blížící se skupinka procházela přes paprsky slunečního světla, které proudilo dovnitř kulatými okny ve spodní části sálu. Kahlan nasadila masku Vyznavačky, jak ji to učila její matka. Tvář, která neukazovala nic a maskovala to, co bylo uvnitř.

Klenuté loubí kolem sálu zakrývalo schodiště, které vedlo nahoru na balkon s naleštěným mahagonovým zábradlím. Dnes však za ním žádní diváci nestáli.

Skupinka s D'hařanskými vojáky po stranách se zastavila před nádherným vyřezávaným stolem. Tristan Bashkar z Jary a Leonora a Walter Cholbanovi z Grennidonu stáli vpředu. Za nimi čekali vyslanci Seldon z Mardovie, Wexler z Pendisan Reach a Brumford z Togressy.

Kahlan věděla, že Jara a Grennidon, země s velkým bohatstvím a obrovskou stálou armádou budou pravděpodobně nejtvrdošíjněji bránit své bývalé postavení v alianci výměnou za kapitulaci. Věděla, že nejdřív musí otřást jejich sebevědomím. Protože Kahlan skoro celý život vystupovala z pozice autority a moci, nejprve jako Vyznavačko potom jako Matka Vyznavačka, znala svůj úkol velmi dobře. Znala ty lidi, věděla jak přemýšlejí - kapitulace byla přijatelná, pokud si budou moci udržet své nadřazené postavení vůči některým státům a pokud budou ujištěni o možnosti vládnout si po svém.

Takový postoj však teď nebyl možný. Nebylo možné to tolerovat, protože jenom když se spojí všichni, budou mít šanci proti Císařskému Řádu. Kahlan musela stát za Richardovým slovem a podmínkami kapitulace. Závisela na tom budoucnost každého státu Střední země.

Aby tato nová unie mohla uspět proti Císařskému Řádu, nemohou dále existovat suverénní státy, každý se svou vlastní správou. Teď musí být sjednoceni pod jedno velení, pracovat společně jako jeden národ a ne koalice, která by se mohla v kritické chvíli rozpadnout a umožnit Císařskému Řádu, aby všem vzal svobodu.

„Lord Rahl je zaměstnán záležitostmi naší společné bezpečnosti v naší bitvě. Přišla jsem místo něho, abych si poslechla vaše rozhodnutí. Vaše slova se dostanou k jeho sluchu tak, jak mi je řeknete. Jako Matka Vyznavačka, královna Galey, královna Keltonu a snoubenka pána D'Hary mám právo hovořit za D'Hařanskou říši. Mé slovo je konečné, stejně jako Lorda Rahla.“  

Ten název vyšel z jejích úst nevědomky, ale tak to bylo - D'Hařanská říše. Richard byl její nejvyšší vládce, nejvyšší moc.

Zástupci se uklonili a zamumlali, že rozumí. Protože chtěla, aby všichni pochopili, že pořádek věcí už nebude stejný jako v minulosti, obrátila Kahlan pořadí, v jakém se takové věci odehrávaly dřív.

„Vyslanče Brumforde, předstupte, prosím.“ 

Tristan Bashkar a Leonora začali okamžitě protestovat. Bylo neslýchané, aby menší státy hovořily jako první.

Kahlan je umlčela pohledem. „Až vás vyzvu, abyste promluvili za svůj lid, můžete mluvit. Dřív ne. Dokud se k nám stát nepřipojí tím, že se vzdá své suverenity, nemají jeho zástupci přede mnou žádné postavení.

Neočekávejte, že vaše troufalost bude tolerována jako bylo zvykem dříve v alianci Střední země. Tato aliance už neexistuje. Teď stojíte v D'Hařanské říši.“

V sále se rozhostilo ledové ticho.

Kahlan byla zničená, když poprvé slyšela Richarda pronést tato slova v tomto sále k zástupcům států Střední země. Potom pochopila, že není jiné cesty.

Tristan Bashkar a Cholbanovi, kterým byla její slova určena, stáli s rudými tvářemi, ale mlčky. Když pohlédla zpět k vyslanci Brumfordovi, vzpomněl si na její pokyn a vykročil vpřed.

Přátelský vyslanec Brumford uchopil své bohaté nachové roucho do jedné ruky a poklekl na jedno kolena na mramorovou podlahu. Hluboce se uklonil.

„Matko Vyznavačko,“ řekl a narovnal se, „Togressa je připravena se spojit s vámi a všemi svobodnými lidmi naší aliance proti tyranii.“ 

„Děkuji vám vyslanče. Vítáme Togressu jako člena D'Hařanské říše. Lid Togressy bude jejím rovnoprávným členem. Víme, že vaši lidé odvedou svoji práci.“ 

„To udělají. Děkuji vám, Matko Vyznavačko. Prosím, vyřiďte Lordu Rahlovi naši radost, že jsme částí D'Hary.“ 

Kahlan se upřímně usmála. „Lord Rahl i já s vámi tuto radost sdílíme, vyslanče Brumforde.“

Ustoupil stranou, když Kahlan vyzvala svalnatého podsaditého vyslance Wexlera z Pendisan Reach.

„Matko Vyznavačko,“ řekl když povstal a upravil si koženou vestu, „Pendisan Reach je malá země s malou legií mužů ve zbrani, ale jsme nelítostní bojovníci, což mohou dosvědčit všichni, kdo se setkali s našimi meči. 

Matka Vyznavačka vždy bojovala za nás se stejnou statečností. Vždycky jsme drželi se Střední zemí a s Matkou Vyznavačkou, takže vašim slovům přikládáme velkou váhu. S velikou ctí jsme přijali váš návrh, abychom se spojili s D'Harou.

Naše meče budou bojovat za vás a Lorda Rahla. Lidé z Pendisan Reach, jak ti s meči, tak ti s magií si přejí být v první linii v bitvě proti hordám Řádu, aby nepřítel ochutnal naši krutost.

Od této chvíle budeme všem známí jako D'hařané z Pendisan Reach, jestli dovolíte.“

Dojatá jeho slovy, poděkovala mu Kahlan kývnutím hlavy. Lidé z Pendisan Reach měli sklon k dramatičnosti, ale byli srdeční. I když byla jejich země malá, nedali se brát na lehkou váhu. Vyslancova smělá slova o jejich nelítostnosti nebyla žádným chvástáním. Kdyby tak byl jejich počet stejný jako jejich odvaha.

„Nemohu vám slíbit první linii, vyslanče Wexlere, ale bude nám velkou ctí mít vaše lidi po boku v naší bitvě. Budou cennými pomocníky.“ 

Otočila neproniknutelnou tvář k vyslanci Mardovie. Lid Mardovie byl velmi pyšný a neméně krutý. Museli být, aby přežili v drsné zemi v divočině, ačkoliv to byla také malá země.

„Vyslanče Seldone, předstupte a sdělte nám rozhodnutí Mardovie.“ 

Vyslanec Seldon vystoupil a pozorně se rozhlédl po ostatních. Uklonil se a jeho bílé vlasy mu sklouzly dopředu přes zlaté epolety na ramenou červeného kabátce.

„Matko Vyznavačko. Rada sedmi Mardovie v našem hlavním městě Renwoldu mě pověřila dlouhou cestou do Aydindrilu, abych vyřídil její rozhodnutí. Rada sedmi netouží a nemá v úmyslu předat vládu nad naším milovaným lidem cizincům, ať už jsou z D'Hary nebo Císařského Řádu.  

Vaše válka s Císařským Řádem není naše válka. Rada sedmi rozhodla, že Mardovie zůstane suverénní stát a bude neutrální.“

Za ní do ticha zakašlal nějaký voják. Ozvěna toho zvuku se rozlehla celou místností.

„Vyslanče Seldone, Mardovie leží uprostřed východní divočiny, nedaleko Starého světa. Budete snadnou kořistí.“ 

„Matko Vyznavačko, zdi, které obklopují město Renwold obstály ve zkoušce časem. Jak jste řekla, ležíme uprostřed lidí z divočiny. Tito lidé nás v minulosti zkoušeli vyhubit. Nikomu se dosud nepodařilo ani prolomit zdi, natož aby přemohl naše statné obránce. Místo toho s námi různé národy z divočiny obchodují a Renwold je centrum obchodu ve východní divočme Střední země, všeobecně uznávaný těmi, kteří ho chtěli pokořit.“ 

Kahlan se naklonila dopředu. „Vyslanče, Řád není žádný národ z divočiny. Rozdrtí vás. Copak Rada sedmi nemá dost rozumu, aby si to uvědomila?“

Vyslanec Seldon se shovívavě usmál. „Matko Vyznavačko, chápu vás zájem, ale jak jsem řekl, zdi Renwoldu jsou dostatečně pevné. Ujišťuji vás, že Renwold nepadne do rukou Řádu.“ Jeho rysy ztvrdly. „Ani do rukou této nové aliance D'Hary.

Ani množství nezmůže nic proti kamennému valu v divočině. Dobyvatele brzy unaví lámat si zuby na tak malém soustu. Naše malá rozloha, naše umístění a naše zdi nás činí nehodnými takových problémů. Kdybychom se spojili s vámi, byli bychom daleko více zranitelní, protože bychom představovali odpor.

Naši neutralitu nemyslíme jako nepřátelství. Rádi bychom obchodovali s vaší aliancí, stejně jako budeme obchodovat s Císařským Řádem. Nechceme nikoho napadat, ale budeme se bránit.“

„Vyslanče Seldone, máte ženu a děti v Renwoldu. Nechápete jaké nebezpečí hrozí vaší rodině?“ 

„Moje milovaná žena i děti jsou v bezpečí za hradbami Renwoldu, Matko Vyznavačko. Nebojím se o ně.“  

„A obstojí vaše zdi proti magii? Řád má ve svých službách ty, kteří jsou obdařeni magií! Nebo jste příliš opojen minulostí a nevidíte hrozbu vaší budoucnosti?“ 

Zrudla mu tvář. „Rozhodnutí Rady sedmi je konečné. Nebojíme se o naši bezpečnost. My máme také lidi s magií, kteří ochrání zdi před magií Řádu. Neutralita nikoho neohrožuje. Možná byste měli prosit dobré duchy o smilování vy, protože to vy chcete válku. Kdo žije násilím, ten ho na sebe přivolává.“

Kahlan bubnovala prsty na desku stolu a ostatní čekali na její slova. Věděla, že i kdyby tohoto muže přesvědčila, nepomohlo by to. Rada sedmi se rozhodla a on sám nemůže její rozhodnutí měnit ani kdyby chtěl.

„Vyslanče Seldone, opustíte do soumraku Aydindril. Vrátíte se do Renwoldu k Radě sedmi a řeknete jim, že D'Hara neuznává neutralitu. Je to boj o náš svět - jestli bude vzkvétat ve Světle nebo chřadnout ve stínu tyranie. Lord Rahl rozhodl, že žádné státy nemohou stát mimo. Já jsem vyhlásila, že nebudeme mít slitování s Řádem. Jsme zajedno. 

Buď jste s námi nebo proti nám. Císařský Řád to vidí stejně.

Řekněte Radě sedmi, že teď je Mardovie proti nám. Jeden z nás, buď D'Hara nebo Řád Mardovii dobude. Řekněte jim, ať se modlí k dobrým duchům a prosí je, abychom to byli my a ne Řád. My vás jen přísně potrestáme za odpor, ale vaši lidé budou žít. Pokud to bude Řád, který vás napadne, vyhladí vaše ochránce a zbytek národa zotročí. Mardovie bude srovnána se zemí a stane se jen prachem minulosti.“

Jeho shovívavý úsměv se ještě rozšířil. „Nebojte, Matko Vyznavačko. Renwold odolá všem zemím i Císařskému Řádu.“

Kahlan ho pozorovala hněvivým pohledem. „Chodila jsem mezi mrtvými za hradbami Ebinissie.

Viděla jsem zvěrstva, která dokáže páchat Řád. Viděla jsem, co dělali. Budu se modlit za ubohé lidi, kteří budou trpět kvůli bláhovým a falešným představám Rady sedmi.“

Kahlan rozzlobeně pokynula strážím, aby doprovodili vyslance ze sálu. Věděla, co se stane lidem Mardovie, pokud je napadne císařská armáda dřív. Věděla také, že Richard nebude riskovat životy spojenců jen proto, aby dobyl Renwold, aby ho mohl chránit. Byla to příliš vzdálená země. Byla by proti tomu, stejně jako všichni generálové.

Mardovie byla ztracená. Jejich neutralita přivábí Řád tak, jako pach krve přivábí smečku vlků.

Prošla bránami v masivních zdech Renwoldu. Zdi byly působivé, ale nebyly nepřemožitelné. Řád měl k dispozici čaroděje, jako byl Marlin. Zdi nevydrží čarodějův oheň, ani když obránci Renwoldu budou ovládat magii.

Kahlan se snažila vypudit osud Mardovie ze svých myšlenek a pokynula páru z Grennidonu.

„Jaký je postoj Grennidonu?“ zavrčela na ně. 

Walter Cholbane si odkašlal. Jeho sestra promluvila. „Grennidon, velmi důležitá země, země rozlehlých polí, které produkují - „

Kahlan ji přerušila: „Ptala jsem se na váš postoj.“

Leonora si promnula ruce a zvažovala odhodlání v Kahlaniných očích.

„Královská rodina nabízí svou kapitulaci, Matko Vyznavačko.“ 

„Děkuji, Leonoro. Jsme potěšeni vámi i vaším lidem. Dohlédněte, prosím, aby naši důstojníci dostali všechny informace, které potřebují, aby vaše armáda mohla být zařazena pod naše centrální velení.“ 

„Ano, Matko Vyznavačko,“ vykoktala. „Matko Vyznavačko, budou naši vojáci krvácet na hradbách Renwoldu, aby je zdolali?“ 

Grennidon byl na sever od Mardovie a měl nejlepší pozici pro útok, ale Kahlan věděla, že by se jim nezamlouvalo napadnout dlouhodobého obchodního partnera. Navíc, některé rodiny Rady sedmi byly spřízněny sňatky s královskou rodinou Cholbanů.

„Ne. Renwold je město mrtvých. Supi ho vyčistí. Mezitím je obchod s Mardovií zakázán. Obchodujeme jen s těmi, kteří se s námi spojí.“ 

„Ano, Matko Vyznavačko.“ 

„Matko Vyznavačko,“ vstoupil do hovoru její bratr Walter, „přejeme si projednat některé podmínky s Lordem Rahlem. Máme cenné věci, které můžeme nabídnout a záležitost našeho vlivu, které bychom mu chtěli předložit.“ 

„Kapitulace je bezpodmínečná. Není o čem hovořit. Lord Rahl mi dal instrukce, abych vám připomněla, že nebude žádné vyjednávání. Buď jste s námi nebo proti nám. Přejete si stáhnout nabídku vaší kapitulace, než podepíšete dokumenty a spojit svůj osud s Mardovií?“ 

Sevřel rty a zhluboka se nadechl: „Ne, Matko Vyznavačko.“

„Děkuji vám. Až bude mít Lord Rahl čas, a doufám, že to bude brzy, velmi rád si vyslechne, co mu chcete říct, jako hodnotný člen D'Hařanské říše. Jen nezapomeňte, že teď jste částí D'Hary a on je pánem D'Hary, pánem celé říše.“  

Chovala se k nim s menší úctou, než ke dvěma zástupcům menších zemí, které se vzdaly. Kdyby to neudělala, jen by jim to dodalo odvahu a způsobilo potíže. Ti dva byli z těch, kteří při svém pobytu vyžadovali rudé pokoje.

Walter a Leonora se uklidnili, když dali Kahlan svůj souhlas. Cholbanové umí být houževnatí a tvrdí protivníci až do konce, ale jakmile se dohodnou a dají své slovo, nikdy se neohlíží zpět, nikdy nespekulují co by, kdyby. To byla vlastnost, která dělala jednání s nimi snesitelné.

„Rozumím, Matko Vyznavačko,“ řekl Walter. 

„Ano,“ dodala sestra. „A těšíme se na den, kdy Císařský Řád už nebude ohrožovat náš lid.“ 

„Děkuji vám oběma. Vím, že se vám to musí zdát tvrdé, ale vězte, že my se velice radujeme, že můžeme vás i váš lid počítat mezi nás.“ 

Pomalu se odsunuli podepsat smlouvy a pohovořit s důstojníky a Kahlan obrátila pozornost k Tristanovi Bashkarovi z Jary.

„Ministře Bashkare, jaký je postoj Jary?“ 

Tristan byl členem královské rodiny Jary. Ministr bylo vysoké postavení a měl velkou důvěru. Ze všech zástupců byl jediný, který mohl sám změnit rozhodnutí, aniž by se musel vracet domů poradit. Když usoudil, že je k tomu dostatečný důvod, mohl změnit pokyny královské rodiny a tím i postoj Jary.

Ještě mu nebylo ani třicet, ale vypadal mladší. Svůj zjev používal na odlákání pozornosti od svého rychlého myšlení. Zatímco byli lidé odzbrojeni jeho milým úsměvem, bystrýma hnědýma očima a lichotkama, vymámil na nich ústupky dřív, než si všimli, že se s nimi rozloučili.

Odhrnul si kadeř hustých tmavých vlasů z čela - nutkavý zvyk. Nebo možná způsob, jak přilákat pozornost ke svým očím, které také lidi rozptylovaly.

Omluvně rozhodil ruce. „Matko Vyznavačko, obávám se, že to není tak jednoduché říci ano nebo ne, ačkoliv vás chci ujistit, že jsme ve shodě s velkou říší D'Hary a obdivujeme moudrost jak Lorda Rahla a samozřejmě i vaši. Vždycky jsme pokládali rady Matky Vyznavačky za nejlepší.“

Kahlan vzdychla. „Tristane, nemám náladu na vaši obvyklou hru. Vy i já jsme v tomto sále sváděli slovní bitvy víckrát, než si pamatuji. Dnes mě nezkoušejte. Dnes to nepůjde.“

Jako člen královské rodiny byl velmi dobře vyškolen ve všech druzích válečného umění a v minulosti bojoval se skvělou pověstí. Měl hezkou postavu, byl vysoký a měl široká ramena. Jeho úsměv měl vždy hravý nádech, který zastřel jakoukoliv hrozbu, pokud nějakou vyslovil. Kahlan by se k němu nikdy neotočila zády.

Nedbale si rozepnul tmavomodrý plášť a dal si ruku v bok. Pohyb odhalil ozdobný nůž zastrčený do pochvy u pasu. Kahlan slyšela, že v bitvě Tristan raději používá svůj nůž než meč. Také se šeptalo, že má sadistické potěšení, když může rozřezat nepřítele.

„Matko Vyznavačko, připouštím, že v minulosti jsem byl zdrženlivý dát najevo náš skutečný postoj, abych lépe chránil náš lid před hrabivostí okolních států, ale tentokrát je to jiné. Víte, způsob, jakým se my díváme na situaci - „ 

„Nemám zájem. Jediné, co chci vědět je, jestli jste s námi nebo proti nám. Pokud jste proti nám, Tristane, dávám vám své slovo, že do rána budeme mít vojáky na cestě do královského paláce v Sandilaru a vrátíme se buď s bezpodmínečnou kapitulací nebo hlavami královské rodiny. 

Generál Baldwin je zde v Aydindrilu s početnou keltanskou armádou. Pošlu jeho - Keltané nenechají nikdy svou královnu na holičkách a ani si neodpočinou, dokud není spokojená. Nyní jsem královnou Keltonu. Přejete si bojovat s generálem Baldwinem?“

„Jistěže ne, Matko Vyznavačko. Nepřejeme si bojovat vůbec, ale kdybyste mě vyslechla - „ 

Kahlan bouchla dlaní do stolu, aby ho umlčela. „Když Císařský Řád obsadil Aydindril, než ho Richard osvobodil, Jara seděla po boku Řádu.“

„Jako D'Hara v té době,“ připomněl jí jemně. 

Kahlan na něho upřela pohled. „Přivedli mě před radu a usvědčili mě ze zločinů  které spáchal Řád. Čaroděj Ranson, z Císařského Řádu, volal po trestu smrti. Člen rady z Jary seděl u tohoto stolu a odhlasoval moji popravu.“

„Matko Vyznavačko...“ 

Kahlan ukázala prstem doprava. „Seděl přímo tady a hlasoval, abych byla odsouzena k smrti.“

Znovu pohlédla do Tristanových hnědých očí. „Kdybyste se podíval pozorně, myslím, že byste ještě viděl skvrnu pod stolem. Když Richard osvobodil Aydindril, popravil zrádné členy rady. Skvrnu tam zanechal zástupce Jary. Slyšela jsem, že ho Richard přeťal ve dví, protože byl tak rozezlen jeho zradou na mně a na lidu Střední země.“

Tristan zdvořile stál a nedal na sobě nic znát. „Matko Vyznavačko, nebyl pověřen královskou rodinou, aby mluvil za Jaru. Byl loutkou v rukou Řádu.“

„Tak se s námi spojte.“ 

„My chceme a zamýšlíme to udělat. Po pravdě řečeno jsem byl poslán, abych to udělal.“ 

„Ať už chcete cokoliv, Tristane, nedostanete to. Udělali jsme stejnou nabídku všem a žádné výjimky nebudou.“ 

„Matko Vyznavačko, pokládáte za výjimku, když chci, abyste mě vyslechla?“ 

Kahlan vzdychla. „Zkraťte to a pamatujte si, Tristane, že váš úsměv na mě nepůsobí.“

Stejně se usmál. Jako člen královské rodiny mám pověření vydat Jaru a spojit se s vámi. Dali jste nám možnost volby a to jsme si přáli.“

„Tak si zvolte.“ 

„Rudý měsíc naše plány zkřížil.“ 

Kahlan se vzpřímila. „Co ten s tím má společného?“

„Matko Vyznavačko, Javas Kedar, náš astrolog, hodně ovlivňuje královskou rodinu. Četl ve hvězdách v záležitosti kapitulace a vyslovil názor, že hvězdy jsou tomu příznivě nakloněny.  

„Než jsem odešel, Javas Kedar mi řekl, že hvězdy by daly znamení, kdyby se okolnosti změnily a řekl, abych si takového znamení všímal. Rudý měsíc byl takovým znamením.“ 

„Měsíc nejsou hvězdy.“ 

„Měsíc je na obloze, Matko Vyznavačko. Javas Kedar radí i podle významu měsíčních symbolů.“ 

Kahlan si přitiskla ruce na spánky a vzdychla. „Tristane, vy chcete, aby váš lid trpěl na základě takových pověr?“

„Ne, Matko Vyznavačko. Ale jsem zavázán ctí, abych bral zřetel na víru svého lidu. Lord Rahl řekl, že kapitulace nebude znamenat, že se musíme vzdát svých zvyků a víry.“ 

„Tristane, máte nepříjemný zvyk vynechávat věci, které se vám nehodí. Richard řekl, že se země nemusí vzdát svých zvyků, pokud nikomu neublíží a neporuší žádný společný zákon. Překračujete meze.“ 

„Matko Vyznavačko, v žádném případě nechceme překrucovat jeho slova ani překračovat nějaké meze. Chci jenom čas.“ 

„Čas na co?“ 

„Čas, Matko Vyznavačko, abych se ujistil, že rudý měsíc není znamení, že bychom se měli bát spojení s D'Harou. Teď mohu buď cestovat zpět do Jary a poradit se s Javasem Kedarem nebo tady chvíli počkat, jestli vám to nebude vadit, abych se ujistil, že rudý měsíc nebyl znamením nebezpečí.“ 

Kahlan věděla, že lid Jary a královská rodina zvlášť, věřili na znamení hvězd, i když Tristan věnoval hodně času prohánění sukní, Kahlan věděla, že kdyby mu krásná dívka nabídla své půvaby a hvězdy byly proti tomu, utekl by od ní.

Trvalo by nejméně měsíc, dostat se zpět do Jary, poradit se s astrologem a vrátit se do Aydindrilu.

„Jak dlouho byste musel čekat v Aydindrilu, než byste byl spokojen a mohl s čistým svědomím podepsat kapitulaci?“ 

Na chvíli se zamyšleně zamračil. „Pokud zůstane Aydindril bezpečný pár týdnů po takovém významném znamení, pak se budu cítit bezpečný.“

Kahlan zabubnovala prsty na stůl.

„Máte dva týdny, Tristane. Ani o den víc.“ 

„Děkuji, Matko Vyznavačko. Věřím, že do dvou týdnů budeme moci zpečetit naše spojení s D'Harou.“ Uklonil se. „Dobrý den, Matko Vyznavačko. Těším se, že nám budou hvězdy příznivě nakloněny.“ 

Vykročil, ale pak se obrátil zpět. „Mimochodem, věděla byste o místě, kde bych mohl tak dlouho zůstat? Náš palác vyhořel v bitvě s Krvavou Církví, a protože je Aydindril tak poškozen, mám problémy najít vhodné ubytování.“

Věděla, kam tím míří - chtěl být blízko, aby viděl, jestli hvězdy udeří proti D'hařanské říši. Ten muž si o sobě moc myslel. Myslel, že je chytřejší, než skutečně byl.

Kahlan se usmála. „Ach ano, znám takové místo. Zůstanete přímo tady, kde vás budeme mít na očích, než uplynou dva týdny.“

Zapnul si plášť. „Děkuji vám, Matko Vyznavačko, za vaši pohostinnost. Vážím si toho.“

„A Tristane, dokud budete hostem pod mojí střechou a vložíte ruku nebo něco jiného na jakoukoliv ženu, která tu žije nebo pracuje, postarám se o to, aby vám bylo „něco jiného“ odříznuto.“ 

Dobrosrdečně se zasmál. „Matko Vyznavačko, nikdy jsem si nepomyslel, že uvěříte takovým pomluvám. Obávám se, že se často musím uchýlit k půvabu mincí, aby mi zajistily společnost, ale jsem potěšen, že mě považujete za tak nadaného ve svádění mladých žen. Pokud bych porušil vaše pravidla, očekávám, že budu postaven před soud a budu se muset podrobit trestu, který mi vyberete.“

Soud.

Richard řekl, že ti lidé, kteří poslali Chrám větrů pryč, byli postaveni před soud. V Hradu byly záznamy všech soudních procesů, které se tam konaly. Nikdy ty knihy nečetla, ale věděla o nich. Možná by z nich mohli zjistit, co se stalo s Chrámem větrů.

Když se Kahlan dívala za odcházejícím Tristanem Bashkarem doprovázeným strážemi, pomyslela na Richarda a byla zvědavá, co zjistil. Ráda by věděla, jestli ztratí dalšího bratra.

Kahlan znala většinu žen, které pracovaly v Paláci Vyznavaček. Ženy v Paláci si Richarda vážily jako čestného muže. Nebyla by ráda, kdyby se staly kořistí muže, který hřeší na to, že je Richardův bratr.

Pocítila nával smutku. Věděla, že doufal, že Drefan bude bratr, na kterého by mohl být hrdý. Kahlan doufala, že Drefan nebude dělat potíže. Vzpomněla si na jeho ruce na Caře.

Otočila se k Mord-Sithám. „Další tři s námi, jeden ztracen a jeden se rozhodne.“

Cara se spiklenecky usmála. „Sestra Agielu musí umět zasít strach do lidských srdcí. Matko Vyznavačko, nosíš Agiel oprávněně. Zdálo se mi, že se jim klepou kolena celou cestu sem.“

Kapitola dvacátá sedmá

Brnění a zbraně klapaly a řinčely, jak vojáci pochodovali strmou dlážděnou ulicí. Úzké domky, většinou dvou až třípatrové, se k sobě tiskly a horní patra převyšovala nižší, takže ta nejvyšší téměř zakrývala oblohu. Byla to ponurá část města.

Vojáci po městě provolávali díky, když Richard procházel kolem, přáli mu pevné zdraví a dlouhý život. Někteří mu chtěli koupit pití. Jiní utíkali, aby se mu mohli poklonit a vzdát mu hold.

Zdravili ho jako velkého čaroděje za to, že je ochránil a vyléčil jejich chorobu. Richard se cítil víc než nesvůj při jejich pozdravech. Konec konců jim jen poradil, aby si vzali dobře známé prostředky, používané na střevní potíže. Nepoužil žádné kouzlo.

Pokoušel se jim vysvětlit, že to nebyla magie, že věci, které jedli a pili je vyléčily. Nechtěli to slyšet. Očekávali od něho magii a podle nich se jim jí dostalo. Nakonec to vzdal a přijímal jejich díky. Kdyby byly šli k prodavačům bylinek, byli by je také vyléčili, ale stěžovali by si na vysokou cenu.

Musel připustit, že mu dělalo dobře pomyšlení, že lidem pro změnu pomohl a nemusel jim ubližovat. Začal chápat, co musí Nadine cítit, když pomáhá lidem svými bylinami.

Varovali ho, že čaroděj potřebuje vnitřní rovnováhu. Všechny věci musely být vyvážené a magie zvlášť. Už nemohl jíst maso - dělalo se mu špatně - a měl podezření, že to bylo způsobeno tím, že Dar hledal protiváhu tomu, že musel občas zabíjet. Líbila se mu představa, že jeho pomoc lidem částečně vyvažovala to, že byl válečným čarodějem.

Zasmušilí lidé, kteří pospíchali za svými povinnostmi, uhýbali ke straně úzkých uliček, bořili se do ostrůvků špinavého sněhu, aby se protáhli kolem vojáků. Divoce vypadající skupinky starších chlapců a mladíků je nenápadně pozorovaly a pak se ztrácely za rohy do úzkých uliček, když se Richard se svým doprovodem přiblížili.

Richard se mimoděk dotkl zlatem olemovaného koženého váčku na opasku. Obsahoval kouzelný bílý písek, který v něm byl, když ho Richard našel v Hradu. Kouzelný písek byly krystalizované kosti čarodějů, kteří položili své životy za Věže Zkázy, oddělující Starý a Nový svět. Byla to vlastně esence magie. Kouzelný bílý písek dodával sílu kouzlům, která s ním byla spojena - dobrým i zlým. Správné kouzlo, spojené s bílým kouzelným pískem, mohlo dokonce vyvolat Strážce.

Dotknul se i druhého podobného váčku u pasu. Uvnitř bylo pevně zavázané kožené pouzdro, které obsahovalo černý kouzelný písek. Sebral ho sám v jedné z Věží. Žádný čaroděj nebyl schopen sebrat černý písek od té doby, co byly Věže postaveny. Mohl ho vzít jen ten, kdo ovládal Odnímací magii.

Černý písek byl protikladem bílého. Navzájem si zrušily účinky. I jediné zrnko černého naruší kouzlo spojené s bílým, dokonce i takové, které má vyvolat Strážce. Použil ho na obranu proti duchovi Darkena Rahla, aby ho poslal zpět do podsvětí.

Prelátka Annalina mu řekla, aby chránil černý písek svým životem, že lžička má cenu království. Vlastnil několik království. Nikdy nenechal malý kožený váček s černým pískem z dohledu nebo dosahu.

Děti, zachumlané do potrhaných hadrů, aby se zahřály v chladném jarním dni, si hrály na honěnou v úzkých uličkách, běhaly od dveří ke dveřím a štěbetaly, když viděly impozantní průvod procházející přímo jejich ulicí.

Ani při pohledu na tyto šťastné děti se Richardovi neobjevil na tváři úsměv.

„Tady je to, Lorde Rahle,“ řekl generál Kerson. 

Generál ukázal palcem na dveře po pravé straně ulice, zasazené do průčelí dřevěné budovy. Vybledlý rudý nátěr na spodní straně dveří, která byla nejvíce vystavena povětrnostním vlivům, byl oprýskaný. Malý vývěsní štít hlásal: ,Lathertonův nevěstinec'.

Velký, podsaditý muž uvnitř ani nevzhlédl ze své židle za vratkým stolkem, na kterém se povalovaly suchary a láhev. Díval se nepřítomně do dáli. Vlasy měl rozcuchané, oči zčervenalé a oblečení zmačkané. Zdálo se, že je omámený. Za ním bylo schodiště a úzká chodba, která se ztrácela ve tmě.

„Zavřeno,“ zabručel. 

„Jste Silas Latherton?“ zeptal se Richard a přejel pohledem hromádku špinavého prádla a povlečení čekajícího na vyprání. U stěny stálo asi půl tuctu prázdných kýblů a hromádka hadrů. 

Muž vzhlédl se zamračeným a udiveným pohledem. „Jo. Kdo jste vy? Vypadáte povědomě.“

„Jsem Richard Rahl. Možná vidíte podobu s mým bratrem Drefanem.“ 

„Drefan.“ Muž vytřeštil oči. „Lord Rahl.“ Židle se s rachotem převrhla, jak ji odstrčil, aby se mohl poklonit. „Odpusťte mi. Nepoznal jsem vás. Nikdy jsem vás předtím neviděl. Nevěděl jsem, že léčitel je váš bratr. Prosím o prominutí, Lorde Rahle...“ 

Až teď si Silas všiml tmavovlasé Mord-Sithy po Richardově boku, generála Kersona vedle něho, jeho statných osobních strážců, kteří se tyčili za ním a šiku vojáků, kteří se tlačili ve dveřích a před domem. Projel si rukama vlasy a narovnal se.

„Ukažte mi pokoj, kde... byla ta žena zavražděna,“ požádal Richard. 

Silas Latherton se dvakrát uklonil, než se rozběhl ke schodům a po cestě si ještě zastrkoval košili do kalhot. Ohlédl se přes rameno, jestli ho Richard následuje a vyrazil po schodech nahoru. Ty zaprotestovaly pod jeho váhou.

Nakonec se zastavil před dveřmi asi v polovině úzké chodby. Stěny byly rudé a chodbu osvětlovaly jen dvě svíčky, takže tam byla skoro tma. Páchlo to tam.

„Tady, Lorde Rahle,“ řekl Silas. 

Když udělal pohyb, že otevře dveře, Raina ho popadla za límec a odtáhla ho z cesty. Zarazila ho na místě zlověstným pohledem, který by byl zastavil i bouřkový mrak.

Otevřela dveře a s Agielem v ruce vstoupila do pokoje před Richardem. Richard chvíli počkal, než Raina pokoj zkontrolovala - bylo to jednodušší než se s ní hádat. Silas se díval do země, zatímco Richard s generálem vstoupili do malého pokoje. Ulic s Eganem se postavili ke dveřím a založili si ruce.

Nebylo tu mnoho k vidění - postel, vedle ní malá truhla a skříňka s umyvadlem. Tmavá skvrna zbarvila hrubá smrková prkna na podlaze. Krvavá skvrna se táhla pod postel a pokrývala skoro celou podlahu.

Její velikost ho nepřekvapila. Generál mu řekl, co se té ženě stalo.

Voda v umyvadle vypadala, že je napůl ředěná krví. Hadr, který přes umyvadlo visel, byl také rudý od krve. Vrah ze sebe krev smyl než odešel. Musel být buď pečlivý nebo spíše nechtěl projít kolem Silase zašpiněný od krve.

Richard otevřel truhlu. Bylo tam složené oblečení, jinak nic. Zase víko zavřel.

Richard se opřel rukou o dveře. „Nikdo nic neslyšel?“ Silas zavrtěl hlavou. Tady byla takovým strašným způsobem zmasakrována žena, měla uříznutá prsa, byla stokrát probodána a nikdo neslyšel ani hlásku?“

Richard si uvědomil, že vyčerpání na něho začíná doléhat. Ani jeho nálada mu moc nepomohla.

Silas těžce polkl. „Měla v puse roubík, Lorde Rahle, a také měla svázané ruce.“

Richard se zamračil. „Musela kopat nohama. Nikdo ji neslyšel kopat? Kdyby mě někdo řezal a měl jsem v ústech roubík a svázané ruce, snažil bych se třeba skopnout umyvadlo. Musela kopat, aby přilákala pozornost.“

„Neslyšel jsem nic, pokud něco takového dělala. Ani ostatní děvčata nic neslyšela. Alespoň se o ničem nezmínila a já myslím, že by pro mě přišla, kdyby něco takového slyšela. Když tu byly problémy, vždycky pro mě přišly. Vždycky. Věděly, že neváhám je chránit.“ 

Richard si promnul oči. Proroctví mu nedalo pokoj. Bolela ho hlava.

„Přiveďte sem ostatní ženy. Chci si s nimi promluvit.“ 

„Odešly po tom, co-“ Silas mávl rukou k pokoji.“Kromě Bridget.“ 

Spěchal na konec chodby a zaklepal na poslední dveře. Žena s rozcuchanými zrzavými vlasy vyhlédla ven a on jí něco tiše říkal. Zašla zpět a za chvíli vyšla a utahovala si kolem těla krémové šaty, pak je stáhla páskem, který zavázala na uzel. Následovala Silase k Richardovi.

Jak stál uprostřed páchnoucího nevěstince, byl na sebe čím dál víc rozzlobený. I když se snažil být objektivní, začal se pomalu radovat, že má bratra. Začínal mít Drefana rád. Byl to léčitel. Co mohlo být vznešenější?

Silas a žena se uklonili. Oba vypadali tak, jak se Richard cítil - špinaví, unavení a neklidní.

„Slyšela jste něco?“ Bridget zavrtěla hlavou. V očích měla ustrašený výraz. „Znala jste tu ženu?“ 

„Rose,“ řekla Bridget. „Setkala jsem se s ní jen jednou na pár minut. Přišla teprve včera.“ 

„Máte nějakou představu, kdo ji mohl zavraždit?“ 

Silas s Bridget se na sebe podívali.

„My víme, kdo to udělal, Lorde Rahle,“ řekl Silas nenávistným tónem. „Tlustý Hany.“ 

„Tlustý Hany? Kdo je to? Kde ho najdeme?“ 

Silasovi se zkřivily rysy vztekem. „Neměl jsem ho sem už pouštět. Děvčata ho neměla ráda.“

„Žádná jsme ho už nechtěla,“ řekla Bridget. „Pil, a když se napil, byl sprostý a zlý. Nepotřebovaly jsme se s ním zlobit, když armáda...“ slova se vytratila, když se podívala na generála. Dokončila větu jinak. „Máme teď dost zákazníků. Nemusíme brát takové sprosté opilce, jako tlustý Hany.“ 

Všechna děvčata mi řekla, že už ho víckrát nechtějí,“ řekl Silas. „Když včera v noci přišel, věděl jsem, že ho všechny odmítnou. Hany opravdu moc naléhal a zdál se být střízlivý, tak jsem požádal Rose, jestli by ho vzala, protože tu byla nová a...“

„A já nevěděl, že jí hrozí nebezpečí,“ dokončil za něho Richard. 

„Tak to nebylo,“ řekl Silas na obranu. „Hany se nezdál opilý. Věděl jsem, že by ho ostatní odmítly. Tak jsem se zeptal Rose, jestli by měla zájem. Řekla, že se jí peníze budou hodit. Hany byl její poslední zákazník. Byla nalezena později.“ 

„Kde můžeme toho Harryho najít?“ 

Silasovi se zúžily oči. „V podsvětí, kam patří.“

„Vy jste ho zabil?“ 

„Nikdo neviděl, kdo mu podřízl hrdlo. Nevím, kdo to udělal.“ 

Richard se podíval na dlouhý nůž, který měl Silas zastrčený za opaskem. Neobviňoval ho. Kdyby tlustého Harryho dopadli, udělal by totéž za zločin, který spáchal, i když by byl nejdřív postaven před soud a musel by vypovídat, aby se zjistilo, jestli to byl on, kdo to udělal.

Proto byly Vyznavačky - aby byla jistota, že odsoudili opravdového viníka. Jakmile se ho dotkla svou magií, zločinec vypověděl všechno, co udělal. Richard by nechtěl, aby Kahlan slyšela, co této ženě udělal. A zvlášť ne od bestie, která to provedla.

Zvedal se mu žaludek, když si pomyslel, že by se Kahlan musela dotknout člověka, který dokáže takto brutálně zabít. Bál se, že by zabil Harryho sám, aby se Kahlan takové stvůry nemusela dotknout.

Věděl, že se dotýkala jiných mužů, kteří nebyli o nic lepší. Nechtěl, aby to musela dělat znovu. Věděl, že ji to musí bolet, poslouchat podrobné výpovědi o takových perverzních zločinech. Měl strach pomyslet, jaké hrozné představy ji musí pronásledovat a navštěvovat ve snu.

Richard se přinutil na to nemyslet a podíval se na Bridget. „Proč jste tu zůstala, když ostatní utekly?“

Pokrčila rameny. „Některé měly děti a bály se kvůli nim. Nemám jim za zlé jejich strach, ale tady jsme byly vždycky v bezpečí. Silas byl ke mně vždycky slušný.

Jinde mě bili, ale tady nikdy. Nebyla to Silasova vina, že nějaký šílený vrah udělal takovou věc. Silas vždycky respektoval naše přání, když jsme řekly, že nějakého muže už nechceme vidět.“

Richardovi se stáhl žaludek. „A viděla jste Drefana?“

„Jistě. Všechny dívky viděly Drefana.“ 

„Všechny dívky,“ opakoval Richard. Silou vůle ovládl vztek. 

„Jo. Všechny jsme ho viděly. Kromě Rose. Neměla příležitost, protože...“ 

„Takže Drefan neměl... favoritku?“ Richard doufal, že by si Drefan mohl oblíbit jednu ženu, která se mu líbila, a že možná právě ta by byla zdravá. 

Bridget svraštila obočí. „Jak může mít léčitel favoritku?“

„No, já myslím, jestli mezi vámi byla nějaká, které dával přednost, nebo prostě bral tu, která byla volná?“ 

Bridget se poškrábala ve vlasech. „Myslím, že máte o Drefanovi špatnou představu, Lorde Rahle. Nikdy se nás ani nedotkl... tímto způsobem. Chodil nás sem jen léčit.“

„On sem chodil léčit?“ 

„Jo,“ řekla Bridget. Silas souhlasně přikyvoval. „Polovina děvčat měla to nebo ono. Vyrážku a boláky a tak. Většina lidí, kteří prodávají léčivé byliny a léky nám nechce pomoci, tak se léčíme jak to jde, většinou samy. 

Drefan nám řekl, jak se máme mýt. Dal nám léky a masti na boláky. Už tu byl dvakrát, vždycky hodně pozdě, když máme po práci, aby nám nekazil výdělky. Také prohlédl děti některých děvčat. Byl k nim zvlášť laskavý. Jedno mělo hrozný kašel, který se mu velice zlepšil, když mu Drefan předepsal něco na užívání.

Dneska nás přišel prohlédnout brzy ráno. Poté, co prohlédl jednu dívku, šel do pokoje Rose, aby se na ni podíval. Tak ji našel. Po tom, co uviděl, vyběhl z jejího pokoje a křičel,“ - ukázala na zem k Richardovým nohám - „mezitím, co zvracel. Všechny jsme vyběhly do chodby a viděly ho tam, na kolenou, jak se drží za břicho.“

„Takže sem nechodil, aby... aby... a nikdy - „ Bridget vybuchla smíchy. „Nabídla jsem mu to jednou - zadarmo, protože mi pomohl a za to všechno, co mi dal. Řekl, že proto sem nepřišel. Že nám chce jen pomoct, že je léčitel. 

Nabídla jsem se mu, jen si to představte, a že dokážu být přesvědčivá,“ - zamrkala - „ale on řekl ne. Má opravdu krásný úsměv, doopravdy. Zrovna jako vy, Lorde Rahle.“

*****

„Vstupte,“ přišla odpověď na Richardovo zaklepání.  

Drefan klečel před stolem, na kterém byly rozestavěné svíčky. Hlavu měl skloněnou a ruce sepjaté.

„Doufám, že neruším,“ řekl Richard. 

Drefan se ohlédl přes rameno a vstal. Jeho oči Richardovi připomněly Darkena Rahla. Drefan měl stejné modré oči se stejným neurčitým, zvláštním a nepokojným pohledem. Richard si nemohl pomoci, ale zneklidňovaly ho. Někdy se mu zdálo, že se na něho dívá sám Darken.

Lidé, kteří žili ve strachu před Darkenem byli možná také vystrašeni, když se dívali do Richardových.

„Co děláš?“ zeptal se Richard. 

„Modlím se k dobrým duchům, aby dohlédli na něčí duši.“ 

„Čí?“ 

Drefan vzdychl. Vypadal unaveně a zarmouceně.

„Duší ženy, o kterou se nikdo nestaral.“ 

„Ženy jménem Rose?“ 

Drefan přikývl. „Jak ses o ní dozvěděl?“ Vzápětí mávl rukou nad tou otázkou. „Promiň - už nemyslím. Jsi Lord Rahl. Předpokládám, že jsi o takových věcech informován.“

„Ano, dozvídám se různé věci.“ Richard si všiml v pokoji něčeho nového. „Vidím, že jsi se rozhodl trochu si vyzdobit pokoj.“ 

Drefan viděl, kam se Richard dívá a šel k židli vedle postele. Vrátil se s malým polštářkem. Zamilovaně přejel prsty přes vyšitou růži.

„Bylo to její. Nevěděli, odkud přišla a tak Silas - to je muž, který ten dům vede - Silas naléhal, abych si to vzal za malou pomoc, kterou jsem dívkám nabídl. Neberu si od nich peníze. Kdyby měly nějaké nazbyt, nedělaly by to, co dělají.“ 

Richard nebyl žádný expert, ale zdálo se mu, že růže byla vyšita s láskou. „Myslíš, že to dělala ona?“

Drefan pokrčil rameny. „Silas nevěděl. Možná, že ano. Možná to někde viděla a koupila to, kvůli té růži - jako její jméno.“

Jemně přejížděl palcem po vyšité růži a upřeně na ni hleděl.

„Drefane, proč chodíš do... na taková místa? Je mnoho jiných lidí, kteří potřebují léčit. Máme tu vojáky, kteří byli vážně zraněni dole v hladomorně. Máš tady spoustu práce. Proč jsi chodil do nevěstince?“ 

Drefan přejel po stonku růže, vyšitém zelenou nití. „Já léčím i vojáky. Chodím tam ve volném čase, než jsou lidé vzhůru a potřebují mě.“

„Ale proč tam vůbec chodíš?“ 

Drefanovy oči se zalily slzami, když se díval na růži na polštářku.

 „Moje matka byla děvka,“ zašeptal. „Jsem syn děvky. Některé ty ženy mají děti. Mohl jsem být kterýkoliv z nich. 

Stejně jako Rose, moje matka vzala do postele nesprávného muže. Nikdo Rose neznal. Nikdo nevěděl kdo je, nebo odkud přišla. Já dokonce ani nevím, jak se moje matka jmenovala - neřekla to léčitelům, u kterých mě nechala. Jen vím, že byla děvka.“

„Drefane promiň. Byla to pěkně hloupá otázka.“ 

„Ne, to byla naprosto logická otázka. Nikdo se o ty ženy nestará, myslím, jako o lidi. Někdy je muži, kteří za nimi chodí i bijí. Mohou chytit hrozné choroby. Ostatní lidé pro ně mají jen pohrdání. 

Prodavači bylin nechtějí, aby k nim chodily nakupovat - kazí jim to reputaci a pak k nim nechodí slušní lidé. Mají spoustu nemocí, které někdy ani já nedokážu vyléčit. Mnohé trpí a umírají. Jen pro peníze. Některé pijí a muži je využívají a platí jim alkoholem. Jsou většinu času opilé a už ani jinak neumějí žít.

Některé si myslí, že najdou bohatého muže a stanou se jeho milenkami. Myslí si, že ho potěší a získají si jeho přízeň. Jako moje matka. Místo toho pak mají bastardy jako jsem já.“

Richard se v duchu zastyděl. Byl ochoten uvěřit, že je Drefan necitelný oportunista.

„No, pokud ti to bude útěchou, tak já jsem taky bastard.“ 

Drefan vzhlédl a usmál se. „Asi ano. Ale tebe měla aspoň tvá matka ráda. Moje ne. Dokonce mi nenechala ani své jméno.

„To neříkej, Drefane. Tvá matka tě také milovala. Vzala tě na bezpečné místo, ne?“ 

Pokývl. „A nechala mě tam lidem, kteří mě neznali.

„Ale opustila tě, protože musela, abys byl v bezpečí. Umíš si představit, jak ji to muselo bolet? Umíš si představit, že jí to muselo zlomit srdce, když tě musela nechat u cizích lidí? Musela tě hodně milovat, když to pro tebe udělala.“ 

Drefan se usmál. „Moudrá slova, bratře. S takovou povahou, jako máš, to můžeš jednou daleko dotáhnout.“

Richard mu vrátil úsměv. „Někdy musíme dělat zoufalé věci, abychom zachránili ty, které milujeme. Mám dědečka, který velmi obdivoval zoufalé činy. Myslím, že podle činu tvé matky, začínám chápat proč.“

„Dědeček?“ 

„Otec mé matky.“ Richard mimoděk přejel prstem po vystouplém nápisu PRAVDA na jílci svého meče. „Jeden z největších mužů, které jsem měl tu čest znát. Matka umřela, když jsem byl mladý a můj otec -muž, o kterém jsem si myslel, že je můj otec - byl často z domu pryč za obchodem. Zedd mě prakticky vychoval. Myslím, že jsem víc jako on, než kdokoliv jiný.“ 

Zedd měl Dar. Richard ho zdědil nejen po Darkenovi Rahlovi, ale také po Zeddovi, z matčiny i otcovy strany, z obou pokrevních linií. Richard nacházel útěchu ve vědomí, že mu v žilách proudí Dar dobrého muže, nejen Darkenův.

„Je ještě naživu?“ 

Richard pohlédl stranou od Drefanových modrých Darkenových očí. „Věřím, že je. Myslím, že tomu nikdo jiný nevěří, ale já ano. Někdy se mi zdá, že když tomu přestanu věřit, zemře.“

Drefan položil Richardovi ruku na rameno. „Pak musíš věřit. Třeba máš pravdu. Máš štěstí, že máš rodinu. Vím, o čem mluvím, protože já žádnou nemám.“

„Teď už máš, Drefane. Zatím máš bratra a brzy budeš mít i švagrovou.“ 

„Děkuji, Richarde. Znamená to pro mě hodně.“ 

„A co ty? Slyšel jsem, že po tobě šílí polovina dívek v paláci. Zaujala tě nějaká?“ 

Drefan se usmál. „Dívky, to je všechno. Dívky, které si myslí, že ví, co chtějí a jsou zaujaty hloupostmi, na kterých nezáleží. Viděl jsem je ale na tebe dělat oči také. Některé lidi přitahuje moc. Lidi jako moje matka.“

„Na mě! To máš nějaké vidiny.“ 

Drefan zvážněl. „Kahlan je krásná. Jsi šťastný muž, když máš ženu s takovým majetkem a tak ušlechtilou povahou. Taková žena přichází jen jednou za život a to ještě jen, když se na tebe usmějí dobří duchové.“

„Já vím. Jsem nejšťastnější muž na světě.“ Richard pohlédl stranou a pomyslel na proroctví a věci, které četl v Kolové deníku. „Život bez ní by neměl žádnou cenu.“ 

Drefan se zasmál a plácl Richarda po zádech. „Kdybys nebyl můj bratr, a ještě k tomu tak dobrý, ukradl bych ti ji pro sebe. Když o tom tak přemýšlím, být tebou, byl bych opatrný, ještě si to mohu rozmyslet.“

Richard se zasmál také. „Dám si pozor.“

Drefan mu pohrozil prstem. „Buď na ní hodný.“

„Nevím, jak bych mohl jinak.“ Richard se rozhlédl po malém, prostém pokoji a změnil téma: „Co tu stále děláš? Najdeme ti lepší bydlení, než je tento malý pokojík.“ 

Drefan se rozhlédl kolem sebe. „Tohle je královský pokoj proti tomu, kde jsem bydlel doma. Žijeme střídmě. Tento pokoj je skoro okázalejší než snesu.“ Stáhl obočí. „Na pokoji, který máš nezáleží. Ten neznamená štěstí. Ale to, co máš v hlavě, jak přemýšlíš a jak se staráš o jiné - co můžeš udělat pro ostatní, kterým nemůže pomoci nikdo jiný.“

Richard si upravil kožené pásy na zápěstích. Potil se pod nimi. „Máš pravdu, Drefane.“

Ani si toho nevšiml, ale přizpůsobil se svému novému okolí. Od té doby, co opustil Hartland, viděl mnoho krásných míst. Jeho domov v Hartlandu nebyl ani zdaleka tak krásný jako tento prostý pokoj a přesto tam byl šťastný. Byl šťastný jako Lesní rádce.

Ale jak řekl Drefan, člověk musí pomáhat ostatním, kterým nemůže pomoci nikdo jiný. Byl svázán povinností, že je Lord Rahl. Kahlan byla protiváha. Teď musel najít Chrám větrů, než to všechno ztratí.

Alespoň měl ženu, kterou miloval víc, než si myslel, že je možné. Teď měl i bratra.

„Drefane, víš co znamená Raug'Moss? 

„Učili mě, že to ve Vysoké D'harštině znamená 'Boží vítr'.“ 

„Znáš Vysokou D'harštinu?“ 

Drefan si odhrnul světlé vlasy z čela. „Jen tohle jedno slovo.“

„Slyšel jsem, že jsi jejich vůdce. Vedl sis dobře, když jsi se stal vůdcem sekty léčitelů.“ 

„Byl to jediný život, který jsem znal. Být Nejvyšší kněz však většinou znamená, že je koho obvinit, když se něco nepovede. Když se někomu, koho léčíme, neudělá lépe, léčitelé ukážou na mě a řeknou, 'To je náš vůdce. Promluvte si s ním.' Jako Nejvyšší kněz musím číst zprávy a záznamy a snažit se vysvětlit vystrašeným příbuzným, že jsme jen léčitelé a nic nezmůžeme proti volání Strážce. Zní to důležitěji, než to skutečně je, opravdu.“ 

„Jistě přeháníš. Jsem hrdý, že sis vedl dobře. Kdo jsou Raug'Moss? Odkud pochází?“ 

„Legenda říká, že Raug'Moss byl založen před tisíci let čaroději, kteří měli Dar léčit. Dar začal postupně vymírat a čarodějové s Darem léčit byli čím dál vzácnější.“ 

Drefan vylíčil Richardovi příběh jak se společenství Raug'Moss začalo měnit, když čarodějové vymírali. Protože se báli, že jejich práce zemře s nimi, rozhodli se vzít do učení i chlapce bez Daru. Časem bylo stále méně čarodějů, kteří mohli léčit a vychovávat své nástupce, až zemřel poslední.

Richardovi to připadalo podobné, jako když četl v Kolové deníku, jak to vypadalo v dávných dobách na Hradě, když tam žili čarodějové i s rodinami.

„Dnes už mezi námi není nikdo s Darem,“ řekl Drefan. „Raug'Moss se naučil spoustu důležitých věcí o zdraví a léčení, ale nemáme ani zdaleka tolik talentu jako staří čarodějové. Nemáme žádnou magii, aby nám pomohla. Děláme, co můžeme s učením opravdových léčitelů předávaným z generace na generaci, ale naše možnosti jsou omezené. Je to prostý život, tvrdý život, ale přináší i odměnu a útěchu, jaké vlastnictví věcí přinést nemůže.“ 

„Rozumím. Musí to být nejkrásnější pocit na světě, pomáhat lidem.“ 

Drefanova tvář vyjadřovala zvědavost. „A co ty? Jaký máš Dar? Tvůj talent?“

Richard se podíval stranou. Rukou sevřel rukojeť meče.

„Narodil jsem se jako válečný čaroděj,“ zašeptal. „Nazvali mě fuer grissa ost drauka ve Vysoké D'harštině výraz pro 'posla smrti'.“  

V pokoji nastalo ticho.

Richard si odkašlal. „Byl jsem tím nejdřív vystrašen, ale pak jsem pochopil, že být válečným čarodějem znamená pomáhat ostatním tím, že je ochráním před těmi, kteří je chtějí zotročit. Před takovými jako byl Darken Rahl - náš otec.“

„Rozumím,“ řekl Drefan do tísnivého ticha. „Někdy nejlepší využití našich schopností znamená zabít - například ukončit život, když není žádná naděje, jen bolest, nebo ukončit život toho, kdo by přinesl nekonečnou bolest ostatním.“ 

Richard přejel prstem po symbolech na stříbrem ozdobeném koženém pásu na zápěstí. „Ano. Teď už rozumím tomu, co jsi tím myslel. Myslím, že jsem to předtím nechápal. Oba musíme dělat věci, které se nám nelíbí, ale které se udělat musí.“

Drefan se pousmál. „Jen málo lidí, kromě mých léčitelů, to pochopilo. Jsem rád, že jsi mezi nimi. Někdy je zabití největší milodar. Dávám si pozor, komu takové věci říkám. Je to krásné mít bratra, který to chápe.“

„Stejně jako já, Drefane.“ 

Než se mohl Richard ještě na něco zeptat, přerušilo je zaklepání na dveře. Raina strčila dovnitř hlavu. Její dlouhý, tmavý cop jí sklouzl přes rameno.

„Lorde Rahle, máte chvilku?“ 

„Co je, Raino?“ 

Raina obrátila oči a naznačila, že je někdo za ní. „Nadine si s vámi přeje mluvit. Zdá se, že je něčím rozrušená a chce mluvit jen s vámi.“

Když Richard pokynul, Raina otevřela dveře trochu víc a Nadine se protáhla dovnitř, netečná k zamračenému pohledu Rainy.

„Richarde, musíš jít se mnou.“ Vzala mu ruku do svých. „Prosím. Prosím, Richarde, pojď se mnou. Je tu někdo, kdo se s tebou zoufale potřebuje setkat.“ 

„Kdo?“ 

Vypadala, že je upřímně znepokojená. Tahala ho za ruku. „Prosím, Richarde.“

Richard se měl stále na pozoru. „Bude ti vadit, když vezmu s sebou Drefana?“

„Jistěže ne. Sama jsem ho chtěla požádat.“ „Tak pojďme, když je to opravdu tak důležité.“ Držela ho pevně za ruku a táhla ho za sebou. 

Kapitola dvacátá osmá

Richard spatřil Kahlan, jak jde proti němu chodbou. Zamračila se, když viděla, jak ho Nadine táhne za ruku. Drefan, Raina, Ulic a Egan jim byli v patách, jak se proplétali mezi služebnictvem a vojáky na stráži. Richard pokrčil rameny směrem ke Kahlan.

Nadine na ni vrhla pronikavý pohled a pak zahnula do chodby vedoucí k jejímu pokoji. Richard by rád věděl, co to všechno mělo znamenat. Naštvaně vytrhl Nadine svoji ruku, ale pospíchal za ní. Nadine obešla hnědý stůl u zdi, na které visela tapiserie zobrazující stádo pasoucích se laní a hory se zasněženými vrcholky v pozadí. Podívala se přes rameno, jestli ji Richard následuje.

Kahlan s Carou je dohonily. Kahlan se připojila k Richardovi.

„No,“ řekla Cara zezadu a pohrávala si se svým copem, „není to zajímavé?“ 

Richard na ni vrhl podmračený pohled. Nadine se otočila a netrpělivě ho zase tahala za ruku. „Slíbil jsi to. Pojď.“

„Neslíbil jsem nic. Řekl jsem ti, že půjdu s tebou,“ stěžoval si Richard. „Neřekl jsem, že poběžím.“ 

„Velký a silný Lord Rahl se mnou neudrží krok?“ vysmívala se mu Nadine. „Lesní rádce, kterého pamatuji, chodil mnohem rychleji, i když napůl spal.“ 

„Já teď taky napůl spím,“ zamumlal. 

„Stráže mi řekli, že jsi se vrátil a šel jsi za Drefanem,“ pošeptala mu Kahlan. „Byla jsem právě na cestě za tebou. Co je to za záležitost s Nadine?“ 

Její šeptaná otázka měla nádech pohoršení. Všiml si jejího rychlého pohledu na ruku, která ho držela.

„Zabij mě, jestli vím. Chce, abych se s někým setkal.“ 

„A musí tě při tom držet za ruku!“ zabručela si Kahlan pro sebe. 

Richard jí zase ruku vytrhl.

Kahlan se rychle podívala na Drefana, který pospíchal za Carou a Rainou. Zavěsila se do Richarda. „Co jsi dělal? Co jsi... zjistil?“

Richard položil druhou ruku na její a stiskl ji. „Všechno je v pořádku,“ pošeptal jí. „Nebylo to tak, jak jsem si myslel. Řeknu ti to později.“

„A co ta vražda? Už našli vraha?“ 

„Ano, někdo ho našel a zabil za jeho zločin,“ řekl jí Richard. „A co zástupci? Postarala jsi se o to?“ 

Odpověď přišla vzápětí. „Grennidon, Togressa a Pendisan Reach se vzdali. Jara možná také, ale chtějí počkat dva týdny na znamení hvězd.“ Richard se zamračil. „Mardovie se s námi odmítla spojit. Zvolila neutralitu.“

Richard se prudce zastavil: „Cože!“

Všichni, kdo šli za ním, do něho málem vrazili.

„Odmítli se vzdát. Chtějí být neutrální.“ 

„Řád neuznává neutrahtu. Ani my. Neřekla jsi jim to?“ 

Kahlanma tvář neprozrazovala nic. „Samozřejmě, že jsem jim to řekla.“

Richard na ni nechtěl křičet. Byl rozzlobený na Mardovii, ne na ni.

„Generál Reibish je na jihu. Možná by mohl dobýt Mardovii dřív, než je převálcuje Řád a zbudou z nich jen mršiny.“ 

„Richarde, dostali šanci. Už teď jsou všichni mrtví. Nemůžeme mrhat životy našich vojáků na to, aby dobyli Mardovii jen proto, abychom ji proti jejich vůli chránili. Nemělo by to smysl a oslabili bychom naše úsilí.“ 

Nadine se protlačila mezi ně a pronikavě se zadívala na Kahlan. „Ty jsi mluvila s tím zlým Jagangem. Víš, jaký je. Ti lidé zemřou, když je necháte Rádu. Ty se prostě nestaráš o životy nevinných lidí. Nemáš vůbec srdce.“

Koutkem oka Richard zahlédl rudý záblesk, jak Cara uchopila pevně Agiel do ruky.

Richard postrčil Nadine dopředu před sebe. „Kahlan má pravdu. Mně to jen trvalo trochu déle, než mi to došlo. Mardovie si vybrala svojí cestu, tak po ní musí jít. Teď, jestli mě chceš někoho ukázat, tak se nezdržuj. Mám na práci důležité věci.“

Nadine se nafoukla, odhodila si své husté vlasy na záda a spěchala dál. Cara s Rainou za ní vysílaly hrozivě zamračené pohledy. Takový pohled Mord-Sithy byl často předehrou velmi vážných následků.

Richard pravděpodobně právě Nadine takových následků ušetřil. Jednoho dne bude muset něco udělat se Shotou. Dřív než to zkusí Kahlan.

Richard se naklonil ke Kahlan. „Promiň. Jsem strašně unavený a nějak mi to nemyslí.“

Stiskla mu paži. „Slíbil jsi, že se trochu vyspíš, pamatuješ?“

„Hned jak vyřídím tuhle záležitost s Nadine, ať už je to cokoliv.“ 

U dveří do svého pokoje popadla Nadine zase Richarda za ruku a vtáhla ho dovnitř. Než mohl začít protestovat, zahlédl na červené židli sedět chlapce. Zdálo se mu, že je to jeden z chlapců, kteří hráli Ja'La, když se na ni byl podívat.

Chlapec se otřásal pláčem. Když viděl přicházet Richarda, vyskočil ze židle a strhnul si vlněnou čapku z hlavy. Stál tam, mačkal čepici, třásl se a po tvářích mu stékaly slzy.

Richard se k němu sklonil. „Jsem Lord Rahl. Slyšel jsem, že mě chceš vidět. Jak se jmenuješ?“

Utřel si nos, ale slzy mu stále tekly. „Yorick.“

„Tak, Yoricku, co se děje?“ 

Vypravil ze sebe jen slovo „bratr“ a pak propukl v usedavý pláč. Richard ho sevřel v náručí a uklidňoval ho. Otřásaly jím vzlyky a tiskl se k Richardovi. Jeho žal byl srdcervoucí.

„Můžeš mi říct, co se stalo, Yoricku?“ 

„Prosím, Otče Rahle, můj bratr je nemocný. Vážně nemocný.“ 

Richard postavil chlapce na nohy. „Opravdu? A co má za nemoc?“

„Já nevím,“ vzlykal Yorick. „Koupili jsme mu byliny. Vyzkoušeli jsme všechno. Je mu tak špatně. A ještě se to zhoršilo od té doby, co jsem za vámi byl poprvé.“ 

„Ty už jsi tady za mnou byl?“ 

„Ano,“ vyštěkla Nadine. „Přišel tě poprosit o pomoc před pár dny.“ Nadine namířila prst na Kahlan. „Ona ho poslala pryč.“ 

Kahlanina tvář zbrunátněla. Pohybovala rty, ale slova nevycházela.

„Stará se jen o své armády a války a ubližování lidem. Nestará se o malého chlapce, který je nemocný. Ten by ji zajímal jen, kdyby to byl nějaký fešný, důležitý diplomat. Ona neví, co je to být chudý a nemocný.“ 

Richard zastavil pohledem Caru. Otočil se a pohlédl na Nadine.

„To stačí.“ 

Drefan položil ruku Kahlan na rameno. „Jistě jste pro to měla vážný důvod. Nemohla jste vědět, jak je jeho bratrovi špatně. Nikdo vás nemůže obviňovat.“

„Richard se obrátil zpátky ke chlapci. „Yoricku, tady můj bratr Drefan je léčitel. Doveď nás k bratrovi a to bychom se na to podívali, jestli mu nepomůžeme.“ 

„A já mám bylinky,“ řekla Nadine. „Také tvému bratrovi pomohu, Yoricku. Uděláme všechno, co bude v našich silách. Slibuji.“ 

Yorick si otřel oči. „Prosím, pospěšte si. Kipovi je moc špatně.“

Kahlan byla na pokraji pláče. Richard jí položil něžně ruku na záda a cítil, jak se chvěje. Bál se, jak moc bude chlapec nemocný a chtěl ji ušetřit pohledu na něho. Bál se, že si to bude vyčítat.

„Proč nezůstaneš tady a nepočkáš, až to vyřídíme?“ 

Blýskla po něm svýma vlhkýma zelenýma očima: „Jdu,“ procedila mezi zuby.

*****

Richard rezignoval, že by si mohl zapamatovat změť ulic a domů, úzkých uliček a pěšinek, které se kroutily a vedly dolů a zase nahoru a jen si všímal, kde je slunce na obloze, aby mohl určit alespoň směr.

Yorick je vedl bludištěm stavení a dvorků, na kterých se sušilo prádlo.

Slepice kdákaly a mávaly křídly, když před nimi prchaly. V některých dvorech bylo pár koz nebo ovcí, tu a tam prasátko. Zvířata se zdála nepatřičná mezi těsně vedle sebe postavenými domečky.

Nad nimi se lidé bavili v oknech. Někteří se vykláněli, aby si prohlédli průvod, který šel za chlapcem. Vzbuzovali pozdvižení. Richard věděl, že to byl pohled na Lorda Rahla v černém rouchu válečného čaroděje se zlatým pláštěm, který vlál za ním a na Matku Vyznavačku v bílém, který vzbuzoval údiv spíše než skupina vojáků a dvou Mord-Sith. Pohled na vojáky zde byl běžný a lidé ve městě zřejmě nevěděli, kdo jsou dívky v hnědém koženém oblečení.

Lidé na ulicích tlačili své vozíky se zeleninou, dřevem nebo jiným zbožím ke straně, aby mohli projít. Jiní stáli u strany a pozorovali je, jakoby tu byla nějaká miniaturní neoficiální přehlídka neočekávaně procházející v jejich sousedství.

Na křižovatkách vojáci na hlídce vesele zdravili Lorda Rahla a vykřikovali na něho díky, že je vyléčil.

Richard držel pevně Kahlan za ruku. Od té doby, co odešli z paláce, nepromluvila ani slovo. Donutil Nadine jít za nimi mezi dvěma Mord-Sithy. Doufal, že bude mít dost rozumu, aby byla zticha.

Yorick ukázal: „Támhle nahoře.“

Šli za ním, když odbočil z ulice dolů úzkou uličkou mezi kamennými zdmi, které tvořily spodní patro domů a dalšími patry ze dřeva. Voda z roztátého sněhu kapala na zem a postříkala blátem z cesty kamennou podezdívku. Kahlan se jednou rukou držela Richarda a druhou si zvedala lem šatů, když opatrně našlapovala na prkna položená v bahně.

Yorick se zastavil u dveří pod malým přístřeškem. Lidé vykukovali z oken na obou stranách ulice. Když k němu Richard došel, Yorick otevřel dveře, vyběhl po schodech nahoru a volal na matku.  Dveře nad schody se se skřípotem otevřely. Žena v hnědých šatech a bílé zástěře pohlédla na chlapce, běžícího po schodech.

„Mami - to je Lord Rahl! Přivedl jsem Lorda Rahla!“ 

„Díky dobrým duchům,“ řekla. 

Položila unavenou ruku chlapci na záda a on ji objal kolem pasu. Volnou rukou ukázala směrem ke dveřím v rohu malé místnosti používané jako kuchyně, jídelna a obývací pokoj.

„Děkuji, že jste přišel,“ zamumlala směrem k Richardovi, ale rozplakala se dříve, než větu dokončila. 

Yorick běžel do zadního pokoje. „Tudy, Lorde Rahle.“ Když procházel kolem ženy, povzbudivě ji stiskl paži. Nadine a Drefan jim šli v patách a za nimi Cara s Rainou. Yorick se zarazil u dveří do ložnice a pustil všechny dovnitř.

Svíčka na malém stolku marně bojovala s příšeřím pokoje. Nádoba na vodu a držák na mýdlo stály připravené vedle svíčky. Zbytek pokoje, z velké části zabraný slamníky vypadal, že čeká, až svíčka dohoří, aby mohla noc zaplnit pokoj.

Na slamníku ležela malá postava. Richard, Kahlan, Nadine a Drefan se tísnili kolem ní. Yorick a jeho matka stáli u dveří, osvětleni zezadu světlem přicházejícím z předního pokoje. Pokoj páchl hnijícím masem.

Drefan si sundal kapuci pláště. „Otevřete okenice, ať vidím.“

Cara okenice otevřela a odsunula ke stěně. Světlo zaplavilo malou místnost a blonďatého chlapce, přikrytého až ke krku bílou pokrývkou a prostěradlem. Krk nad pokrývkou měl očividně zvětšený. Neklidný dech mu chrastil.

„Jak se jmenuje?“ zavolal Drefan na matku. 

„Kip,“ odpověděla plačky. 

Drefan poplácal chlapce po rameni. „Přišli jsme ti pomoct, Kipe.“

Nadine se naklonila. „Ano, Kipe, za chvíli tě postavíme na nohy.“

Zakryla si rukou ústa i nos proti hnilobnému zápachu, který je všechny dusil.

Chlapec neodpověděl. Měl zavřené oči. Zpocené vlasy měl nalepené na čele.

Drefan stáhl přikrývku do pasu a odhalil mu ruce, které měl položené na břiše. Konečky prstů měl černé.

Drefan ztuhl. „Drazí duchové,“ vydechl.

Naklonil se zpátky a dotkl se hřbetem ruky nohou Mord-Sithy.

„Vezměte Richarda odtud,“ zašeptal naléhavě. 

„Vezměte ho pryč, hned.“ 

Bez otálení Cara a Raina popadly Richarda pod paží a táhly ho pryč. Richard se jim vyškubl.

„Co se děje?“ dožadoval se vysvětlení. „Co je?“ Drefan si přejel rukou přes ústa. Ohlédl se na matku a Yoricka. Pohledem přejel všechny a pak se zastavil na Richardovi. Naklonil se k němu blíž. 

„Ten chlapec má mor.“ 

Richard na něho nechápavě zíral.

„Co musíme udělat, abychom ho vyléčili?“ 

Drefan udiveně zvedl obočí. Obrátil se zpět ke chlapci a zvedl mu levou ruku. „Podívej se na jeho prsty.“ Konečky prstů byly černé. Odhrnul pokrývku stranou. „Podívej se na prsty u nohou.“ Byly také černé. Odkryl chlapci kalhoty. „Podívej se na jeho penis.“ Jeho konec byl také černý.

„To je gangréna. Odumírají mu končetiny. Proto se tomu říká černá smrt.“ 

Richard si odkašlal. „Co pro něho můžeme udělat?“

Drefan snížil nevěřícně hlas. „Richarde, slyšel jsi, co jsem řekl? Černá smrt. Lidé se někdy zotavili z moru, ale nikdy ne v takhle pokročilém stavu.“

„Kdybychom se k němu dostali dřív...“ Nadino obvinění se vytratilo. 

Kahlan stiskla Richardovi bolestivě ruku. Slyšel jak potlačila vzlyk.

Richard se na Nadine zamračil. Pohlédla jinam.

„A ty víš, jak léčit mor, bylinkářko?“ ušklíbl se Drefan. 

„No, já...“ Nadine zrudla a ztichla. 

Chlapec zamrkal a otevřel oči. Otočil k nim hlavu. „Lord... Rahl,“ řekl mezi dvěma nádechy.

Richard mu položil ruku na rameno. „Ano, Kipe. Přišel jsem se na tebe podívat. Jsem zde.“

Kip neznatelně pokývl. „Já jsem čekal.“ Hrudníček se mu zvedal stále pomaleji.

„Co pro něho můžete udělat?“ ozvalo se ode dveří. „Za jak dlouho mu zase bude dobře?“ 

Drefan si rozepnul límeček bílé košile a naklonil se k Richardovi. „Řekni chlapci něco na uklidnění - to je všechno, co můžeme udělat. Už dlouho nevydrží. Půjdu si promluvit s matkou. To je také jedna z povinností léčitele.“

Drefan se postavil a odtáhl s sebou Nadine. Kahlan se opírala Richardovi o rameno. Bál se na ni podívat, aby se nerozplakala. Aby se sám nerozplakal.

„Kipe, za chvíli budeš zase na nohou a brzy budeš zase hrát Ja'La. Dostaneš se z toho za pár dní. Rád se přijdu podívat na další vaši hru. Slibuji, že přijdu. Jen co se uzdravíš.“ 

Slabý úsměv mu rozvlnil rty. Oči se mu zavřely. Hrudník klesl, jak vydechl.

Richard se naklonil, cítil jak mu bije srdce, když čekal, až se chlapec zase nadechne. Nedočkal se.

Rozhostilo se ticho, které čekalo jen na to, až se vrátí i tma.

Richard slyšel zvenku skřípání kol vozíku a vzdálené krákání havranů. Ve vzduchu se vznášel dětský smích.

Tohle dítě se už smát nebude

Kahlan svěsila hlavu na jeho prsa, otřásala se vzlyky a držela ho pevně za rukáv.

Richard se natáhl, aby chlapce zakryl.

Chlapcova ruka se začala pomalu zvedat. Richard ztuhl.

Ruka se neustále blížila k Richardovu krku. Černé prsty se zkroutily, když uchopily Richardovu košili v posmrtné křeči.

Kahlan zmlkla.

Oba věděli, že je chlapec mrtev.

Chlapcova ruka si přitáhla Richarda blíž. Plíce se mu naposledy naplnily vzduchem.

Richard, vlasy zježené hrůzou, nastavil ucho.

„Vítr,“ zašeptal mrtvý chlapec, „tě honí.“ 

Kapitola dvacátá devátá

Richard omámeně zíral na Drefana, který balil chlapce do přikrývky. Jen Richard s Kahlan viděli, co se stalo a slyšeli, co chlapec řekl. Za ním, ve vedlejším pokoji plakala jeho matka.

Drefan se naklonil až k Richardovi.

„Richarde.“ Dotknul se jeho paže. „Richarde.“  

Richard se vzpamatoval. „Co?“

„Co chceš dělat?“ „Dělat? Co tím myslíš?“ 

Drefan se ohlédl přes rameno na ostatní, kteří stáli u dveří. „Co o tom chceš říct lidem? Myslím, když zemřel na mor. Budeš to chtít udržet v tajnosti?“

Richardovi se zdálo, že není schopen myslet. Kahlan se naklonila před Richarda. „V tajnosti? Proč bychom to dělali?“

Drefan se zhluboka nadechl. „No, slovo mor může způsobit paniku. Když se to rozkřikne, věřte mi, že nás to slovo zažene do paláce.“

„Myslíš, že to mají i jiní?“ zeptala se. 

Drefan pokrčil rameny. „Pochybuji, že je to ojedinělý případ. Musíme okamžitě tělo toho chlapce pohřbít nebo spálit. Jeho ložní prádlo, postel a všechno, čeho se dotkl se musí spálit. Pokoj se musí vykouřit.“

„Nebudou lidé chtít vědět, proč to všechno děláme?“ zeptal se Richard. „Neuhádnou důvod sami?“ 

„Pravděpodobně.“ 

„Tak jak to potom můžeme udržet v tajnosti?“ 

„Ty jsi Lord Rahl. Tvé slovo je zákon. Musel bys zamlčet všechny informace. Zavřít rodinu. Obvinit je ze zločinu. Držet je v zajetí, dokud nebude po všem. Vojáci by museli všechno vynést a spálit a zavřít jejich dům.“ 

Richard zavřel oči a přikryl si je dlaní. Byl Hledač Pravdy, nemohl ji potlačovat.

„To nemůžeme udělat rodině, která právě ztratila syna. Nechci to udělat. Kromě toho, nebude lépe, když to lidé budou vědět? Nemají lidé právo vědět, v jakém jsou nebezpečí?“ 

Drefan přikývl. „Kdybych se rozhodoval já, chtěl bych, aby to lidé věděli. Už jsem se s morem setkal, na menších místech. Někteří to chtěli zatajit, aby zabránili panice, ale když začalo umírat víc lidí, stejně se to nedalo utajit.“

Richard měl pocit, jakoby na něho všechno padalo. Snažil se něco vymyslet, ale slova mrtvého chlapce mu stále zněla v hlavě. Vítr tě honí.

„Když budeme lidem lhát, nebudou nám pak už věřit. Musíme jim říct pravdu. Mají na to právo.“ 

„Souhlasím s Richardem,“ řekla Kahlan. „Nemůžeme zradit lidi, zvláště ne, když by to ohrozilo jejich životy.“ 

Drefan souhlasně přikývl. „Máme štěstí, že alespoň roční doba je příznivá. Mor se nejlépe šíří v horkém létě. Mohl by se nekontrolovatelně rozšířit, kdyby bylo léto. V chladném jaru se nebude šířit tak rychle. Když budeme mít štěstí, epidemie moru bude slabá a brzy pomine.“

„Štěstí,“ zamumlal Richard. „Štěstí je pro snílky. Já mám jen noční můry. Musíme lidi varovat.“ 

Drefanovy modré oči se podívaly z jednoho na druhého.

„Rozumím a souhlasím s vašimi argumenty. Problém je v tom, že se nedá dělat nic jiného, než rychle pochovat mrtvé a spálit jejich věci. Existují nějaké léky, ale bojím se, že mají jen omezené možnosti. 

Chci vás jen varovat. Zpráva o moru se rozšíří jako ohnivá bouře.“

Richardovi naskočila husí kůže.

Až bude měsíc rudý, přijde ohnivá bouře.

„Drazí duchové, ušetřete nás,“ zašeptala Kahlan, která myslela na totéž. 

Richard vyskočil. „Yoricku.“ Přešel pokoj, dřív než mohl chlapec dojít k němu.

„Ano, Lorde Rahle?“ Obočí se mu stáhlo, jak se pokoušel zadržet slzy. 

Richard poklekl na koleno a uchopil chlapce za ramena.

„Yoricku, je mi to líto. Ale tvůj bratr už netrpí. Je teď s dobrými duchy. Už má klid a doufá, že si vzpomeneme na krásné chvíle, které jsme s ním strávili a nebudeme smutní. Dobří duchové se o něho postarají.“ 

Yorick si odhrnul vlasy. „Ale... já...“

„Nechci, aby ses obviňoval. Nedalo se nic dělat. Nic. Někdy lidé onemocní a nikdo z náš proti tomu nemůže nic dělat. Nikdo je nemůže vyléčit, i když bys mě byl přivedl poprvé, nemohl bych mu pomoci.“ 

„Ale vy ovládáte magii.“ 

Richarda píchlo u srdce. „Ne na takovou chorobu,“ zašeptal.

Richard na chvíli Yoricka objal. Ve vedlejším pokoji plakala jeho matka Raině na rameni. Nadine jí balila nějaké byliny a dávala jí instrukce, jak je má užívat. Žena pokyvovala Raině přes rameno, poslouchala a vzlykala.

„Yoricku, potřebuji tvou pomoc. Potřebuji obejít ostatní chlapce z vašeho Ja'La týmu. Můžeš nás k nim doprovodit?“ 

Yorick si utřel nos do rukávu. „Proč?“

„Mám strach, že mohou být také nemocní. Musíme se přesvědčit.“ 

Yorick se podíval na svou matku s nevyslovenou starostí. Richard přivolal Caru.

„Yoricku, kde máš otce?“ 

„Otec dělá plsť. Má dílnu ve třetí ulici doprava. Pracuje až do pozdních hodin každý den.“ 

Richard se postavil. „Caro, vezmi si nějaké vojáky a přiveďte jeho otce. Měl by tu být se svou ženou. Ať tam pár vojáků zůstane pomáhat, aby nepřišel o výdělek. Řekni Raině, ať tu zůstane, než otec přijde. Nebude to dlouho trvat a pak nás dohoníte.“

Dole pod schody ho Kahlan chytla za ruku a zadržela ho. Požádala Drefana a Nadine, aby na ně počkali venku s Yorickem. Cara šla pro otce. Kahlan zavřela dveře na ulici a zůstala sama s Richardem v šeru.

Otřela si třesoucí se rukou slzy z tváří. V zelených očích však měla další.

„Richarde.“ Polkla a nabrala dech. „Richarde, nevěděla jsem to. Byl tam Marlin a Sestra temnoty... Nevěděla jsem, že Yorickův bratr je na tom tak špatně, protože bych nikdy...“ 

Richard zvedl prst, aby ji umlčel. Podle hrůzy v jejích očích poznal, že to byl spíš jeho zamračený výraz, který ji umlčel.

„Neopovažuj se Nadiny kruté lži zaměnit za vysvětlení. Neopovažuj se. Znám tě, a nikdy bych takovým řečem nevěřil. Nikdy.“ 

Zavřela oči úlevou a položila si hlavu na jeho hruď. „Ubohý chlapec,“ plakala.

Pohladil ji po dlouhých hustých vlasech. „Já vím.“

„Richarde, oba jsme slyšeli, co ten chlapec po smrti řekl.“ 

„Další varování, že byl Chrám větrů napaden.“ 

Odstrčila ho. Její zelené oči ho pozorovaly.

„Richarde, musíme znovu všechno promyslet. To, co jsi mi povídal o Chrámu větrů, bylo jen z jednoho zdroje a to ještě neoficiálního. Bylo to jen z deníku, který psal nějaký muž, aby se něčím zaměstnal, když hlídal slif. Kromě toho, jsi přečetl jenom jeho část a je to Vysokou D'harštinou, která se dá těžko přesně přeložit. Možná jsi o Chrámu větrů získal špatnou představu z deníku.“ 

„No, nevím, jestli bych souhlasil - „ 

„Jsi na smrt unavený. Nemyslí ti to. Teď známe pravdu. Chrám větrů tě nechce varovat - pokouší se tě zabít.“ 

Richard se zarazil při pohledu na starost v jejích očích. Kromě zármutku tam viděl i znepokojení. Znepokojení kvůli němu.

„Nezdá se mi, že by to Kolo myslel takhle. Podle toho, co jsem četl, si myslím, že rudý měsíc bylo varování, že byl Chrám větrů nějak narušen. Když přišel rudý měsíc poprvé - „ 

„Kolo řekl, že bylo všechno vzhůru nohama. Ale nevysvětlil to blíž, že ne? Možná to bylo proto, že se je chrám také pokoušel zabít. Kolo řekl, že to byl tým, kdo poslal Chrám větrů pryč a zradil je. 

Richarde, musíš se podívat pravdě do očí. Ten mrtvý chlapec ti právě doručil výhrůžku Chrámu větrů: 'Vítr tě honí'. Většinou něco honíš, když to chceš zabít. Chrám větrů tě honí - pokouší se tě zabít.“

„Tak proč mě nezabil místo toho chlapce?“ 

Neodpověděla.

Venku na ulici Drefanovy modré oči pozorovaly Richarda s Kahlan, jak se blíží přes prkna položená v bahně. Zdálo se mu, že ty oči vidí všechno o čem v hloubi duše přemýšlí. Věděl, že léčitelé musí být bystří pozorovatelé lidí, ale před jeho očima si připadal jako nahý. Alespoň v nich neviděl žádnou magii.

Nadine s Yorickem čekali mlčky. Richard zašeptal Kahlan, aby počkala s Drefanem a Yorickem. Vzal Nadine za paži.

„Nadine, šla bys na chvíli se mnou, prosím?“ 

Rozzářila se na něho. „Jistě, Richarde.“

Pomohl jí do schodů. Když Richard zavíral dveře, pohrávala si s vlasy.

Za zavřenými dveřmi se Richard otočil k usmívající se Nadine a smýkl s ní tak, že narazila do stěny a málem si vyrazila dech.

Odstrčila se od zdi. „Richarde - „

Popadl ji za krk a znovu ji narazil na stěnu a přidržel ji tam.

„Ty a já se nikdy nevezmeme.“ Kouzlo meče, jeho hněv, se mu rozléval do hlasu. Začal mu kolovat v žilách. „Nikdy se nevezmeme. Miluji Kahlan. Vezmu si Kahlan. Jediný důvod, proč jsi stále tady je, že jsi do toho všeho nějak zapletená. Zůstaneš tu do té doby, než zjistíme jak.  

Odpustil jsem ti, co jsi mně udělala. Ale jestli ještě jednou řekneš nebo uděláš něco tak krutého a urážlivého Kahlan, strávíš zbytek svého pobytu v Aydindrilu dole v hladomorně. Rozumíš mi?“

Nadine mu něžně položila prsty na předloktí. Usmála se trpělivě, jako když si myslí, že plně nechápe situaci a ona ho musí dovést k tomu, aby se na to podíval i z jiné stránky.

„Richarde, vím, že jsi teď rozrušený, každý je, ale já jsem se tě jen pokusila varovat. Chtěla jsem, abys věděl, co se stalo. Chtěla jsem jenom, aby ses dozvěděl pravdu o tom, co udělala - „ 

Znovu ji přirazil ke zdi. „Rozumíš mi?!“

Chvíli se mu dívala do očí. „Ano,“ řekla, jakoby si myslela, že nemá cenu odporovat, dokud nevychladne.

To Richarda rozčílilo ještě víc. Snažil se hněv ovládnout, aby pochopila, že to není ze vzteku, a že to myslí smrtelně vážně.

„Vím, že máš v sobě spoustu dobra, Nadine. Vím, že se staráš o lidi. Byli jsme přátelé v Hartlandu, takže to přejdu jen varováním. Měla by sis vzít má slova k srdci. Máme tu problémy. Hodně lidí bude potřebovat pomoc. Ty jsi vždycky chtěla lidem pomáhat. Dám ti k tomu příležitost. Využiju tvoji pomoc. 

Ale Kahlan je žena, kterou miluji a kterou si vezmu. A ty se to nebudeš pokoušet změnit, ani jí ubližovat. Nezkoušej ani pomyslet na to, že bys to udělala znovu, nebo si najdu někoho jiného na pomoc. Je ti to jasné?“

„Ano, Richarde. Bude po tvém. Slibuji. Když ji opravdu chceš, pak nebudu zasahovat, i když nevíš, jak se mýlíš - „ 

Vztyčil varovně prst. „Nepřekračuj meze, Nadine. Když to uděláš, přísahám, že nebude cesta zpátky.“

„Ano, Richarde.“ Usmála se chápavě, trpělivě a trochu útrpně. „Cokoliv řekneš.“ 

Zdálo se, že je spokojená, že jí věnoval tolik pozornosti. Připomínala mu dítě, které schválně zlobí, aby si ho rodiče všimli. Upřeně ji pozoroval, až si byl jistý, že už nic neřekne a pak teprve otevřel dveře.

Drefan byl skloněný a šeptal slova útěchy Yorickovi do ucha, ruku položenou na jeho rameni. Kahlan sledovala, jak se Nadine chytila Richarda za paži, aby udržela rovnováhu na úzkém prkně v blátě.

„Drefane,“ řekl Richard, když k nim došli, „potřebuji si s tebou promluvit o věcech, které jsi řekl uvnitř.“ 

Drefan pohladil Yoricka po zádech a vstal. „O jakých věcech?“

„Za prvé o tom, jak jsi chtěl, aby mě Cara s Rainou dostaly hned z pokoje. Chci vědět proč.“ 

Drefan chvíli Richarda pozoroval, pak pohlédl na Yoricka. Rozevřel plášť a zastrčil ho zajeden z kožených váčků na opasku. Otevřel jiný váček a nasypal nějaký prášek na kus papíru. Smotal papír a podal ho chlapci.

„Yoricku, než půjdeme navštívit ostatní chlapce, vezmi tohle a dones to matce. Řekni jí, ať to nasype do horké vody a nechá několik hodin luhovat, aby z toho udělala čaj. Pak to přecedí a dohlédne, aby to každý z rodiny dnes vypil. Posilní vás to a udělá vám to dobře.“ 

Yorick se podíval na papír v ruce. „Jistě. Vrátím se hned, jak jí to řeknu.“

„Není spěch,“ řekl Drefan. „My počkáme, až to vyřídíš.“ 

Richard se díval, jak Yorick zavřel dveře. „Dobře, já vím, že jsi chtěl, abych zmizel kvůli nebezpečí, že se nakazím morem od nemocného chlapce. Ale jsme všichni v nebezpečí, ne?“

„Ano, ale já nevím jak moc. Ty jsi Lord Rahl. Chtěl jsem, abys byl co nejdál.“ 

„Jak se mor přenáší?“ 

Drefan se podíval na Kahlan a Nadine, pak na Ulice a Egana a vojáky, střežící oba konce ulice. Zhluboka se nadechl.

„Nikdo neví, jak se mor přenáší z člověka na člověka, dokonce ani, jestli se vůbec takhle šíří. Někteří věří, že je to hněv duchů, seslaný na nás a ti rozhodují o tom, koho zachvátí. Jiní odporují, že výpary nakazí vzduch v místě a ohrozí všechny. Ostatní tvrdí, že se dá mor chytit jen když člověk dýchá infekční vzduch kolem nemocné osoby. 

Abych to shrnul, je to jako s ohněm - čím je člověk blíž, tím je nebezpečí větší. Nechtěl jsem, abys byl blízko nebezpečí, to je všechno.“

Richard byl tak unavený, že mu bylo špatně. Jenom hrůza ho držela na nohou. Kahlan byla také blízko chlapce.

„Takže říkáš, že je možné se nakazit i tím, že jsi ve stejném domě s někým, kdo mor má?“ 

„Je to možné.“ 

„Ale rodina toho chlapce mor nedostala a přitom s ním žijí. Jeho matka o něho pečovala. Alespoň ona by ho měla mít, kdyby to byla pravda.“ 

Drefan důkladně jeho slova zvažoval. „Někdy jsem viděl ojedinělé případy moru. Jednou, když jsem byl mladý a v učení, šel jsem se starším léčitelem do města, Castaglen Crossing, kde řádil mor. Tam jsem se naučil většinu toho, co o moru vím.

Začalo to, když přijel kupec s vozem zboží na prodej. Dozvěděli jsme se, že když přijel, kašlal a zvracel a stěžoval si na strašné bolesti hlavy. Jinými slovy, byl už nakažen morem, když přijel do Castaglen Crossing. Nikdy jsme se nedozvěděli, kde k němu přišel, ale možná se napil otrávené vody, dostal se do styku s nemocným farmářem nebo si ho vybrali duchové.

Lidé ve městě chtěli kupci udělat laskavost, tak ho uložili do pokoje, kde příští ráno zemřel. Všem bylo nějakou dobu dobře a mysleli si, že už nebezpečí nehrozí. Brzy na něho zapomněli. Kvůli povyku způsobeném chorobou a smrtí v době, kdy jsme přijeli do města, údaje se lišily. Ale byli jsme schopni určit, že první osoba dostala mor za čtrnáct až dvacet dní od té doby, co kupec přijel.“

Richard si skousl spodní ret, jak přemýšlel.

„Kipovi bylo dobře, když hrál Ja'La před pár dny, což by mohlo znamenat, že se nakazil už někdy předtím. 

I když byl smutný nad chlapcovou smrtí, pocítil úlevu, že to, co si myslel se zdálo být nemožné. Jestli Kip chytil mor dlouho předtím, než hrál Ja'La, pak s tím Jagang neměl nic společného. Proroctví se to netýkalo.

Ale proč potom varování, že ho honí vítr?

„Také to může znamenat,“ řekl Drefan, „že rodina toho chlapce ještě onemocní. Teď jim je dobře, ale už mohou být morem nakaženi. Stejně jako byli lidé z Castaglen Crossing.“ 

„Potom,“ řekla Nadine, „jsme se mohli nakazit všichni, kdo jsme byli s chlapcem v pokoji. Ten strašný zápach byla jeho choroba. Všichni jsme mohli dostat mor tím, že jsme dýchali vzduch v pokoji, ale nebudeme si dva týdny jistí.“ 

Drefan na ni vrhl povýšený pohled. „Nemohu popřít, že je to možné. Chceš utéct, bylinkářko, a připravovat se dva až tři týdny na smrt tím, že budeš dělat věci, které jsi vždycky chtěla dělat?“

Nadine zvedla bradu. „Ne. Jsem léčitelka. Budu pomáhat.“

Drefan se usmál svým zvláštním zkušeným úsměvem. „Tak dobře. Opravdový léčitel je chráněn proti zlu, se kterým bojuje.“

„Ale může mít pravdu,“ řekl Richard. „Můžeme být všichni nakaženi morem.“ 

Drefan zvedl ruku a udělal odmítavé gesto. „Nesmíme se nechat ovládnout strachem. Když jsem byl v Castaglen Crossing, staral jsem se o mnoho lidí, kteří byli na pokraji smrti, stejně jako ten chlapec. Stejně jako muž, který mě tam vzal. Nikdy jsme neonemocněli.

Nikdy jsem nebyl schopen určit, jak se mor přenáší. Dotýkali jsme se nemocných každý den a nikdy jsme neonemocněli. Možná proto, že jsme byli s nemocnými tak často, že naše těla byla schopná se proti nemoci obrnit.

Někdy onemocněl jeden z rodiny a zakrátko byli nemocní všichni, i ti, kteří byli mimo pokoj nemocného a nakonec všichni zemřeli. Byl jsem svědkem, že jedno nebo několik dětí onemocnělo morem a zemřelo, ale jejich matky, které se o ně ve dne v noci staraly neonemocněly a ani nikdo jiný z rodiny.“

Richard vzdychl s pocitem marnosti. „Drefane, to všechno nám moc nepomůže. Možná to, možná ono, někdy ano, někdy ne.“

Drefan si unaveně přejel rukama přes obličej. „Jen říkám, co jsem viděl, Richarde. Jsou lidé, kteří budou tvrdit, že to je tak nebo tak. Zkrátka určitě se objeví v ulicích lidé, kteří budou prodávat zaručené léky, zaručenou ochranu proti moru. Všichni budou podvodníci, bažící po zisku.

Já ti říkám, že neznám odpovědi na tvé otázky. Některé znalosti jsou nad naše omezené chápání. To je jedna ze zásad nás léčitelů, že jen moudrý muž připustí hranice svých vědomostí a zkušeností, a že jejich předstírání způsobí jen škodu.“

„Samozřejmě.“ Richard se cítil trapně, že na něho naléhal, když neexistovala odpověď na jeho otázky. „Samozřejmě, že máš pravdu. Je lepší znát pravdu, než upínat naděje ke lžím.“ 

Richard vzhlédl, aby se podíval, kde je slunce na obloze, ale viděl jen mraky, které ho zakryly. Zvedal se chladný vítr. Alespoň nebylo horko. Drefan říkal, že se mor nejvíc šíří v horkém počasí.

Pohlédl zpět na Drefana. „Je nějaká léčivá bylina - nebo něco - o čem víš, že pomůže předejít nemoci nebo ji vyléčit?“

„Běžná prevence je vykuřovat dům, kde je nemocný. Říká se, že kouř může očistit vzduch od výparů. Jsou byliny, které se doporučují na vykuřování. Považuji to za moudré, ale nespoléhal bych na to. 

Existují jiné byliny, které pomáhají na průvodní jevy moru, na bolesti hlavy, bolesti žaludku, ale žádné, které mohou vyléčit mor jako takový. Dokonce i s takovou léčbou člověk nakonec zemře, ale byliny jim mohou před smrtí trochu ulevit od bolesti.“

Kahlan se dotkla Drefanovy paže. „Zemřou všichni, kteří onemocní morem? Jsou všichni odsouzeni k záhubě?“

Drefan se na ni usmál. „Ne, někteří se zotaví. Ze začátku jich není mnoho, ale ke konci jich je víc. Někdy, když infekce způsobí boláky, které uzrají, tak se rozříznou a vyteče z nich jed. Takový člověk se uzdraví, ale do konce života si pamatuje na krutost léčby.“

Richard zahlédl Yoricka vycházet ze dveří. Vzal Kahlan kolem pasu a přitiskl ji k sobě. „Takže můžeme být všichni nakaženi.“

Drefan se mu podíval do očí. „Je to možné, ale nevěřím tomu.“

Richardovi třeštila hlava, ale nebylo to od moru. Bylo to nedostatkem spánku a hrůzou.

„Dobrá, tak se pojďme podívat na ostatní chlapce a uvidíme, co zjistíme. Potřebujeme znát rozsah katastrofy. 

Kapitola třicátá

První chlapec, kterého navštívili, Mark, byl zdravý. Byl šťastný, že vidí Yoricka a divil se, že v posledních dnech neviděl Kipa. Jeho mladá matka byla vystrašená, když viděla důležité cizince, kteří se objevili u dveří a ptali se na zdraví syna. Richardovi se ulevilo, že Mark, který hrál s Yorickem a Krpem Ja'La je zdravý.

Zatím ze všech chlapců, kteří hru hráli onemocněl jen jeden. Vypadalo to, že jeho strach z Jaganga byl zapříčiněn jen hrůzou z proroctví. V Richardovi počínala sílit naděje.

Yorick řekl ohromenému Markovi o Kipově smrti. Richard upozornil jeho matku, aby hned poslala pro Drefana, kdyby někdo z rodiny onemocněl. Richard odcházel a cítil se mnohem lépe.

Druhý chlapec, Sidney, zemřel ráno. Potom, co našli třetího chlapce zabaleného v přikrývkách v rohu jediné místnosti, která tvořila jejich domov, opustila Richarda veškerá naděje.

Bert byl smrtelně nemocen, ale jeho končetiny nebyly na koncích zčernalé jako u Kipa. Jeho matka jim řekla, že měl bolesti hlavy a zvracel. Zatímco Drefan prohlížel chlapce, Nadine dávala ženě bylinky.

„Nasypte je do ohně,“ řekla Nadine Bertově matce. „Je to divizna, fenykl a šalvěj. Vydávají hodně kouře a pomohou zahnat nemoc. Přineste ke chlapci horké uhlíky a nasypte na ně trochu bylinek. Až se utvoří kouř, nafoukejte ho na chlapce, aby se ho hodně nadýchal. Pomůže to vyhnat chorobu.“ 

„Myslíš, že to opravdu pomůže?“ zeptal se jí šeptem Richard, když se vrátila k němu a k chlapci. „Drefan říkal, že neví, jestli to pomáhá.“ 

„Učila jsem se, že to pomáhá proti vážným nemocím jako je mor,“ odpověděla potichu, „ale nikdy předtím jsem nikoho nemocného morem neviděla, tak si nejsem jistá. Richarde, to je všechno, co umím. Musíme to zkoušet.“ 

I když byl smrtelně unaven a bolela ho hlava, slyšel z jejího hlasu bezmoc. Chtěla pomáhat. Jak řekl Drefan, možná jim to pomůže.

Richard pozoroval Drefana, který vytáhl z opasku nůž. Kývnul na Caru a Rainu, které se k nim připojily, když splnily své úkoly, aby nemocného chlapce podržely. Raina uchopila Berta jednou rukou za bradu a druhou mu držela čelo. Cara mu zatlačila ramena do slamníku.

Pevnou rukou propíchl ostrým nožem Drefan otok na krku. Bertův výkřik pronikl Richardovi až do morku kostí. Skoro cítil, jak se nůž zařezává do krku jemu samotnému. Matka sepjala ruce a bez mrknutí přihlížela.

Richard si vzpomněl, co Drefan říkal o tom, že když to někdo přežije, zbytek života si stěžuje na krutost léčby. Bert by k tomu měl důvod.

 „Co jsi to dala Kipově matce?“ zeptala se Kahlan Nadine. 

„Dala jsem jí nějaké byliny na vykouření domu, stejné jako této ženě,“ řekla Nadine. „A udělala jsem jí pytlíček s chmelem, levandulí, řebříčkem a topolovými listy, aby si ho dala do polštáře, aby mohla spát. Přesto si nejsem jistá, že bude schopná usnout, potom. ..“ Odvrátila oči. „Já vím, že bych nemohla,“ zašeptala spíš pro sebe. 

„Máš nějaké byliny, které by podle tebe mohly ochránit proti moru?“ zeptal se Richard. „Něco, co by zabránilo, aby se člověk nakazil?“ 

Nadine pozorovala Drefana, který utíral krev a hnis z rány na chlapcově krku. „Je mi líto, Richarde, ale nevím o moru skoro nic. Drefan, jak se zdá, toho ví hodně a má asi pravdu, že není žádný lék ani ochrana.“

Richard přešel k Bertovi, přisedl si a díval se, jak jeho bratr pracuje. „Proč to děláš?“

Drefan se ohlédl a složil hadřík, aby s ním mohl otřít ránu. „Jak už jsem řekl. Někdy mor způsobí otoky a ty, když uzrají a vytvoří vřídky, se dají rozříznout a vyčistit. Pacient se může vyléčit. Musím to zkusit.“

Drefan pokynul Mord-Sithám. Opět sevřely chlapce. Richard sebou cuknul při pohledu na Drefana, který opět zanořil ostrý nůž hlouběji do rány, ze které se vyvalila další krev a žlutobílá tekutina. Bert naštěstí bolestí omdlel.

Richard si otřel pot z čela. Cítil se bezmocný. Měl svůj meč, aby se bránil proti útoku, ale ten mu proti moru nebyl k ničemu. Přál si, aby mohl proti něčemu bojovat.

Za ním promluvila Nadine ke Kahlan tichým hlasem, ale dostatečně nahlas, aby to Richard slyšel.

„Kahlan, odpusť mi, co jsem předtím řekla. Zasvětila jsem celý život pomoci nemocným. Vždycky mě hrozně rozruší, když vidím, jak lidé trpí. Proto jsem byla rozzlobená. Ne na tebe. Rozrušil mě Yorickův zármutek a vylila jsem si vztek na tobě. Nebyla to tvoje vina. Nedalo se nic dělat. Promiň.“ 

Richard se neotočil. Kahlan neřekla nic, ale možná se na Nadine usmála, jako že omluvu přijímá.

Ale nějak o tom pochyboval.

Znal Kahlan a věděl, že na ostatní klade stejné nároky jako na sebe. Odpuštění se nedávala jenom proto, že o ně někdo požádal. Některé prohřešky se daly odpustit, ale byly činy, za které se rozhřešení nedávalo.

Omluva nebyla stejně určena Kahlan. Byla pro Richarda. Jako dítě, které bylo pokáráno, se Nadine snažila chovat jak nejlépe uměla, aby mu dokázala, jak umí být hodná.

I když mu dříve způsobila bolest, byla jedna část jeho osoby potěšená, že ji má kolem sebe - připomínala mu domov a šťastné dětství. Byla to známá tvář z bezstarostných časů. Druhá část jeho osoby byla znepokojená tím, jaký je asi opravdový účel jejího příchodu. Bez ohledu na to, čemu věřila, nerozhodovala o svém osudu sama. Někdo nebo něco ji uvrhlo do její situace. Další část jeho osoby ji toužila stáhnout z kůže.

Když odešli z Bertova domu, vedl je Yorick dolů dlážděnou ulicí na dvůr, kde žila rodina Darby Andersona.

Na malém bahnitém dvorku vířily dřevěné hobliny, byly tam odřezky a zbytky dřeva, několik hranic dřeva, přikrytých plachtou, nějaké staré pily, dva řezbářské stoly a křivá, rozštípnutá nebo zkroucená prkna, která byla opřená o stěnu budovy.

Darby poznal Richarda a Kahlan z hry Ja'La. Byl ohromen, že přišli až k nim domů. Byl hrozně hrdý na to, že se přišli podívat na hru, ale že přišli k nim domů bylo neuvěřitelné. Divoce si oprašoval vlasy a pracovní šaty.

Yorick řekl Richardovi, že celá Andersonova rodina - Darby, jeho dvě sestry, jeho rodiče, rodiče jeho otce a teta - žije v domě nad jejich malou dílnou. Clive Anderson, otec Darbyho a Erling, jeho dědeček vyráběli židle. Oba muži, když slyšeli všechen ten rozruch, vyšli ze širokých, dvoukřídlých dveří a ukláněli se.

„Omluvte nás, Matko Vyznavačko a Lorde Rahle,“ řekl Clive potom, co ho Darby představil, „ale nevěděli jsme, že přijdete, jinak bychom se na to připravili - žena by udělala čaj a něco k tomu. Jsme jen obyčejní lidé.“ 

„Prosím, nedělejte si s námi žádné starosti, pane Andersone,“ řekl Richard. „Přišli jsme kvůli vašemu synovi.“ 

Děda Erling udělal krok k Darbymu. „Co chlapec provedl?“

„Nic, to není nic takového,“ řekl Richard. Máte šikovného vnuka. Dívali jsme se na něho, jak hrál Ja'La. Jeden z chlapců je nemocný a bohužel, další dva z jejich týmu zemřeli.“ 

Darby vykulil oči. „Zemřeli? Kdo?“

„Kip,“ odpověděl Yorick a hlas se mu zadrhl. 

„A Sidney,“ dodal Richard. „Bert je těžce nemocný.“ 

Darby stál celý zdrcený. Dědeček mu konejšivě položit ruku na rameno.

„Můj bratr Drefan,“ - Richard na něho ukázal -“je léčitel. Teď obcházíme všechny chlapce z Ja'La týmu. Nevíme, jestli bude Drefan schopen pomoct, ale chtěl by to zkusit.“ 

„Mně je dobře,“ řekl Darby roztřeseným hlasem. 

Erling, neoholený, šlachovitý muž, se zuby tak křivými, že by Richarda zajímalo, jak s nimi může kousat, si všiml Kahlaniny bílé róby a Richardovy zlaté pláštěnky, která vlála v chladném vzduchu a pokynul jim, aby vešli do domu.

„Prosím, pojďte všichni dovnitř. Vítr je dnes pěkně kousavý. Uvnitř je trochu tepleji. Myslím, že dnes bude sněžit, jak to tak vypadá.“ 

Ulic a Egan se postavili na stráž u zadních dveří. Vojáci se rozmístili v uličce. Richard, Kahlan, Nadine a Drefan vešli dovnitř. Cara s Rainou je následovaly, ale zůstaly u dveří.

Staré židle a šablony visely na hácích na zaprášených stěnách. Pavučiny v rozích, na kterých by se v lese usazovala rosa, pokrývala vrstva prachu. Na pracovním stole byly části židle, připravené k lepení, jemná pilka, množství různých menších dokončovacích nástrojů, hoblíků a dlát. Několik zvedáků a dlouhých truhlářských svorek viselo na zdi nad pracovním stolem spolu s kladivy a ostatním nářadím.

Částečně dokončené židle, pevně stažené pletenými provazy, které byly připravené k dokončení nebo sušení na tesařských skobách, stály různě po celé dílně. V řezbářské stolici, u které dědeček byl, když vešli do dvora, byl upnutý jasanový špalek, který právě opracovával pořízem.

Clive, mladý statný muž, vypadal, že je rád, že hovoří jeho otec.

„Co měly ty děti za chorobu?“ zeptal se Erling Drefana. 

Drefan si odkašlal, ale nechal odpovědět Richarda.

Richard byl tak unavený, že sotva stál na nohou. Připadalo mu, že spí a všechno je jenom zlý sen.

„Mor. Ulevilo se mi, že tady Darbymu je dobře.“ 

Erlingovi poklesla neoholená brada. „Drazí duchové, ušetřete nás!“

Clive zbledl. „Mé dcery jsou nemocné.“ Prudce se otočil a rozběhl se ke schodům, ale náhle se zastavil: „Prosím vás, pane Drefane, podíváte se na ně?“

„Jistě. Veďte mě.“ 

Nahoře Darbyho matka, babička a teta dělaly masový koláč. V kotli nad ohněm se vařila řepa a pára zamlžila okna.

Všechny tři, vyplašené Clivovým křikem, čekaly uprostřed místnosti nad schody. Byly šokovány pohledem na cizince, ale když spatřily Kahlan v bílých šatech, začaly se uklánět. Kahlan, v bílé róbě Matky Vyznavačky se nepotřebovala nikde v Aydindrilu ani ve velké části Střední země představovat.

„Hattie, tento muž, pan Drefan je léčitel a přišel se podívat na dívky.“ 

Hattie, která měla krátké pískové vlasy stažené do síťky, si otřela ruce do zástěry. Pohledem přelétla všechny, kteří se najednou objevili v domě. „Děkuji vám. Tudy, prosím.“

„Jak jsou na tom?“ zeptal se Drefan Hattie po cestě k ložnici. 

„Beth si od včerejška stěžuje na bolesti hlavy,“ řekla Hattie. „Bylo jí špatně od žaludku. Běžné dětské choroby, to je všechno.“ Richardovi to znělo spíše jako přání, než konstatování skutečnosti.  

„Dala jsem jí čaj z černého jablečníku, aby se jí uklidnil žaludek.“ 

„To jste udělala dobře,“ ujistila ji Nadine. „Odvar z máty by byl také dobrý. Mám nějakou s sebou, nechám vám ji tady, kdybyste ji potřebovala.“ 

„Děkuji vám za laskavost,“ řekla Hattie, její starost rostla s každým krokem. 

„A co druhá dívka?“ zeptal se Drefan. 

Hattie už došla skoro ke dveřím. „Lily není tak nemocná, ale říká, že jí není dobře. Myslím, že spíš chce, abychom jí věnovali taky pozornost, jako její sestře a taky, aby dostala čaj s medem. Takové jsou děti. Má jen takové kulaté skvrny na stehnech.“

Drefan se zarazil uprostřed kroku.

Beth měla horečku, ale ne moc vysokou. Měla mokrý kašel a naříkala, že jí bolí hlava. Drefan ji zběžně prohlédl, ale přitom pozoroval svým analytickým způsobem Lily, která seděla na posteli, zakrytá přikrývkou a byla zabraná do živého hovoru s hadrovou panenkou.

Babička si uvolnila límeček a dívala se ode dveří, zatímco Hattie upravovala Beth přikrývku. Teta otřela Beth čelo mokrým hadrem a Nadine uklidňovala dívku. Nadine v sobě měla opravdu něco uklidňujícího, laskavého. Vybírala z váčků různé bylinky a balila je do hadříků. Matka pokyvovala, když jí Nadine vysvětlovala, co s nimi má dělat.

Richard s Kahlan a Drefanem přešli k mladší dívce. Kahlan si k ní přisedla a řekla jí, jakou má krásnou panenku, aby ji nějak zabavila a dívka se jich nebála. Lily vrhala ustrašené pohledy k Richardovi i Drefanovi, ale bavila se s Kahlan. Kahlan objala Richarda v pase, aby jí ukázala, že se ho nemusí bát. Richard se přinutil k úsměvu.

„Lily,“ řekl Drefan s nuceným veselím, „můžeš mi ukázat skvrny, které má tvoje panenka?“ 

Lily obrátila panenku hlavou dolů a ukázala na místa na vnitřní straně stehen.

„Má bolístku tady, tady a tady.“ Velké, kulaté oči se obrátily k Drefanovi. 

„A bolí ji to?“ 

Lily přikývla. „Dělá 'ouvej', když se jich dotknu.“

„Opravdu? No, to je moc špatné. Ale vsadím se, že jí brzy zase bude lépe.“ Sedl si k ní, aby se nad ní tak netyčil a stáhl k sobě Kahlan. „Lily, tohle je moje kamarádka Kahlan. Vidí hůř než já. Nevidí bolístky na tvé panence. Můžeš Kahlan ukázat ty, které máš na svých nohou?“ 

Nadine se stále bavila s Hattie o druhé dívce. Lily se na ně podívala.

Kahlan pohladila Lily po vlasech a řekla jí, že má moc hezkou panenku. Lily se usmála. Fascinovaly ji Kahlanmy dlouhé vlasy. Kahlan ji nechala, aby si na ně sáhla.

„Ukážeš mi bolístky na tvých nohou?“ zeptala se Kahlan. Lily si vysoukala noční košili. „Tady jsou, stejné jako má moje panenka.“ 

Měla několik tmavých skvrn na vnitřní straně stehen. Richard si všiml, že když se jich Drefan dotkl, byly tvrdé jako mozoly. Kahlan jí košilku zase stáhla a přikryla ji. Drefan ji pohladil po tváři a řekl jí, jaká je hodná holčička, a že bolístky její panenky budou ráno lepší.

„To jsem ráda,“ řekla Lily. „Vůbec se jí nelíbí.“ 

Erling s nepřítomným výrazem hobloval opěradlo židle na pracovním stole. Richard viděl, že si vůbec nevšímá toho, co dělá, že tu židli ničí. Ani nevzhlédl, když sešli dolů. Na Richardovo naléhání zůstal Clive nahoře se ženou a dětmi.

„Mají ho?“ zeptal se Erling chraptivým hlasem. Drefan mu položil účastně ruku na rameno. „Bojím se, že ano.“ 

Erling udělal roztřesený pohyb hoblíkem.

„Když jsem byl mladý, žil jsem ve Sparlville. Jedno léto přišel mor. Vzal si mnoho lidí. Doufal jsem, že už nikdy nic takového neuvidím.“ 

„Rozumím vám,“ řekl Drefan tiše. „Já jsem také viděl města zasažená morem.“ 

„To jsou moje jediné vnučky. Co můžeme udělat, abychom jim pomohli?“ 

„Můžete zkusit vykouřit dům,“ navrhl Drefan. 

Erling zabručel. „Dělali jsme to ve Sparlville. Kupovali jsme léky i prostředky preventivní, ale lidé stejně umírali.“

„Já vím,“ řekl Drefan. „Přál bych si, abych znal něco, co by pomohlo, ale nikdy jsem o žádném účinném léku neslyšel. Jestli znáte něco, co si myslíte, že tenkrát pomohlo, vyzkoušejte to. Neznám všechny druhy léčby. Přinejhorším to nepomůže. V lepším případě to může zabrat.“ 

Erling odložil hoblík. „Někteří lidé to léto topili a zkoušeli tak vyhnat nemoc z krve. Jiní zase tvrdili, že krev už je dost horká letním vedrem a horečkou, takže své milované ovívali, aby jim krev ochladili. Co byste doporučil vy?“

Drefan potřásl hlavou. „Je mi líto, ale nevím. Slyšel jsem o případech, kdy pomohlo jedno i druhé, ale i o případech, kdy nepomohlo ani jedno. Některé věci jsou mimo naše možnosti. Nikdo se nedokáže ubránit, když si pro něho přijde Strážce.“

Erling si mnul strniště na bradě. „Budu se modlit k dobrým duchům, aby dívky ušetřili.“ Hlas mu selhal. „Jsou moc hodné a ještě nevinné, aby se jich dotkl Strážce. Přinesly do tohoto domu a do této rodiny takovou radost, že se to nedá ani vypovědět.“

Drefan opět stiskl Erlingovi rameno. „Je mi to moc líto, pane Andersone, ale Lily má na sobě příznaky moru.“

Erling zalapal po dechu a chytil se za stůl. Drefan byl připraven a zachytil ho, aby nespadl na zem, když se mu podlomila kolena. Drefan mu pomohl posadit se na řezbářskou stolici.

Kahlan odvrátila tvář a položila si hlavu Richardovi na rameno, aby neviděla, jak si Erling zakryl rukama tváře, po kterých mu tekly slzy.

Richard celý ztuhl.

„Dědo,“ volal Darby ze schodů, „co se stalo?“ 

Erling se vylekal. „Nic, chlapče. Mám starost o tvé sestry, to je všechno. Jsem starý blázen, to nic.“

Darby sešel se schodů. „Yoricku, je mi strašně líto Kipa. Kdyby tvůj táta něco potřeboval, určitě by mi táta dovolil, abych mu šel pomoct.“

Yorick pokývl. Vypadal jako omámený.

Richard se k nim sklonil. „Nevšimli jste si něčeho zvláštního při Ja'La hře nebo potom?“

„Zvláštního?“ zeptal se Darby. „Jak zvláštního?“ 

Richard si projel rukou vlasy. „Nevím. Mluvili jste s někým cizím?“

„Jistě,“ řekl Darby. „Byla tam spousta lidí, které jsem neznal. Byli tam vojáci, kteří sledovali hru. Hodně lidí, které neznám nám blahopřálo, když jsme vyhráli.“ 

„Utkvěl ti někdo v paměti? Nebylo ti na někom něco divného?“ 

„Viděl jsem Kipa, který se po hře bavil s nějakým mužem a ženou,“ řekl Yorick. „Asi mu jenom gratulovali. Skláněli se k němu, když s ním mluvili a něco mu ukazovali.“ 

„Ukazovali mu něco? Co?“ 

„Je mi líto,“ řekl Yorick, „ale neviděl jsem to. V té chvíli mi gratulovali vojáci a poplácávali mě po zádech.“ 

Richard se snažil, aby chlapce svým vyptáváním moc nevystrašil, ale musel se dozvědět víc.

„A jak ten muž se ženou vypadali?“ 

„Já nevím,“ řekl Yonick. Oči se mu zalily slzami, když si vzpomněl na bratra. „Muž byl hubený a mladý. Žena byla také mladá, ale ne tak jako on. Byla docela hezká, myslím. Měla hnědé vlasy.“ Ukázal na Nadine. „Jako ona, ale nebyly tak husté ani tak dlouhé.“ 

Richard vzhlédl ke Kahlan. Podle jejího sklíčeného výrazu poznal, že se bojí stejně jako on.

„Pamatuji si na ně,“ řekl Darby. „Sestry s nimi také mluvily.“ 

„Ale ani jeden z vás s nimi nemluvil?“ 

„Ne,“ řekl Darby. Yorick zavrtěl hlavou. „Skákali jsme kolem nadšením, že jsme vyhráli před očima Lorda Rahla. Mnoho vojáků nám blahopřálo a spousta dalších lidí také. Nikdy jsem s těma dvěma nemluvil.“ 

Richard vzal Kahlan za ruku. „Kahlan a já se musíme jít na něco zeptat Beth a Lily,“ řekl Drefanovi. „Budeme hned zpátky.“

Přitisknuti k sobě, aby se navzájem podporovali dotykem, vyšli po schodech. Richard se děsil toho, co od dívek uslyší.

„Zeptej se jich ty,“ pošeptal jí Richard. „Mě se bojí. S tebou se jim bude mluvit snáz.“ 

„Myslíš, že to byli oni?“ 

Richard se nemusel ptát, koho tím myslí. „Nevím. Ale tys mi říkala, že se Jagang byl na hru podívat - Marlinovýma očima. Sestra Amélie byla s ním. Něco tady v Aydindrilu dělali.“

Richard ujistil ženy, že se chtějí děvčat jen něco zeptat. Ženy se zase zabraly do práce a on s Kahlan zamířili do ložnice. Richard pochyboval, že věnovaly víc pozornosti koláči, než Erhng židli, kterou hobloval.

„Lily,“ zeptala se Kahlan mladší holčičky a usmála se na ni, „pamatuješ si, jak jsi se byla podívat na svého bratra, když hráli Ja'La?“ 

Lily přikývla. „Vyhrál. Byly jsme opravdu šťastné, že vyhrál. Tatínek říkal, že dal gól.“

„Ano, viděli jsme ho hrát a také jsme byli moc rádi, že vyhrál. Pamatuješ se na ty dva lidi, se kterými jste mluvily? Muže a ženu?“ 

Zamračila se. „Když se mamka s taťkou radovali? Toho muže a ženu myslíte?“

„Ano. Pamatuješ se, co vám říkali?“ 

„Beth mě držela za ruku. Ptali se nás, jestli se radujeme, že náš bratr vyhrál.“ 

„To je pravda,“ řekla Beth z vedlejší postele. Musela přestat mluvit, protože se rozkašlala. Když opět popadla dech, pokračovala.  

Řekli, že Darby hrál opravdu dobře. Ukázali nám krásnou věc, kterou měli u sebe.“

Richard na ni zíral. „Krásnou věc?“

„Zářící věc v krabičce,“ řekla Lily. 

„Má pravdu,“ řekla Beth. „Nechali mě a Lily se podívat.“ 

„Co to bylo?“ 

Beth se zamračila, protože jí opět rozbolela hlava. „Bylo to... bylo to... já přesně nevím. Bylo to v krabičce, která byla tak černá, že nebylo vidět její stěny. Zářící věc uvnitř byla krásná.“

Lily souhlasně přikyvovala. „Moje panenka to viděla také. Také si myslí, že to bylo krásné.“

„Víte, co to bylo?“ 

Obě zavrtěly hlavou.

„Bylo to v krabičce, černé jako noc. Když jste se na to dívaly, bylo to, jako kdybyste se dívaly do tmavé díry,“ řekl Richard. 

Obě přikývly.

„Vypadá to na noční kámen,“ pošeptala mu Kahlan. Richard dobře znal tu černotu. Nejen noční kámen měl takovou vlastnost. I vnější povrch bran Ordenu byl takový. Byla to barva tak zlověstná, že se zdálo, že nasává dovnitř všechno světlo z prostoru. 

Podle Richardových zkušeností, bylo toto pohlcování světla spojeno s nesmírně nebezpečnými věcmi. Noční kámen mohl přivést osoby z podsvětí a brány Ordenu obsahovaly magii, která mohla zničit svět živých, když byla použita se zlým úmyslem. Brány mohly otevřít vstup do podsvětí.

„A uvnitř bylo něco svítivého,“ řekl Richard. „Vypadalo to jako svíčka, nebo plamen lampy? Takový druh světla?“ 

„Barevné,“ řekla Lily. „Bylo to krásně barevné.“ 

„Jako barevné světlo,“ řekla Beth. „Sedělo to na bílém písku.“ 

Sedělo to na bílém písku. Richardovi se zježily vlasy hrůzou. „Jak byla ta krabička velká?“

Beth ukázala rukou asi dvacet centimetrů. „Asi takhle široká, ale nebyla moc tlustá. Skoro jako kniha. Bylo to, jako kdyby otevřeli knihu. To mi krabička připomínala - knihu.“

„A uvnitř byl písek, ve kterém byly nakreslené čáry? Takové, jako když třeba kreslíte klacíkem do prachu?“ 

Beth přikývla a zase se rozkašlala. Těžce dýchala a v přestávkách mezi záchvaty kašle popadala dech, až nakonec kašel ustal.

„To je pravda. Tenké čáry, které tvořily obrázky. Tak to vypadalo. Byla to krabička, nebo kniha a když ji otevřeli, aby nám ukázali krásné barvy, byl tam bílý písek, ve kterém byly pečlivě namalované čáry. Pak jsme viděly krásné barvy.“ 

„Myslíš, že něco sedělo na písku? Že ta věc, která vydávala to barevné světlo, seděla na písku?“ 

Beth zmateně zamrkala a pokoušela se vzpomenout. „Ne... bylo to, jako kdyby to světlo vycházelo z písku.“

Klesla zpět do postele a otočila se na bok, zjevně vyčerpaná ze své nevolnosti.

Z moru, z černé smrti.

Z černé krabičky.

Richard ji něžně pohladil po ruce a přetáhl přes ni přikrývku.

„Děkuji ti Beth. Teď si odpočiň, aby se ti udělalo lépe.“ 

Richard nemohl poděkovat Lily, protože cítil, že by ho hlas zradil. Lily si také lehla. Její malé čelíčko se zkrabatilo. „Jsem unavená.“ Našpulila pusu, slzy na krajíčku. „Není mi dobře.“

Stočila se do klubíčka a strčila si palec do pusy. Kahlan ji přikryla a slíbila jí nějakou zábavu, hned jak jí bude dobře. Kahlanin něžný úsměv vyloudil úsměv i na tváři Lily. Richard se také téměř usmál. Téměř.

Na ulici, když odešli od Andersenových, zatáhl Richard Drefana stranou. Kahlan požádala ostatní, aby počkali a připojila se k nim.

„Co jsou ty příznaky moru?“ zeptal se Richard. „Řekl jsi dědovi, že malá má na sobě příznaky moru.“ 

„Těm skvrnám na jejích nohou se říká znamení moru.“ 

„A proč ten starý muž málem omdlel hrůzou, když slyšel, že je Lily má?“ 

Drefan uhnul očima. „Lidé umírají na mor různým způsobem. Neznám důvod, jen se domnívám, žé to nějak souvisí s jejich tělesnou konstitucí. Síla a zranitelnost naší aury je u každého jiná.

Neviděl jsem na vlastní oči všechny způsoby smrti, které mor způsobuje, což je naštěstí velmi vzácný jev. Něco z toho, co vím, jsem se naučil ze záznamů, které si vede Raug'Moss. Mor, který jsem viděl, se vyskytl na malých a osamocených místech. V minulosti, před mnoha staletími, bylo pár velkých morových epidemií ve velkých městech. Četl jsem tyto záznamy. Některé lidi to přepadne náhle - vysoké horečky, nesnesitelné bolesti hlavy, zvracení, prudké bolesti v zádech. Jsou bez sebe bolestí a agónie trvá celé dny, někdy i týdny, než zemřou. Pár z nich se uzdraví. Tak je na tom Beth. Ještě jí bude hůř. Viděl jsem několik lidí jako ona, kteří se zotavili. Má malou naději.

Někdy lidé vypadají jako ten první chlapec, kdy je přepadne černá smrt a rozloží jejich těla. Jiné mučí strašně bolestivé otoky v krku, v podpaží nebo slabinách. Hrozně trpí a nakonec zemřou. Tak je na tom Bert. Když se podaří dostat jed z těla, mohou se v některých případech uzdravit.“

„A co Lily?“ zeptala se Kahlan. „Co ta znamení moru, jak se jim říká?“ 

„Nikdy předtím jsem je na vlastní oči neviděl, ale četl jsem o nich v záznamech. Znamení se objeví na nohou, někdy na těle. Lidé, kteří je mají, jen výjimečně ví, že jsou nemocní, až zemřou. Jeden den zjistí, že mají na těle znamení moru a zemřou krátce potom. Umírají bez bolesti. Ale umřou všichni. Nikdo to ještě nepřežil. Děda se s nimi musel setkat předtím, protože to věděl. 

Mor, který jsem viděl, i když byl hrozný, nikdy nezpůsobil znamení. Záznamy říkají, že nejhorší z velkých morových ran, ty, které měly nejvíce obětí, byly doprovázeny znameními moru. Někteří lidé tvrdí, že jsou to viditelné známky osudného dotyku Strážce.“

„Ale Lily je jen malá holčička,“ protestovala Kahlan, jako kdyby její protest mohl něco změnit, „nezdála se být nemocná. Není možné, aby...“ 

„Lily se necítí dobře. Znamení moru na nohou má plně vyvinutá. Zemře ještě před půlnocí.“ 

„Dnes?“ ohromeně se zeptal Richard. 

„Ano. Nejpozději. Spíš během několika hodin. Myslím, že možná i...“ 

Náhle se z domu ozval táhlý ženský výkřik. Hrůza v tom výkřiku pronikla Richardovi až do morku kostí. Vojáci, kteří se potichu bavili na obou stranách uličky zmlkli. Jediný zvuk, který se ozval, byl štěkot psa z vedlejší ulice.

Z domu zazněl ještě mužský bolestný výkřik. Drefan zavřel oči. „Jak jsem chtěl říct, možná i dříve.“

Kahlan zabořila hlavu do Richardova ramena. Chytila ho za košili. Richardovi se točila hlava.

„Jsou to děti,“ plakala. „Ten všivák zabíjí děti!“ 

Drefan stáhl obočí. „O čem to mluví7“

„Drefane,“ - Richard sevřel Kahlan pevněji, protože se třásla - „myslím, že ty děti umírají, protože čaroděj s čarodějkou se byli podívat na hru Ja'La před pár dny a použili magii, aby roznesli mor.“ 

„To není možné. Trvá to déle, než lidé onemocní.“ 

 „Byl to ten samý čaroděj, který zranil Caru, když jsi přijel. Na zdi v hladomorně zanechal proroctví. Začíná takto: 'Až bude měsíc rudý přijde ohnivá bouře.'„ 

Drefan ho pozoroval pochybovačným zamračeným pohledem. „Jak může magie roznést mor?“

„Já nevím,“ zašeptal Richard. 

Nebyl schopen nahlas vyřknout další slova proroctví. Ten, který je spojen s čepelí se bude dívat, jak jeho lidé umírají. Když neudělá nic, pak on i všichni, které miluje, zahynou v jejím žáru, protože žádná čepel kovaná ocel nebo magické zaklínání se nemohou dotknout tohoto nepřítele.

Kahlan se třásla v jeho náručí a věděl, že ji mučí konec proroctví.

Aby uhasil peklo, musí hledat pomoc ve větru. Na cestě ho stihne blesk protože ta v bílém, jeho opravdu milovaná, ho zradí svou krví.