TEMPLE OF THE WINDS

Copyright © 1997 by Terry Goodkind

All rights reserved, which includes

to reproduce this book or portions

any form whatsoever.

CLASSIC,  2000

Translation © Ivana Drábková, 2000

Cover Art © by David Cherry

ISBN: 80-86139-27-1

Distribuce    tel: (02) 83882490

Vytiskla Akcent Tiskárna Vimperk s. r. o.

terry goodkind 

CHRÁM  VĚTRŮ

PROROCTVÍ

CÍSAŘE  JAGANGA

MEČ PRAVDY

Kapitola první

Když se přiblížili k paláci, všimla si jich hlídka D'hařanských vojáků a okamžitě se postavila do pozoru. Za vojáky, v ulicích města, všude Kahlan viděla lidi, kteří se na cestě za svými povinnostmi zastavovali a ukláněli se Matce Vyznavačce a lordu Rahlovi. 

I když obchodní ruch se zdál na první pohled stejný jako jindy, Kahlan se zdálo, že vidí jemné změny. Muži, kteří nakládali sudy na vůz pozorně sledovali lidi, kteří prošli těsně kolem nich, prodavači v obchodech si více všímali zákazníků, lidé, kteří šli po chodníku, obloukem obcházeli ty, kteří se zastavili na kus řeči. Hloučky debatujících lidí se zdály být početnější. Z ulic se nenápadně vytratil smích.

Poté, co s vážnými tvářemi zasalutovali pěstmi do kožených a drátěných košilí směrem k srdci, ozval se veselý pokřik od nedaleké vojenské hlídky.

„Sláva, lord Rahl!“ volali jednohlasně. „Sláva, lord Rahl!“ 

„Děkuji vám, lorde Rahle,“ zakřičel jeden voják směrem k nim. „Vyléčil jste nás! Vrátil nám zdraví! Jsme zdraví díky vám. Ať žije velký čaroděj, lord Rahl!“ 

Richarda jako když přimrazí. Nedíval se na vojáky, ale přímo před sebe. Poryv větru mu zvedl plášť a zahalil ho do něj, jako do zlaté záře.

Ostatní se připojili. „Dlouhý život lordu Rahlovi! Dlouhý život lordu Rahlovi!“

Se zaťatými pěstmi Richard vykročil, aniž by se podíval jejich směrem. Kahlan, která do něho byla zavěšená, spustila ruku a přinutila ho rozevřít pěst a propletla své prsty s jeho. Stiskem mu dala najevo tichou podporu a porozumění.

Koutkem oka zahlédla Caru, která šla za Drefanem s Nadine, jak dělá rozzlobené posunky na vojáky, aby je umlčela.

V dálce před nimi se na mírném svahu zvedal Palác Vyznavaček v celé své nádheře kamenných sloupů, širokých zdí a jemných věží, vyčníval svojí bělostí proti temné obloze. Slunce se klonilo k západu a šedé mraky uháněly jako poslové, kteří mají doručit příslib bouře. Pár zbloudilých sněhových vloček poletovalo ve větru jako zvědové, za kterými brzy dorazí hordy. Jaro ještě nad zimou nezvítězilo.

Kahlan pevně svírala Richardovu ruku, jako kdyby chtěla udržet život samotný. V mysli neviděla nic jiného, než nemoc a smrt. Navštívili asi deset dětí nemocných morem. Richardova popelavá tvář nevypadala o mnoho lépe, než tváře šesti mrtvých dětí, které viděla.

Uvnitř ji všechno bolelo. Jak zadržovala slzy, výkřiky a žal, měla žaludek stažený křečí. Říkala si. že se nesmí přestat ovládat a začít plakat před matkami, které byly vystrašené, že jejich nemocné dítě je na tom hůř, než si myslely nebo chtěly věřit.

Mnohé matky byly sotva starší než Kahlan. Byly to ještě dívky, které musely čelit zdrcující skutečnosti, takže jim nezbylo nic jiného, než se modlit k dobrým duchům, aby ušetřili jejich drahocenné ratolesti. Kahlan si nedokázala představit, jak by se chovala na jejich místě.

Některé rodiny, jako Andersonovi, měly starší členy, na které se mohly obrátit pro radu nebo podporu, ale některé maminky byly mladé a samotné s muži. kteří byli také ještě chlapci a neměly se na koho obrátit.

Kahlan si položila volnou ruku na stažený žaludek. Věděla, jak je Richard zdrcený. Měl toho na svých bedrech víc, než mohl unést. Kvůli němu musí být silná.

Majestátní javory lemovaly cestu a jejich holé větve byly spletené nad jejich hlavami. Nebude to dlouho trvat a začnou pučet. Prošli tunelem stromů a pokračovali po pozvolna stoupající široké promenádě, která vedla k paláci.

Za nimi šli Drefan s Nadine, zabráni do tichého hovoru o bylinách a lécích, které by měli vyzkoušet. Nadine něco navrhla a Drefan jí na to řekl svůj názor, jestli lék nepomůže nebo jestli bude stát za vyzkoušení. Nenásilně jí dával školení o nemocích a příčinách narušení obranyschopnosti těla, které způsobí, že tělo ovládne choroba.

Na Kahlan dělal dojem, jakoby se na ty, kteří onemocněli, díval téměř s opovržením, protože se tak málo starají o své aury a energetické toky, o kterých on pořád mluví, že se dalo čekat, že podlehnou nákaze, kterou si nezaslouží ti, kteří se starají o svá těla lépe. Napadlo ji, že člověk s takovými znalostmi o léčení musí být znechucený těmi, kteří na sebe choroby přitahují jako jsou prostitutky a muži, kteří za nimi chodí. Byla ráda, že Drefan není jeden z nich.

Kahlan si nebyla jistá, jestli je Drefan v právu v některých věcech, o kterých mluvil, nebo jestli je jen arogantní. Ona sama zažívala pocit marnosti, když lidé sami ohrožovali své zdraví. Když byla mladší, znala diplomata, kterému se vždycky udělalo zle, když snědl hodně kořeněnou omáčku. Vždycky se málem udusil, protože mu omáčka způsobila dýchací potíže. Ale on omáčky miloval. Tak se jednou na oficiální večeři opravdu zadusil omáčkou a zemřel u stolu.

Kahlan nemohla pochopit, proč si působil takové hrozné dýchací potíže a bylo jí zatěžko ho litovat. Ve skutečnosti se na něho vždycky dívala s opovržením, kdykoliv přišel na oficiální večeři. Přemýšlela, jestli Drefan k některým lidem necítí totéž, jen s tím rozdílem, že věděl daleko víc o tom, co dělá lidem špatně. Viděla ho dělat pozoruhodné věci s Cařinou aurou a věděla také, že nemoc může být ovlivněna i psychikou člověka.

Kahlan měla mnoho příležitostí navštívit malé město Langden, kde žili velmi pověrčiví a zaostalí lidé. Jejich mocný místili léčitel usoudil, že bolesti hlavy, které tak často trápily obyvatele Langdenu, musí být způsobené posedlostí zlými duchy. Nařídil přikládat pacientům na chodidla rozžhavené železo, aby vyhnal zlé duchy. Od té doby už nikdy nikdo nebyl v Langdenu posedlý. Bolesti hlavy zmizely.

Kdyby mohl také tak rychle zmizet i mor.

Kdyby mohla tak rychle zmizet Nadine. Nemohli ji poslat pryč právě teď, když bude tolik potřebná. Ať se jí to líbilo nebo ne, Nadine tu zůstane, dokud to neskončí. Zdálo se, že Shota zatíná do Richarda své spáry.

Kahlan nevěděla, co Richard Nadine řekl, ale dovedla si to představit. Nadine byla náhle jako vyměněná a až přehnaně zdvořilá. Kahlan věděla, že její omluva nebyla upřímná. Richard jí asi řekl, že když se neomluví, že ji uvaří za živa. Ale když viděla jaké na ni vrhá pohledy Cara, měla dojem, že by se Nadine měla bát víc jí než Richarda.

Kahlan s Richardem prošli v čele skupiny mezi majestátními sloupy na obou stranách vchodu, a vešli otevřenými vyřezávanými dveřmi do paláce. Prostorná vstupní hala uvnitř byla osvětlena světlem pronikajícím okny s bleděmodrými skly, umístěnými mezi naleštěnými sloupy z bílého mramoru se zlatými hlavicemi a tucty lamp, rozmístěnými na stěnách.

Přes černobílé mramorové čtverce k nim mířila postava v koženém obleku. Někdo další se blížil zprava, z pokojů pro hosty. Richard se zastavil a otočil.

„Ulici, najdi a přiveď generála Kersona, prosím. Mohl by být v ubytovnách D'hařanských vojáků. Ví někdo, kde je generál Baldwin?“ 

„Bude asi v Keltonském paláci na Kings Row,“ řekla Kahlan. „Je tam od té doby, co sem dorazil a pomohl nám v boji proti Krvavé Církvi.“ 

Richard unaveně pokývl. Kahlan připadalo, že ho nikdy neviděla vypadat hůř. Z popelavé tváře se dívaly unavené oči. Otočil se a hledal Egana, který stál asi dva metry od něho.

„Egane, tady jsi. Jdi pro generála Baldwina, prosím. Nevím, kde je, ale poptej se kolem.“ Egan vrhnul rychlý, neklidný pohled na Kahlan. „Budete chtít přivést ještě někoho jiného, lorde Rahle?“ 

„Někoho jiného? Ano. Řekněte jim, ať vezmou i své důstojníky. Budu ve své kanceláři. Přiveďte je tam.“ 

Ulic a Egan zasalutovali a odcházeli vyplnit rozkazy. Na odchodu ještě předali rychlými signály zprávu oběma Mord-Sithám. Raina i Cara se přesunuly blíž k Richardovi, aby ho měly na dosah, protože se právě před nimi zastavil Tristan Bashkar.

Berdina přicházela z druhé strany, plně zabraná do deníku, který nesla rozevřený v rukou. Zdálo se, že je úplně pohlcená tím. co právě četla a nevnímá okolí. Kahlan vztáhla ruku, aby ji zadržela, aby nevrazila do Richarda. Zakývala se a zastavila, jako člun, který narazil na břeh.

Tristan se uklonil. „Matko Vyznavačko, lorde Rahle.“

„Kdo jste?“ zeptal se Richard. 

„Tristan Bashkar z Jary, lorde Rahle. Myslím, že jsme ještě nebyli formálně představeni.“ 

V Richardových šedých očích zajiskřilo. „A rozhodl jste se vzdát, ministře Bashkare?“

Tristan se chystal znovu uklonit při formálním představení. Neočekával, že se ho Richard nejdřív zeptá. Odkašlal si a narovnal se. Na tváři se mu rozlil klidný úsměv.

„Lorde Rahle, oceňuji vaše poshovění. Matka Vyznavačka mně laskavě zaručila dva týdny na pozorování znamení hvězd.“ 

Richardovi se do hlasu vrátila síla. „Riskujete, že místo hvězd uvidí vaši lidé meče, ministře.“

Tristan si rozepnul plášť. Koutkem oka zahlédla Kahlan Agiel, který se náhle objevil Caře v ruce. Tristan si toho nevšiml. Upřeně se díval na Richarda, rozhalil si plášť a dal si ruku v bok, aby bylo vidět nůž, který měl u opasku. Raině také vklouzl do dlaně Agiel.

„Lorde Rahle, jak jsem už vysvětloval Matce Vyznavačce, náš lid se těší s radostí v srdcích, až se spojí s D'Hařanskou říší.“ 

„D'Hařanskou říší?“ 

„Tristane,“ řekla Kahlan, „teď zrovna dost spěcháme. Už jsme to prohovořili a dostal jste dva týdny. Teď, kdybyste nás omluvil?“ 

Tristan si odhrnul kadeř vlasů a podíval se na ni. „Přejdu tedy rovnou k věci. Slyšel jsem pověsti, že se v Aydindrilu začal šířit mor.“

Richard se zamračil. „Nejsou to pověsti. Je to pravda.“

„Jaké hrozí nebezpečí?“ 

Richardovi sklouzla ruka na jílec meče. „Jestli se spojíte s Řádem, ministře, budete si přát, aby vás napadl raději mor než já.“

Kahlan málokdy viděla dva muže, kteří by k sobě tak rychle pocítili tak intenzivní odpor. Věděla, že je Richard vyčerpaný a trudnomyslný po tom, co viděl tolik nemocných a mrtvých dětí, takže ho vznešený Tristan, který se staral jen o sebe, mohl snadno znechutit. Jara byla také v Radě, která odsoudila Kahlan k smrti. I když to nebyl Tristan, který volal po její popravě, byl vyslanec stejné země. Richard jejich vyslance zabil.

Kahlan také nevěděla, proč měl Tristan takový odpor k Richardovi, kromě toho, že to byl muž, který žádal jejich kapitulaci. Ale to byl zřejmě dostatečný důvod. Kdyby byla na jeho místě, možná by to cítila stejně.

Kahlan čekala, že to nebude trvat dlouho a oba vytáhnou své zbraně. Drefan mezi ně vstoupil.

„Já jsem Drefan Rahl, Nejvyšší kněz sekty léčitelů Raug'Moss. Nějaké zkušenosti s morem mám. Doporučuji vám, uchýlit se do svého pokoje a vyhnout se kontaktu s cizími lidmi. Zvláště prostitutkami. Kromě toho byste měl mít dostatek spánku a vhodnou stravu. 

Tyto věci pomohou posílit vaše tělo proti chorobě. Také si promluvím se služebnictvem v paláci, aby všichni věděli, jak se posílit proti nemoci. Budete vítán, když přijdete a vyslechnete si mé rady, stejně jako všichni ostatní.“

Tristan zaujatě naslouchal Drefanovi. Potom se uklonil a poděkoval mu za radu. „Velmi oceňuji, že říkáte pravdu, lorde Rahle. Někdo jiný by se mě třeba pokusil podvést, když se jedná o tak vážný problém. Teď je mi jasné, že máte spoustu práce. Odcházím, abyste se mohli postarat o své lidi.“

Berdina šťouchla loktem do Richarda, který upřeně sledoval záda odcházejícího Tristana. Byla tak zabraná do deníku, mumlala si pro sebe a zkoušela výslovnost některých slov ve Vysoké D'harštině, že Kahlan pochybovala, že něco vnímala z předcházejícího hovoru.

„Lorde Rahle, potřebuji s vámi mluvit,“ zamumlala Berdina. 

Richard jí položil raku na rameno a naznačil jí, aby počkala. „Drefane, Nadine, máte něco na bolení hlavy? Opravdu silnou bolest?“

„Mám nějaké bylinky, které pomáhají, Richarde,“ nabídla mu Nadine. 

„Já mám něco lepšího.“ naklonil se k němu Drefan. „Říká se tomu spánek. Možná si vzpomeneš, že jsi se s ním v minulosti už setkal?“ 

„Drefane, vím, že jsem už nějakou dobu nespal, ale -“ 

„Mnoho dní a nocí.“ Drefan káravě zvedl prst. „Když budeš tlumit následky nedostatku spánku takzvanými léky, moc ti to nepomůže. Bolest hlavy se vrátí, daleko horší, než dřív. Připravíš se o sílu. Nebudeš nic platný sobě ani ostatním.“ 

„Drefan má pravdu,“ řekla Kahlan. 

Aniž by vzhlédla, obrátila Berdina stránku, kterou přečetla.

„Souhlasím. Cítím se mnohem lépe, když jsem se vyspala.“ Zdálo se, že si Berdina konečně všimla, že jsou kolem ní ostatní lidé. „Teď, když jsem zase čilá, myslí mi to mnohem lépe.“ 

Richard mávl nad jejich naléháním rukou. „Já vím. Brzy se vyspím, slibuji. Berdino, co jsi mi chtěla říct?“

„Cože?“ Už zase četla. „Aha. Našla jsem, kde je Chrám větrů.“ 

Richard zvedl obočí. „Cože?“

„Když jsem se vyspala, myslelo mi to mnohem jasněji. Zjistila jsem, že jsme naše hledání omezili tím, že jsme hledali jen určitý počet klíčových slov. Tak jsem si zkusila představit, co by staří čarodějové dělali v takové situaci. Došla jsem k názoru, že -“ 

„Kde je?“ zařval Richard. 

Berdina vzhlédla a překvapeně zamrkala. „Chrám větrů je postaven na vrcholu hory Čtyř větrů.“

Berdina si teprve teď všimla Rainy. Usmály se na pozdrav a vyměnily si vřelé pohledy.

Kahlan pokrčila rameny na Richardův tázavý pohled. „Berdino, to nám moc nepomůže, jestli nám nemůžeš říct, kde to je.“

Berdina se na chvíli zakabonila a pak omluvně mávla rukou. „Ach, promiňte. To je překlad,“ - znovu se zamračila -“myslím.“

Richard si přejel rukou po tváři. „Jak to místo nazývá Kolo?“

Berdina zalistovala zpět, obrátila deník k němu a poklepala prstem na místo v textu. Richard se pozorně zadíval, kam ukazovala, „Berglendursch ast Kymennosst,“ přečetl nahlas. „Hora Čtyř větrů.“

„Ve skutečnosti,“ řekla Berdina, „Berglendursch znamená víc než hora. Berglen je 'hora' a dursch může někdy znamenat 'skála'  i když to může znamenat i jiné věci, jako 'silná vůle'. V tomto případě si myslím, že to znamená něco jako pohoří nebo velká skalnatá hora. Víte, skalnaté hory čtyř větrů... nebo něco takového.“ 

Kahlan přešlápla. „Hora Kymermosst?“

Berdina se poškrábala na nose. „Ano. To by mohlo být.“

„Musí to být stejné místo,“ řekl Richard a poprvé po mnoha hodinách měl ve tváři naději. „Víš, kde to je?“ 

„Ano, byla jsem tam,“ řekla Kahlan. „Nepochybně je to tam jak na větrné hůrce a jsou tam skály. Na vrcholu jsou nějaké zříceniny, ale nic, co by mohl být chrám.“ 

„Možná to je zřícenina chrámu,“ navrhla Berdina. „Nevíme, jak byl velký. Mohl být malý.“ 

„Ne, to si v tomto případě nemyslím.“ 

„Proč?“ zeptal se Richard. „Co je tam nahoře? Jak je to daleko?“ 

„Je to nedaleko na sever. Tak den jízdy, maximálně dva. Je to velmi nehostinné místo. Stejně zrádné, jako stará cesta, která se vine nahoru a přes hřeben. Když člověk přejde přes horu Kymermosst nemusí procházet obtížným terénem a ušetří dny cesty. 

Na vrcholu jsou zbytky starého osídlení. Vypadá to jako bývalé hospodářské budovy a přístavky. Viděla jsem hodně velkých sídel a poznám, že to co tam zbylo, nebyla hlavní budova. Je tam něco podobného jako budovy kolem Paláce Vyznavaček. Mezi nimi vede cesta, široká jako promenáda.“

Richard si zastrčil palce za široký opasek. „No dobře, a kam vede ta cesta?“

Kahlan se zahleděla do jeho šedivých očí. „Přímo na okraj útesu. Všechna stavení jsou na okraji srázu. Jeho strmé stěny jsou až tisíc metrů vysoké.

„Nejsou tam vytesané nějaké schody? Něco, co by vedlo dolů k chrámu?“ 

„Richarde, ty mi nerozumíš. Budovy jsou přímo na okraji útesu. Je jasné, že budovy, zdi a cesta samotná, to všechno pokračovalo dál, protože to nemohlo tak naráz končit. Bývalo tam víc hory. Už tam není. Všechno se to muselo zřítit dolů. Hora pukla a část jí sklouzla dolů, nebo něco takového. To, co tam bylo, hlavní budova a část hory je pryč.“ 

„To vlastně Kolo také říká. Tým se vrátil a Chrám větrů byl pryč.“ Richard vypadal zničeně. „Na odtržení části hory museli použít magii, aby pohřbili Chrám větrů, aby do něho už nikdo nemohl vstoupit.“ 

„No,“ vzdychla Berdina, „podívám se ještě do deníku, jestli tam někde není zmínka o sesunu skály nebo lavině, které by mohly zničit Chrám větrů.“ 

Richard přikývl. „Možná toho bude v deníku víc.“

 „Lorde Rahle, budete mít čas mi s tím pomoct, než se odjedete oženit?“ 

Ledové ticho sevřelo velkou halu.

„Berdino -“ Richard pohyboval ústy, ale dál nevyšlo ani slovo. 

„Slyšela jsem, že je vojákům už dobře,“ řekla Berdina, krátce se podívala na Kahlan a pak zpátky na Richarda. „Řekl jste mi, že s Matkou Vyznavačkou odjedete, jakmile se vojákům udělá lépe. Vojáci jsou zdraví.“ Zakřenila se. „Vím, že jsem vaše favoritka, ale nerozmyslel jste si to, že ne? Nechcete z toho vycouvat?“ 

Vyčkávala a vůbec si nevšimla, že se jejímu vtipu nikdo nezasmál.

Richard stál jako ztuhlý. Nebyl schopen to vyslovit nahlas. Kahlan věděla, že se bojí, že by jí to zlomilo srdce.

„Berdino,“ řekla Kahlan do tíživého ticha. „Neodjedeme s Richardem, abychom se vzali. Svatba je odvolána. Alespoň prozatím.“ 

I když ta slova pronesla šeptem, zdálo se, že jejich ozvěna se odrazila od mramorových zdí, jakoby je zakřičela.

Nadine měla tvář bez výrazu a to bylo daleko horší, než kdyby se byla usmála. Bylo to horší proto, že bylo jasné, že svůj výraz ovládá, aby ji nikdo nemohl z ničeho obvinit.

„Odvolaná?“ zamrkala užasle Berdina. „Proč?“ 

Richard na ni upřel pohled, aby se nemusel podívat na Kahlan. „Berdino, Jagang roznesl po Aydindrilu mor. O tom hovořilo proroctví dole v hladomorně. Máme povinnost vůči lidem zde, nemůžeme myslet na vlastní... Jak by to vypadalo, kdyby...?“

Ztichl.

Deník v jejích rukou klesl. „To je mi moc líto.“

Kapitola druhá

Kahlan zírala do tmy z okna, na padající sníh. Za ní seděl u stolu Richard, zlatou pláštěnku přehozenou přes opěradlo židle. Pracoval s Berdinou na překladu deníku a čekal. až se dostaví důstojníci. Mluvila hlavně Berdina. Richard občas něco zabručel, když mu řekla, co si myslí, že které slovo znamená a proč. Kahlan si pomyslela, že tak, jak je unavený, není Berdině moc platný.

Kahlan se ohlédla přes rameno. Drefan a Nadine se choulili u krbu. Richard je požádal, aby šli s ním a odpověděli na otázky, které možná budou generálové mít. Nadine věnovala všechnu pozornost Drefanovi, důsledně se vyhýbala pohledu na Richarda a ještě více na Kahlan. Asi proto, že věděla, že by Kahlan mohla zahlédnout triumf v jejích očích.

Ne. Nebyl to triumf Nadine, ani Shoty. Byl to jen odklad. Než... než co? Než zastaví mor? Než většina lidí v Aydindrilu zemře? Než se nakazí oni sami a zemřou, jak předpovídá proroctví?

Kahlan přešla k Richardovi a položila mu ruku na rameno. Zoufale toužila po jeho dotyku. Vděčně přijala jeho ruku, kterou položil na její.

 „Je to jen odklad,“ pošeptala mu, když se naklonila blíž k jeho uchu. „Nic to nezmění, Richarde. Jen se to trochu zdrží, to je všechno. Slibuji.“ 

Pohladil ji po ruce a usmál se na ni. „Já vím.“

Cara otevřela dveře a nahlédla dovnitř. „Lorde Rahle, už jdou.“

„Díky. Caro. Nech otevřené dveře a řekni jim, ať jdou dál.“ 

Raina si v krbu připálila dlouhou třísku. Když se nakláněla, aby zapálila lampu na druhé straně stolu, položila si ruku na Berdino rameno, aby udržela rovnováhu. Dlouhý cop jí sklouzl přes rameno a zašimral Berdinu na tváři. Ta se poškrábala a krátce se na Rainu usmála.

Vidět ty dvě se navzájem dotýkat nebo si sebe jen všímat před ostatními, bylo vzácné až nemožné. Kahlan věděla, že to bylo kvůli tomu, co Raina přes den viděla. Také se cítila osamělá a potřebovala útěchu. Přes jejich otupující výcvik a necitlivost k bolesti, začínaly se zase jejich lidské city probouzet. Kahlan spatřila v tmavých očích Rainy, že se jí utrpení a smrt dětí hluboce dotklo.

Kahlan slyšela, jak Cara venku říká mužům, aby šli dál. Svalnatý, prošedivělý generál Kerson, který ve své lesklé kožené uniformě vypadal impozantně jako vždy, vpochodoval do místnosti. Svaly se mu rýsovaly pod drátěnou košilí, která mu zakrývala paže. Za ním vstoupil velitel Keltonské armády, robustní generál Baldwin. Byl to starší muž, s tmavým knírem, jehož konce měl zakroucené směrem dolů. Jako vždy vypadal vznešeně ve své šeržové pláštěnce olemované zeleným hedvábím, kterou mu na rameni držely dva knoflíky. Přední část koženého obleku měl ozdobenou erbem, rozděleným svislou černou čárou, oddělující žlutý a modrý štít. Světlo lampy se odráželo od ozdobné spony na opasku a pochvy. Vypadal stejně nelítostně jako bojoval.

Předtím než vstoupili všichni důstojníci, kteří je doprovázeli, se oba generálové uklonili. Generálu Baldwinovi se ve světle lamp blýskla pleška, když sklonil hlavu.

„Má královno.“ řekl generál Baldwin. „Lorde Rahle.“ 

Kahlan ho pozdravila úklonou hlavy a Richard odsunul židli a postavil se. Berdina svou židli převrhla ve snaze co nejrychleji uhnout z cesty. Ani se za sebe neohlédla. Byla Mord-Sitha a navíc zaneprázdněná.

„Lorde Rahle,“ řekl generál Kerson a pozdravil úderem pěsti do prsou. „Matko Vyznavačko.“ 

Za nimi se ukláněli důstojníci. Richard trpělivě čekal, až všichni skončí. Kahlan napadlo, že se moc nežene do toho, aby k nim promluvil. Udělal to jednoduše. „Pánové, s politováním vám musím oznámit, že je v Aydindrilu mor.“

„Mor?“ zeptal se generál Kerson. „Jaký mor?“ 

„Mor. Nemoc, která způsobí nákazu a pak smrt. Takový mor.“ 

„Černá smrt,“ dodal klidným hlasem Drefan, který stál za Kahlan a Richardem. 

Zdálo se, že muži přestali dýchat. Mlčky čekali.

„Začalo to nedávno,“ řekl Richard, „takže snad budeme schopni udělat nějaká opatření. V této chvíli víme o tuctu případů. Samozřejmě, nedá se říct, kolik je už nakaženo lidí a kolik jich už onemocnělo. Z těch, o kterých víme, že byli nakaženi, je už polovina mrtvá. A do rána jich bude víc. 

Generál Kerson si odkašlal. „Opatření, lorde Rahle? Jaká opatření se dají dělat? Máte zase nějaký lék pro naše muže? Pro lidi ve městě?“

Richard si promnul čelo a zadíval se na stůl před sebou.

„Ne, generále, tentokrát nemám žádné léky,“ zašeptal. Jeho slova slyšeli všichni, takové bylo v pokoji ticho. 

„Potom tedy co...?“ 

Richard se narovnal. „Potřebujeme oddělit muže. Rozptýlit je. Můj bratr se už s morem setkal a četl o velkých morových ranách v minulosti. Myslíme, že je možné, že se choroba přenáší z člověka na člověka, jako když někoho v rodině bolí v krku, má kašel a ucpaný nos, tak se nakazí zbytek rodiny podle toho, jak blízko se k nemocnému dostali.“

„Slyšel jsem, že mor je způsoben špatným vzduchem,“ ozval se nějaký důstojník vzadu. 

„Také jsem slyšel, že je to možné,“ řekl Richard. „Stejně, jako ho může způsobit spousta dalších věcí - špatná voda, zkažené maso, přehřátá krev.“ 

„Magie?“ zeptal se někdo. 

Richard přešlápl. „To je také možnost. Někdo tvrdí, že mor je trest duchů za to, co našli v našem světě. Já osobně tomu nevěřím. Dnes odpoledne jsem byl venku a viděl trpět a umírat nevinné děti. Nevěřím, že by duchové mohli něco takového udělat bez ohledu na to, jak by byli zklamáni naším světem.“

Generál Baldwin si mnul bradu. „Tak jak si myslíte, že se to šíří, lorde Rahle?“

„Nejsem odborník, ale přikláním se k vysvětlení mého bratra, že je to jako u jiných nemocí, které se přenáší mezi lidmi vzduchem nebo přímým kontaktem. To se mi zdá velmi pravděpodobné, i když tato nemoc je mnohem vážnější. Mor je téměř vždy smrtelný. 

Pokud se přenáší z člověka na člověka, nemáme moc času. Musíme udělat všechno pro to, abychom udrželi armádu zdravou. Chci, aby se muži rozdělili do malých skupin.“

Generál Kerson zoufale rozhodil rukama. „Lorde Rahle, proč jednoduše nepoužijete svou magii a nezbavíte město moru?“

Kahlan položila Richardovi ruku na záda, aby mu připomněla, že musí udržet svůj hněv na uzdě. Ale zdálo se, že se Richard na něho nezlobí.

„Je mi líto, ale právě teď neznám žádné kouzlo, které by vyléčilo mor. Neslyšel jsem, že by někdy nějaký čaroděj vyléčil mor pomocí své magie. 

Musíte pochopit, generále, že když člověk ovládá magii, neznamená to ještě, že může zadržet Strážce, když přijde čas pro jeho smrtelný dotyk. Ujišťuji vás, generále, že kdyby to čarodějové uměli, zmizely by hřbitovy pro nedostatek klientů. Čarodějové nemají takovou moc jako Stvořitel.

Náš svět musí být v rovnováze. Stejně jako my všichni a vojáci zvlášť, můžeme pomoci Strážci rozsévat smrt, jsme také všichni součástí Stvořitelovy práce při zrodu a ochraně života. Víme možná lépe, než většina ostatních, že vojáci jsou pověřeni chránit mír a život samotný. Rovnováha spočívá v tom, že občas musíme někomu vzít život, abychom zastavili nepřítele, který by napáchal větší zlo. To si ale každý pamatuje, tím jsme známí a ne tím, že se pokoušíme chránit životy.

Také čaroděj musí být v rovnováze a harmonii se světem, ve kterém žije. Stvořitel i Strážce mají své místo v našem světě. Není v silách žádného čaroděje jim určovat, co se má stát. Čaroděj může kombinovat různé události, aby dosáhl požadovaného výsledku - například sňatku, ale nemůže přinutit Stvořitele, aby zplodil život, jako výsledek tohoto sňatku.

Čaroděj si musí vždy uvědomovat, že dělá věci v našem světě musí se ze všech sil snažit pomáhat lidem tak, jako třeba farmář pomůže sousedovi sklidit úrodu nebo uhasit požár.

Jsou věci, které je schopen udělat jen čaroděj a ne člověk, který magii neovládá. Stejně jako jsou vaši muži silní a bojují mečem, zatímco starý muž ho ani neuzvedne. I když vy na to máte svaly, neznamená to, že je můžete vždycky použít. Někdy se lépe hodí moudrost, kterou ten starý muž získal zkušenostmi.  Může vás porazit v boji svými znalostmi lépe než svaly.

Bez ohledu na to, jak je čaroděj mocný, nemůže stvořit život na tomto světě. Ale mladá žena, bez magie, zkušeností i moudrosti to udělat může. Možná, že má nakonec víc společného s magií než on.

Snažím se vám tu říct jen to, že i když jsem se narodil s Darem, neznamená to, že díky tomu mohu zastavit mor. Nemůžeme se spoléhat na kouzla při řešení všech našich problémů. Znát hranice svých možností je pro čaroděje stejně důležité jako pro velitele armády znát možnosti jeho mužů.

Mnozí z vás viděli, co dokáže můj meč udělat nepříteli. Ale ani tato hrozivá zbraň se nemůže dotknout tohoto neviditelného nepřítele. Ostatní magie je stejně neúčinná.“

„'Koříme se před tvou moudrostí',“ tiše pronesl generál Kerson. 

Ostatní muži vyjadřovali svůj souhlas a pokyvovali nad logickým vysvětlením, které jim Richard dal. Kahlan na něho byla hrdá, že je přesvědčil. Ráda by věděla, jestli přesvědčil i sebe.

„Není to ani tak moudrost,“ zamumlal Richard, „jako spíš obyčejný selský rozum. 

Ujišťuji vás ale všechny,“ pokračoval, „že to neznamená, že nebudu zkoušet najít jakýkoliv způsob, jak tuto hroznou nemoc zastavit. Hledám všechny možné prostředky, které by mohly pomoci.“ Položil ruku Berdině na rameno. Vzhlédla. „Berdina mi pomáhá s knihami starých čarodějů. abychom zjistili, jestli nám zanechali nějakou moudrost. Pokud je nějaký způsob, jakým by se dala použít magie, najdu ho. Zatím však musíme udělat jiná opatření, abychom ochránili lidi. Potřebujeme, aby se vaši muži rozdělili.“

„Rozdělíme je a co potom?“ zeptal se generál Kerson. 

„Potom opustíte Aydindril.“ 

Generál Kerson ztuhl. Články jeho drátěné košile odrážely světlo lamp, takže se zdálo, že jiskří jako nějaké zjevem ducha. „A necháme Aydindril bez ochrany?“

„Ne,“ naléhavě pronesl Richard. „Ne bez ochrany. Navrhuji naše vojáky rozdělit, abychom předešli přenosu nákazy a rozmístit je na strategických místech kolem Aydindrilu. Můžeme umístit samostatné jednotky na všechny přístupové cesty, do údolí a do průsmyků. Tak nás nikdo nepřekvapí.“ 

„A co když se to přece někomu podaří?“ zeptal se generál Baldwin. „Potom tyto menší, oddělené jednotky nebudou schopné odvrátit útok.“ 

„Budeme mít hlídky a zvědy. Zvětšíme jejich počet, abychom nezažili nějaké nepříjemné překvapení. Myslím, že tak daleko na severu není ještě ani jedna jednotka Řádu, ale při jakémkoliv útoku budeme varováni a můžeme svolat zbytek. Nechci, aby byli moc daleko, aby v případě potřeby mohli město bránit, ale měli by být dostatečně daleko, abychom zabránili přenesení a rozšíření moru v celé armádě. 

Máte někdo nějaký nápad nebo připomínku, která by mohla být nějak užitečná? Proto jsem vás sem svolal. Pokud něco máte, nebojte se to říct.“

Drefan vystoupil dopředu. „Je to třeba udělat rychle. Čím dříve budou muži pryč, tím větší bude šance, že se nikdo nedostane do styku s nemocí.“

Důstojníci přikývli.

„Ti, kteří s námi byli dnes, by tady měli zůstat,“ řekl Drefan. „Mohli už přijít do styku s někým, kdo má mor. Udělejte seznam těch, kteří s nimi byli v kontaktu a izolujte je tady ve městě.“ 

„Provedeme to okamžitě,“ řekl generál Kerson. „Ještě dnes večer.“ 

Richard přikývl. Všechny skupiny spolu musí komunikovat, ale zprávy budou předávány jen ústně. Žádné psané zprávy se nesmí předávat z ruky do ruky. Papír může být také nakažen morem. Muži, kteří budou předávat rozkazy nebo zprávy, budou mluvit z dostatečné vzdálenosti, asi jako je teď mezi mnou a vámi.“

„Není to trochu zvláštní opatření?“ zeptal se jeden z důstojníků. 

„Slyšel jsem,“ řekl Drefan, „že lidé, kteří už mor mají, ale ještě nejsou nemocní, a proto neví, že jsou nakažliví, se dají poznat podle odpudivě páchnoucího dechu.“ Muži se zájmem pokyvovali. „Ale vdechnutí tohoto smrtelného pachu způsobí nákazu, onemocnění a smrt.“ 

Muži si mezi sebou mumlali.

„Proto nechceme, aby se poslové moc přibližovali k jednotkám i k sobě navzájem,“ řekl Richard. „Kdyby někdo už měl mor, nechceme, aby ho rozšířil na nějakou jednotku. Nemuseli bychom podnikat takové přesuny, kdybychom nevěnovali dostatečnou pozornost takovým detailům. 

Je to smrtelná choroba. Když budeme jednat rychle a moudře, budeme moci zachránit velké množství lidí před smrtí. Když budeme brát tato opatření na lehkou váhu, během pár týdnů zemře většina lidí v tomto městě včetně vašich vojáků.“

V místnosti se ozývaly vážné a ustrašené hlasy.

„Ukazujeme vám situaci z té nejhorší stránky,“ řekl Drefan a obrátil na sebe pozorné pohledy. „Nechceme předstírat, že je nebezpečí menší, než ve skutečnosti je. Ale v něčem máme přece jenom trochu štěstí. Nejdůležitější je počasí. Mor, se kterým jsem se setkal a o kterém jsem četl, se nejvíce šíří v horkém létě. Myslím si, že se mu nebude moc dařit v chladném počasí této roční doby. To hraje pro nás.“ 

Muži se nadechli s novou nadějí. Kahlan ne.

A ještě jedna věc,“ řekl Richard a díval se jim do očí. „Jsme D'hařané. Jsme čestní lidé. Budeme se podle toho chovat. Nechci, aby někdo lhal lidem o nebezpečí a říkal jim, že žádné nehrozí. Na druhé straně ale nechci, aby někdo vyvolával paniku.

Každý bude už tak dost vystrašený.

Jste také vojáci. Tohle není o nic menší bitva, než kdyby nás napadl jiný nepřítel. Je to vaše práce.

Někteří z vás budou muset zůstat ve městě, aby pomáhali lidem. Musí tu zůstat také nějací ozbrojení vojáci, aby potlačili případné nepokoje. Pokud vypuknou takové nepokoje, jako když vyšel rudý měsíc, chci, aby byly okamžitě potlačeny. Použijte jen přiměřený počet vojáků, ne víc. Pamatujte si, že lidé v tomto městě jsou naši lidé. Jsme jejich ochránci, ne dozorci ve vězení.

Budeme potřebovat muže na kopání hrobů. Myslím, že nebudeme schopni tolik mrtvých spálit, pokud se mor hodně rozšíří.“

„Kolik myslíte, že bude mrtvých, lorde Rahle?“ zeptal se nějaký důstojník. 

„Tisíce,“ odpověděl Drefan. „Desítky tisíc.“ Jeho pohled je přejel všechny. „A pokud to bude horší, tak i víc. Četl jsem o moru, který během tří měsíců zahubil tři ze čtyř lidí v téměř půlmiliónovém městě.“ 

Ozvalo se zahvízdání.

„A ještě něco,“ řekl Richard. „Někteří lidé propadnou panice. Budou chtít utéct z Aydindrilu, aby unikli nebezpečí. Většina bude chtít zůstat. Nejen proto, že je to jediný domov, který znají, ale protože tu mají své živobytí. 

Nemůžeme je nechat utéct z Aydindrilu a rozšířit mor na další místa Střední země nebo dokonce ještě dál, do D'Hary. Musíme šíření nákazy co nejvíc omezit. Když budou lidé chtít odejít z města do okolních hor, aby se dostali pryč od svých sousedů, kterých se bojí, že je nakazí, musíte chápat jejich strach.

Měli bychom jim dovolit opustit město, když si to přejí, ale musí zůstat jen v blízkém okolí. Chci, aby naši vojáci, rozdělení na jednotky udělali kolem města v dostatečné vzdálenosti kruh a aby chránili všechny cesty, které vedou do Aydindrilu. Lidé budou muset zůstat v tomto ohraničeném prostoru.

Každý člověk, který chce město opustit, může už být nakažený a ani o tom nevědět a tak by mohl ohrozit lidi na jiných místech. Pokud by to jinak nešlo, budete muset tvrdě zakročit, abychom zabránili rozšíření moru. Jen vás prosím, abyste měli na pamětí, že ti lidé nejsou zlomyslní, ale prostě vystrašení a bojí se o životy svých blízkých.

Těm, kteří opustí město, aby se vyhnuli moru, mohou brzy dojít zásoby a pak začnou hladovět. Připomeňte jim, ať si s sebou vezmou dostatek potravin, protože v přírodě nic k snědku touhle dobou nenajdou. Kdyby je nezabil mor, zemřeli by hladem. Připomeňte jim to a upozorněte je také, že nebudeme tolerovat žádné rabování farem. Nesmí tu zavládnout anarchie.

No, myslím, že je to všechno, co jsem vám chtěl říci. Máte nějaké otázky?“

„Odjedete dnes, má královno, lorde Rahle, nebo až ráno?“ zeptal se generál Baldwin. „A kde budete?“ 

„Richard ani já Aydindril neopustíme.“ řekla Kahlan. 

„Cože? Vy se ale musíte dostat pryč,“ naléhal generál. „Prosím, oba se musíte chránit před morem. Potřebujeme vás, abyste nás vedli.“ 

„Nevěděli jsme s čím se potýkáme a teď už je pozdě.“ řekla Kahlan. „Už jsme se mohli morem nakazit.“ 

„Nepokládám to za pravděpodobné.“ řekl Richard, aby je uklidnil. „Ale musím zůstat, abych zjistil, jestli je možné zastavit mor pomocí magie. Budu potřebovat jít do Hradu Čarodějů. Když budeme někde v horách, nebudeme nic platní a já bych mohl přijít o možnost najít nějaké řešení. Zůstaneme tady a převezmeme velení nad městem. 

Drefan je Nejvyšší kněz léčitelů Raug'Mossu z D'Hary. Matka Vyznavačka a já nemůžeme být v lepších rukou. On a Nadine zůstanou také, aby pomáhali lidem.“

Jak se muži vyptávali a řešili problémy se zásobami a potravinami, přistoupila Kahlan k oknu a pozorovala sníh a jarní bouřku. Richard mluvil k mužům jako velitel v předvečer bitvy, aby jim vštípil jejich cíle a zmobilizoval jejich síly do nadcházející bitvy. Jako v každé bitvě, smrt zaútočí.

I když Drefan věřil, že se mor nerozšíří v chladném jarním počasí, Kahlan věděla, že to v tomto případě nebude pravda.

Tohle nebyl obyčejný mor. Tento byl spuštěn magií a mužem, který je chce všechny zabít.

Dole v hladomorně to Jagang nazval Ja'La dh Jin - Hra o život. Jaganga rozzuřilo, že Richard vyměnil míč za lehčí, aby si mohly zahrát všechny děti a ne jen ty nejsilnější a nejbrutálnější. Jagang začal zabíjet tyto děti. Nebyla to náhoda, byla to zpráva.

Byla to hra o život.

Bude to Jagangův svět, ve kterém bude vládnout krutost, pokud vyhraje.

Kapitola třetí

Další hodinu se muži vyptávali Drefana. Oba generálové přišli s různými návrhy, které se týkaly velení a organizace přesunů jednotek. Krátce probrali možnosti, udělali plány a pověřili důstojníky úkoly. Armáda se začne přesouvat ještě v noci. Byla zde ještě vojska Krvavé církve, která se vzdala a ačkoliv přísahala Richardovi věrnost, bylo moudřejší je rozdělit mezi jednotky, než je nechat pohromadě. Richard s návrhem souhlasil.

Když konečně všichni odešli plnit své úkoly, dosedl Richard těžce na židli. Ušel dlouhou cestu od lesního rádce.

Kahlan na něho byla pyšná.

Už otvírala ústa, aby mu to řekla, ale místo ní to vyjádřila Nadine.

Richard jen zamumlal 'Díky'.

Nadine se opatrně dotkla konečky prstů jeho ramene. „Richarde, vždycky jsi byl ...já nevím...pro mě jsi byl Richard. Chlapec od nás. Lesní rádce.

Dneska, a zvlášť teď, se všemi těmi důležitými muži, myslím, že jsem tě poprvé viděla v jiném světle. Jsi opravdový lord Rahl.“

Richard se opřel  lokly o stůl a dal si hlavu do dlaní. „Myslím,  že  bych byl raději na dně útesu,  pochován s Chrámem větrů.“

„Nebuď hloupý.“ zašeptala. 

Kahlan k němu došla rázným krokem. Nadine se odklidila.

„Richarde,“ řekla Kahlan, „musíš se trochu vyspat. Teď hned. Slíbil jsi to. Potřebujeme, abys byl silný. Jestli se nevyspíš -“  

„Já vím.“ Postavil se. Otočil se k Drefanovi a Nadine. „Má někdo z vás něco na spaní? Zkoušel jsem usnout... nešlo to, jen jsem se převaloval. Mám neklidnou mysl.“ 

„Nerovnováha Feng San,“ okamžitě oznámil diagnózu Drefan. „Způsobil sis to tím, že jsi tolik přepínal své tělo. Máme omezené možnosti a jestli -“ 

„Drefane,“ jemně ho přerušil Richard, „já vím, co myslíš, ale dělal jsem jen co jsem musel. Musíš to pochopit. Jagang se nás pokouší zabít. Nebude mi k ničemu, když budu veselý a spokojený jako veverka na jaře, když hrozí, že budeme všichni mrtví.“ 

Drefan zavrčel. „Chápu, ale to tě neposílí.“

„Tak teď už budu hodný. Co se takhle dnes v noci vyspat?“ 

„Meditace,“ řekl Drefan. „To uklidní tvé energetické toky a začne je harmonizovat.“ 

Richard si promnul čelo. „Drefane, stovky tisíc lidí jsou ve smrtelném nebezpečí, protože Jagang chce ovládnout celý svět. Ukazuje nám, že se před ničím nezastaví.

Začal tím, že zabíjí děti.“ Richardovi zbělely klouby, jak zaťal ruce v pěst. „Jen proto, aby mi poslal zprávu! Děti!

Nemá žádné svědomí. Ukazuje mi, co je odhodlaný udělat, aby zvítězil. Aby mě přinutil ke kapitulaci. Myslí si, že mě to zlomí!“

V kontrastu s bílými klouby, Richardova tvář byla brunátná. „Mýlí se. Nikdy nedám své lidi takovému tyranovi. Nikdy! Udělám cokoliv, abych mor zastavil! Přísahám!“

Pokoj náhle ztichnul. Kahlan nikdy neviděla Richarda, aby se takto rozzuřil. Když měl v očích smrtící hněv z Meče pravdy, byl obvykle objekt jeho hněvu nadosah. Hněv byl vyvolán a namířen na hmatatelnou hrozbu.

Tohle byl marný vztek na neviditelného nepřítele. Teď neměl možnost hrozbu uchopit. Neměl žádný přímý způsob, jak s ní bojovat. Kahlan v jeho očích viděla, že to není hněv vyvolaný mečem. Byl to čistě jen Richardův hněv.

Nakonec se uklidnil. Zhluboka se nadechl a otřel si tvář. Zase ovládl svůj hlas.

„Když se pokusím meditovat, uvidím zase před sebou ty nemocné a mrtvé děti. Prosím, nesnesu takový pohled i ve spánku. Potřebuji usnout a nemít žádné sny.“ 

„Usnout a nemít sny? Ty si stěžuješ na sny?“ 

„Noční můry. Mám je celý den, i když jsem vzhůru, ale ty jsou skutečné. Snový cestovatel se do mé mysli nedostane, ale našel způsob, jak mě mučit. Prosím, drazí duchové, alespoň když spím mi poskytněte trochu klidu.“ 

„Jasná známka disharmonie poledníku Feng San,“ potvrdil si Drefan. „Vidím, že budeš těžký pacient ale ne bezdůvodně.“ 

Provlékl kostěný kolíček koženým poutkem a otevřel klopu jednoho váčku u pasu. Vytáhl pár kožených tobolek. Jednu vrátil zpátky. „Ne, to je na utišení bolesti, ale nepomáhá na spaní.“ Čichnul k další. „Ne, po tom bys zvracel.“ Prohlédl ostatní a nakonec je dal zpátky a váček zase zavřel. „Obávám se, že jsem s sebou nepřinesl nic tak běžného, mám jen samé vzácné léky.“

Richard vzdychl. „Děkuji, žes to alespoň zkusil.“

Drefan se otočil k Nadine. Ta dávala něco horlivě do lahvičky, rty pevně sevřené potlačovanou radostí.

„Léky, které jsi dala Yonickově matce nebudou pro Richarda dost silné.“ řekl jí Drefan. „Nemáš nějaký chmel?“ 

„Jistě,“ řekla klidně, ale byla zjevně potěšená, že se jí někdo konečně zeptal. „V tinktuře, samozřejmě.“ 

„Bezvadně.“ řekl Drefan. Poplácal Richarda po zádech. „Můžeš meditovat jindy. Dnes usneš okamžitě. Nadine ti připraví lék. Já jdu zatím zkontrolovat služebnictvo a dát jim nějaké pokyny.“ 

„Nezapomeň meditovat,“ zamumlal Richard, když Drefan odcházel. 

Berdina zůstala v místnosti zahloubaná do deníku, když Nadine, Cara, Raina, Ulic, Egan a Kahlan následovali Richarda do jeho pokoje. Ulic s Eganem zůstali na stráži venku. Zbytek vešel do pokoje za Richardem.

Ten si sundal pláštěnku a přehodil ji přes židli. Přetáhl si ozdobný pás přes hlavu a odložil Meč pravdy. Unaveně si sundal tuniku a košili, takže zůstal v černém nátělníku.

Nadine ho po očku pozorovala a nahlas přitom odpočítávala kapky do sklenice s vodou.

Richard si sedl na kraj postele. „Caro, prosím tě, sundala bys mi boty?“

Cara obrátila oči. „Vypadám snad jako komorník?“

Předklonila se, aby úkol splnila a Richard se usmál. Podepřel se na loktech. „Řekni Berdině, že chci, aby se podívala na všechno, co se vztahuje k hoře Čtyř větrů. Ať o ní najde všechno, co může.“

Cara k němu vzhlédla. „To je bezvadný nápad,“ řekla s ironickým nadšením. „Vsadím se, že by ji to vůbec nenapadlo, moudrý a všeznalý mistře.“

„No, dobře, dobře. Vidím, že mě nepotřebujete. A jak to vypadá s mým kouzelným nápojem?“  

„Je hotový,“ řekla Nadine vesele.  

Cara zabručela, když mu sundala druhou botu: „Rozepněte si kalhoty, já vám je taky stáhnu.“

Richard se na ni zamračil. „To už zvládnu, díky.“

Cara se ušklíbla. Richard se zvedl z postele a šel k Nadine. Podala mu sklenici vody s chmelovou tinkturou. Přidala tam i něco jiného.

„Nevypij to všechno najednou. Dala jsem tam padesát kapek. To je víc, než potřebuješ, ale chci ti tu nechat něco navíc. Vypij asi třetinu, a když se v noci vzbudíš, můžeš si dát ještě dva, tři loky. Dala jsem tam ještě nějaký kozlík lékařský, abys rychle usnul a nic se ti nezdálo.“ 

Richard vypil polovinu. Tvář se mu zkroutila. „Chutná to tak hrozně, že mě to buď uspí nebo zabije.“

Nadine se na něho usmála. „Budeš spát jako mimino.“

„Slyšel jsem, že mimina zase tak moc dobře nespí.“ Nadine se vesele zasmála. „Ty budeš, Richarde, slibuji. Když se vzbudíš moc brzy, tak se znovu napij.“ 

„Díky.“ Posadil se na postel a díval se z jedné ženy na druhou. „Já si opravdu umím svléknout kalhoty. Přísahám.“ 

Cara zase obrátila oči a zamířila ke dveřím a přitom před sebou strkala Nadine. Kahlan ho políbila na tvář.

„Lehni si do postele. Vrátím se tě přikrýt a dát dobrou noc, jen co dohlédnu na stráže.“ 

Raina vyšla za Kahlan a zavřela dveře. Nadine čekala a pohupovala se na patách.

„Jak vypadá ruka? Potřebuješ vyměnit mast?“ 

„Je to o mnoho lepší.“„ řekla Kahlan. „Myslím, že už je skoro zdravá. Děkuji za optání.“ 

Kahlan si založila ruce a pozorovala Nadine. Cara pozorovala Nadine. Raina pozorovala Nadine.

Nadine přeběhla pohledem všechny tři, podívala se na Ulice a Egana, kteří ji také sledovali. „No, tak dobře. Dobrou noc.“

„Dobrou noc,“ řekly všechny tři jednohlasně. Dívaly se za ní jak odchází. 

„Pořád říkám, že jsi mně měla dovolit ji zabít,“ řekla Cara spíš pro sebe. 

„Možná, že na to ještě dojde,“ řekla Kahlan. Zaklepala na dveře. „Richarde? Už jsi v posteli?“ 

„Ano.“ 

Cara se hrnula dovnitř za Kahlan.

Ta se otočila. „Budu tam jen minutu. Nemyslím, že by mě mohl za tak krátkou chvíli zneuctít.“

Cara se zamračila. „S lordem Rahlem je všechno možné.“ Raina se rozesmála, vzala Caru za ruku, aby nechala Kahlan jít.

„Já bych si nedělala starosti. S tím, co jsme dnes viděli, nikdo z nás nemá na takové věci náladu,“ řekla Kahlan a zavřela za sebou dveře. 

Pokoj osvětlovala jediná svíčka. Richard byl do pasu přikrytý. Kahlan si sedla k němu na postel a vzala ho za ruku. Dala si ji na srdce.

„Jsi moc zklamaná?“ zeptal se. 

„Richarde, my se vezmeme. Čekala jsem na tebe celý život. Jsme spolu a to je všechno, na čem opravdu záleží.“ 

Richard se usmál. V unavených očích mu zajiskřilo. „No, všechno ne.“

Kahlan se nemohla udržet, aby se nezasmála. Políbila mu klouby na ruce. „Chtěla jsem jenom, abys věděl, že rozumím,“ řekla. „Nechci, abys usínal s myšlenkou, že mám zlomené srdce, že se nemůžeme vzít teď hned. Budeme mít svatbu, až to půjde.“

Přitáhl si ji k sobe druhou rukou a něžně ji políbil. Položila si ruku na jeho hruď, dotýkala se jeho teplé kůže, cítila jak dýchá, jak mu bije srdce. Kdyby nebyla tak zničená utrpením dětí, které přes den viděla, bylo by to v ní probudilo touhu.

„Miluji tě.“ zašeptala. 

„Miluji tě a vždycky budu.“ odpověděl také šeptem. 

Sfoukla svíčku. „Dobře se vyspi, má lásko.“

Cara podezřívavě Kahlan pozorovala, když zavírala dveře. „To byly dvě minuty.“

Kahlan to přešla mlčky. „Raino, hlídala bys Richardův pokoj, než půjdeš spát a pak postavila stráže?“

„Ano, Matko Vyznavačko.“ 

„Ulici, Egane s tím uspávacím prostředkem se nebude Richard schopen vzbudit, kdyby mu hrozilo nebezpečí. Chtěla bych, aby tu jeden z vás zůstal, až půjde Raina spát.“ 

Ulic si založil své svalnaté paže. „Matko Vyznavačko, ani jeden z nás nemá v úmyslu opustit stanoviště, dokud bude lord Rahl spát.“

Egan ukázal na podlahu u protější zdi. „Jeden z nás si může zdřímnout, když to bude třeba. Budeme tu oba dva. Nemusíte se bát o jeho bezpečí, když bude spát.“

„Děkuji vám všem. A ještě něco: Nadine nesmí v žádném případě vstoupit do jeho pokoje. Ať se děje cokoliv.“ 

Všichni spokojeně přikývli. Kahlan se otočila ke Caře.

„Caro, dojdi pro Berdinu. Jdu si pro plášť. Vy dvě byste si také měly vzít něco teplého na sebe. Venku je mizerné počasí.“ 

„A kam půjdeme?“ 

„Sejdeme se ve stájích.“ 

„Ve stájích? Proč zrovna tam? Je čas na večeři.“ 

Cara by se nikdy nechtěla vyhnout povinnostem kvůli věci tak nedůležité jako je večeře. Byla nedůvěřivá.

„Tak sbal něco v kuchyni, co můžeme vzít s sebou.“ 

Cara si dala ruce za záda. „Kam jdeme?“

„Projet se.“ 

„Projet se. Matko Vyznavačko, kam jedeme?'„ 

„Na Hrad Čarodějů.“ 

Cara s Rainou zvedly udiveně obočí.

Cařin údiv vystřídalo nesouhlasné zamračení. „Ví to lord Rahl, že tam chceš jít?“

„Jistě, že ne. Kdybych mu řekla, proč tam chci jít, chtěl by jít taky. Potřebuje se vyspat, proto jsem mu to neřekla.“ 

„A proč tam jdeme?“ 

„Protože Chrám větru zmizel. Čarodějové, kteří za to byli zodpovědní, byli postaveni před soud. Na Hradě jsou záznamy ze všech soudních procesů, které se tam konaly. Chci je najít. Zítra, až se Richard probudí, si je bude moci přečíst. Možná mu pomohou.“ 

 „To je pak jasné, že jdeme na Hrad Čarodějů po setmění. Dojdu pro Berdinu a nějaké jídlo a sejdeme se ve stájích. Uděláme si takový piknik,“ řekla Cara s veselým úšklebkem. 

Kapitola čtvrtá

Kahlan si oprášila velké, mokré sněhové vločky z řas a stáhla si kapuci pláště více dopředu. Uvažovala o tom, že si měla převléknout bílé šaty Vyznavačky. Postavila se v třmenech a stáhla si šaty, aby ji nestudilo sedlo do holých nohou. Naštěstí měla dost vysoké boty, takže když si při nasedání do sedla musela vykasat šaty, byla alespoň trochu chráněná před větrem. Také byla ráda, že zase sedí na Nickovi. velkém válečném koni, kterého jí dali galeanští vojáci. Nick byl její starý kamarád.

Cara a Berdina vypadaly, že se cítí stejně nesvé, jako ona, ale Kahlan věděla, že je to tím, že se bojí místa plného magie. Už byly na Hradě předtím. Nechtěly se tam vrátit. Ve stájích se ji zase pokoušely od cesty odradit, ale Kahlan jim připomněla mor.

Nick zastřihal ušima ještě dřív, než se v chumelenici objevily tmavé postavy vojáků, aby je zkontrolovali. Kahlan poznala, že dojely ke kamennému mostu. Vojáci měli stanoviště na straně směrem k městu.

Muži vytasili meče, když na ně Cara zavrčela, ráda, že našla někoho, na kom si mohla vybít svoji mizernou náladu.

„Dnes bude hrozná noc. Matko Vyznavačko.“ řekl jeden z vojáků, šťastný, že může oslovit někoho jiného než Mord-Sithu. 

„Hrozná noc na to, být ve stráži.“ řekla. 

Muž se ohlédl přes rameno. „Každá noc, kdy jste na stráži právě tady nahoře u Hradu, je hrozná.“

Kahlan se usmála. „Hrad vypadá hrozivě, vojáku, ale není tak hrozný, jak vypadá.“

„Když říkáte, Matko Vyznavačko. Já si myslím, že bych zrovna tak chtěl hlídat samotné podsvětí.“ 

„Nikdo se nepokusil dostat se do Hradu, že ne?“ 

„Kdyby ano, slyšela byste o tom, nebo byste našla naše těla, Matko Vyznavačko.“ 

Kahlan pobídla mohutného hřebce. Nick zafrkal a rozběhl se po kluzkém sněhu. V takovém terénu mu důvěřovala a nepobízela ho. Cara s Berdinou se lehce kolébaly v sedlech a následovaly ji. Ve stájích vzala Cara svého koně za uzdu, podívala se mu do očí a nařídila mu, že jí nesmí dělat problémy. Kahlan měla zvláštní pocit, že hnědá klisna pochopila její varování.

Kahlan sotva viděla kamenné zdi po stranách mostu. Bylo jen dobře, že koně nemohli vidět propast pod mostem. Věděla, že Nick by se nevyděsil, ale nebyla si jistá klisnami. Strmé skalní stěny zející propasti klesaly do hloubky stovek metrů. Pokud člověk neměl křídla, byla to jediná cesta do Hradu Čarodějů.

V zasněžené temnotě, obrovský Hrad s vysokými zdmi z tmavého kamene, jeho valy, bašty, věže, spojovací chodby a můstky, to vše splývalo s inkoustově černou skálou, do které byl zabudován. Těm, kteří neovládali magii nebo jí nerozuměli, se nutně musel Hrad jevit jako zlověstná hrozba.

Kahlan v Aydindrilu vyrostla a nesčíslněkrát byla na Hradě, často sama. Dokonce jako dítě mohla chodit sama do Hradu, stejně jako ostatní malé Vyznavačky. Když byla malá, čarodějové ji často škádlili, honili se s ní v jeho chodbách a smáli se s ní. Hrad byl její druhý domov. Bezpečný, pohostinný a ochranný.

Věděla však, že jsou tam stejná nebezpečí, jako v kterékoliv jiné domácnosti. Domov muže být bezpečné místo, pokud člověk není takový blázen, aby třeba sahal do ohniště. Stejně tak byla v Hradu místa, kam se nechodilo.

Když pak byla starší, nechodila už do Hradu sama. Když Vyznavačka dospěje, je pro ni nebezpečné chodit sama. Poté, co začne vykonávat svou prácí, vyslechnout svědectví obviněných, není pro ni bezpečné být bez ochrany svého čaroděje. Čím je starší, tím má víc nepřátel. Rodiny usvědčených jen zřídka věří. že jejich milovaný spáchal násilný zločin, nebo obvinují Vyznavačky z toho, že byl odsouzen k smrti, i když jsou jen prostředkem pro dosažení spravedlnosti.

Život Vyznavaček je stále ohrožen. Stále je mnoho lidí, od prostých až po krále, kteří si přejí jejich smrt.

„Jak projdeme přes štíty bez lorda Rahla?“ zeptala se Berdina. „Jeho magie nám umožnila projít. Nebudeme se přes ně moci dostat.“ 

Kahlan se na obě Mord-Sithy povzbudivě usmála. „Richard nevěděl, kam jde. Po Hradu jen bloudil a kam potřeboval ho dovedl instinkt. Já znám cesty, kde nejsou žádné štíty, nebo jenom slabé, aby zadržely cizí lidi, ale kterými mohu projít. A když projdu já, dostanu vás přes ně, když se vás budu dotýkat při průchodu, stejně jako Richard, který s vámi prošel daleko silnějšími štíty.“

Cara nesouhlasně zabručela. Doufala, že je štíty zastaví.

„Caro, byla jsem tam tisíckrát. Je to velmi bezpečné místo. Půjdeme jen do knihoven. Stejně jako ty chráníš mě na tomto světě, budu chránit já tebe na Hradě. Jsme sestry Agielu. Nedovolím ti, aby ses přiblížila nebezpečné magii. Věříš mi?“ 

„No... myslím, že jsi sestra Agielu. Té mohu věřit.“ 

Prošly pod obrovskými portály na hradní nádvoří. Jakmile byly za vnějšími zdmi, oteplilo se a sníh při dopadu na zem tál. Kahlan si odhrnula kapuci. Uvnitř Hradu bylo teplo a příjemně.

Otřepala si sníh z pláště a zhluboka se nadechla čerstvého jarního vzduchu. Zaplnila si plíce dobře známou, uklidňující vůní. Nick přátelsky zaržál.

Kahlan je vedla přes žulové dláždění do klenutého otvoru ve zdi, kde začínala chodba, táhnoucí se pod velkou částí Hradu. Jak procházely dlouhým průchodem, osvětlovaly lampy, které visely Caře a Berdině u sedel, klenuté stropy oranžovým svitem.

„Proč jdeme tudy?“ zeptala se Cara. „Lord Rahl nás vzal dovnitř těmi velkými dveřmi tam vzadu.“ 

„Já vím. To je taky důvod, proč se Hradu bojíte. Je to velmi nebezpečná cesta dovnitř. Já vás vedu tudy, kudy jsem sem vždycky chodila. Je o mnoho lepší. Uvidíte.  

Tudy nechodí ani návštěvníci, je to cesta. kudy chodili ti, kteří tu žili a pracovali. Veřejnost sem chodila jinými dveřmi, kde je čekal průvodce a plnil jejich přání.“

Když prošli chodbou, všichni tři koně spatřili rozlehlý výběh, plný zelené trávy. Žulová cesta pokračovala dál podél zdi, ve které byl hlavní vchod do Hradu a končila plotem, který ohraničoval výběh na druhé straně. Vlevo ohrada končila u zdi Hradu a vzadu byly stáje.

Kahlan sesedla a otevřela branku. Odsedlaly koně a pustily je do výběhu, aby se mohli napást a proběhnout v mírném počasí.

Tucet širokých žulových schodů, ošlapaných do hladká za tisíce let, vedlo vzhůru k vstupnímu výklenku, k prostým, ale těžkým dvojitým dveřím do vlastních hradních prostor. Cara s Berdinou šly za Kahlan s lampami. Vstupní hala jakoby pohltila světlo lamp svou rozlehlostí a nechala slabé plamínky osvětlit jen nejbližší sloupy a oblouky.

„Co je to?“ tiše zašeptala Berdina. „Zní to jako když nastala průtrž mračen.“ 

„Nejsou tu... krysy, že ne?“ 

„Vlastně je to fontána,“ řekla Kahlan a její hlas se nesl ozvěnou do dáli. „A ano, Caro, jsou tu krysy, ale ne tam, kam vás vezmu. Slibuji. Teď mi dej svou lampu. Ukážu vám vnitřek tohoto zlověstného vězení.“ 

Kahlan vzala lampu a přešla k jedné z hlavních lamp na stěně vpravo. Sama tu mohla chodit i ve tmě, také to často dělala, ale teď potřebovala plamen lampy. Našla hlavní lampu, odklopila její cylindr a zapálila ji pomocí té, kterou nesla.

Hlavní lampa se rozhořela. Postupně se se syčivým zvukem rozhořely všechny ostatní v místnosti. Byly jich stovky, vždy po dvojicích a po obou stranách. Po každém zasyčení následovalo okamžitě další, jak se lampy kolem dokola obrovské oválné místnosti zapalovaly od hlavní lampy. Světlo v pokoji sílilo, jako když se v lampě vytahuje knot.

Během několika vteřin zde bylo světlo jako ve dne, místnost se koupala ve žlutavé záři plamenů. Cara s Berdinou jen zíraly s otevřenou pusou.

Desítky metrů nad jejich hlavami byla tmavá prosklená střecha, aby ve dne tudy procházelo světlo, které místnosti dodávalo teplo a osvětlovalo ji. V noci, když bylo jasno, a lampy byly zhaslé, bylo možné pozorovat hvězdy a nechat místnost osvětlit jen měsíčním svitem.

Uprostřed dlážděné podlahy stála fontána ve tvaru čtyřlístku. Voda stříkala vysoko do vzduchu, až nad nejvyšší patro fontány a z něho pak padala v kaskádách dolů do stále větších misek, až z nejspodnějšího patra vytékala v pravidelných obloucích do spodní nádrže. Její vnější stěna z různobarevného mramoru byla dost široká, že mohla sloužit jako lavička.

Berdina sestoupila o jeden z pěti schodů, které vedly kolem celé místnosti. „Je to nádherné,“' zašeptala ohromeně.

Cara se zadívala na sloupoví z červeného mramoru, které podepíralo oblouky pod balkónem, který se táhl kolem dokola oválné místnosti. Na rtech měla úsměv.

„To je něco úplně jiného, než místa, kudy nás vedl lord Rahl.“ Cara se zamračila. „Ty lampy! To bylo kouzlo. Je tu magie. Slíbila jsi, že nás nepustíš do blízkosti magie.“ 

„Řekla jsem, že vás budu chránit před nebezpečnou magií. Lampy jsou něco jako štíty, ale fungují obráceně. Místo, aby lidi zadržovali, jsou to štíty, které je uvítají a pomáhají jim. Je to velmi přátelské kouzlo, Caro.“  

„Přátelské? To jistě.“ 

„No tak, přišly jsme sem pro něco. Máme práci.“  

Kahlan je vedla do knihoven elegantními teplými chodbami, jinými než byly strašidelné chodby, kterými šly s Richardem. Narazily jen na tři štíty. Kahlanina magie jim umožnila jimi projít, když je držela za ruce, i když si trochu stěžovaly na šimravý pocit.

Tyto štíty nechránily nebezpečná místa, a proto mohly být mnohem slabší, než ostatní na Hradě. Byly tu takové štíty, kterými Kahlan nemohla projít, jako ty, kterými s ní prošel Richard, když šli ke slif,  i když si Kahlan myslela, že dolů vedou i jiné cesty nezabezpečené štíty. Richard prošel i takovými štíty, o kterých ze své zkušenosti věděla, že jimi nemohl projít žádní čaroděj před ním.

Došly ke křižovatce s chodbou z růžového kamene, která vedla na obě strany. V několika místech se otevírala do prostorných pokojů, s čalouněnými lavičkami kolem dokola, určených pro klábosení nebo čtení. Za dvoukřídlými dveřmi v každém z těchto pokojů byla knihovna.

„Tady jsem už byla,“ řekla Berdina. „Pamatuji se na to.“  

„Ano. Richard tě sem vzal, ale jinudy.“ 

Kahlan pokračovala dál až do osmého pokoje, kde prošla dveřmi do knihovny. Používala svou lampu, aby zapálila hlavní lampu, od které se jako předtím rozhořely ostatní a zahnaly neproniknutelnou tmu a oživily pokoj. Podlahy byly z naleštěného dubového dřeva a obložení na stěnách mělo stejnou medovou barvu. Přes den prosklená okna na opačné straně pokoje propouštěla dovnitř světlo a poskytovala nádherný pohled na Aydindril. Teď přes sněžení bylo vidět jen pár světel z města pod Hradem.

Kráčela uličkou mezi čtenářskými stoly a řadami polic s knihami a hledala tu, kterou si pamatovala. Jen v tomto pokoji bylo sto čtyřicet pět řad knih. Byly zde pohodlné židle, používané při čtení, ale dnes budou potřebovat hlavně stoly, aby na ně mohly rozložit knihy.

„Tak to je knihovna,“ řekla Cara. „V D'Haře v Lidovém paláci jsou mnohem větší knihovny.“ 

„Tohle je jenom jeden z šestadvaceti podobných pokojů. Nedá se ani odhadnout, kolik tisíců knih tu je,“ řekla Kahlan. 

„Jak potom vůbec můžeme najít jednu, kterou hledáme?“ zeptala se Berdina. 

„Nemělo by to být tak těžké, jak to vypadá. Knihovny se mohou zdát jako nepřehledné bludiště, když chceš něco najít. Znala jsem čaroděje, který celý svůj život pátral po informaci, o které věděl, že je v knihovnách. Nikdy ji nenašel.“ 

„Tak jak ji můžeme najít my?“ 

„Protože tu je pár věcí, které jsou dostatečně speciální, že jsou uchovávány pohromadě. Například učebnice jazyků. Mohu vám ukázat všechny knihy, týkající se kteréhokoliv jazyka, protože nejsou o magii a proto jsou na jednom místě. Nevím, jak jsou seřazeny knihy o magii a proroctvích, jestli jsou vůbec nějak řazeny. 

Stejně tak je tato knihovna určena pro knihy, které obsahují různé záznamy, jako třeba záznamy o procesech, které se tu konaly. Nečetla jsem je, ale učila jsem se o nich.“

Kahlan se otočila a vedla je mezi dvěma řadami polic. Asi v polovině dlouhé uličky se náhle zastavila.

„Tady jsou. Podle názvu na hřbetech knih vidím, že jsou v různých jazycích. Protože znám všechny jazyky kromě Vysoké D'harštiny, prohlédnu všechny cizojazyčné. Caro, ty se podíváš do těch, které jsou v našem jazyce a Berdino, ty si vezmeš ty ve Vysoké D'harštině.“ 

Všechny tři začaly vyndávat knihy z polic, nosily je ke stolům, kde z nich za chvíli vyrostly tři hromady. Nebylo jich tolik, kolik se bála, že jich najdou. Berdina jich měla sedm, Cara patnáct a Kahlan jedenáct v různých jazycích. Pro Berdinu bude nejobtížnější je překládat z Vysoké D'harštiny, ale Kahlan ovládala ostatní jazyky a bude moci pomoct s Cařinou hromádkou, jakmile bude hotová se svou.

Když Kahlan začala, rychle zjistila, že to bude docela snadné. Každý proces začínal údaji o typu zločinu, a proto bylo jednoduché vyloučit ty, které neměly nic společného s Chrámem větrů.

Byly zde obžaloby obviněných, jejichž zločiny zahrnovaly širokou škálu od krádeže oblíbeného předmětu až po vraždu. Čarodějka byla obviněna, že si vykouzlila své tělesné půvaby, ale byla shledána nevinnou. Dvanáctiletý chlapec byl obviněn, že vyvolal rvačku, ve které si druhý chlapec zlomil ruku. Protože útočník použil magii, aby mu způsobil zranění, rozsudek zněl, že má na rok zakázané studium. Čaroděj byl obžalován z opilství, již potřetí, protože předchozí tresty nepomohly změnit jeho chování. Byl shledán vinným a odsouzen k smrti. Rozsudek byl vykonán za dva dny, když vystřízlivěl.

Opilí čarodějové nebyli obvykle tolerování a byli považováni za skutečné nebezpečí, protože ve svém opilém stavu byli schopni způsobit obrovské škody i smrt. Kahlan sama viděla čaroděje pít přes míru jen jednou.

Údaje soudních procesů byly fascinující, ale vážnost jejich poslání nutila Kahlan rychle prohlížet knihy a hledat nějakou zmínku o Chrámu větrů nebo o týmu obviněného ze zločinu. Cara s Berdinou také postupovaly rychle. Během hodiny prohlédla Kahlan všech jedenáct knih v cizích jazycích, Berdině zbyly už jen tři a Caře šest.

„Našly jste něco?“ zeptala se Kahlan. 

Cara zvedla obočí. „Našla jsem jenom případ čaroděje, který se bavil tím, že si vyhrnoval své roucho před ženami na trhu ve Stentonské ulici a nařizoval jim 'políbit hada'. Nikdy jsem si nemyslela, že se mohou čarodějové dostat do takových problémů.“

„Jsou to lidé jako ostatní.“ 

„Ne, nejsou. Ovládají magii,“ namítla Cara. 

„To já taky. Našla jsi něco Berdino?“ 

„Ne, ne to co hledáme. Jen samé běžné zločiny.“ 

Kahlan šáhla po knize, ke které se Cara ještě nedostala, ale zarazila se.

„Berdino, ty jsi byla dole v místnosti se slif.'„ 

Berdina se otřásla a vydala hluboký hrdelní znechucený zvuk. „Ani mi to nepřipomínej.“

Kahlan zavřela oči a pokoušela si místnost vybavit. Pamatovala si na Kolovy kosti, pamatovala si slif, ale jen matně si vybavovala, co ještě v místnosti bylo.

„Berdino, pamatuješ si, jestli tam dole byly nějaké knihy?“ 

Berdina si strčila nehet na ukazováku mezi zuby a přivřela soustředěně oči. „Pamatuji si, že jsme našli Kolův deník otevřený na stole. Kalamář a pero. Pamatuji si jeho kosti na podlaze vedle židle, jak většina jeho oblečení už dávno podlehla času. Jen kožený opasek mu zůstal kolem těla.“

Kahlan si pamatovala totéž. „Ale vzpomínáš, že by tam byly nějaké knihy na policích?“

Berdina se zamyslela. „Ne.“

„Ne, nebyly nebo si nevzpomínáš?“ 

„Ne, nevzpomínám si. Lord Rahl byl opravdu nadšený, že našel Kolův deník. Řekl, že je to úplně něco jiného než knihy v knihovnách a cítil, že to bylo právě to co hledal - něco jiného. Pak jsme hned odešli.“ 

Kahlan se postavila. „Vy dvě prohlédněte zbývající knihy a já se jdu podívat dolů, abychom měly jistotu.“

Cara zarachotila židlí, kterou prudce odstrčila, jak vstala. „Já půjdu s tebou.“

„Ale tam dole jsou krysy.“ 

S rozmrzelým výrazem si dala ruce v bok. „Viděla jsem je i předtím. Jdu s tebou.“

Kahlan si dobře pamatovala Cařin vztah ke krysám. „Caro, není to třeba. Na Hradě nepotřebuji tvou ochranu. Venku ano, ale tady znám nebezpečí lépe než ty.

Slíbila jsem, že tě nevezmu do blízkosti nebezpečné magie. Tam dole je nebezpečná magie.“

„Pak je to nebezpečné pro tebe.“ 

„Není, protože o něm vím. Ty ne. Nebezpečí to je pro tebe, ne pro mě. Já jsem zde vyrostla. Moje vlastní matka mě nechala běhat po Hradě jako malou holku, protože jsem se učila o nebezpečích a jak si s nimi poradit. Já vím, co dělám. 

Prosím,  zůstaň tady s  Berdinou a dodělejte naši práci.

Ušetří nám to čas a je to důležité. Čím dříve najdeme knihu, kterou hledáme, tím dříve se dostaneme domů hlídat Richarda. To je naše povinnost.“

Cara nerozhodně přešlápla a její kožený oblek zavrzal. „Myslím, že bys měla znát nebezpečí magie lépe než já. Asi máš pravdu s tím návratem domů. Nadine je tam pořád.“

Kapitola pátá

Kahlan si v duchu vybavila plánek Hradu se všemi chodbami, schodišti a pokoji, kterými procházela po cestě dolů. Krysy pískaly a prchaly na všechny strany před světlem lampy.

I když často z venkovních valů a z horních pater Hradu viděla věž, ve které byl Kolův pokoj, nikdy nebyla dole uvnitř věže samotné, jen když ji tam vzal Richard. Bohužel ji tam Richard přivedl přes nebezpečné průchody, přes štíty, které by sama nikdy neprošla.

Byla přesvědčená, že existují i jiné cesty dolů do Kolova pokoje. Na Hradě byly rozlehlé prostory, které nebyly chráněné žádnými štíty. Musela jen najít cestu bez štítu nebo s takovými, na které bude stačit její magie. Místa, kterými procházela s Richardem, chráněná nebezpečnými štíty, vůbec neznala, protože tam nikdy předtím nebyla, ale zato znala mnoho způsobu jak je obejít.

Častokrát byly 'tvrdé štíty“, jak jim čarodějové říkali, určeny k tomu, aby chránily něco za nimi spíše, než aby bránily průchodu do jiné části. Mnoho pokojů, kterými ji Richard vedl bylo právě takových - místa zlověstné magie, se kterou se nikdy předtím nesetkala. Často byla cesta přes ně ta nejkratší, ale bezpodmínečně vyžadovala zvláštní magii.

Pokud měla pravdu a Richard jen procházel bludištěm a na nebezpečná místa narazil spíše náhodou, než že by se do nich musel dostat přes tvrdé štíty, pak bude existovat cesta, která se nebezpečným místům vyhne a také ji dovede do místnosti ve věži. Ze zkušenosti věděla, že to takhle na Hradě chodilo - pokud by měla být věž nepřístupná, byla by chráněná vlastními tvrdými štíty. Pokud do ní nebyl přístup zakázán, existovala nejméně jedna cesta, kudy se tam šlo dostat. Musí ji jen najít.

I když strávila na Hradě spoustu času, většinou byla v knihovnách a studovala. Samozřejmě, že ho také prozkoumávala, ale Hrad byl nepředstavitelně rozlehlý. Nejen ta část Hradu, která byla vidět zvenku, byla obrovská, ale daleko větší část byla vytesána ve skále. Vnější zdi byly jen vrcholkem Hradu, viditelná část zubu, s mnohem větší částí kořenu schovanou.

Kahlan prošla prázdným pokojem, vytesaným do skály, do jedné z chodeb na opačné straně. Na Hradě bylo velké množství prázdných pokojů. Některé z nich, jako ten, kterým právě prošla, se zdály být jen rozšířenou křižovatkou chodeb a průchodů.

Chodba čtvercového průřezu, která vedla ve skále vypadala pečlivě vytesaná a uhlazená. Ve světle lampy byly vidět pruhy symbolů, vyrytých do žuly, přerušených hladkými kruhovými oblastmi na pozadí víncích vyrytých symbolů, vyleštěnými do vysokého lesku. Každý takto vyhlazený kruh označoval místo, kde ji při průchodu zabrněl jemný štít.

Vpředu viděla chodbu, která se rozdělovala do tří průchodů. Než na křižovatku došla, vzduch kolem ní najednou zabzučel. Udělala ještě dva kroky, než se stihla zastavit, jak byla rozběhnutá. Každý krok způsobil, že bzukot zesílil, až k nepříjemnému pronikavému zvonění. Dlouhé vlasy se jí zvedly z ramen a zůstaly trčet na všechny strany. Hladký kruh, vyrytý do kamene před ní, začal okamžitě rudě zářit.

Kahlan pár kroku couvla. Nepříjemné zvonění ustalo, vlasy jí klesly zpět na ramena.

V duchu se pokárala. Bzučící štíty znamenaly důrazné varování, aby se člověk držel dál. Rudě zářící kruh označoval prostor štítu samotného. Bzučení osobu varovalo, že vstoupila do prostoru nebezpečného štítu.

Některé tvrdé štíty opravdu zabránily člověku bez požadované magie přiblížit se příliš blízko prostě tím, že způsobily takové zhoustnutí vzduchu, že byl nejprve jako bláto a nakonec jako kámen. Některé z bzučících štítů však nebránily vstupu, ale při pokusu o jejich průchod spálily člověka na kost. Slabší štíty měly zabránit lidem bez magie a tudíž bez potřebných znalostí, aby se dostaly do blízkosti nebezpečí.

Kahlan se otočila, pozvedla lampu a rychle vyběhla z místností. Vzala to jinudy, směrem, kterým potřebovala. Vybrala si vhodnější chodbu s bílými stěnami a stropem, takže jí lampa mohla lépe osvětlit cestu.

Zde nenarazila na žádné štíty. Po schodech se dostala do nižších pater Hradu. Další kamenná chodba na konci schodiště ji poskytla rychlý průchod nechráněný žádnými štíty. V duchu sledovala místnosti, schodiště a točité chodby a byla si čím dál jistější, že když se vyhne nesprávným cestám, dostane se do věže bez toho, že by narazila na nějaké štíty.

Kahlan otevřela dveře na konci kamenné chodby a vstoupila do průchodu, po jehož stěně se táhlo zábradlí. Posvítila si lampou. Stála v nejnižším patře věže.

Průchod pokračoval chodníčkem po obvodu velké haly. Kolem stěny vedlo schodiště a stoupalo uvnitř obrovské kamenné věže. Po cestě bylo přerušováno odpočívadly, ze kterých vedly dveře do pokojů. Uprostřed na dně věže číhalo jezírko černé vody. Z jeho povrchu tu a tam vyčnívaly skály. Inkoustově černý povrch jezírka brázdily vodoměrky. Na skalách odpočívali salamandři a pozorovali ji.

Toto bylo místo, kde s Richardem bojovali s královnou mriswithů. Její smrdutá rozbitá vejce stále znečišťovala skálu. Malé úlomky z dveří do Kolova pokoje stále pluly v jezírku a tvořily ostrůvky pro tlusté brouky, kteří syčeli na vetřelce.

Na opačné straně haly zel otvor do Kolova pokoje. Kahlan rychle přešla po chodníku podél stěny až na širokou plošinu před Kolovým pokojem. Vstupní dveře byly vyraženy a zanechaly po sobě jen zčernalé rozeklané hrany. Na několika místech byl kámen roztaven, jako kdyby to byl vosk. Stěna věže kolem dveří byla žíhaná černými čarami sazí od uvolněné energie, která otevřela Kolův pokoj poprvé za tisíce let.

Když Richard zničil Věže zkázy, zničil tím také kouzlo, které drželo tento pokoj pevně zavřený. Věže oddělovaly Starý svět od Nového ve velké válce před třemi tisíci let. Když byly aktivovány, zapečetily také pokoj se slif, včetně muže, který měl tu smůlu, že ji v té době hlídal.

Úlomky kamenů skřípaly Kahlan pod nohama, když vstoupila do pokoje, kde Kolo zemřel, do pokoje, kde odpočívala slif. Ticho zde bylo tak skličující, že jí až bolelo v uších a byla ráda. že slyšela své vlastní kroky.

Richard po tisíciletích probudil slif.

Vzala ho do Starého světa a přinesla jeho i Kahlan zpátky do Aydindrilu. Když se vrátili, Richard slif zase uspal. Po všechny ty roky, co Kahlan strávila na Hradě, nikdy nevěděla, že tam slif je.

Kahlan si ani nedovedla představit magii starověkých čarodějů, kteří dokázali stvořit bytost, jakou byla slif, ani jak ji dokázali uspat na celou tu dobu, aby se ale zase mohla probudit. Jen těžko si uměla představit, jakou sílu Richard ovládá, ale stejně to nechápala.

Co asi byli schopni starodávní váleční čarodějové, kteří ovládali svůj Dar, dělat s takovou nepředstavitelnou magií? Jak hrůzostrašná musela být válka mezi těmi, kteří měli takovou moc?

Při tom pomyšlení se otřásla.

Byly to věci jako mor, který na ně byl teď seslán. Oni určitě uměli takové věci.

Lampa osvítila kostru vedle židle. Na zaprášeném stole pořád stál kalamář a vedle pero. Kruhová místnost, téměř patnáct metru v průměru, byla zakončena klenutým stropem, který byl téměř tak vysoký, jako byl pokoj široký.

Uprostřed byla kruhová kamenná zídka, jako studna o průměru šest metrů. Tam sídlila slif. Kahlan si posvítila do studny a rychle pohlédla dolů na hladké kamenné stěny tmavé šachty, která se zdála být nekonečně hluboká.

Na stěnách pokoje byly vyryty klikaté čáry, jakoby na tomto místě zešílely blesky - další výsledek stejné magie, kterou Richard rozpoutal, když zničil Věže a dveře do tohoto pokoje. Kahlan rychle prošla pokoj a dívala se, jestli nenajde něco důležitého. V pokoji nebylo nic jiného, než stůl, židle. Kolo a zaprášené prázdné police.

Kahlan byla zklamaná, když zjistila, že na policích nejsou žádné knihy. Byly tu jen tři kdysi modré nádoby s pokličkami, které pravděpodobně sloužily na vodu nebo polévku pro čaroděje, který hlídal slif. V bílé glazované misce byla stříbrná lžíce. Na jedné z polic ležela úhledně složená látka nebo nějaká výšivka. Když se jí dotkla, rozpadla se jí pod rukama na prach.

Kahlan se shýbla, aby si prohlédla spodní police, kde našla jen pár náhradních svíček a lampu.

Náhle ji zaplavil pocit ledového strachu.

Někdo ji pozoroval.

Ztuhla, zatajila dech a říkala si, že to je jen její představivost. Vlasy na krku měla zježené. Cítila, jak ji naskakuje husí kůže.

Natáhla uši, jestli něco neuslyší. Pokrčila prsty na nohou. Bála se pohnout. Opatrně, tiše se znovu nadechla.

Pomalu, strašně pomalu, aby nevydala ani zvuk se trochu napřímila. Neodvážila se pohnout nohou, aby nezaskřípaly kamenné úlomky.

Odvaha, tenoučká jako skořápka na vajíčku, ji nutila schovat se za zídku studny se slif. Odtamtud by mohla zjistit, jestli je to jen představivost, co ji vystrašilo. Možná to byla jen krysa.

Otočila se, aby si přeměřila vzdálenost ke studni.

Kahlan potlačila výkřik a couvla zpět.

Kapitola šestá

Rtuťovitá tvář slif se zvedla přes okraj kamenné zdi a pozorovala ji.

Lesklé kovové ženské rysy slif odrážely světlo lampy a celý pokoj jako živé zrcadlo. Bylo jasné, proč o ní Kolo mluvil v ženském rodu. Slif byla stříbrná socha. Až na to, že se pohybovala s tekutým půvabem.

Kahlan si položila ruku na své bušící srdce a lapala po dechu. Slif ji pozorovala, jakoby byla zvědavá, co Kahlan udělá dál. Kolo často ve svém deníku psal. že ho pozorovala.

„Slif...“ vykoktala Kahlan. „Jak to, že jsi... vzhůru?“ 

Tvář se stáhla do udiveného zamračení. „Chceš cestovat?“ Tajemný hlas se nesl ozvěnou. Rty se jí při řeči nepohybovaly, ale příjemně se usmívala.

„Cestovat? Ne.'„ Kahlan přistoupila blíž. 

„Slif, Richard tě uspal. Byla jsem tu.“ 

„Můj Pán. Probudil mě.'„ 

„Ano, Richard tě probudil. Cestoval v tobě. Zachránil mě a já jsem s ním cestovala zpátky... v tobě.“ 

Kahlan si vybavila ten zvláštní pocit s jistou něhou. Cestovat ve slif znamenalo ji vdechovat. Ze začátku to bylo děsivé, ale s Richardem, který ji držel za ruku, byla Kahlan schopná to udělat a objevila tak okouzlující pocit 'cestování'.

Dýchat slif bylo úchvatné.

„Vzpomínám si.“ řekla slif. „Když jsi jednou byla ve mně, pamatuji si to.“ 

„A pamatuješ si také, že tě Richard zase uspal?“ 

„Probudil mě ze spánku věků, ale neuspal mě zase na dlouho. Jen mě poslal odpočívat, než mě bude někdo potřebovat.“ 

„Ale my jsme mysleli... mysleli jsme, že tě uspal. Proč neodpočíváš... právě teď?“ 

„Cítila jsem tě blízko. Přišla jsem se podívat.“ 

Kahlan přistoupila ke kamenné studni. „Slif, cestoval v tobě někdo od té doby, co tě Richard uspal?“

„Ano. Použili mě.“ 

Náhlé poznání ji zasáhlo jako blesk. „Muž a žena. Cestovali v tobě, že?“

Slif se lišácky usmála, ale neodpověděla. Kahlan se prsty dotkla kamenné zdi. „Kdo to byl, slif, kdo v tobě cestoval?“

„Měla bys vědět, že já nikdy neprozradím ty, kteří ve mně byli.“ 

„Měla bych to vědět? Jak?“ 

„Cestovala jsi ve mně. Neprozradila bych tě. Nikdy neodhalím své pasažéry. Ty jsi cestovala, tak tomu musíš rozumět.“ 

Kahlan si navlhčila rty. „Slif, obávám se, že toho o tobě opravdu moc nevím. Ty jsi z doby dávno minulé, z jiného věku. Já jen vím, že můžeš cestovat a že jsi mně už jednou pomohla. Byla jsi cennou pomocnicí v boji s velmi zlými lidmi.“

„Jsem ráda, že jsem tě potěšila. Možná chceš potěšit znovu? Chceš zase cestovat?“ 

Mráz přeběhl Kahlan po zádech. Proto se chtěl Marlin dostat do Hradu. On a sestra Amélie museli do Aydindrilu přicestovat ze Starého světa ve slif. Jagang řekl, že čekal s odhalením, až se sestra vrátí. Jak by se k němu mohla vrátit tak rychle, nebýt slif?

Kahlan zaprosila rukama: „Slif, nějací hodně zlí lidé...“

Zarazila se a zhluboka se nadechla otevřenou pusou. Oči se jí rozšířily.

„Slif,“ zašeptala, „už jsi mě jednou vzala do Starého světa.“ 

„Ach, já znám to místo. Pojď, budeme cestovat.“ 

„Ne, ne, tam ne. Slif, můžeš cestovat i jinam?“ 

„Jistě.“ 

„Kam?“ 

„Na různá místa. Musíš to vědět už jsi se mnou cestovala. Řekni místo, které tě potěší a budeme cestovat.“ 

Kahlan se naklonila ke svůdné, usmívající se stříbrné tváři.

„Čarodějnice. Můžeš mě vzít k čarodějnici?“ 

„Tohle místo neznám.“ 

„To není místo, to je osoba. Žije v horách Rang'Shada. Na místě zvaném Agaden Reach. Můžeš mě tam vzít, na Agaden Reach?“ 

„Ano. Byla jsem tam.“ 

Kahlan se dotkla rtů třesoucími se prsty.

„Pojď, budeme cestovat,“ řekla slif a její znepokojivý hlas zněl ozvěnou ve starobylých kamenných zdech. Zvuk pomalu odumíral a nechal zase usadit ticho, aby všechno přikrylo jako závoj prachu v pokoji. 

Kahlan si pomalu odkašlala. „Musím ještě předtím něco udělat. Budeš tu stále, až se vrátím? Počkáš tady na mě?“

„Když odpočívám, stačí mi dát vědět, že někam potřebuješ a budeme cestovat. Bude se ti to líbit.“ 

„Myslíš, že když nebudeš přímo tady, tak mám zavolat a ty přijdeš a budeme cestovat?“ 

„Ano, budeme cestovat.“ 

Kahlan si mnula ruce a odcházela. „Vrátím se. Přijdu brzy a budeme cestovat.“

„Ano,“ přitakala slif, která se dívala za odcházející Kahlan, „budeme cestovat.“ 

Kahlan popadla lampu, kterou nechala položenou na podlaze u police. U dveří se zastavila a podívala se zpátky na rtut ovitou tvář plovoucí v šeru. „Vrátím se. Brzy. Budeme cestovat.“

„Ano. Budeme cestovat.“ řekla slif, když Kahlan vyběhla z pokoje. 

Kahlan musela usilovně myslet na to, kam běží. Její mysl vířila rozpornými argumenty. Zatímco se zabývala jednotlivými možnostmi, zkoušela se soustředit i na cestu, jak proběhla pokoji a nahoru po schodech.

Zdálo se jí, že doběhla do knihovny dříve, než na to byla připravená. Prudce oddychovala a uvědomila si, že v takovém stavu nemůže vyběhnout na Caru a Berdinu. Okamžitě by poznaly, že je něco v nepořádku.

Nedaleko knihovny, kde čekaly obě Mord-Sithy, se Kahlan zhroutila na polstrovanou lavici a nechala sklouznout lampu na podlahu vedle sebe. Opřela se o zeď a natáhla si bolavé nohy. Jednou rukou si ovívala tvář. Věděla, že musí být červená jako rajče.

Nemohla k nim takhle přijít. Zatímco odpočívala, plánovala a čekala, až se jí utiší tlukot srdce, až popadne dech a trochu zchladnou tváře.

Shota určitě něco ví o moru. Kahlan si tím byla jistá. Shota řekla o Richardovi, „Ať se duchové slitují nad jeho duší.“

Shota poslala Nadine, aby si vzala Richarda. Kahlan si živě vybavila její přiléhavé šaty, její flirtování, její nařčení, že je bezcitná. A pohled v jejích očích, když mluvila s Richardem.

Kahlan myslela na to, co musí udělat. Shota byla čarodějnice. Každý se jich bál. Dokonce i čarodějové se Shoty báli. Kahlan proti ní nikdy nic nepodnikla, ale to nedonutilo Shotu, aby jí přestala ubližovat.

Shota by ji mohla zabít.

Ne, když ji Kahlan zabije dřív.

Rozptylem z plánování jí poskytlo čas, aby zase získala svůj klid. Postavila se, uhladila si šaty a zhluboka se nadechla.

Nasadila tvář Vyznavačky a prošla dveřmi do knihovny, kde čekaly obě dívky.

Cara s Berdinou vykukovaly za řadami polic. Knihy ze stolu byly pryč.

Cara se podívala podezíravě na Kahlan. „Byla jsi pryč dost dlouho.“

„Hodně času mi zabralo najít cestu se štíty, které jsem mohla projít.“ 

Berdina vyšla zpoza regálů. „No? Našla jsi něco?“

„A co bych měla najít?“ 

Berdina rozhodila ruce. „Knihy. Šla jsi se podívat, jestli tam nejsou nějaké knihy.“

„Ne. Žádné tam nebyly.“ 

Cara se mračila. „Měla jsi nějaké problémy?“

„Ne. Jsem jenom rozrušená ze všeho toho... ze všeho. Z moru a tak vůbec. Zlobí mě, že nemohu najít nic, co by pomohlo. A co vy dvě?“ 

Berdina si odhrnula pramen vlasů z tváře. „Nic. Nic o Chrámu větrů nebo týmu, který ho odstranil.“

„Já tomu nerozumím,“ řekla Kahlan spíše pro sebe. „Jestli se konal soudní proces, jak píše Kolo, pak by tu měl o něm být záznam.“ 

„No,“ řekla Berdina, „prohlédly jsme i jiné knihy, abychom náhodou nějaké záznamy nevynechaly. Nenašly jsme žádné. Kam jinam bychom se ještě mohly podívat?“ 

Kahlan se cítila skleslá a zklamaná. Byla si jistá, že najdou záznamy procesu pro Richarda.

„Nikam. Když nejsou tady, pak žádný záznam z procesu nikdy nebyl nebo byl zničen. Podle toho, co Kolo řekl, byl Hrad v té době vzhůru nohama. Třeba byli zaneprázdněni natolik, že žádný záznam nepořídili.“ 

Berdina naklonila hlavu na stranu. „Ale budeme ještě chvíli hledat, ne?“

Kahlan se rozhlédla po knihovně. „Ne. Bylo by to jen plýtvání časem. Lépe ho využiješ, když budeš pracovat na Kolově deníku. Když nemáme záznam procesu, nejvíc Richardovi pomůže, když budeš překládat deník. Možná tam najdeš něco důležitého.“

V jasném světle knihovny začalo Kahlanino rozhodnutí vyprchávat. Začala znovu zvažovat svůj plán.

„No,“ řekla Cara, „myslím, že bychom se tedy měly vydat na cestu domů. Nikdo neví, co může Nadine napadnout. Kdyby se dostala do pokoje lorda Rahla, naskákaly by jí puchýře od toho, jak by ho zuřivě líbala, zatímco on by jen bezmocně spal.“ 

Berdina stiskla rty a dala Caře herdu do zad. „Co je to s tebou? Matka Vyznavačka je sestra Agielu.“

Cara překvapeně zamrkala. „Odpusť. Jen jsem žertovala.“ Dotkla se omluvně Kahlaniny paže. „Ty víš, že bych ji zabila, kdyby sis to přála - stačí jen říct. Neboj, Raina do pokoje nikoho nepustí.“

Kahlan si setřela slzu z tváře. „Já vím. To jen, že na mě všechno nějak dolehlo. Já vím.“

Už se rozhodla. Pomůže to Richardovi najít odpověď. Možná mu to pomůže objevit něco, co zastaví mor. Kahlan věděla, že jen hledá výmluvy sama pro sebe. Dobře věděla, proč to chce udělat.

*****

„Našly jste, co jste hledaly?“ zeptala se Raina, když se vrátily. 

„Ne,“ odpověděla Kahlan. „Nebyl tam žádný záznam o procesu.“ 

„To je mi líto,“ řekla Raina. 

Kahlan kývla rukou ke dveřím. „Chtěl někdo Richarda rušit?“

Raina se ušklíbla. „Přišla. Chtěla zkontrolovat lorda Rahla. Prý aby se ujistila, že spí.“

Kahlan se nemusela ptát o kom Raina mluví. Dohřálo ji to. „A tys ji pustila dovnitř?“

Raina se zasmála svým temným smíchem. „Strčila jsem dovnitř hlavu a viděla, že lord Rahl spí, což jsem jí řekla. Nedovolila bych jí tam strčit špičku nosu.“

„To je dobře. Ale možná se vrátí.“ 

Raina se opět zasmála. „To si nemyslím. Řekla jsem jí, že když ji tu ještě nachytám, dostane Agielem na holou. Když odcházela, věděla, že to myslím vážně.“

Cara se zasmála. Kahlan nemohla.

„Raino, už je pozdě. Jděte s Berdinou spát.“ Kahlan si všimla rychlé výměny pohledů. „Berdina, stejně jako lord Rahl si potřebuje odpočinout, aby mohla zase zítra pracovat na překladu deníku. Všichni si potřebujeme odpočinout. Ulic s Eganem budou hlídat. 

Raina v legraci udeřila Ulice hřbetem ruky do břicha. „Cítíte se na to, kluci? Zvládnete to beze mě?“

Ulic ji sjel zamračeným pohledem. „My jsme osobní strážci lorda Rahla. Když se někdo pokusí dostat se do jeho pokoje, nezůstane z něj ani párátko, kterým byste si mohly vyšťourat zuby.“

Raina pokrčila rameny. „Myslím, že to chlapci zvládnou. Jdeme, Berdino. Je čas se pořádně vyspat, pro změnu.“

Cara stála vedle Kahlan a dívala se za Berdinou a Rainou a pak přejela kritickým pohledem vojáky na stráži.

„S tím odpočinkem máš pravdu. Taky se potřebuješ pořádně vyspat, Matko Vyznavačko,“ řekla Cara. „Nevypadáš dobře.“ 

„Já... chci ještě zkontrolovat Richarda. Bude se mi lépe spát, když budu vědět, že je v pořádku. Za chvilku jsem zpátky.“ Pohlédla pevně Caře do očí, aby ji náhodou nenapadlo jít s ní dovnitř. „Proč se taky nejdeš vyspat?“ 

Cara si založila ruce za zády. „Počkám.“

Richardův pokoj byl tmavý, ale světlo, které sem pronikalo oknem stačilo, aby Kahlan našla postel. Kahlan chvíli postála vedle Richarda a poslouchala jeho pravidelné oddechování. Věděla, jak byl rozrušený z posledních událostí. Ona cítila stejnou bolest. Kolik rodin má asi dnešní noci smutek? Kolik jich bude zítra a pozítří?

Kahlan si zlehka sedla na kraj postele. Vsunula mu ruku pod ramena, aby ho mohla opatrně nazdvihnout. Zamumlal její jméno ze spánku, ale neprobudil se, když ho trochu posadila a položila si ho na sebe.

Sáhla za sebe a uchopila sklenici s vodou a tinkturou na spaní, kterou mu Nadine připravila. Pořád tam ještě polovina zbyla. Podržela mu ji u úst, trochu ji naklonila, aby mu nalila trochu na rty. Lehce se pohnul a polkl, když naklonila sklenici víc.

„Pij, Richarde,“ nutila ho šeptem. Políbila ho na čelo. „Pij, má lásko. Budeš tvrdě spát.“ 

Pokaždé, když polkl, naklonila sklenici víc. Když většinu vypil, postavila sklenici zpět. Opět zamumlal její jméno.

Kahlan mu vzala hlavu do náruče a položila si jeho tvář na prsa. Svoji tvář přitiskla k jeho hlavě a po nose se jí skulila slza a dopadla mu do vlasů. „Tolik tě miluji, Richarde,“ zašeptala. „Ať se stane cokoliv, nikdy nepochybuj o tom, jak moc tě miluji.“

Zamumlal něco, čemu nebylo rozumět, až na slůvko 'lásko'. Kahlan ho uložila zpátky na polštář a vytáhla ruku. Přikryla ho.

Políbila si prst a přitiskla mu ho na ústa. Pak odešla.

Po cestě do svého pokoje řekla znovu Caře, že by se měla jít také vyspat.

„Nenechám tě bez dozoru.“ trvala na svém Cara. 

„Caro, potřebuješ se taky vyspat.“ 

Cara na ni pohlédla koutkem oka. „Nemám v úmyslu zase lorda Rahla zklamat.“ Když Kahlan začala protestovat, skočila jí Cara do řeči. „Postavím k tvému pokoji vojáky. Mohu si tam zdřímnout a kdyby se něco dělo, budu po ruce. Vyspím se dost.“

Kahlan měla jiné plány. Potřebovala se Cary zbavit.

„Viděla jsi, jak vypadal Richard, když byl nevyspalý.“ 

Cara se pohrdavě zasmála. „Mord-Sithy jsou silnější než muži. Kromě toho on nespal celé dny. Já jsem se včera v noci vyspala.“

Kahlan se nechtěla hádat. Zoufale uvažovala, jak překonat tuto překážku v přiléhavé červené kůži. Nemohla Caře říct, co hodlá udělat. Ať byla sestra Agielu nebo ne. Cara by to řekla Richardovi. O tom nepochybovala.

A to bylo to poslední, co si Kahlan přála. Za žádných okolností nechtěla, aby Richard věděl, co se chystá udělat. Musí vymyslet nový plán.

„Nevím, jestli půjdu hned spát. Mám docela hlad.“ 

„Vypadáš unaveně, Matko Vyznavačko. Potřebuješ spánek, ne jídlo. A před spaním se nemá jíst. Chci, aby ses dobře vyspala, jako lord Rahl. Můžeš klidně spát, když víš, že se k němu Nadine nedostane. Dovedu si představit, co jí Raina řekla a mohu tě ujistit, že jestli má ta malá mrcha jen trochu rozumu, tak si dá pozor. Dneska v noci se nemusíš ničeho bát, takže se můžeš dobře vyspat.“ 

„Caro, čeho se bojíš? Kromě kouzel a krys?“ 

Cara se zamračila. „Krysy nemám ráda. Nebojím se jich.“

Kahlan jí nevěřila ani slovo. Počkala, až byly z doslechu hlídky, která prošla v opačném směru,

„Co tě straší? Čeho se bojíš?“ 

„Ničeho.“ 

„Caro.“ připomněla jí Kahlan, „to jsem já, Kahlan, sestra Agielu. Každý se něčeho bojí.“ 

„Chci zemřít v boji, ne slabá a nemocná v posteli, v rukou nějakého neviditelného nepřítele. Bojím se, že lord Rahl onemocní morem a nechá nás tady bez Mistra D'Hary.“ 

„Toho se bojím taky,“ zašeptala Kahlan. „Bojím se, že se Richard a všichni, které miluji nakazí morem. Ty, Berdina, Raina, Ulic, Egan a všichni, které v paláci znám.“ 

„Lord Rahl najde způsob, jak mor zastavit.“ 

Kahlan si dala vlasy za ucho. „Bojíš se, že nenajdeš muže, který tě bude milovat?“

Cara blýskla po Kahlan nevyzpytatelným pohledem. „Proč bych se toho měla bát? Mně stačí, když mu dovolím mě milovat a on bude.“

Kahlan odpoutala pohled od Cary a zadívala se na sloupy po stranách pokoje, kterým právě procházely. Jejich kroky zněly na mramorové podlaze.

„Já miluji Richarda. Magie Vyznavačky zničí muže, kterého miluje - víš, když jsou... spolu. Jen proto, že je Richard výjimečný, má zvláštní magii, může mi oplácet mou lásku. Hrozně se bojím, že ho ztratím. Nechci nikoho jiného, než Richarda - nikdy - ale i kdybych chtěla, nemohla bych ho mít. Žádný jiný muž mi nemůže projevit svou lásku, kromě Richarda. Nikdy bych nemohla mít nikoho jiného.“ 

Caře změkl hlas sympatií. „Lord Rahl najde způsob, jak mor zastavit.“

Přešly po mramorové podlaze na měkké koberce nahoru po schodech, směrem k pokojům Kahlan.

„Caro, bojím se, že ztratím Richarda kvůli Nadine.“  

„Lord Rahl se o Nadine nezajímá. Je mu to vidět na očích, není v nich sebemenší zájem. Lord Rahl má oči jen pro tebe.“ 

Kahlan přejela prsty po hladkém mramorovém zábradlí, když stoupaly po schodech nahoru. „Caro, čarodějnice poslala Nadine.“

Na to neměla Cara odpověď, protože v tom byla zamíchaná magie.

Když konečně došly k jejím pokojům, Kahlan se zastavila. Podívala se upřeně do Cařiných modrých očí. „Caro, slíbíš mi něco? Jako sestra Agielu?“

„Když to bude možné.“ 

„S tím vším, co se děje - tolik věcí se už pokazilo. Slíbíš mi, že kdyby... kdyby se něco stalo, kdybych nějakým způsobem udělala chybu, nejhroznější chybu ze všech a nějak tím všechno pokazila...slíbíš mi, že nedovolíš, aby to byla ona, místo mě, která bude mít Richarda?“ 

„Co by se mohlo stát? Lord Rahl miluje tebe a ne tu ženu.“ 

„Může se stát cokoliv. Mor, Shota, cokoliv. Prosím tě, Caro, nesnesu pomyšlení, že když se něco stane, zaujme Nadine mé místo po boku Richarda.“ Kahlan stiskla Caře paži. „Prosím tě, moc tě o to prosím. Slib mi to.“ 

Cara jí oddaně pohlédla do očí. Mord-Sithy neberou sliby na lehkou váhu. Kahlan věděla, že žádá něco, co má slavnostní charakter. Žádala vlastně Caru. aby přísahala na svůj život, protože to znamenalo pro Mord-Sith dát své slovo.

Cara uchopila do dlaně svůj Agiel. Políbila ho.

„Nadine nezaujme tvé místo vedle Richarda. Přisahám.“ 

Kahlan jen přikývla, protože ji zradil hlas.

„Vyspi se dobře. Matko Vyznavačko. Budu tady hlídat. Nikdo tě nebude rušit. Můžeš klidně spát s vědomím, že Nadine nikdy nezíská tvé místo. Máš mé slovo.“ 

„Děkuji ti, Caro,“ zašeptala vděčně Kahlan. 

„Jsi opravdová sestra Agielu. Pokud budeš chtít někdy nějakou laskavost na oplátku, stačí říct.“ 

Kapitola sedmá

Kahlan konečně mohla poslat Nancy a ostatní služebné pryč s tím, že je unavená a chce jít hned do postele. Musela odmítnout koupel, kartáčování vlasů, masáž i jídlo. Nechala Nancy, aby jí pomohla se svlékáním, aby nevzbudila její podezření.

Kahlan si třela holé paže v chladné místnosti, když konečně osaměla. Opatrně si ohmatala zranění pod obvazy. Hojilo se dobře a už téměř nebolelo. Drefan jí pomohl a předpokládala, že Nadina mast také udělala své.

Kahlan si navlékla župan a přešla k psacímu stolu vedle krbu. Teplo bylo příjemné, ale hřálo ji jen z jedné strany. Vytáhla papír a pero ze zásuvky. Když sundávala stříbrné víčko z kalamáře, zkoušela si utřídit myšlenky a vymyslet, co napíše.

Nakonec namočila pero.

Můj nejdražší Richarde,

musím udělat něco důležitého a musím to udělat sama. Myslím to naprosto vážně. Nejen proto, že si tě vážím, ale proto, že jsi Hledač. Skláním se před tím, co někdy děláš a co bych si přála dělat jinak. Chápu, že ti musím občas dovolit udělat něco, o čem víš, že to udělat musíš. Jsem Matka Vyznavačka. Musíš pochopit, že i já občas musím udělat něco, co je nezbytné. To je tento případ. Prosím, jestli mě miluješ, budeš respektovat mé přání a nebudeš zasahovat a necháš mě udělat, co musím.

Musela jsem napálit Caru, čehož hluboce lituji. Neví vůbec nic o mém plánu. Neví, že odcházím. Pokud ji za to budeš činit zodpovědnou, budu se na to dívat s velkým zklamáním.

Nevím, kdy se vrátím, ale myslím, že budu pryč několik dní. Dělám to proto, abych nám pomohla v naší situaci. Prosím tě o pochopení a byla bych ráda, kdyby ses na mě nezlobil - musím to udělat.

Podepsána Matka Vyznavačko, tvá královna, tvá věčná láska na tomto světě i na onom

                                                - Kahlan. 

Kahlan složila dopis a napsala na něj Richardovo jméno. Otevřela ho a znovu si ho přečetla, aby se ujistila, že neprozradila nic ze svého záměru. Byla spokojená s formulací 'abych nám pomohla v naší situaci'. Bylo to dostatečně mlhavé a mohlo to znamenat cokoliv. Doufala, že to nebude znít příliš drsně, když chtěla, aby nezasahoval.

Kahlan si přisunula svíčku a vyndala ze zásuvky pečetící vosk. Pozorovala kapky roztaveného vosku, jak dopadají na dopis, kde tvoří červenou skvrnu a pak do ní vtiskla pečeť Matky Vyznavačky - dva blesky. Políbila dopis, sfoukla svíčku a opřela o ní dopis, aby ho nemohl přehlédnout.

Dlouho nevěděla, proč pečetí Matky Vyznavačky jsou dva blesky, ale teď už to věděla. Byl to symbol Con Daru, krvavého hněvu, starodávné složky magie Vyznavaček. Bylo to kouzlo tak zřídka vyvolávané, že o něm dlouho nevěděla. Její matka zemřela dřív, než jí mohla naučit ho v případě potřeby vyvolat.

Potom, co potkala Richarda a zamilovala se do něho, vyvolala ho instinktivně. V objetí tohoto kouzla si na tváře namalovala blesky, jako varování ostatním, aby jí šli z cesty. S Vyznavačkou v zajetí Con Daru se nikdo nepřel.

Krvavý hněv byl Odnímací prvek magie Vyznavačky, vyvolaný k odplatě. Kahlan ho v sobě oživila, když si myslela, že Darken Rahl zabil Richarda. Mohl být vyvolán jen v něčím zájmu a dal se použít jen na jeho obranu. Nemohla ho použít na svoji obranu.

Stejně jako moc Vyznavačky, kterou v jádru své osoby vždy cítila. Con Dar tam byl také, těsně pod povrchem, jako hrozící bouřkový mrak na obzoru. Pocítila ho okamžitě, když potřebovala chránit Richarda. Modrý blesk, který zničí vše, co mu stojí v cestě.

Bez Odnímací a běžné Obnovovací magie nemohl člověk cestovat ve slif. Sestry temnoty a čarodějové, kteří se stali přisluhovači Hlídače, mohli také vyvolat Odnímací magii.

Kahlan vešla do ložnice. Svlékla si župan a hodila ho na postel. Vytáhla spodní zásuvku vyřezávaného prádelníku a probírala své věci, aby našla, co potřebovala.

Uvnitř byly obnošené šaty, které používala, když cestovala. Ty se lépe hodily k tomu, co se chystala udělat, než bílá róba Matky Vyznavačky. Navlékla si tmavě zelené kalhoty. Vytáhla silnou košili, hodila ji na sebe a třesoucími prsty si zapnula knoflíky. Zastrčila ji do kalhot a zapnula přezku na širokém opasku, ze kterého sundala váček.

Dále ze zásuvky vyndala předmět, pečlivě zabalený do čtverce bílé látky. Položila ho na podlahu, nahnula se nad ním a odhrnula cípy látky.

I když věděla, co to je a jak vypadá, neubránila se zachvění, když to znovu viděla.

Na látce ležel nůž duchů, který ji dal Chandalen. Byla to zbraň vyrobená z pažní kosti jeho dědečka.

Tento nůž jí už v minulosti zachránil život. Použila ho, když zabila Prindina, muže, který býval její přítel, než se obrátil k Hlídačovi.

Alespoň si myslela, že ho zabila. Nepamatovala si přesně, co se stalo toho dne. V té době byla pod vlivem jedu, který ji Prindin dával. Nebyla si úplně jistá, jestli to náhodou nebyl duch Chandalenova dědečka, kdo ji zachránil. Prindin se na ni vrhl a nůž tam najednou by, držela ho ve své ruce. Pamatovala si jeho krev, která stékala po noži a po její ruce.

Inkoustově černá havraní péra tvořila vějíř ze zaobleného konce kosti. Havran byl pro Blátivé lidi mocným kouzlem duchu. Byl spojován se smrtí.

Chandalenův dědeček hledal pomoc duchů, aby ochránil své lidi před vražděním jiných lidí z divočiny, kteří zešíleli z krvavé rozkoše války. Nikdo neznal důvod, proč se to stalo, ale skončilo to krvavou lázní.

Chandalenův dědeček svolal shromáždění, aby požádal duchy o pomoc. Jeho lidé byli mírumilovní a neuměli se bránit. Duchové naučili dědečka, co má dělat, aby národ Jocopů zabil a přitom se z nich stali Blátiví lidé. Ubránili se a zničili nebezpečí, které jim hrozilo.

Národ Jocopů byl vyhlazen.

Chandalenův dědeček učil svého syna být ochráncem svých lidí a Chandalenův otec to zase na oplátku naučil Chandalena. Kahlan znala jen málo mužů, kteří byli tak dobrými ochránci svého lidu jako Chandalen. V bitvě s císařskou armádou byl Chandalen ztělesněnou smrtí. Stejně jako ona.

Chandalen nosil tento nůž duchů vyrobený z kosti jeho dědečka a nůž z kosti jeho otce. Chandalen dal Kahlan ten první, aby ji chránil. Snad ji ochrání zase.

Kahlan s úctou uchopila kostěný nůž do rukou. „Dědečku Chandalena, už jsi mně v minulosti pomohl. Prosím, ochraň mě i teď,“ řekla a políbila jeho ostří.

Jestli se má střetnout se Shotou, nechtěla být neozbrojená. Nemohla zvolit lepší zbraň.

Kolem paže si stáhla pás utkaný z prérijní bavlny a protáhla jím nůž. Měla ho nad loktem, s černými péry přehozenými přes něj. Byla to zbraň, která šla překvapivě rychle vytáhnout, když ji měla takto připevněnou. Když šla navštívit ženu, které se bála, cítila se rozhodně lépe s dědečkovým nožem.

Z další zásuvky vytáhla Kahlan světlý plášť. Byla by si raději vzala nějaký silnější, když venku řádila jarní sněhová bouře, ale nebude v něm muset být dlouho. V Agaden Reach nebude taková zima jako v Aydindrilu.

Doufala, že světlá barva pláště jí pomůže prosmeknout se nepozorovaně kolem stráží před Hradem a kromě toho, z lehkého pláště se jí podaří vytáhnout nůž daleko rychleji.

Uvažovala, jestli není hloupost si myslet, že se jí může podařit vytáhnout nůž rychleji než Shota kouzlit a jestli jí bude taková zbraň proti čarodějnici něco platná. Přehodila si plášť přes ramena. Nůž bylo to jediné, co měla.

Kromě své moci Vyznavačky. Shota se před ní měla na pozoru. Nikdo nebyl imunní k dotyku Vyznavačky. Kdyby se Kahlan mohla Shoty dotknout, byl by to její konec. Ale Shota ovládala magii, která v minulosti zabránila Kahlan, aby se k ni přiblížila natolik, aby mohla použít svojí moc.

Ale aby vypustila modrý blesk Con Daru, na to se nepotřebovala Shoty dotknout. V duchu si vzdychla, protože nemohla použít Con Daru na svoji obranu. Kahlan chránila bleskem Richarda, když ho chtěly odvést Sestry světla proti jeho vůli.

Kahlan náhle pocítila vlnu vzrušení, když si uvědomila, že ji Richard miluje a chce si ji vzít a být s ní navždy. Shota se vzepřela jeho přání a poslala Nadine, aby se stala jeho ženou. To on ale nechtěl.

Nehledě na to, že Richard miluje Kahlan, Nadine mu způsobila bolest a zranila ho. Nechtěl s ní být a toleroval její přítomnost jen proto, že Shota něco chystala a on se bál pustit ji z dohledu. Ale zoufale nechtěl být přinucen si ji vzít.

Shota Richarda zraňovala.

Richard byl kvůli Shotě v nebezpečí. Kahlan mohla přivolat Con Dar na jeho obranu. Už to jednou udělala, když ho chtěly Sestry odvést. Kahlan může použít modrý blesk, aby Shotu zastavila. Proti takovému kouzlu se Shota nebude moci bránit.

Kahlan věděla, jak takové kouzlo funguje. Byla to magie, kterou měla v sobě. Stejně jako kouzlo Richardova meče, fungovala na základě vnímání skutečností. Když se Kahlan cítila oprávněná ji použít na obranu Richarda, Con Dar splnil její příkazy. Věděla, že Richard nechce, aby ho Shota využívala, ovládala ho a diktovala mu, jaký má být jeho život.

Kahlan si našla ospravedlnění - Shota Richardovi ubližovala. Může Con Daru použít proti ní.

Kahlan se zarazila a posadila se na paty. Poprosila dobré duchy, aby ji vedli. Nechtěla si myslet, že to dělá ze msty, nebo že se dokonce chystá někoho zabít. Nechtěla myslet na to, že má v úmyslu Shotu zabít.

Uvažovala, jestli se pokouší ospravedlnit něco, co nemůže být ospravedlněno.

Ne, nejde k ní s úmyslem ji zabít. Jen se chce dostat na kloub celé té záležitosti s Nadine a zjistit, co Shota ví o Chrámu větrů.

Ale když bude muset, měla Kahlan v úmyslu se bránit. Navíc chtěla bránit Richarda proti Shotě a proti jejím plánům, jak mu zničit budoucnost. Kahlan už měla dost toho, že je pořád terčem Shotina vrtošivého hněvu. Pokud ji bude chtít Shota zabít nebo bude hrozit, že způsobí nějaké utrpení Richardovi, pak Kahlan její hrozby ukončí.

Kahlan se po Richardovi stýskalo už teď. Tak dlouho bojovali, aby mohli být spolu a teď ho musí opustit. Kdyby to bylo obráceně, byla by tak chápající, jak očekává, že bude on?

Při vzpomínce na Richarda pomalu otevřela horní zásuvku prádelníku, kde měla to nejcennější. Váhavě nadzvedla své modré svatební šaty. Prsty přejela po jemné látce. Přitiskla si je k hrudi a oči se jí zalily slzami. Opatrně je zase dala zpátky na své místo, aby je neponičila slzami. Dlouho tam stála s jednou rukou položenou na šatech.

Pak zásuvku zavřela. Měla práci. Byla Matka Vyznavačka, ať se jí to líbilo nebo ne. Shota žila ve Střední zemi a byla proto jednou z jejích poddaných.

Kahlan nechtěla zemřít a už nikdy nevidět Richarda, ale nemohla už déle tolerovat Shotino vměšování do jejich životů a její zasahování do jejich budoucnosti. To ona poslala jinou ženu, aby si vzala Richarda. Kahlan nedovolí, aby jí takové vměšování prošlo bez odpovědi.

Utvrdila se ve svém rozhodnutí. Sáhla za skříň, kde na háku viselo záchranné lano s uzly, které se používalo v případě požáru jako provazový žebřík, aby mohla Matka Vyznavačka uniknout přes balkon.

Když otevřela prosklené dveře, opřel se do ní hvízdající vichr a sníh. Kahlan se přikrčila, jak bojovala s bouří a zavřela za sebou dveře. Natáhla si kapucu a zastrčila pod ní všechny vlasy. Nebylo by dobré, kdyby ji někdo poznal. Pokud byl ovšem v takovém počasí vůbec někdo venku. Ale věděla, že hlídka u Hradu Čarodějů bude na svém místě.

Rychle upevnila lano za jeden pilíř balustrády a zbytek přehodila přes zábradlí. Ve tmě nebylo vidět, jestli dosáhlo až na zem. Musela věřit, že kdokoliv tam lano dal, tak předtím překontroloval, že je dostatečně dlouhé.

Kahlan přehodila nohu přes kamenné zábradlí, uchopila lano oběma rukama a začala se spouštět dolů.

*****

Kahlan se rozhodla jít pěšky. Nebylo to tak daleko a kromě toho, kdyby si vzala koně, musela by ho buď nechat na Hradě a riskovat, že ho někdo objeví nebo by ho musela pustit před Hradem, ale to by se zase všichni strachovali, co se jí stalo. S koněm by se také nedostala nepozorovaně kolem hlídky. Dobří duchové jí seslali jarní bouři, takže by jí měla využít.

Jak ale klopýtala těžkým a mokrým sněhem, začínala pomalu pochybovat o to, že bylo moudré jít pěšky. Ale byla pevně rozhodnutá. Pokud by teď začala o svém rozhodnutí pochybovat, mohla to rovnou zabalit a nepodnikat nic.

Většina stavení byla zasněžená. Potkala pár lidí, ale ti byli příliš zaměstnám sami sebou, než by si všímali zahalené postavy, která se prodírala proti větru. Ve tmě by stejně nikdo nedokázal určit, jestli to je muž nebo žena. Brzy nechala město za sebou a ocitla se na opuštěné cestě ke Hradu.

Celou cestu vzhůru vymýšlela, jak se dostat přes stráže. Byli to D'hařanští vojáci. Nesměla je podceňovat. Nebylo by dobré, kdyby ji poznali, protože by to hlásili.

Zabít hlídku byl nejjednodušší způsob, jak projít, ale to nemohla udělat. Teď to byli i její muži, kteří s nimi bojovali proti Císařskému Řádu. Zabít je nepřipadalo v úvahu.

Praštit je něčím přes hlavu, omráčit je a tak je na nějakou dobu vyřadit by také nebylo dobré. Nikdy se na to nedalo spolehnout. Z vlastních zkušeností věděla, že praštit člověka přes hlavu má zřídkakdy požadovaný výsledek. Někdy se nepodaří ho dostatečně omráčit a on začne ječet dřív, než se dá něco dělat, způsobí poplach a přivolá ostatní stráže, připravené vetřelce zabít.

Kromě toho viděla muže, kteří na takový úder do hlavy zemřeli. To nechtěla. Přes hlavu někoho praštíte jen když máte v úmyslu ho zabít, protože se to taky většinou podaří.

Sestra temnoty a Marlin pravděpodobně použili nějaké kouzlo, aby se dostali nepozorovaně přes hlídku. Kahlan neovládala žádné kouzlo, které by ji v tomto případě pomohlo. Její magie by zničila jejich vědomí.

Takže nezbylo nic jiného než se proplížit nebo použít nějaký trik. D'hařanští vojáci ale byli vycvičení na všemožné triky a asi jich znali víc, než si dokázala představit.

Takže se bude muset zkusit proplížit.

Nebyla si jistá, kde přesně je, ale věděla, že se blíží. Vítr foukal zleva, takže se držela při pravé straně cesty, přikrčená se chránila před větrem a pomalu postupovala vpřed. Až se dostane dost blízko, bude se muset plazit.

Když si lehne na sníh, roztáhne si přes sebe plášť a chvíli počká, sníh ji přikryje bílou pokrývkou a schová ji. Pak bude muset pokračovat velice pomalu, a když spatří hlídku, musí znehybnět a počkat, až přejde. Přála si, aby si byla vzpomněla, že si má vzít rukavice.

Když usoudila, že je dostatečně blízko, opustila pravou stranu cesty. Věděla, že nejobtížnější částí cesty bude most. Ocitne se v poměrně úzkém prostoru, kde nebude mít možnost úniku před vojáky. Ale ti se naštěstí báli magie ukryté na Hradě a pravděpodobně se nebudou zdržovat v jeho těsné blízkosti. Když tu byly odpoledne, byli vojáci asi deset metrů před mostem a teď ve sněhové vánici a ještě za tmy nebyla viditelnost příliš dobrá.

Začínala se cítit trochu lépe, když hodnotila své šance, že se dostane nepozorovaně až do Hradu. Spoléhala na sníh, že jí poskytne dostatečný úkryt.

Náhle Kahlan strnula uprostřed pohybu, protože se jí před obličejem objevila čepel meče. Rychlým pohledem zjistila, že na ni míří meče ze všech stran. Další muž ji opřel špičku kopí o zátylek.

Tím tedy skončilo plížení.

„Kdo se to tady prochází?“ ozval se chraplavý hlas. 

Kahlan musela rychle vymyslet nový plán. Rozhodla se pro směsici pravdy s využitím jejich strachu z magie.

„Kapitáne, vyděsil jste mě téměř k smrti. To jsem já. Matka Vyznavačka.“ 

„Ukažte se.“ 

Kahlan si odhrnula kapuci. „Myslela jsem, že se kolem vás proplížím nepozorovaně. Zdá se ale, že D'hařanské hlídky jsou ještě lepší, než jsem si myslela.“

Muži sklonili zbraně. Kahlan se hned cítila o mnoho lépe, hlavně když se zbavila hrotu kopí, které jí mířilo do zátylku. Byla to smrtící zbraň, připravená zabít.

„Matko Vyznavačko! Vážně jste nás vyděsila. Co tu dnes v noci provádíte? A ještě k tomu pěšky?“ 

Kahlan rezignovaně vzdychla. „Svolejte všechny muže a já vám to vysvětlím.“

 Kapitán pokynul hlavou. „Támhle. Máme tam přístřešek, který vás ochrání před větrem a sněhem.“ 

Kahlan se nechala vést na opačnou stranu cesty, kde stál jednoduchý přístřešek, ze tří stran chráněný proti větru a dešti. Nebyl dost velký, aby se tam vešla ona a všech šest mužů. Trvali na tom, že se musí vmáčknout až do rohu, aby byla chráněná co nejvíce.

Byla plná rozporných pocitů. Na jedné straně byla spokojená, že dokonce ani ve sněhové bouři se nikdo nedostane přes hlídku, na druhé straně si moc přála, aby se byla přes ni dostala sama. Bylo by to mnohem jednodušší. Nyní si bude muset cestu ven obratně vymluvit.

„Všichni mě pozorně poslouchejte,“ začala. „Nemám moc času. Jsem na cestě za důležitým posláním. Potřebuji vaši důvěru. Vás všech. Všichni jistě víte, že ve městě začala epidemie moru, že?“ 

Muži zabručeli a pokyvovali, že ví a přitom nervózně přešlapovali.

„Richard, lord Rahl, se pokouší najít nějaký způsob, jak ji zastavit. Nevíme, jestli nějaký způsob existuje, ale on se nevzdá, to určitě víte. Udělá cokoliv, aby své lidi zachránil.“ 

Muži opět přikývli na souhlas. „Co to má společného s...“

„Já spěchám. Lord Rahl právě teď spí. Je vyčerpaný z toho, jak se pokouší najít nějaký účinný prostředek proti moru. Prostředek, který by mohl obsahovat magii.“ 

Muži se trochu narovnali. Kapitán si promnul bradu. „My víme, že nás lord Rahl nenechá na holičkách. Před pár dny mě vyléčil.“

Kahlan jim všem postupně pohlédla do očí. „No a co když se lord Rahl sám nakazí morem? Dřív, než se mu podaří najít nějaký prostředek na jeho zastavení? Co potom? Všichni zemřeme, tak je to.“

Obavy na jejich tvářích byly zjevné. Pro D'hařany znamenala ztráta jejich lorda Rahla naprostou katastrofu. Uvrhlo by to budoucnost celého národa do nejistoty a neštěstí.

„Co můžeme dělat, abychom ho ochránili?“ zeptal se kapitán. 

„Co se stane, to záleží teď na vás všech, kteří jste tady.“ 

„Co máme dělat?“ 

„Lord Rahl mě miluje. Všichni jistě víte, jak mě chrání. Má své Mord-Sithy neustále za mnou jako stíny. Kamkoliv jdu, posílá se mnou osobní strážce. Nedovolí nebezpečí přiblížit se na kilometry daleko. 

No, ale já také nechci, aby se mu něco stalo. Co když dostane mor? Pak ho všichni ztratíme.

Možná, že jsem našla způsob, jak mor zastavit ještě dřív, než nás všechny zahubí - než ho dostane on, což by se jistě stalo.“

Vyrazilo jim to dech. „Co tedy máme udělat?“ zeptal se kapitán.

„Co se chystám udělat se týká magie - velmi nebezpečné magie. Když se mi to podaří, budu schopná ochránit Richarda před morem. Všechny nás zachránit. Ale, jak už jsem řekla, je to nebezpečné. 

Potřebuji na pár dní odejít, pomocí magie, abych zjistila, jestli mohu pomoci lordu Rahlovi zastavit mor. Vy všichni víte, jak mě střeží. Nikdy by mě nenechal odejít. Raději by zemřel, než by mě pustil do nějakého nebezpečí. Není s ním řeč, když se jedná o moji bezpečnost.

Proto jsem přelstila Mord-Sithy a ostatní mé strážce. Nikdo neví, kam jsem šla. Když to Richard zjistí, pak půjde za mnou a dostane se do stejného nebezpečí jako já. K čemu by to bylo dobré? Když budu zabita, bude zabit i on. Když budu mít štěstí, není důvod ho zbytečně vystavovat nebezpečí.

Chtěla jsem, aby nikdo nevěděl, kam jsem dnes v noci šla, ale vy jste lepší, než jsem předpokládala. Nyní je to na vás. Riskuji svůj život, abych ochránila lorda Rahla. Pokud ho chcete chránit také, musíte odpřísáhnout, že mě neprozradíte. I když se vám podívá do očí, musíte říct, že jste mě neviděli, že nikdo nešel tudy do Hradu.“

Muži zašoupali nohama, odkašlali si a rozpačitě se dívali jeden na druhého.

Kapitán si prsty pohrával s rukojetí meče. „Matko Vyznavačko, když se nám lord Rahl podívá do očí a zeptá se nás, nemůžeme mu lhát.“

Kahlan se k němu naklonila. „Pak ho můžete rovnou na místě zabít. Protože to v podstatě stejně uděláte. Chcete ohrozit život vašeho lorda Rahla? Chcete být zodpovědní za jeho smrt?“

„Jistěže ne! Všichni bychom za něho položili život.“ 

„Také za něho chci položit život. Když zjistí, co jsem udělala, kam jsem dnes v noci šla, pak půjde za mnou. Nemůže mi pomoci a ještě při tom může zemřít.“ 

Kahlan vystrčila ruku z pláště a zvedla prst. „A vy budete zodpovědní za ohrožení jeho života. Vystavíte ho zcela zbytečně nebezpečí. Možná ho tak i zabijete.“

Kapitán se podíval svým mužům do očí. Narovnal se a promnul si bradu, jak se rozhodoval, co má dělat. Nakonec promluvil: „Co tedy po nás chcete? Přísahat na naše životy?“

„Ne,“ odpověděla Kahlan. „Chci, abyste přísahali na život lorda Rahla.“ 

Na kapitánův pokyn všichni muži poklekli na jedno koleno.

„Přísaháme vám na život lorda Rahla, že nikomu neřekneme, že jsme vás dnes v noci viděli a také přísaháme, že nikdo nešel do Hradu kromě vás a dvou Mord-Sith dnes odpoledne.“ Rozhlédl se po mužích. „Přísahejte.“ 

Když všichni složili přísahu, povstali. Kapitán položil přátelsky ruku Kahlan na rameno.

„Matko Vyznavačko, nevím nic o magii, to je věc lorda Rahla ani nevím, co se chystáte udělat, ale nechceme vás ztratit. Jste pro něho ta pravá. Cokoliv budete dělat, buďte prosím opatrná.“ 

„Děkuji, kapitáne. Myslím, že největší nebezpečí, které jsem v noci potkala jsou vaši muži. Zítra, to bude jiná věc.“ 

„Pokud se vám něco stane, nebudeme se cítit dále vázáni přísahou. Kdybyste zemřela, museli bychom lordu Rahlovi říct, co víme. Když se to stane, budeme popraveni.“ 

„Ne, kapitáne. Lord Rahl by nikdy nic takového neudělal. Proto musíme udělat všechno, co je v našich silách, abychom ho ochránili. Všichni ho potřebujeme, jinak nás ovládne Císařský Řád. Ten nemá žádnou úctu k životu - to on rozšířil mor. A začal u dětí!“ 

*****

Kahlan polkla, jak zírala do stříbrné tváře slif. „Ano,  jsem připravená. Co mám dělat?“

Třpytivě kovová ruka se zvedla z jezírka a dotkla se vršku studny. „Pojď ke mně,“ řekl hlas a jeho ozvěna se nesla po pokoji. „Ty nemusíš dělat nic. To udělám já.“

Kahlan vylezla na okraj studny. „A jsi si jistá, že mě můžeš vzít do Agaden Reach?“

„Ano. Byla jsem tam. Bude se ti to líbit.“ 

Kahlan nevěděla, co by se jí na tom mělo líbit. „Jak dlouho to bude trvat?“

Zdálo se, že se slif zamračila. Kahlan mohla pozorovat svůj obraz na lesklém povrchu tváře slif.

„Odtud tam. Tak dlouho. Jsem dost dlouhá. Byla jsem tam.“ 

Kahlan vzdychla. Zdálo se, že slif nechápe ani to, že spala tři tisíce let. Co pro ni znamenal den - víc nebo míň?

„Neřekneš Richardovi kam jsi mě vzala, že ne? Nechci, aby to věděl.“ 

Stříbrná tvář se roztáhla do lišáckého úsměvu. „Všichni, kdo mě znají, si nepřejí, aby to ostatní věděli. Nikdy je neprozradím. Buď klidná, nikdo nebude vědět, co spolu děláme. Nikdo se nedozví o tvém potěšení.“

Kahlan se zatvářila nechápavě. Tekutá stříbrná paže se natáhla a obemkla se kolem ní. Teplé, vlnící se objetí ji pevně stisklo.

„Nezapomeň, že mě musíš dýchat,“ řekla slif. „Neboj se. Udržím tě naživu, když mě budeš dýchat. Až se dostaneme na místo, musíš mě vydechnout a nadechnout se vzduchu. Budeš se toho bát stejně, jako se teď bojíš mě dýchat, ale musíš to udělat, jinak zemřeš.“ 

Kahlan přikývla a dech se jí zrychlil. Nerozhodně se pohupovala z nohy na nohu. „Vzpomínám si na to.“ Neubránila se strachu, že bude bez vzduchu. „Dobře, jsem připravená.“

Bez dalších slov ji paže slif jemně zvedla z okraje studny a ponořila ji do rtuťovité pěny.

Kahlan pálilo na plicích. Oči měla pevně zavřené. Už to jednou zažila a věděla, že musí, ale stále se bála nadechnout toho tekutého stříbra. Minule s ní byl Richard. Teď byla sama a začala se jí zmocňovat panika.

Pomyslela na Shotu, která poslala Nadine, aby si vzala Richarda.

Kahlan opatrně vydechla vzduch, který měla v plicích. Zhluboka se nadechla a vdechla hedvábnou vůni slif.

Nebylo tam ani teplo ani zima. Otevřela oči a uviděla světlo i tmu v jednoduchém spektrálním obrazci. Cítila pohyb ve stavu beztíže, rychlý i pomalý zároveň, spěchající i unášený. Plíce měla plné sladké přítomnosti slif. Bylo to, jakoby vzala slif do své duše. Čas neznamenal nic.

Bylo to úchvatné, jakýsi stav vytržení.

Kapitola osmá

Přes teplé víření barev slyšel Zedd, jak Ann volá jeho jméno. Byla to vzdálená prosba, i když od něho nebyla tak daleko. V přívalu energie na vrcholku čarodějné skály, to bylo jako kdyby byla v jiném světě.

V mnoha ohledech tomu tak i bylo.

Její hlas se ozval znovu, rozzlobený a naléhavý. Zedd ji úplně ignoroval, jak zvedl paže do rotujícího oblaku světel. Obrazce, které měl před sebou už byly náznaky přítomnosti duchů. Už se téměř dostal skrz.

Najednou se počala stěna energie hroutit. Rukávy jeho róby mu sklouzly po pažích dolů, jak natáhl své zkroucené ruce ještě víš, ve snaze přidat další energii do magického pole, aby ho zase ustálil. Bláznivě se snažil vytáhnout vědro ze studny a zjistil, že je prázdné.

Jiskření barev pohaslo. Vířící spirály světla se změnily na temné a šedé odstíny. Stále rychleji se propadaly a hroutily, až zeslábly.

Zedd byl ohromený.

S žuchnutím, které otřáslo zemi, celé důmyslně vypracované předivo magie ve světě existence, zmizelo.

Zamával rukama jako větrný mlýn. když ho Ann popadla za límec a stálila ho dolů z čarodějné skály. Zavrávoral a srazil je oba na zem.

Zbavená oživujícího kouzla, skála se zhroutila také. To nezpůsobil Zedd. Jeho čarodějná skála se vrátila do svého netečného stavu sama. Teď byl opravdu zmatený.

„Do pytle, ženská! Co to všechno znamená!“ 

„Nenadávej mně, ty starej protivnej chlape. Nevím, proč se ti vůbec snažím zachránit ten tvůj kostnatej zadek.“ 

„Proč jsi mě přerušila? Už jsem se skoro dostal skrz.!“ 

„Já jsem tě nepřerušila,“ zavrčela. 

„Ale když jsi to nebyla ty, kdo -“ Zedd vrhl rychlý pohled na tmavé kopce. „Ty myslíš... ?“ 

„Najednou jsem ztratila spojení se svým Hanem. Snažila jsem se tě varovat, ne zastavit.“  

„Ach,“ pronesl Zedd přiškrceným hlasem. „To je velký rozdíl.“ Narovnal se a popadl svou čarodějnou skálu. „Proč jsi to neřekla hned?“ Zastrčil si skálu do vnitřní kapsy. 

Ann pátrala v temnotě. „Zjistil jsi něco, než jsi ztratil kontakt?“

„Žádný kontakt se nekonal.“ 

Slehla po něm pohledem. „Žádný... co tím myslíš, že žádný kontakt nebyl? Co jsi tedy celou tu dobu dělal?“

„Zkoušel,“ řekl a natáhl se po přikrývce. „Něco bylo špatně. Nemohl jsem se dostat skrz. Seber si věci. Raději odtud zmizíme.“ 

Ann vyprázdnila sedlové brašny a začala do nich ukládat jejich věci. „Zedde,“ řekla ustrašeným hlasem, „spoléhali jsme na to. Teď, když jsi zklamal -“

„Já jsem nezklamal.“ odsekl. „Alespoň to nebyla moje vina, že to nefungovalo.“ 

Odstrčila mu ruce, kterými ji postrkoval směrem ke koním.

„Proč to nefungovalo?“ 

„Rudý měsíc.“ 

Otočila se a zírala na něho. „Ty myslíš... ?“

„Není to nic, co bych dělal často nebo lehce. Navázal jsem kontakt se světem duchů jen párkrát za celý svůj život. Otec mě varoval, když mi dával skálu, že ji mohu použít jen za nejkrajnějších okolností. Takový kontakt ukrývá riziko, že špatní duchové projdou skrz a co by bylo daleko horší, že mohou protrhnout oponu, která oba světy odděluje. Vždy, když jsem měl v minulosti problémy s navázáním kontaktu, bylo to kvůli disharmonii. Rudý měsíc byl varováním, že byla harmonie nějakým způsobem porušena.“ 

„Už jsme vyzkoušeli skoro všechno.“„ Vytrhla se mu ze sevření jeho ruky.  „Co to do tebe vjelo?“ 

Zedd zavrčel. „Co jsi to říkala o tom, že jsi ztratila spojení se svým Hanem?“

Ann přejela rukou po boku koně, aby mu dala najevo, že je v blízkosti jeho zádi. Kůň hrábl předním kopytem a zaržál.

„Když jsi byl nahoře na skále, začala jsem splétat citlivou síť, abych se ujistila, že nablízku nikdo není. Konec konců jsme v divočme a ty jsi dělal pěkné představení se všemi těmi světelnými efekty. Z ničeho nic, když jsem vztáhla ruku, abych se opět dotkla svého Hanu, bylo to, jako kdybych sáhla do prázdna.“ 

Zedd vztáhl ruku, aby utkal jednoduchou síť kolem kamene, který mu ležel u nohou. Nic se nestalo. Cítil se podobně, jako kdyby se o něco opřel a až pozdě zjistil, že tam nic není. Přesně, jak to řekla Ann. bylo to, jako kdyby sáhl do prázdna.

Zedd sáhl do vnitřní kapsy a vyndal trošku ukrývacího prachu. Rozptýlil ho ve směru, odkud přišli. Větřík ho odnesl pryč. Vůbec nejiskřil.

„Máme vážné problémy,“ zašeptal. 

Přitiskla se k němu. „Nevadilo by ti, kdybys to trochu upřesnil?“

„Nech tu koně.“ Opět ji vzal za ruku. „Jdeme.“ 

Tentokrát nic nenamítala, když ji táhl za ruku a nutil ji do běhu. „Zedde, co je to?“ zeptala se šeptem.

„To je divočina.“ Zastavil se, zvedl nos a zavětřil. „Myslím, že by to mohli být Nangtongové.“ Ukázal na něco ve slabém měsíčním svitu. „Tam dolů, do té rokliny. Musíme se za všech okolností snažit zůstat z dohledu. Možná se budeme muset rozdělit a zkusit utéct každý jiným směrem.“ 

Zedd ji vzal za ruku a pomáhal jí, aby neuklouzla po zarosené trávě a mokré hlíně na strmém svahu.

„Kdo jsou Nangtongové?“ 

Zedd byl dole první. Chytil jí v objemném pase a pomohl jí dolů. Měla krátké nohy a nedosáhla tam, kam on. Bez pomoci magie ho její váha téměř převážila. Rukou se zachytila nějakého křoví, aby udržela rovnováhu.

„Nangtongové,“ zašeptal Zedd, „jsou národ z divočiny. 

Mají svoji zvláštní magii. Nemohou ji používat tak, jako my, ale dokážou s její pomocí odejmout veškerou magickou energii všech ostatních. Jako když déšť uhasí oheň.

To je problém v divočině. Je tu spousta národů, které mohou způsobit, že se běžné věci úplně pokazí, když se pokusíš použít magii. Jsou tu tvorové a místa, která mohou způsobit problémy, které bys vůbec nečekala. Nejlepší je se divočině širokým obloukem vyhnout.

Proto jsem byl tak znepokojený, potom co nám Nathan napsal, že máme jít k pokladu Jocopů a Verna nám řekla, že národ Jocopů žil někde v divočině. Nathan nám mohl zrovna říct, ať si sáhneme do hořícího ohně a vytáhneme žhavý uhlík. V divočině číhá nebezpečí na každém kroku. Nangtongové jsou jen jedním z mnoha dalších.“

„Tak co tě přivedlo na myšlenku, že to jsou právě oni, kteří ti způsobili potíže s tvou magií?“ 

„Většina lidí v divočině může způsobit úplnou ztrátu magické energie, ale můj ukrývací prach by pořád fungoval. Teď to bylo jiné. Nangtongové jsou jediní, o kterých vím, že to dokážou.“ 

Ann rozpřáhla ruce, aby udržela rovnováhu a udržela se na nohou, když za ním překračovala padlý kmen stromu. Měsíc zašel za mraky. Návrat temnoty potěšil Zedda, protože jim to pomohlo se ukrýt, ale bylo skoro nemožné vidět, kam šlape. Budou zrovna tak mrtví, když spadnou a zlámou si vaz, jako když budou zasaženi otráveným šípem nebo kopím.

„Možná bychom jim mohli nějak naznačit, že máme přátelské úmysly,“ zašeptala za ním Ann. Zvedla si šaty, aby ho mohla následovat, jak pospíchal po břehu potoka. „Ty se pořád chvástáš a chceš, abych tě nechala mluvit, jako kdybys měl kouzelný jazyk, pomazaný medem. Proč prostě těm Nangtongům neřekneš, že se potřebujeme dostat k pokladu Jocopů, a že bychom velmi ocenili jejich pomoc? Většina lidí. kteří vypadají, že s nimi budou problémy, zkrotnou, když s nimi promluvíš.“ 

Otočil hlavu, aby mohl mluvit tiše a Ann ho slyšela. „Souhlasím, ale nemluvím jejich řečí, takže si je nemohu získat.“

„Když jsou ti lidé tak nebezpeční, a ty o tom víš. tak proč jsi byl tak hloupý a zavedl nás přímo k nim?“ 

„Tak to vůbec není. Obešel jsem jejich území velkým obloukem.“ 

„To říkáš ty. Mně se spíš zdá, že jsi zabloudil.“ 

„Ne. Nangtongové jsou polokočovný národ. Nemají sice žádný stálý domov, ale stěhují se jen v hranicích svého území. Já jsem se držel mimo něj. Narazili jsme asi na jejich tlupu lovců obětin.“ 

„Cože?“ 

Zedd se zastavil, přikrčil se a pozoroval krajinu. V mdlém světle nemohl nikoho spatřit a jen stěží dokázal zjistit pach cizího potu. Mohl být unášen větrem na kilometry daleko.

„Tlupu, která loví oběti pro duchy,“ zašeptal jí do ucha. „Je to na dlouhé vyprávění, ale končí tak, že nabízejí světu duchů oběti. 

Věří, že právě odcházející duše nese uctivé pozdravy a přání jejich předkům a duchové na ně na oplátku pohlížejí laskavě. Lovecké tlupy shání obětiny.“

„Lidi?“ 

„Někdy. Když to zvládnou. Nejsou moc stateční, když narazí na silný odpor, raději utečou, než by bojovali. Ale rádi berou slabé nebo bezmocné.“ 

„Ve jménu Stvoření, co je to za místo, ta Střední země, že dovolí lidem provádět takové věci? Myslela jsem si, že tu jsou civilizovanější lidé. Myslela jsem, že je to aliance, ve které každý spolupracuje a uctívá stejnou víru.“ 

„Vyznavačky sem občas přicházejí, aby se ujistily, že Nangtongové nevraždí lidi, ale je to vzdálené místo. Nangtongové jsou vždycky přehnaně úslužní, když Vyznavačka přijede. Její magie je jediná, kterou nedokážou oslabit. Je to zřejmě proto, že moc Vyznavačky má v sobě část Odnímací magie, kterou nelze změnit.“ 

„Proč, vy blázni, necháváte lidi, dělat si co chtějí, když víte, čeho jsou schopni?“ 

Zedd se na ni ve tmě zamračil. „Jedním z důvodů, proč vznikla aliance Střední země bylo to, že měla chránit ty, kteří ovládají magii a byli by jinak zničeni silnějšími zeměmi.“

„Ale oni neovládají magii. Říkal jsi přece, že s ní nemohou nic dělat.“ 

„Pokud dokážou zrušit magii někoho jiného, znamená to, že ji ovládají. Ti, kteří magii nemají, to udělat nemohou. Je to způsob, jakým se tito lidé chrání. Jsou to jejich zuby, abych tak řekl, které používají, aby se bránili proti těm, kteří vládnou mocnou magií a chtěli by si je podrobit a zničit. 

U nás necháváme na pokoji všechny bytosti, které ovládají magii. Mají stejné právo na existenci jako my všichni. Snažíme se ale zajistit, aby nevraždili nevinné lidi. Nemusí se nám líbit všechny formy magie, ale věříme, že by nebylo správné ničit Stvořitelovo dílo jen proto, abychom předělali svět obrazu těch, kteří mají největší moc.“

Byla zticha, tak pokračoval. „Jsou stvoření, která mohou být nebezpečná, jako třeba garové, ale my nejdeme a nevyvraždíme je. Místo toho je necháme být, aby si žili své vlastní životy tak, jak to Stvořitel zamýšlel. Není na nás, abychom soudili jeho moudrost.

Nangtongové jsou nedůvěřiví, když se setkají s někým silnějším, ale jsou smrtelně nebezpeční, když poznají, že mají převahu. Jsou trochu jako mrchožrouti - jako supové, vlci nebo medvědi. Nebylo by správné je zničit. Mají své místo v našem světě.“

Přiblížila k němu obličej, aby mohla vyjádřit své znechucení a nemusela přitom křičet. „A jaké místo v něm hrají Nangtongové?“

„Ann, já nejsem Stvořitel, ani jsem se s ním nebavil, abych zjistil, proč stvořil život a magii. Ale natolik si ho vážím, že připouštím, že k tomu měl důvod a já nejsem v pozici, abych říkal, že se mýlí. To by byla čirá arogance. 

Ve Střední zemi necháváme žít všechna jeho stvoření a pokud jsou nebezpečná, prostě se od nich držíme dál. Právě ty, se svým dogmatickým učením vaší verze Stvořitele, bys mohla s takovým názorem sympatizovat.“

Ann, i když šeptala, byla pěkně rozpálená. „Naší povinností je učit neznabohy, jako jsou oni, ctít ostatní bytosti, které jsou Stvořitelovým dílem.“

„Řekni to vlkovi nebo medvědovi.“ 

Temný zvuk, který vydala, mohl být klidně vlčí zavrčení.

„Kouzelnice a čarodějové mají být správci magie, chránit ji, jako rodiče chrání své děti.“ prohlásil Zedd. „Není na nás rozhodovat, kdo je dost dobrý, aby měl právo na existenci, kdo je hoden života. 

Takový je Jagangův pohled na celou magii. Myslí si, že jsme nebezpeční a že nás musí zničit pro blaho ostatních. Zdá se, že jsi na straně císaře.“

„Když ti dá včela žihadlo, nezabiješ ji?“ 

„Neřekl jsem, že to znamená, že bychom se neměli bránit.“ 

„Proč se tedy nebráníte a nezničíte, co vás ohrožuje? Ve válce s otcem Darkena Rahla, Panisem, tě tvoji vlastní lidé nazývali smrtícím větrem. Tehdy jsi věděl, jak zničit hrozbu.“ 

„Dělal jsem jen to, co jsem musel, abych ochránil nevinné lidi, kteří by byli jinak vyhlazeni a kteří byli vyhlazováni. Udělám totéž proti Jagangovi, když budu muset. Nangtongové nechtějí nikoho vymazat z povrchu zemského, ani nezkouší ovládnout ostatní pomocí vraždění, mučení a zotročování. Jejich víra nám může ublížit jen když budeme natolik neopatrní, že vnikneme na jejich území.“ 

„Jsou nebezpeční. Nikdy bys neměl nechat nějakou hrozbu trvat delší dobu.“ 

Zašermoval jí prstem před nosem. „A proč jsi nezabila Nathana, abys zničila hrozbu, kterou představuje?“

„Ty se opovažuješ srovnávat Nathana s těmi, kteří obětují lidi v pohanské víře? A mohu tě ujistit, že až se mi dostane Nathan do rukou, že mu ukážu správnou cestu!“ 

„No, dobře. Ale právě teď není moc vhodná doba na teologické debaty.“ Zedd si uhladil vlnité vlasy. „Pokud nechceš obrátit Nangtongy na svoji víru, navrhuji, abychom se řídili mojí vírou a vypadli co nejdřív z jejich lovišť.“ 

Ann vzdychla. „Třeba máš v pár věcech pravdu. Alespoň tvé úmysly jsou lidumilné.“

Pohybem ruky mu naznačila, že je připravená vyrazit. Zedd se držel v klikaté soutěsce, snažit se zůstat mimo línou říčku, která jí protékala.

Strž byla obrácena k jihozápadu. Věděl, že by je měla zavést pryč z území Nangtongů. Doufal, že je zároveň ukryje při jejich útěku. Nangtongové měli kopí a šípy.

Když měsíc vykoukl mezerou v mracích, zvedl Zedd ruku, aby zastavil Ann a skrčil se, aby si prohlédl krajinu před nimi, dokud byla osvětlena. Neviděl nic kromě vysokých břehů a za nimi téměř holé kopce. Vzdálenější kopce byly porostlé mlázím

V mělkém údolí před nimi se říčka ztrácela v houštině. Zedd se otočil k Ann, aby jí řekl, že bude nejlepší, když se schovají v houštině keřů. Nangtongové se třeba budou bát nastražených pastí a takovému místu se raději vyhnou.

Měsíc stále svítil. Viděl, že za nimi zůstaly perfektní stopy v blátě. Zapomněl, že nemůže zakrýt jejich stopy. Ukázal na ně, takže je Ann spatřila také. Zakývala na něho a vztyčeným palcem mu ukázala, že by se měli co nejdřív dostat pryč z bahnité rokle.

Dvojitý výkřik v dálce proťal klidnou noc.

„Koně,“ zašeptal. 

Naráz bylo ticho. Prořízli jim hrdla.

„Do pytle! Byli to dobří koně. Máš s sebou něco, čím by ses mohla bránit?“ 

Ann ohnula zápěstí a vytáhla dakru. „Mám tohle. Ztratila sice svoji kouzelnou moc, ale pořád se s ní dá ještě mlátit. A co máš ty?“

Zedd se odevzdaně usmál. „Svůj medový jazyk.“

„Možná bychom se přece jenom měli rozdělit, než mě tvá zbraň zabije.“ 

Zedd pokrčil rameny. „Nebudu ti mít za zlé, když se budeš chtít probojovat sama. Máme důležité poslání. Možná by bylo opravdu lepší se rozdělit, aby měl alespoň jeden z nás šanci utéct a udělat, co je potřeba.“

Usmála se. „Ty prostě chceš, abych přišla o všechnu tu zábavu. Dostaneme se pryč. Jsme hodně daleko od koní. Zůstaneme spolu.“

Zedd jí stiskl rameno. „Možná, že obětují jenom panny.“

„Ale já nechci zemřít sama.“ 

Zedd se tiše uchechtnul a pokračoval v cestě a hledal, kudy by se dostali nahoru na vysoký břeh a pryč ze strže. Nakonec přece jen našel mezeru v příkrém břehu. Kořeny zakrslých stromů visely dolů jako vlasy a pomáhaly jim při výstupu. Měsíc zašel za temný mrak. V inkoustově černé tmě stoupali pomalu, jako slepci ohmatávali rukama cestu před sebou.

Zedd zaslechl bzučení nějakého hmyzu, který přelétl kolem a v dálce smutné zavytí kojota. Jinak byla noc klidná a tichá. Když budou mít štěstí, budou Nangtongové zaměstnám probíráním jejich věcí, které nechali u koní.

Zedd se dostal na vrchol a otočil se, aby pomohl Ann zdolat poslední kousek. „Zůstaň na všech čtyřech. Budeme se plazit nebo alespoň plížit dopředu.“

Ann něco zašeptala na souhlas. Vylezla nahoru na břeh za ním. Dostali se pryč z rokle. Z mraků náhle vyšel jasný měsíc.

V půlkruhu kolem nich stáli Nangtongové a blokovali jim cestu.

Bylo jich asi dvacet. Zedd odhadl že jich bude kolem víc. Lovecké tlupy Nangtongů bývaly početnější.

Nebyli moc vysokého vzrůstu a byli téměř nazí. Měli na sobě jen pás a bederní roušku, která jim sotva zakrývala jejich mužství. Kolem krku jim visely náhrdelníky z lidských kostí. Hlavy měli vyholené. Všichni měli svalnaté paže a nohy a vystouplá břicha.

Celá těla měli pomazaná bílým popelem. Kolem očí měli nanesenu černou barvu, což jejich obličejům dodávalo vzhled živých lebek.

Zedd s Ann zírali na kopí, na jejich ocelové špičky, které se blýskaly v měsíčním svitu.

Muži si mezi sebou něco říkali. Zedd slovům nerozuměl, ale dobře chápal, co znamenají.

„Nepoužívej dakru,“ zašeptal směrem k Ann. „Je jich moc. Zabili by nás na místě. Naše jediná šance je, že zůstaneme na živu a pokusíme se něco vymyslet.“ 

Viděl, že si zastrčila zbraň zpátky do rukávu.

Zedd se usmál na hrozivě vyhlížející tváře. „Věděl by někdo z vás, kde bychom mohli najít poklad Jocopů?“

Zapíchl se do něho oštěp a nějaký muž jim pokynul, aby vstali. Oba váhavě uposlechli. Muži, kteří Zeddovi dosahovali sotva po ramena, ale byli asi stejné výšky jako Ann, je obklopili a začali něco brebentit. Muži se strkali a dloubali do nich.

Ruce jim pevně svázali za zády.

„Ještě mi někdy povídej,“ procedila mezi zuby Ann, „že je chytré nechat ty pohany provádět jejich neosvícené praktiky.“ 

„No, slyšel jsem od jedné Vyznavačky, že jsou docela dobří kuchaři. Možná okusíme něco nového, nějakou místní specialitu.“ 

Když ji postrčili kupředu, Ann klopýtla, ale podařilo se jí udržet rovnováhu. „Už jsem moc stará,“ zamumlala směrem k obloze, „abych se otravovala s takovým bláznem.“

Hodinová rychlá chůze je přivedla do Nangtongské vesnice. Široké, kruhové stany, kterých bylo asi třicet, tvořily kočovnou společnost. Nízké stany se tiskly k zemi, aby tvořily co nejmenší překážky větru. Ohrady, vyrobené z dlouhých kůlů, byly plné různých domácích zvířat.

Švitořící lidé, zahalení od hlavy až k patě do jednoduchých šatů, aby skryli svoji totožnost před obětmi, které měly předat jejich modlitby do světa duchů, se otáčeli, aby se podívali na Zedda a Ann, kteří byli kopími dostrkáni do vesnice. Jejich věznitelé, pokrytí bílým popelem a černými kruhy kolem očí, byli lovci s vzezřením mrtvých, takže nehrozilo nebezpečí, že by je někdo považoval za ty, kteří stále ještě žili.

Zedd byl trhnutím přinucen se zastavit před ohradou, zatímco někteří muži uvolňovali provaz, kterým byla zavřena branka. Za svitu měsíce se branka otevřela dokořán. Vypadalo to, že se seběhla celá vesnice. Hulákali a halasili, když byli oba zajatci prostrčeni brankou do ohrady. Zjevně chtěli všichni předat zprávy jejich duším, aby se za ně pak přimluvili u duchů jejich předků.

Zedd a Ann, kteří měli stále spoutané ruce za zády, padli svorně na zem, když je muži surově strčili do ohrady. Bylo to blátivé přistání. Kolem nich poklusávaly chrochtající stíny. Byla to ohrada s prasaty. Podle rozryté hlíny, která se spíš podobala močálu usoudili, že vesnice byla na stejném místě přinejmenším několik měsíců. Podle toho to tam taky tak páchlo.

Lovecká tlupa, čítající téměř padesát mužů, jak Zedd předpokládal, se rozptýlila. Někteří se vrátili zpět do stanů, obklopených rozdováděnými dětmi a flegmatickými ženami. Ostatní obklíčili ohradu a drželi stráž. Většina jich na vězně pokřikovala a předávala jim vzkazy pro svět duchů.

„Proč to děláte?“ zavolal na ně Zedd. 

Pokývl hlavou a naklonil se k Ann. „Proč?“ Pak pokrčil rameny.

Jeden z hlídkujících mužů se zdál, že pochopil. Udělal gesto, jako že jim podřízne krk a pak předvedl imaginární krev, která vytéká z rány. Svým kopím ukázal na měsíc.

„Krvavý měsíc?“ zeptala se Ann tiše. 

„Rudý měsíc,“ zašeptal Zedd, když to pochopil. „Naposledy jsem slyšel, že si Vyznavačky vynutily záruky, že Nangtongové už nebudou užívat lidské oběti. Nikdy jsem si nebyl jistý, jestli svůj slib dodrží. Stejně se od nich lidé raději drželi dál. 

Rudý měsíc je musel pořádně vystrašit, museli si myslet, že se na ně duchové zlobí. Asi proto budeme obětováni, abychom uklidnili rozzlobené duchy.“

Ann se zavrtěla v bahně před ním. Vrhla po Zeddovi vražedný pohled.

„Jen doufám, že je Nathan v ještě horší situaci než my.“ „Co jsi to prve říkala,“ zeptal se Zedd s nepřítomným výrazem na tváři, „o tom bláznovi?“ 

Kapitola devátá

„Co myslíš?“ zeptala se Clarissa. 

Otáčela se ze strany na stranu a pokoušela se o nějaký přirozený postoj, i když se cítila všelijak, jen ne přirozeně. Nebyla si jistá, co má dělat s rukama, tak si je založila za zády.

Nathan byl zabořený v křesle tak přepychovém, že takové ještě nikdy neviděla, které bylo celé čalouněné nádhernou pruhovanou hnědozlatou látkou. Levou nohu měl ležérně přehozenou přes bohatě zdobené opěradlo a o druhé opěradlo byl opřený loktem. Brada mu spočívala na kloubech ruky. Jeho stříbrná pochva na meč visela dolů, takže se jeho hrot opíral o podlahu před křeslem.

Nathanův úsměv prozradil, že je upřímně potěšený.

„Má drahá, myslím, že vypadáš báječně.“ 

„Opravdu? Neříkáš to jen tak? Opravdu se ti líbí? Nevypadám... hloupě?“ 

Zachechtal se. „Ne, určitě ne hloupě. Úchvatně, možná.“

„Ale cítím se... já nevím... opovážlivě. Nikdy jsem tak krásné šaty neviděla, natož abych si je mohla zkusit.“ 

Pokrčil rameny. „Pak je načase, abys to napravila.“

Dámský krejčí, hubený drobný muž, s dlouhým pramenem šedivých vlasů, přehozeným přes jinak holou hlavu, se vrátil. Chytil se za oba konce krejčovského metru, který mu visel kolem krku a nervózně je popotahoval.

„Zdají se madam ty šaty přijatelné?“ 

Clarissa si vzpomněla, jak ji Nathan učil, že se má chovat. Uhladila si bohatě nabíraný satén na bocích.

„Nesedí to moc - „ 

Krejčí si navlhčil jazykem rty. „Jistě, madam, kdybych byl věděl, že mě poctíte svou návštěvou, nebo kdybych dostal vaše míry předem, udělal bych samozřejmě příslušné úpravy.“ Mrknul na Nathana. Opět si přejel jazykem po rtech. „Madam, ujišťuji vás, že udělám jakékoliv nutné úpravy.“

Uklonil se Nathanovi. „Můj pane, co myslíte? Myslím, jestli mám provést nějaké úpravy, aby vám to vyhovovalo.“

Nathan si založil ruce a pozoroval Clarissu pohledem sochaře, který sleduje své dílo. Přivřel oči, jakoby uvažoval, jazykem si přejížděl zevnitř po tvářích a vydal nejasný zvuk, jako kdyby se nemohl rozhodnout. Krejčí nervózně žmoulal konce metru.

„Jak madam řekla, trochu to v pase nesedí.“ 

„Pane, nic se nebojte.“ Krejčí ji oběhl a pevně stáhl látku. „Vidíte? Stačí, když udělám jeden nebo dva záševky. Madam je obdařena mimořádně krásnou postavou. Zřídkakdy tu mám dámy s tak pěknými tvary, ale během několika hodin mohu šaty upravit. Bude mi velkou ctí, když na nich budu pracovat ještě dnes v noci, abych vám je mohl doručit do - do - kde budete bydlet, pane?“ 

Nathan mávl rukou. „Ještě si musím něco najít. Znáte nějaké místo, které byste mi mohl doporučit?“

Krejčí se znovu uklonil. „Briardův dvůr je nejlepší hostinec v Tanimuře, můj pane. Pokud si budete přát, rád tam pošlu svého pomocníka, aby všechno zařídili pro vás a... madam.“

Nathan se v křesle narovnal a vytáhl z kapsy zlatou minci. Hodil ji muži a za ni následovala druhá a pak třetí.

„Ano, děkuji vám, to bude od vás velmi laskavé.“ 

Nathan se na okamžik zamyslel a pak vytáhl ještě jednu zlatku a hodil mu ji. „Je už pozdě, ale jsem si jistý, že je dokážete přesvědčit, aby nám nechali otevřenou jídelnu, než přijedeme. Byli jsme na cestě celý den a přijde nám vhod slušné jídlo.

Zahrozil na něho prstem. „Ať jsou to nejlepší pokoje. Nechci, aby nás strčili do nějaké malé díry.“

„Ujišťuji vás, pane, že Briardův dvůr nemá žádné pokoje, které by někdo mohl považovat za díry. Dokonce ani vy ne. Jak dlouho plánujete, že se zdržíte? Co jim má pomocník říct?“ 

Nathan si upravil krejzlík na košili. „Dokud mě bude císař Jagang potřebovat, samozřejmě.“

„Jistě, pane. A budete chtít ty šaty, pane?“ 

Nathan si zastrčil palec do náprsní kapsičky a nechal ruku viset. „Ty budou jen na běžné nošení. Máte tu něco, co by bylo... elegantnější?“

Krejčí se usmál a uklonil se. „Přinesu vám ukázat ještě další a madam si bude moci vyzkoušet ty, které se vám budou líbit.“

„Ano,“ řekl Nathan. „Ano, to bude nejlepší. Mám velké zkušenosti a vytříbený vkus. Jsem zvyklý na lepší věci. Přineste něco, co mě oslní.“ 

„Jistě, pane.“ Dvakrát se poklonil a odspěchal. 

Když byl pryč, Clarissa se užasle rozesmála. „Nathane! Tohle jsou ty nejkrásnější šaty, které jsem kdy viděla a ty po něm chceš, aby nám ukázal něco lepšího?“

Nathan zvedl obočí. „Nic nemůže být dost dobré pro císařovu konkubínu, která má navíc pod srdcem jeho dítě.“

Srdce se jí rozbušilo, když to znovu slyšela z úst proroka. Někdy, když se dívala do jeho azurových očí, se jí zdálo, že tam něco vidí. Měla takový prchavý pocit, i když jen na okamžik, že je Nathan šílený. Ale když se mu na tváři objevil jeho klidný a vyrovnaný úsměv, roztála v jeho jistotě.

Byl to nejodvážnější muž. s jakým se kdy setkala. Jeho smělost ji zachránila před surovci v Renwoldu. Od té doby je jeho troufalost zachránila i v situacích, které považovala za více než beznadějné.

Musel mít v sobě alespoň zrnko šílenství, protože jeho troufalost byla daleko za hranicemi statečnosti.

„Nathane, věřím ti a udělám cokoliv budeš chtít, ale prosím, řekni mi, jestli je to jen historka, která nám měla umožnit, abychom se sem dostali nebo jsi opravdu viděl takové hrůzné věci v mé budoucnosti?“ 

Nathan spustil nohu z opěradla a vztyčil se v celé své výšce. Uchopil její ruku a dal si ji na srdce, jakoby to byl nejkřehčí květ. Dlouhé stříbrné vlasy mu sklouzly přes rameno, když se k ni sklonil a podíval se jí do očí.

„Clarisso, je to jen báchorka, která má splnit svůj cíl. V žádném případě nemá nic společného s tím, co vím o budoucnosti. Nelhal bych ti, ani netvrdím, že před námi není žádné nebezpečí, ale teď buď klidná a užij si to. Musíme chvíli čekat a já chci, aby sis po tu dobu užívala života plnými doušky. 

Zavázala jsi se udělat, co musíš. Věřím ti. Ale do té doby nechci nic jiného, než ti prokázat malou laskavost.“

„Ale neměli bychom se spíš někde ukrýt, kde o nás lidé nebudou vědět? Někde o samotě a z dohledu?“ 

„To je způsob, jak se schovávají zločinci nebo nezkušení uprchlíci. Proto je také vždycky chytí. Tihle lidé jsou vždycky podezřelí. Ten, kdo je pronásleduje, prohledá všechny tmavé díry, ale nikdy ho ani nenapadne podívat se pod lampu. Pokud bychom se museli schovat nejlepší úkryt je být všem na očích. 

Moje historka je natolik absurdní, že lidé musí uvěřit v její pravdivost. Nikoho ani nenapadne, že by měl někdo takovou drzost si takový příběh vymyslet, a proto o něm nebude nikdo pochybovat.

Kromě toho, my se ve skutečnosti neskrýváme. Nikdo nás nepronásleduje. Prostě nechceme vzbudit podezření. Kdybychom se skrývali, byli bychom nápadní.“

Potřásla hlavou. „Nathane, ty jsi báječný.“

Clarissa se pozorně dívala na živůtek těch nádherných šatů, které měla na sobě, nebo alespoň na to, co z něho bylo vidět pod napůl obnaženými ňadry, které byly podepřeny do takové výšky, že hrozilo, že vypadnou. Zatahala za kostice, které ji tlačily na hrudi. Ještě nikdy neměla na sobě něco tak zvláštního a nepohodlného. Nikdy předtím nevěděla, kolik všemožných věcí se skrývá pod takovými šaty. Urovnala si hedvábnou sukni.

„Vypadají na mně dobře? Myslím počestně? Řekni mi pravdu, Nathane. Jsem jenom obyčejná, nijak hezká žena. Nevypadají hloupě na obyčejné ženě?“ 

Nathanovo obočí se vyšplhalo do výšky. „Obyčejná? To si o sobě myslíš?“

„Jistě. Nejsem blázen. Vím, že nejsem -“ 

Nathan ji pohybem ruky umlčel. „Možná by ses na sebe měla občas podívat do zrcadla.“

Odhrnul závěs, který zakrýval velké zrcadlo. Nacházeli se v předváděcím pokoji pro pány. Když ji poučoval o základech slušného chování a vybraných způsobů, řekl jí, že na takových místech se zrcadla užívají jen velmi zřídka, a že se do žádného nesmí podívat, dokud k tomu nebude vyzvána. V takovém exkluzivním obchodě záleželo na tom, jak vypadá v očích muže a ne v zrcadle.

Nathan ji vzal jemně za rameno a dovedl ji před zrcadlo. „Zapomeň na to, co si o sobě myslíš a podívej se na to, jak tě vidí ostatní, když se na tebe podívají.“

Clarissa přejela prsty po nabírání v pase. Kývla na Nathana, ale bála se podívat do zrcadla, že bude zklamaná tím, co viděla vždy, když se na sebe podívala. Opět jí pokynul. Trochu sebou rozpačitě škubla a pak se otočila, aby se podívala na svůj obraz.

Když se spatřila, poklesla jí brada.

Clarissa se nepoznala. Ona přece nevypadá tak mladě. Dívala se na ni žena - ne mladá, vrtkavá žena, ale zralá a elegantní, s vybraným chováním.

„Nathane,“ zašeptala, „mé vlasy... nebyly tak dlouhé. Jak je mohla ta žena, která mě odpoledne česala, tak prodloužit?“ 

„Ach, no, víš, to nebyla ona. Použil jsem trochu kouzla. Myslel jsem si, že budou vypadat lépe, když budou o trochu delší. Doufám, že proti tomu nic nemáš?“ 

„Ne,“ zašeptala. „Je to krása.“ 

Hnědé, měkké vlasy měla upravené do lokýnek a stažené jemnou fialovou stužkou. Pohnula hlavou. Lokýnky poskočily nahoru a dolů a zahoupaly se. Jednou viděla Clarissa ženu vysokého postavem, která navštívila Renwold a ta měla takové vlasy. Byly to nejkrásnější vlasy, které kdy viděla. A teď její vlasy vypadají úplně stejně.

Zírala na sebe do zrcadla. Její postava byla tak... pěkně tvarovaná. Všechny ty tvrdé a stahující věci pod šatami ji nějak změnily postavu. Clarissu polil ruměnec, když viděla svá napůl odhalená ňadra.

Samozřejmě, že vždycky věděla, že ženy jako Manda Perlinová, neměly ve skutečnosti takové postavy, jaké se zdálo, že mají. Věděla, že když se svlékly, nevypadaly o mnoho jinak než ostatní ženy, ale Clarissa nedokázala odhadnout, jak velký podíl na tom mají šaty, které tyto přitažlivé ženy nosily.

V zrcadle, v těchto šatech, s takto učesanými vlasy a nalíčeným obličejem vypadala stejně jako ony. Možná trochu starší, ale zdálo se, že věk dodává jejímu vzhledu vznešenost. Nebyl to opotřebovaný a nepřitažlivý vzhled, jak si vždycky myslela.

A pak si všimla kruhu, který měla stále ve rtu.

Byl zlatý, ne stříbrný.

„Nathane,“ zašeptala. „Co se stalo s kruhem?“ 

„Ach, to. No, nemohl jsem tě vydávat za konkubínu císaře, která nosí jeho malého dědice a přitom má stříbrný kruh. Každý ví, že si císař do své postele bere jen ty, které mají zlatý kruh. 

Kromě toho jsi byla špatně označena stříbrným kruhem. Měl být zlatý od začátku. Ti muži museli být slepí.“ Udělal vznešený pohyb rukou. „Já samozřejmě mám oči a vidím.“ Ukázal na zrcadlo. „Podívej se na sebe. Tato žena je příliš krásná, aby nosila jiný, než zlatý kruh.

Žena v zrcadle měla najednou v očích slzy. Clarissa si opatrně setřela slzy, bála se, aby si nezničila líčidlo, které jí ta žena nanesla na tváře, když jí natáčela vlasy.

„Nathane, nevím, co říct. Udělal jsi zázrak. Proměnil jsi ošklivou ženu v něco...“ 

„Nádherného,“ dokončil. 

„Ale proč?“ 

Na tváři se mu objevil zvláštní výraz. „Jsi hloupá? Nemohl jsem tě přece nechat, abys vypadala obyčejně.“ Ukázal rukou na svou postavu. „Nikdo by nevěřil muži tak neodolatelnému jako jsem já, kdyby se ukázal se ženou, která by nebyla alespoň stejně úchvatná.“

Clarissa se zasmála. Už jí nepřipadal tak starý, jako když ho viděla poprvé. Opravdu vypadal neodolatelně. Neodolatelně a vznešeně.

„Děkuji ti, Nathane, za to, že mi věříš a to hned v několika směrech.“ 

„To není otázka víry. To je cit pro to, co ostatní slepě přehlíželi a přehlížejí pořád.“ 

Mrkla směrem k závěsu, za kterým zmizel krejčí. „Ale je to všechno tak strašně drahé. Takovéhle šaty by mě stály celý roční plat. A všechno ostatní - ubytování, kočáry, klobouky, boty, kadeřnice. Všechno je drahé. Utrácíš peníze jako nějaký princ na dovolené. Jak si to můžeš dovolit?“

Na tváři se mu objevil lstivý úsměv. „Jsem dobrý v... v získávání peněz. Nikdy nemůžu utratit všechny peníze, které mám. Nestarej se o to, peníze pro mě nic neznamenají.“

„Aha.“ Podívala se zpátky do zrcadla. „Jistě.“ 

Odkašlal si. „Myslím tím, že ty jsi mnohem důležitější, než zlato. Lidé jsou mnohem důležitější, než plané úvahy o penězích. Kdyby to byl můj poslední měďák, utratil bych ho se stejným nadšením a bez větších starostí.“

Když se krejčí konečně vrátil s hromadou nádherných šatů, Nathan nějaké vybral, aby si je vyzkoušela. Clarissa s každými odešla do šatny a s pomocí krejčího ženy si je postupně vyzkoušela. Clarissa usoudila, že nebude bez pomoci schopná si zašněrovat, utáhnout a zapnout ani jedny.

Nathan se usmál na každé šaty, ve kterých se objevila a řekl krejčímu, že je kupuje. Koncem další hodiny jich měl vybráno asi půl tuctu a za tu dobu předal krejčímu pěknou hromádku zlata. Za celý svůj život neviděla nikdy takové bohatství, jaké krejčímu ty šaty vydělaly. To byla další ukázka toho, jak moc se její život změnil od seznámení s Nathanem. Jen velký boháč nebo člen královské rodiny si mohl dovolit tímto způsobem nakupovat šaty.

„Udělám na šatech potřebné úpravy, můj pane a nechám vám je doručit do Briarova dvora.“ Šlehl pohledem po Clarisse. „Možná by si pán přál, abych nechal některé trochu volnější, aby se v nich madam cítila dobře, až na ní bude její požehnaný stav vidět?“ 

Nathan mávl odmítavě rukou. „Ne, ne. Líbí se mi, když je skvěle oblečená. Mám švadleny, které šaty upraví, až to bude třeba, nebo jí prostě koupím nové.“

Clarissa se začala cítit trapně, když si uvědomila, že si krejčí myslí, že je konkubína nejen císaře, ale i Nathana. Kruh, i když zlatý, stále znamenal, že není nic víc, než otrokyně. A ta pro císaře neznamenala skoro nic, ať už s dítětem nebo ne, i když měla zlatý kruh.

Nathan směle vykládal lidem, že je zmocněnec císaře Jaganga, což všechny okamžitě donutilo se horečně uklánět a poskakovat kolem nich. Clarissa byla jen majetek, přidělený na starost spolehlivému agentovi.

Konečně pochopila postranní pohledy, které na ni krejčí vrhal. V jeho očích byla děvka, možná děvka v krásných šatech, možná ne z vlastní vůle, ale stále jen děvka. Děvka, které se líbilo být oblečená v krásných šatech a doprovázená významným mužem do nejlepšího hostince ve městě.

Skutečnost, že si to Nathan nemyslel bylo to jediné, co ji zabránilo utéct z obchodu, aby už nemusela to ponížení dále snášet.

Clarissa se v duchu okřikla. Byla to jen zástěrka, kterou pro ně Nathan vymyslel, aby byli v bezpečí. Bránilo to vojákům, které potkávali na každém kroku, aby ji s hulákáním zatáhli do nějakého stanu. Odsuzující pohledy, které musela kvůli tomu snášet, byly prkotinou ve srovnání s tím, co pro ni Nathan udělal a s úctou, s jakou se k ní choval. Úcta byla věc, o které si Nathan myslel, že na ní opravdu záleží.

Kromě toho byla zvyklá na odsuzující pohledy z Renwoldu. Ty byly přinejlepším sympatizující a v nejhorším pohrdavé. Lidé se na ni nikdy nedívali laskavě. Ať si všichni myslí, co chtějí. Ona věděla, že dělá něco užitečného a pro muže, který za to stál.

Clarissa zvedla bradu a pyšně se nesla ke dveřím.

Krejčí se ještě ukláněl, když vyšli do temné ulice k čekajícímu kočáru. „Děkuji vám, lorde Rahle. Děkuji, že jsem mohl alespoň takto posloužit císaři. Šaty budou do rána hotové, máte mé slovo.“

Nathan ho pohybem ruky propustil.

V šeru jídelny elegantního Briarova dvora seděla Clarissa naproti Nathanovi u malého stolu. I tady si všímala kradmých pohledů personálu. Posadila se rovně, narovnala záda, aby jim poskytla dobrý výhled na své poloobnažené poprsí. Usoudila, že v matném světle svíček a pod vrstvou líčidla nebude vidět, jak se červená.

Víno ji zahřálo a pečená kachna konečně zasytila hlodavý hlad. Číšníci jim stále nosili další chody - slepici, vepřové a hovězí maso, upravené na různé způsoby a doplněné šťávami a omáčkami spolu s rozličnými přílohami. Z několika jen ochutnala, aby nevypadala nenasytně a nakonec byla spokojená.

Nathan jedl hodně, ale nepřejedl se. Jedl s požitkem a ochutnal všechno, co jim přinesli. Personál se kolem něho točil, krájel maso, naléval omáčky, odnášel talíře a přisunoval mu nové, jako kdyby byl bezmocný. On je v tom ale ještě podporoval, žádal po nich hned to, hned zase ono, něco odmítl a vůbec se choval jako významný muž.

Věděla, že takový je. Byl to císařův zmocněnec. Muž, se kterým nebylo radno se pustit do křížku. Každý chtěl, aby byl lord Rahl spokojen. Pokud to vyžadovalo, aby splnili přání Clarissy, udělali to také.

Clarisse se ulevilo, když je konečně doprovodili do jejich pokojů a Nathan za nimi zavřel dveře. Klesla na židli, konečně osvobozená od povinnosti chovat se jako dáma nebo lepší děvka. Nebyla si přesně jistá, jak má svou roli hrát. Ale věděla, že je ráda, že je z dohledu očí, které ji stále pozorovaly.

Nathan prošel dlouhými kroky oba pokoje, prohlédl si stěny se zlatými římsami, které vytvářely velké zvlněné vzory s vypouklými rohy. Vysoké koberce tmavých barev zakrývaly celou podlahu. Všude byly pohovky a křesla. V jednom pokoji bylo několik stolů, jeden jídelní a druhý se sklopenou deskou na psaní. Na stole byly úhledně vyrovnány papíry, stříbrná pera a lahvičky s inkousty různých barev se zlatými uzávěry.

Ve druhém pokoji byla postel. Takovou Clarissa ještě nikdy neviděla. Čtyři umělecky kroucené sloupky nesly nebesa z krajky a bohaté rudé látky se zlatým vzorem. Přehoz přes postel s nimi výborně ladil. Byla to obrovská postel. Těžko si dokázala představit, k čemu byl potřeba takový prostor.

„Myslím,“ řekl Nathan, když vstoupil do pokoje s postelí, „že to musí stačit.“ 

Clarissa se rozesmála. „Nathane, i král by byl potěšen, kdyby spal v takovém pokoji.“

Nathan nasadil lhostejný výraz. „Možná, ale já jsem víc než král. Já jsem prorok.“

Smích ji přešel a ona zvážněla. „Ano, ty jsi opravdu víc než král.“

Nathan obešel pokoj a sfoukl většinu lamp. Nechal svítil jen jednu za postelí a druhou na stolku.

Napůl se otočil a ukázal k druhému pokoji. „Budu spát na pohovce vedle. Můžeš se vyspat v posteli.“

„Já se vyspím na pohovce. Necítila bych se pohodlně v takové obrovské posteli. Jsem prostá žena a nejsem zvyklá na takové velké věci. Ty ano. Ty bys měl spát v posteli.“ 

Nathan uchopil její tváře do dlani. „Zvykej si na ně. Vezmi si postel. Necítil bych se dobře, kdybych věděl, že taková krásná dáma spí na pohovce. Jsem světoběžník a takové věci mě netrápí.“

Ve dveřích vysekl hlubokou poklonu. „Vyspi se dobře, má drahá.“ Ještě se zastavil v přivřených dveřích. „Clarisso, omlouvám se za ty pohledy, které jsi musela snášet a za to, co si lidé museli o tobě myslet, kvůli mé historce.“

Byl to opravdový džentlmen.

„Omluva není třeba. Byla to docela legrace, předstírat, že jsem někdo jiný. Bylo to, jako bych byla na jevišti v nějaké hře.“ 

Rozesmál se a zajiskřilo mu v jeho modrých očích. „Byla to legrace, když si ti lidé mysleli, že jsme jiní, než ve skutečnosti jsme, viď?“

„Děkuji ti za všechno, Nathane. Díky tobě jsem se dnes cítila hezká.“ 

„Ty jsi hezká.“ 

Usmála se. „To dělaly ty šaty.“

„Krása vychází zevnitř.“ Mrknul na ni. „Dobře se vyspi, Clarisso. Nechám na dveřích ochranný štít, aby nikdo nemohl vejít. Udělej si pohodlí, budeš tu v bezpečí.“ Jemně zavřel dveře. 

Clarissa cítila příjemné teplo z vína jak se procházela po pokoji a obdivovala všechny ty krásné věci. Přejela prsty přes stříbrné intarsie na malých stolcích vedle postele. Dotkla se křišťálového skla na lampách. Přejela rukou po nádherném přehozu přes postel, než ho stáhla, aby mohla rozestlat.

Postavila se před toaletku, podívala se na sebe do zrcadla a rozvázala si živůtek. Téměř nenáviděla pomyšlení, že si bude muset šaty sundat a být zase sama sebou. I když by nebylo zase tak špatné zbavit se kostic, které ji věznily.

Když si uvolnila krajkový živůtek, mohla se konečně pořádně nadechnout. Stáhla si vršek šatů z ramen. Věci, které šaty vyztužovaly, pořád držely šaty na prsou. Sedla si na kraj postele a zkoušela dosáhnout na knoflíčky na zádech. Některé byly příliš vysoko. Rozladěná marností svého počínání se rozhodla, že si sundá nové boty, vyrobené z jemné, poddajné kůže. Srolovala si punčochy a zahýbala prsty na nohou, ráda, že je má zase volné.

Clarissa myslela na domov. Vzpomínala na útulnou postel, i když malou. Stýskalo se jí po domově. Ne proto, že by tam byla nějak šťastná, ale proto, že to byl domov a jediné, co znala. I když toto místo bylo krásné, zdálo se jí chladné a skličující. Byla někde, kde to neznala a nikdy se už domů nevrátí.

Najednou se Clarissa cítila velmi osamělá. Když byla s Nathanem, cítila útěchu v jeho sebevědomí. Vždycky věděl kam jít, co dělat a co říkat. Zdálo se, že nikdy nemá pochybnosti. Clarissa jich teď měla plno, když zůstala sama v ložnici.

Bylo to divné, ale stýskalo se jí po Nathanovi víc než po domově a přitom byl ve vedlejším pokoji. Teď byl jako její domov, všechno co měla.

Byl to krásný pocit, jít bosá po měkkém koberci. Došla ke dveřím. Jemně zaklepala na bílý panel, olemovaný zlatou lištou. Chvíli čekala a pak zaklepala znovu.

„Nathane?“ zavolala tiše. 

Ještě jednou zaklepala a zavolala jeho jméno. Když se ani potom nedočkala odpovědi, otevřela dveře a nahlédla dovnitř. Nehybnou tmu rozptylovala jediná svíčka..

Nathan byl v jednom ze svých transů. Seděl na židli a zíral před sebe. Clarissa stála chvilku u dveří a dívala se, jak se mu pravidelně zvedá hrudník.

Když ho našla poprvé takhle ztuhlého a s otevřenýma očima, vystrašilo ji to, ale ujistil ji, že to tak dělá celý život. Nerozzlobil se na ni, když s ním tenkrát zatřásla, protože si myslela, že se mu něco stalo.

Nathan se na ni nikdy nezlobil. Vždycky se k ní choval s úctou a laskavě - dvě věci, po kterých celý život toužila, ale kterých se jí nikdy od vlastních lidí nedostalo. A najednou tu byl cizinec, který jí je projevoval zcela bez přemáhání.

Clarissa na něho opět zavolala. Nathan zamrkal a podíval se na ni.

„Je všechno v pořádku?“ zeptal se. 

„Ano. Doufám, že tě moc neruším při tvém rozjímání?“ 

Nathan to odbyl mávnutím ruky. „Ne, ne.“

„Víš, chtěla jsem tě jen požádat, jestli bys mi mohl pomoci... sundat šaty. Nedosáhnu na některé knoflíčky na zádech a vypadá to, že v nich zůstanu uvězněná. Nechtěla bych si v nich lehat, abych je nezničila.“ 

Nathan za ní šel do ložnice. Sfoukla lampu na stolku, aby nebyla v rozpacích. Na to co dělal, mu svítila jen jedna lampa na stolku za postelí.

Clarissa si oběma rukama nadzvedla vlasy, aby se jeho pevné prsty dostaly ke knoflíčkům. Bylo to pěkné, když byl blízko ní.

„Nathane?“ zašeptala, když rozepínal poslední knoflíčky v pase. 

Tázavě zahučel. Trochu se bála, že se zeptá, co je to za bušení a ona bude muset říct, že je to její srdce.

Clarissa se otočila a přidržela si šaty na prsou, protože by jí byly spadly, když už je měla konečně rozepnuté.

„Nathane,“ řekla a sbírala odvahu, aby se mu podívala do jeho nádherných očí. „Nathane, je mi smutno.“ 

Stáhl obočí a jemně jí položil ruku na holé rameno. „To není třeba, má drahá. Jsem přece ve vedlejším pokoji.“

„Já vím. Ale já chci říct, že je mi víc než jen smutno. Chci říct, že je mi smutno, protože ty... já nevím, jak to mám říct. Když jsem sama, začnu hned myslet na to, co budu muset udělat, abych pomohla těm lidem, o kterých jsi mluvil a hlavou se mi honí samé děsivé věci a než se vzpamatuji, jsem zpocená hrůzou.“ 

„Často působí větší obavy o něčem uvažovat, než to opravdu udělat. Prostě na to nemysli. Zkus si vychutnat pohodlí takové velké postele a hezkého pokoje, když to jde. Kdo ví, jednoho dne budeme třeba spát v příkopu.“ 

Přikývla. Nemohla se mu podívat do očí, protože by ztratila odvahu.

„Nathane, já vím, že jsem obyčejná, ne moc hezká žena, ale ty jsi mně umožnil, abych se cítila neobyčejná. Ještě žádný muž nedokázal, abych cítila, že jsem hezká, že jsem... přitažlivá.“ 

„Jak jsem už říkal -“ 

Natáhla ruku a položila mu prsty na rty, aby ho umlčela. „Nathane, já opravdu...“ Znovu se mu podívala do jeho krásných očí. Polkla a rozhodla se, že mu řekne něco jiného, než původně chtěla. „Nathane, obávám se, že jsi pro mě příliš neodolatelný muž. Strávil bys dnešní noc se mnou v té velké posteli?“

Když sundala prsty z jeho rtů, usmál se koutkem úst. „Neodolatelný?“

„Velice,“ přikývla a cítila jak jí poskakují lokýnky. 

Dal jí ruce do pasu. Srdce se jí rozbušilo ještě rychleji.

„Clarisso, nic mi nedlužíš. Zachránil jsem tě od toho, co se dělo v Renwoldu, ale tys mi na oplátku slíbila, že mi pomůžeš. Tím jsme vyrovnám, nemusíš se cítit mým dlužníkem.“ 

„Já vím. To není -“ 

Věděla, že se nevyjádřila dost jasně.

Natáhla se na špičky, dala mu ruce kolem krku a přitiskla své rty na jeho. Silné paže ji k sobě přitiskly. Roztála v jeho obětí a pod jeho rty.

Trochu se odtáhl. „Clarisso, jsem starý. Ty jsi mladá žena. Nechceš přece takového starce, jako jsem já.“

Jak dlouho si namlouvala, že je příliš stará, aby někoho měla a jak ji to bolelo? Jak často se cítila opuštěná, protože byla stará? A teď tento muž, tento nádherný, vzrušující a krásný muž jí řekne, že je moc mladá.

„Nathane, chtěla bych, abys mě hodil na postel, strhal ze mě ty drahé šaty a pomiloval mě tak, že bude má duše zpívat.“ 

V tichu na ni Nathan zíral. Nakonec se trochu sklonil a vzal ji do náruče. Nesl ji k posteli, ale místo, aby ji na ni hodil jak navrhovala, jemně ji položil.

Lehl si vedle ní. Pohladil ji prsty po čele. Dívali se jeden druhému do očí. Pak ji něžně políbil.

Protože měla šaty rozvázané a rozepnuté, lehce jí sklouzly do pasu. Když ho pozorovala, jak jí mazlivě líbá ňadra, zajela mu prsty do jeho hustých stříbrných vlasů. Z nějakého důvodu ji to udivilo a cítila úžas. Z hrdla jí uniklo slabé zasténání, když cítila, jak jí mužně a vášnivě líbá bradavky.

Nathan mohl žít déle než ona, ale v jejích očích nebyl starý. Byl neodolatelný, odvážný a pozorný a navíc se díky jemu cítila krásná. Uvědomila si, že prudce vydechla, když ho spatřila bez šatů.

Žádný muž se jí ještě nikdy nedotýkal tak něžně a jistota jeho dotyků ještě zvýšila její touhu.

Pokrýval polibky celou její hruď a ona pokaždé zalapala po dechu sladkou a překvapivou touhou.

Když se nakonec ocitl nad ní, poddala se úplně a beze studu jeho vášni. Cítila, že je kolébána nejen v posteli s nebesy, ale i v jeho žhavém obětí. A nakonec, když se celé její tělo napjalo a ona vykřikla, když dosáhla vrcholu, slyšela, jak její duše zpívá.

Kapitola desátá

Jako jestřáb ve střemhlavém letu, se Kahlan tiše vymrštila dopředu a současně jako kroužící orel se klidně vznášela na  místě. Světlo a tma, horko i chlad, čas a vzdálenost, na ničem nezáleželo, ale zároveň to znamenalo všechno. Byla to úžasná vřava pocitu, znásobená sladkou přítomností slif pokaždé, když Kahlan nasála živoucí rtuť do plic, do své duše.

Bylo to úchvatné.

S nádhernou explozí všech smyslů to najednou skončilo.

Světlo vybuchlo Kahlan před očima. Hlasy ptáků, vánku, brouků ji ohlušily. Stromy, pokryté pásy mechu, skály potažené lišejníkem a omotané kořeny a šlahouny. chomáčky vlhké, tmavé mlhy, to všechno se tlačilo kolem. Podmanivá přítomnost toho všeho ji děsila.

Dýchej, nabádala ji slif.

Ta myšlenka ji vyděsila. Ne.

Hlas slif pronikal její myslí. Dýchej.

Kahlan nechtěla být vyvržena z klidného lůna slif do tohoto křiklavého, hlasitého světa.

Vzpomněla si však na Richarda a spolu s ním i na jeho hrozbu. Shotu.

Kahlan vydechla slif z plic. Vyvrhla tekuté stříbro, ale nebyla mokrá. Zhluboka se nadechla zvláštního, ostrého vzduchu. Zakryla si uši a zavřela oči, když ji slif posadila na okraj studny.

„Jsme tam, kam jsi chtěla cestovat,“ řekla slif. 

Kahlan se sebezapřením otevřela oči a přestala si zakrývat uši. Svět se zpomalil a vrátil se k normálu. Uklidňující ruka slif sklouzla z Kahlanina pasu.

„Děkuji ti, slif. Bylo to... potěšení.“ 

Na tváři slif se objevil úsměv. „Jsem ráda, že se ti to líbilo.“

„Doufám, že se tu nezdržím dlouho a pak se musíme vrátit.“ 

„Budu připravená, až si budeš přát zase cestovat,“ řekla slif a její hlas se nesl příšeřím. „Když jsem vzhůru, jsem pořád připravená cestovat.“ 

Kahlan spustila nohy přes kamennou zeď studny, kde byla slif. Viděla zbytky starověkých staveb, ale už byly většinou rozpadlé ve vlhké spleti lesa. Tu a tam byl vidět kousek zdi, polovina sloupu, části kamenného dláždění, všechno zarostlé popínavými rostlinami, kořeny a listy.

Kahlan nevěděla přesně, kde se ocitla, ale věděla, že je někde v pochmurných lesích kolem domu čarodějnice. Kahlan si pamatovala jak tímto nebezpečným, tajemným lesem procházela, když ji Shota zajala a vzala ji do Agaden Reach, aby tam přilákala Richarda.

Ostré skalní útesy jako věnce trnů skrývaly temný les vysoko na hřebenech pohoří Rang'Shada. Tmavé a nebezpečné lesy zase obklopovaly a chránily vzdálené sídlo Shoty. Tyto lesy nedovolily nikomu se přiblížit k Agaden Reach a k čarodějnici.

Houkání, klepání a výkřiky se vracely ozvěnou v hnilobném zápachu. Kahlan se zachumlala do pláště a třela si paže, i když byl vzduch vlhký a teplý. Chlad přicházel zevnitř.

Skrze malé, občasné trhliny v příkrovu stromů se objevoval narůžovělý svit oblohy. Muselo právě svítat. Věděla, že ani nadcházející jasný den nepřinese žádnou změnu do šera těchto lesu. I za nejslunnějšího dne nebylo toto ponuré místo nikdy jiné než tísnivě tmavé.

Kahlan opatrně našlapovala, dívala se pod nohy, sledovala visící liány a mlhu, unášenou větříkem, která ukrývala tvory, vydávající syčivé, klapavé zvuky a houkání. Na rozlehlé ploše stojaté vody, skryté pod hustou vegetací, viděla oči, které byly těsně pod hladinou.

Kahlan udělala další opatrný krok a pak se zastavila. Zjistila, že v tomto ponurém lese, ve kterém se nedal určit směr, neví kam vlastně jde. Nedal se rozeznat jih od severu, východ od západu. Les byl ve všech směrech stejně neprostupný.

Také si uvědomila, že ani neví, jestli je Shota vůbec doma. Naposledy, když Richard a Kahlan Shotu viděli, byla ve vesnici Blátivých lidí. Ze svého domu byla vyhnána čarodějem, který spolupracoval s Hlídačem. Shota tu možná nebude.

Ne, Nadine ji navštívila. Shota tu byla. Kahlan udělala další krok.

Něco ji uchopilo za kotník a podtrhlo jí nohy. Přistála tvrdě na zádech.

Těžký, tmavý stín na ní vyskočil a vyrazil jí všechen vzduch z plic.

Sykot, který nesl smrdutý dech, procházel mezi ostrými zuby pokrytými šedivou, houbovitou špínou.

„Hezká paní.“ 

Kahlan zalapala po dechu.

„Samueli! Slez ze mě!“ 

Mocné prsty jí sevřely levé ňadro. Bezkrevné rty se roztáhly zlým úšklebkem. „Samuel možná sežere hezkou paní.“

Kahlan zatlačila špičku svého nože do záhybů kůže na Samuelově krku. Chytila ho za dlouhý prst a ohnula mu ho zpět, až zakvičel a uvolnil sevření.

Namířila mu nůž na krk. „Možná z tebe udělám krmení pro támhlety vodní potvory. Co si myslíš? Mám ti uříznout hlavu? Nebo ze mě radši slezeš?“

Zaklonil holou hlavu se šedivými fleky. Žluté oči, které v šeru vypadaly jako dvě lucerny, se na ni nenávistně podívaly. Opatrně se z ní svezl a nechal ji vstát. Kahlan na něho stále mířila nožem.

Spadané listí a jehličí se mu přilepilo na jeho voskovou kůži. Zvedl dlouhou paži a ukázal do tmavé mlhy.

„Má paní s tebou chce mluvit.“ 

„Jak ví, že jsem tady?“ 

Groteskní tvář se rozvlnila syčivým šklebem. „Má paní ví všechno. Pojď za Samuelem.“ Popoběhl pár kroků, zastavil se a ohlédl se přes rameno. „Až s tebou má paní skončí, Samuel tě sežere.“

„Možná mám pro Shotu něco, co nečeká. Tentokrát udělala chybu. Až s ní skončím já, možná už nebudeš mít žádnou paní.“ Přikrčená postava ji upřeně pozorovala a odhadovala. Jeho bezkrevné rty se stáhly a zasyčel. 

„Tvá paní čeká. Jdeme.“ 

Zavalitá, holohlavá, dlouhoruká postava konečně vyrazila do houští. Obcházel nebezpečná místa, která Kahlan neviděla a bručivě jí ukazoval věci, kterým se měla vyhnout. Liány, které je obklopovaly, se po ní natahovaly jak kolem nich procházela, ale naštěstí byla od nich daleko, než aby ji mohly zachytit. Kořeny, které Samuel obcházel, se zkroutily a zkoušely ji chytit do pasti.

Malá postava, oblečená jen v kalhotách, uvázaných v pase řemenem, se občas ohlédla přes rameno, aby se ujistila, že ji Kahlan následuje. Párkrát zabublal jeho protivný smích jak poskakoval dopředu.

Po nějaké době narazili na jakousi stezku a zanedlouho začalo být světlo, procházející změtí větví nad hlavou, stále jasnější. Kahlan šla v patách tomu odpornému malému stvoření až na kraj tmavého lesa, kde se najednou ocitli na hraně útesu.

Hluboko pod nimi leželo zelené údolí, ve kterém žila čarodějnice. Ani skutečnost, že to bylo krásné místo, stejně jako mnoho jiných ve Střední zemi, nedokázala uvolnit její sevřený žaludek. Údolí bylo ze všech stran obklopené masivními skalnatými štíty pohoří, které stoupaly prudce, téměř kolmo vzhůru. Rašící stromy v klidném údolí se lehce pohupovaly v časném ranním větříku.

Sestoupit po příkrém skalnatém srázu se zdálo nemožné, ale Kahlan věděla od své minulé návštěvy, že jsou tu někde schody vytesané do skály. Samuel ji vedl přes keře, malé stromky a kapradím porostlé balvany k místu, které by bez jeho pomoci určitě nenašla. Cestička ukrytá za kameny, stromy, kapradím a popínavými rostlinami vedla k okraji srázu a ke schodům, vedoucím dolů do údolí.

Samuel ukázal do dálky. „Má paní.“

„Já vím. Pohni sebou.“ 

Kahlan šla za Samuelem po stěně srázu. Chvílemi to byla úzká cestička, ale většinu cesty tvořilo tisíce schodů, vytesaných do rozeklané skalní stěny. Stáčely se a kroutily směrem dolů, občas tvořily jakási točitá schodiště.

Dole, daleko uprostřed údolí mezi bystřinami, velkými stromy a poli stál půvabný palác Shoty. Na špičkách věží a věžiček vlály barevné praporky, jakoby ohlašovaly nějakou slavnost. Kahlan dokonce zaslechla vzdálený zvuk třepetajícího se praporku. Působilo jí potíže vnímat palác v celé jeho skutečné nádheře. Pro ni to byl střed pavučiny. Místo, kde číhalo nebezpečí. Nebezpečí pro Richarda.

Samuel seskočil z posledního schodu, šťastný, že se vrátil a může zase chránit svou paní. Nepochybně se už těšil, že si z Kahlan připraví šťavnatý biftek, až s ní jeho paní skončí.

Kahlan si sotva všímala nenávistných pohledů jeho velkých žlutých očí. Sama byla také hluboce ponořená do svého světa.

Shota chtěla ublížit Richardovi. Tuto myšlenku měla na paměti především. To byl klíč. Shota chtěla upřít Richardovi štěstí. Shota chtěla, aby Richard trpěl.

Kahlan cítila, jak se v ní rozlévá zloba, připravená jednat podle jejích příkazů a zničit nebezpečí, které Richardovi hrozí. Konečně našla Kahlan způsob, jak Shotu porazit. Shota nemá žádnou obranu proti Odnímací magii. Projde jakoukoliv magií, kterou by proti ní použila.

Kahlan našla cestičku, bránu do labyrintu ochranných vrstev kolem své magie, až k jádru své moci. Tato část její magie byla chráněna subjektivním vnímáním, které ovládalo její použití. Stejně bylo možné se dostat do Hradu Čarodějů, chráněného štíty všech druhů. Jako našla způsob, jak projít Hradem, tak teď použila svůj rozum, aby našla ospravedlnění, které by ji provedlo bludištěm rozumových zákazů bránících použití magie.

Uvolnila její odvěkou moc, její ničící sílu.

Kahlan cítila, jak jí ta síla prochází a vychází pažemi. Modré světlo se kroutilo a pobleskovalo kolem pěstí.

Téměř se ponořila do transu.

Bylo to poprvé, kdy se Kahlan čarodějnice nebála. Pokud se Shota nezaváže, že nechá Richarda na pokoji, aby si mohl žít vlastní život, promění se v prach ještě než skončí dnešní den.

Na dně útesu následovala Kahlan Samuela, který poskakoval po cestě mezi skromně porostlými kopci a zelenými poli. Zasněžené vrcholky okolních štítů se vznášely mezi roztroušenými mráčky. Modrá obloha ztmavla, když nad nimi začalo vycházet slunce.

Kahlan cítila, že má dost síly, která uvnitř ní plane, aby se dostala až k těm vrcholkům. Stačí, když Shota řekne nebo udělá něco špatného, dokáže, že je pro Richarda nebezpečím a bude po ní.

Cesta mírně stoupala na malé návrší, odkud Kahlan zahlédla mezi stromy věžičky paláce. Samuel se ohlédl, aby se ujistil, že je stále za ním, ale Kahlan už jeho doprovod nepotřebovala. Věděla, že na ni Shota čeká dole pod stromy.

Čarodějnice byla poslední člověk, kterého by chtěla Kahlan znovu vidět, ale když už to muselo být, tak tentokrát chtěla, aby setkání proběhlo podle jejích představ.

Samuel se zastavil a ukázal dlouhým prstem. „Paní.“ Žluté oči se upřely na Kahlan. „Má paní tě chce.“

Kahlan mu zahrozila varovně prstem před obličejem. Kolem prstů se jí kroutily modré záblesky.

„Jestli se mi budeš plést do cesty nebo mě přerušovat, zemřeš.“ 

Podíval se na její prst a pak zpátky do očí. Bezkrevné rty se stáhly a on zasyčel a odskákal mezi stromy.

V zámotku vřící magie pokračovala Kahlan dolů svahem k čekající čarodějnici. Jarní větřík byl teplý a den byl jasný a veselý. Kahlan žádné veselí necítila.

Ve stínu mohutných javorů, jasanů a dubů stál stůl, pokrytý bílým ubrusem, prostřený k jídlu. Za stolem, na vrcholu tří čtvercových stupňů z bílého mramoru stál masivní trůn, ozdobený zlatými listy, hady a jinými potvorami.

Shota na něm vznešeně seděla, nohu přes nohu a svýma věčně mladýma očima sledovala příchod Kahlan. Její paže spočívaly na vysokých rozšířených opěrkách a ruce měla povýšeně přehozené přes ozdobné chrliče.

Vypadalo to, jako kdyby se jí otíraly o ruce a čekaly, že je pohladí. Bohatý baldachýn z těžkého rudého brokátu, olemovaný zlatými třásněmi, stínil sedící ženu před ranním sluncem a dovoloval jejím bujným zlatohnědým vlasům, aby se leskly jako kdyby byly utkány ze slunečních paprsků.

Kahlan se zastavila nedaleko pod tvrdým, pronikavým pohledem čarodějnice. Modré blesky volaly po osvobození.

Shota zaklapala dlouhými nalakovanými nehty. Spokojený úsměv jí rozvlnil plné rudé rty.

„Dobře, dobře,“ pronesla sametovým hlasem Shota. „Náš malý vrahounek nakonec přišel.“ 

„Nejsem žádný vrah,“ řekla Kahlan. „Ani nejsem malá. Ale už mám dost těch tvých her.“ 

Shota se přestala usmívat. Opřela se a vstala. Cípy jejích pestrobarevných šatů s hlubokým výstřihem se v jemném vánku zavlnily. S očima upřenýma na Kahlan vznešeně sestoupila po třech mramorových stupních.

„Přišla jsi pozdě.“ Pokynula ke stolu. „Čaj chladne.“ 

Kahlan ucouvla, když se náhle z modré oblohy spustil blesk a zasáhl čajovou konvici. Bylo s podivem, že se nerozbila.

Shota se podívala Kahlan na ruce a potom zpět do jejích očí. „Tak doufám, že je čaj horký. Neposadíš se, prosím? Dáme si čaj a... popovídáme si.“

Protože Kahlan věděla, že si Shota všimla zlověstného modrého světla, vrátil se jí na tvář sebejistý úsměv. Shota si přitáhla židli a posadila se. Opět ukázala rukou na židli.

„Prosím, sedni si. Myslím, že máš něco na srdci, o čem si chceš popovídat.“ 

Kahlan vklouzla do židle a Shota nalila čaj z konvice. Jednou rukou přidržovala bílou pokličku. Z šálků se kouřilo. Čaj byl opravdu horký. Shota zvedla zlatem ozdobený talíř a nabídla jí topinku. Kahlan si váhavě vzala do zlatová upečený, křupavý krajíček. Shota jí poslala přes stůl misku medového másla.

„Hm,“ řekla Shota. „Není to tak špatné.“ 

Kahlan se proti své vůli usmála. „To není.“

Shota vzala stříbrný nůž a rozetřela si medové máslo na svůj krajíc. Upila čaje.

„Jez, dítě. Vražda se vždy lépe provádí s plným žaludkem.“ 

„Nepřišla jsem tě zavraždit.“ 

Shota nasadila výsměšný výraz. „Ne, předpokládám, že jsi si to řádně zdůvodnila. Odplata, že? Nebo sebeobrana? Trest? Msta? Spravedlnost?“

Výsměšný úsměv se rozšířil. Obočí se vyklenulo: „Špatné způsoby?“

„Poslala jsi Nadine, aby si vzala Richarda.“ 

„Ach. Tedy žárlivost.“ Shota se opřela a srkala čaj. „Vznešený motiv, když je oprávněný. Doufám, že jsi zjistila, že žárlivost umí být krutý rádce.“ 

Kahlan si ukousla křupavou topinku. „Richard miluje mě a já jeho. Jsme zasnoubení a budeme se brát.“

„Ano. Já vím. Na toho, kdo tvrdí, že někoho miluje, bych si myslela, že budeš mít víc pochopení.“ 

„Pochopení?“ 

„Jistě. Když někoho miluješ, chceš, aby byl šťastný. Chceš pro něho jen to nejlepší.“ 

„Udělám Richarda šťastným. Chce mě a jsem pro něho nejlepší.“ 

„Ano, ale nemůžeme mít vždycky to, co chceme nebo ano?“ 

Kahlan si olízla med z prstu. „Jenom mi řekni, proč nám pořád chceš ubližovat?“

Shota vypadala upřímně překvapená. „Ubližovat vám? To si myslíš? Ty si myslíš, že jsem zlomyslná?“

„Proč bys jinak pořád zkoušela nás rozdělit a ublížit nám?“ 

Shota si ukousla chutné topinky. Chvíli žvýkala. „Už přišel mor?“

Šálek se zarazil na půl cesty ke Kahlaniným rtům. „Jak o tom víš?“

„Jsem čarodějnice. Vidím běh událostí. Zeptám se tě na něco. Kdybys byla u malého dítěte nemocného morem a jeho matka se tě zeptala, jestli se její dítě uzdraví a ty bys ji řekla pravdu, byla by jsi ty sama vinna jeho smrtí jen proto, že jsi jí předpověděla?“ 

„Jistěže ne.“ 

„Aha. Takže jsem to jenom já, kdo je souzen podle jiných měřítek.“ 

„Já tě nesoudím. Já prostě chci, aby ses přestala vměšovat do našich životů.“ 

„Posel je často obvinován za zprávy, které nese.“ 

„Shoto, naposledy, když jsme tě viděli, jsi řekla, že pokud zastavíme Hlídače, budeš naším dlužníkem. Požádala jsi mě, abych Richardovi pomohla. Zastavili jsme Hlídače. Krutě jsme za to zaplatili, ale dokázali jsme to. Dlužíš nám laskavost.“ 

„Ano, já vím,“ zašeptala Shota. „Proto jsem poslala Nadine.“ 

Kahlan cítila, jak se jí zmocňuje hněvivá síla ukrytá uvnitř. „To se mi zdá zvláštní způsob jak ukázat svůj vděk - poslat někoho, aby se pokusil zničit nám život.“

„Ne, dítě,“ řekla Shota tiše. „Díváš se na věci zaslepenýma očima.“ 

Kahlan musela pomoct Richardovi tím, že zjistí všechno co půjde, ale bude bránit sebe i Richarda, když bude muset.

Než to bude nutné, musí vydržet tento pochybný rozhovor, pokud jí poskytne odpovědi na všechno, co potřebovali vědět. A oni odpovědi potřebují.

„Co tím myslíš?“ 

Shota upila čaj. „Spala jsi s Richardem?“

Kahlan byla otázkou vyvedena z rovnováhy, ale rychle se vzpamatovala. Pokrčila ramenem v pohotovém gestu. „Ano, dá se říct, že spala.“

Shota se na ni upřeně zahleděla. „Ty lžeš.“

Potěšena jejím tónem doutnajícím vztekem zvedla Kahlan obočí. „Je to pravda. Nelíbí se ti zpráva a tak pociťuješ zášť vůči poslovi?“

Shota zúžila oči. Zajala Kahlan pohledem, jako kdyby právě natahovala tětivu a mířila na ni šípem.

„Kde, Matko Vyznavačko? Kde jsi s ním spala?“ 

Kahlan měla triumfální pocit z jejího zklamání.

„Kde? Jaký je v tom rozdíl? Stala jsi se z čarodějnice drbnou? Byla jsem s ním... jako žena s mužem. A je to pravda, ať se ti to líbí nebo ne. Už nejsem panna. Byla jsem s Richardem a na tom záleží.'„ 

Shotin pohled začal být nebezpečný. „Kde?“ opakovala.

„Na místě mezi světy,“ řekla Kahlan a najednou byla na rozpacích, že odhaluje takové věci. „Dobří duchové... nás tam vzali,“ zakoktala. „Dobří duchové... chtěli, abychom byli spolu.“ 

„Aha.“ Vychladla. Vrátil se jí na tvář úsměv. „Obávám se, že se to nepočítá.“ 

„Nepočítá! Co to všechno, proboha, znamená? Byla jsem s ním. Na tom přece záleží. Ty jsi jen dožraná, že je to pravda.“ 

„Pravda? Nebyla jsi s ním na tomto světě, dítě. To je svět, ve kterém žijeme. Nebyla jsi s ním tady, kde se to počítá. V tomto světě jsi stále panna.“ 

„To je absurdní.“ 

Shota pokrčila rameny. „Mysli si co chceš. Já jsem spokojená, že jsi s ním nebyla.“

Kahlan si založila ruce. „Tento svět nebo jiný, na tom nezáleží. Byla jsem s ním.“

Shota narovnala obočí svraštělé zadržovaným veselím. „A když jsi s ním byla na místě mezi světy, kam vás vzali dobří duchové, proč jsi s ním nebyla v tomto světě, když už nejsi panna, jak říkáš?“

Kahlan zamrkala. „No, já... my... mysleli jsme, že bude lépe počkat až po svatbě, to je všechno.“

Shotin tichý, jásavý smích se rozlehl ranním vzduchem. „Vidíš? Ty dobře víš, o čem mluvím.“ Držela šálek čaje oběma rukama a upila z něho. Mezi doušky se vždy rozesmála.

Kahlan vzplanula, protože cítila, že ztrácí půdu pod nohama. Snažila se vypadat sebejistě, jak se opřela a upíjela čaj.

„Když ti dělá dobře být taková puntičkářka, ať je po tvém. Já vím, co jsme dělali,“ řekla Kahlan. „Ale stejně nevím, co je ti do toho.“ 

Shota vzhlédla. „Ty víš, co je mi do toho, Matko Vyznavačko. Každá Vyznavačka rodí Vyznavačky. Kdybys měla jeho dítě, byl by to chlapec. Řekla jsem vám, abyste na to pamatovali, až spolu budete spát. Touha zamlžuje myšlení na důsledky.

Po tobě by chlapec měl moc Vyznavačky. Po Richardovi by měl Dar. Takové nebezpečné spojení se ještě nikdy neuskutečnilo.“

Za trpělivým, rozumným tónem, určeným spíš pro sebe, než pro čarodějnici, skryla vnitřní strach ze Shotiny předpovědi.

„Shoto, ty jsi čarodějnice velkého formátu a můžeš vědět, že to bude chlapec, to ti neberu, ale nemůžeš vědět, že bude jako většina Vyznavačů mužského pohlaví, narozených v minulosti. Všichni takoví nebyli. Měla bys připustit, že nevíš, jestli to tak bude. Nejsi Stvořitel. Nemůžeš vědět, co se rozhodne udělat, pokud se vůbec rozhodne, že nám dá dítě.“ 

„V tomto případě nemusím vidět do budoucnosti. Téměř všichni Vyznavači byli stejní. Byly to bestie bez svědomí. Má matka žila v temných dobách způsobených jedním z nich. Ty bys obdařila svět nejen obyčejným Vyznavačem, ale Vyznavačem s Darem. Ani si nedovedeš představit tak hroznou katastrofu. 

Právě z tohoto důvodu není Vyznavačkám dovoleno milovat své partnery. Pokud má chlapce, musí požádat svého manžela, aby dítě zabil. Ty Richarda miluješ. Nepožádala bys ho o to. Varovala jsem tě, že já mám sílu udělat to, co ty ne. Také jsem ti ale řekla, že v tom nebude nic osobního.“

„Mluvíš o vzdálené budoucnosti, jakoby se musela stát. 

Ale nemusí,“ řekla Kahlan. „Události se neodvíjí vždycky tak, jak říkáš. Někdy se stane místo toho něco jiného. Díky Richardovi stále žiješ. Řekla jsi nám, že když se Richardovi a mně podaří zcelit oponu mezi světy a uchránit tebe a všechny ostatní před Hlídačem, budeš nám oběma navždy vděčná.“

„A také jsem.“ 

Kahlan se naklonila dopředu. „Ukazuješ svou vděčnost tím, že vyhrožuješ zabít mé dítě, kdybych nějaké měla a navíc se pokoušíš zabít i mě, když tě přijdu požádat o pomoc?“

Shota udiveně vzhlédla. „Nepokusila jsem se ti zkřivit ani vlásek.“

„Poslala jsi Samuela, aby mě napadl a pak jsi měla tu drzost mě kárat za to, že jsem přišla připravená se bránit. To malé monstrum mě hodilo na zem a napadlo mě. Kdybych neměla zbraň, kdo ví, co by udělal. To je tvá vděčnost? Řekl, že až se mnou skončíš, má mě sežrat. A to čekáš, že budu věřit ve tvé dobré úmysly? Ty se odvažuješ mluvit o vděku?“ 

Shota pohlédla směrem ke stromům. „Samueli.“ Odložila šálek. „Samueli! Okamžitě sem pojď!“

Přikrčená postava vyskočila zpoza stromů a opíraje se o klouby, přiskákala po trávě blíž. Pak se rozběhla k Shotě a otírala se jí o nohy.

Má paní,“ zavrněl.

„Samueli, co jsem ti řekla o Matce Vyznavačce?“  

„Paní řekla Samuelovi, aby ji přivedl.“  

Shota pohlédla Kahlan do očí. „Co jsem ti ještě řekla?“

„Abych ji přivedl.“  

„Samueli,“ řekla a zvýšila hlas.  

„Paní řekla, abych jí neublížil.“ 

„Vždyť jsi mě napadl!“ skočila do řeči Kahlan „Hodil jsi mě na zem a skočil na mě! Řekl jsi mi, že mě sežereš, až se mnou tvá paní skončí.“  

„Je to pravda, Samueli?“ 

„Samuel nic neudělal pěkné paní,“ zavrčel Samuel.  

„Je pravda, co řekla? Napadl jsi ji?“  

Samuel na Kahlan zasyčel. Shota ho prstem ťukla do hlavy. Skrčil se jí u nohy.

„Samueli, co jsem ti řekla? Jaké byly mé instrukce?“  

„Samuel musí dovést Matku Vyznavačku zpátky. Samuel se nesmí dotknout Matky Vyznavačky. Samuel nesmí vyhrožovat Matce Vyznavačce.“ 

Shota bubnovala prsty do stolu. „A tys mě neposlechl, Samueli?“

Samuel si schoval hlavu pod lem jejích šatů.

„Samueli, okamžitě mi odpověz. Je to, co říká Matka Vyznavačka pravda?“ 

„Ano, má paní,“ zaskučel Samuel. 

„Jsem z tebe velmi zklamaná, Samueli.“ 

„Samuel lituje.“ 

„Probereme to později. Běž pryč.“ 

Služebník čarodějnice odskákal zpět mezi stromy. Shota se otočila zpět ke Kahlan.

„Řekla jsem mu, že ti nesmí nic udělat, ani ti vyhrožovat. Už chápu, proč jsi byla tak rozčilená a myslela sis, že ti chci ublížit. Přijmi, prosím, moji omluvu.“ Nalila si další šálek čaje. „Vidíš? Nemám v úmyslu ti něco udělat.“ 

Kahlan upila trochu z plného šálku. „Samuel je to nejmenší. Já vím, že chceš ublížit mně i Richardovi, ale už se tě nebojím. Už mi nemůžeš nic udělat.“

Na tváři Shoty se objevil pobavený úsměv. „Opravdu?“

„Radím ti, abys nezkoušela proti mně použít svou sílu.“ 

„Moji sílu? Všechno co dělám, všechno co dělá každý, vyžaduje použití síly. Když dýchám, používám svoji sílu.“ 

„Mluvím o ubližování. Pokud se opovážíš něco zkusit, nepřežiješ takový pokus.“ 

„Dítě, nepřeji si tě zraňovat, i když si to myslíš.“ 

„Teď máš kuráž něco takového říct, když víš, že nemůžeš.“ 

„Opravdu? Napadlo tě vůbec, že ten čaj může být otrávený?“ 

Zasmála se, když Kahlan ztuhla. „Ty... ?“

„Samozřejmě, že ne. Už jsem řekla, že ti nechci ublížit. Kdybych chtěla, mohla bych udělat spoustu věcí. Mohla bych ti třeba jen strčit zmiji pod nohy. Zmije nemají rády rychlé pohyby.“ 

Jestli bylo něco, co Kahlan nenáviděla, byli to právě hadi a Shota to věděla.

„Klid, dítě. Nemáš pod židlí žádnou zmiji.“ Shota se opět zakousla do topinky. 

Kahlan vydechla. „Ale byla bys ráda, kdybych si myslela, že tam je.“

„Já bych byla hlavně ráda, kdybys pochopila, že přeceňuješ své schopnosti. Jestli tě to potěší, řeknu ti, že jsem tě vždycky považovala za zvlášť nebezpečnou z mnoha různých důvodů. To, že jsi našla způsob, jak uvolnit druhou čásl své magie, pro mě nic neznamená. 

Jsou to jiné věci, které děláš, co mě zneklidňují. Tvé lůno mě děsí. Tvá arogantní sebejistota mě leká.“

Kahlan téměř vyskočila ze židle vzteky, ale najednou si vzpomněla na děti, které právě umírají v Aydindrilu. Kolik jich je na pokraji smrti a třese se strachy o život, zatímco ona se tady tvrdohlavě hádá se Shotou o vině a obviňování. Shota ví něco o moru a o větru, který honí Richarda. Jak byla důležitá její pýcha, ve srovnání s tím?

Také si vzpomněla na část proroctví: ...žádná čepel, kovaná ocel nebo magické zaklínání se nemohou dotknout tohoto nepřítele.

Ani v tomto případě zkřížení zbraní se Shotou nepřinese žádný výsledek. Bylo to bezúčelné a navíc to nic nevyřešilo.

Kahlan připustila, že se přišla pomstít. Jejím skutečným posláním by mělo být pomáhat lidem, kteří trpěli nebo umírali. Co jiného než pýcha by bylo uspokojeno, kdyby napadla Shotu. Tvrdohlavě povyšovala sebe a svou nejistotu nad nevinné životy. Byla sobecká.

„Shoto, přišla jsem s bolestí v srdci kvůli Nadine. Chtěla jsem, abys nechala Richarda a mě na pokojí. Říkáš, že nemáš v úmyslu nám ubližovat a chceš nám pomoci. Já chci také pomoci lidem, kteří jsou zoufalí a umírají. Proč bychom se alespoň na chvíli, nemohly domluvit, že si budeme věřit?“ 

Shota se na ni podívala přes okraj šálku. „To je ale opovážlivý nápad.“

Kahlan domlouvala svému vnitřnímu strachu, svému vnitřnímu hněvu. Její úzkost z věcí, které Nadine dělala, donutila Kahlan zaútočit na Shotu. Co když to nebyla vina Shoty? Co když Nadine jednala na vlastní pěst, stejně jako Samuel?“ Co když Shota mluví pravdu a nemá v úmyslu jim působit utrpení?

Jestli to byla pravda, pak se Kahlan hrozivě provinila, že chtěla Shotu napadnout.

Kahlan připustila, že má Shota pravdu, že si odůvodnila svou pomstychtivost, jen aby mohla uvolnit svou smrtící magii. Neprojevila dobrou vůli ji vyslechnout.

Kahlan položila ruce na stůl. Shota usrkávala čaj a pozorovala modrou zář kolem jejích rukou jak pomalu ustupuje až nakonec zmizela. Kahlan nevěděla, jestli by ji byla schopná zase vyvolat, kdyby ji Shota napadla, ale uvědomila si, že jí na tom nezáleží.

Neúspěch v jejím skutečném poslání, by byl příliš velkou cenou za její pýchu.

Kahlan cítila, že má jedinečnou šanci, která jí opravdu pomůže zachránit budoucnost, Richarda a nevinné lidi v Aydindrilu. Richard vždycky říkal, že je třeba myslet na řešení a ne na problém.

Bude věřit Shotiným slovům.

„Shoto,“ zašeptala Kahlan, „vždycky jsem si o tobě myslela jen to nejhorší. Z části to bylo ze strachu. Jak jsi mě varovala, žárlivost byla mým rádcem. Prosím, abys mi odpustila mou umíněnost a drzost. 

Vím, že už dříve jsi pomáhala lidem. Prosím, teď potřebuji tvou pomoc já. Potřebuji znát odpovědi. Závisí na tom životy. Prosím, promluvme si. Budu se snažit poslouchat s otevřenou myslí co řekneš, s vědomím, že jsi jen posel a ne příčina.“

Shota odložila šálek. „Gratuluji, Matko Vyznavačko. Získala jsi právo položit mi své otázky. Když budeš mít odvahu vyslechnout odpovědi, pomohou ti.“

„Přísahám, že se budu snažit.“ řekla Kahlan. 

Kapitola jedenáctá

Shota nalila další čaj. „Co chceš vědět?“

Kahlan se natáhla pro šálek. „Víš něco o Chrámu větrů?“

„Ne.“ 

Kahlan se zarazila, šálek v rukou. „No, řekla jsi Nadine, že Richarda honí vítr.“

„To jsem řekla.“ 

„Můžeš to vysvětlit? Jak jsi to myslela?“ 

Shota zvedla ruku v neurčitém gestu. „Nevím, jak mám vysvětlit ženě, která není čarodějnice, jak vidím proud času, sled budoucích událostí. Myslím, že je to něco jako vzpomínky. Když přemýšlíš o minulých událostech, osobách, řekněme, že se ti vrátí vzpomínky. Někdy jsou živější, na některé si nevzpomeneš.

Moje nadání je podobné, až na to, že mohu totéž dělat s budoucností. Pro mě je malý rozdíl mezi minulostí, přítomností a budoucností. Pohybuji se v proudu času a vidím po proudu i proti proudu. Pro mě je stejně jednoduché vidět do budoucnosti, jako je pro tebe vzpomenout si na sled událostí v minulosti.“

„Ale mě se stane, že si na něco nemohu vzpomenout,“ řekla Kahlan. 

 „Se mnou je to stejné. Nemohu si vybavit například, co se stalo s ptáčkem, kterého jsme měli, když jsem byla malá. Pamatuji si, jak sedával matce na ruce a ona na něho mluvila. Nepamatuji si ale, jestli zemřel nebo uletěl. 

Jiné události, jako smrt milované osoby, si pamatuji velmi živě. Pamatuji si vzorek na šatech, které měla matka na sobě, když zemřela. Dodnes si pamatuji, jak byla dlouhá nit, která se jí uvolnila na rukávu.“

„Rozumím.“ Kahlan upřeně pozorovala čaj v šálku. 

„Já si také živě pamatuji den, kdy zemřela má matka. Pamatuji si každý hrozný detail, i když bych to ráda zapomněla.“ 

Shota se opřela lokty o stůl a propletla si prsty na rukou. „Tak já vidím budoucnost. Nevidím pokaždé jen hezké věci, které bych chtěla vidět. Někdy se nevyhnu takovým věcem, které mě děsí. Některé události vidím jasně a jiné, bez ohledu na to, jak ráda bych je viděla, jsou jen zamlžené stíny.“

„A co vítr, který honí Richarda?“ 

S pohledem upřeným do dáli potřásla Shota hlavou. „To bylo rušivé. Bylo to, jako kdyby na mě byly přeneseny vzpomínky někoho jiného. Jako kdyby mě někdo chtěl využít, aby předal zprávu.“

„Myslíš, že to byla zpráva nebo varování?“ 

Zamyšleně se zamračila. „Uvažovala jsem o tom sama. Neznám odpověď. Předala jsem to Nadine, protože jsem si myslela, že by to měl Richard vědět, ať je to tak nebo tak.“

Kahlan si promnula čelo. „Shoto, když začal mor, začal mezi dětmi, které hrály nebo sledovaly hru.“

„Ja'La.“ 

„Ano, správně. Císař Jagang - „ 

„Snový cestovatel.“ 

Kahlan vzhlédla. „Ty o něm víš?“

„Občas navštěvuje mé vzpomínky z budoucnosti. Zkouší na mě různé triky, aby se dostal do mých snů. Nedovolím mu to.“ 

„Myslíš, že je možné, že to byl snový cestovatel, kdo ti dal zprávu, že Richarda honí vítr?“ 

„Ne. Znám jeho finty. Dej na má slova - nebyla to zpráva od Jaganga. A co mor a Ja'La?“ 

„No, Jagang využil své schopnosti snového cestovatele a pronikl do mysli čaroděje, kterého poslal zavraždit Richarda. 

Byl se podívat na hru. Tedy ten čaroděj. Jagang se na hru díval jeho očima.

Hrozně se rozzuřil, že Richard změnil pravidla tak, aby si zahrály všechny děti. Mor se začal šířit právě mezi těmito dětmi. To je jeden z důvodů, proč si myslíme, že je za to Jagang zodpovědný.

První dítě, které jsme přišli navštívit, bylo na prahu smrti.“ Kahlan při té vzpomínce zavřela oči a zakryla si je dlaněmi. Zhluboka se nadechla, aby se uklidnila. „Zatímco jsme s Richardem klečeli u jeho postele, zemřel. Byl to ještě chlapec. Nevinný hoch. Celé tělo měl rozložené tou zákeřnou chorobou. Nedokážu si ani představit utrpení, kterým musel projít. Zemřel nám před očima.“

„To je mi líto,“ zašeptala Shota.  

Kahlan sebrala síly a vzhlédla. „Když zemřel, jeho ruka se zvedla a chytila Richarda za košili. Jeho plíce se ještě jednou naplnily vzduchem, přitáhl Richarda blíž a řekl: 'Vítr tě honí!“

Na opačné straně stolu se ozval utrápený povzdech. „Tak jsem měla pravdu, nebylo to něco, co jsem viděla, ale zpráva, kterou někdo poslal.“

„Shoto, Richard si myslí, že to znamená, že ho honí Chrám větrů. Má deník muže, který žil za velké války před třemi tisíci lety. Deník hovoří o tom, jak v té době uložili čarodějové velmi cenné a velmi nebezpečné věci do chrámu a ten pak poslali pryč.“ 

Shota se zamyšleně naklonila dopředu. „Pryč? Kam?“

„To nevíme. Chrám větrů byl na hoře Kymermosst.“ 

„Znám to místo. Není tam žádný chrám, jenom pár nějakých zřícenin.“ 

Kahlan přikývla. „Je možné, že čarodějové použili svoji moc a zničili část hory a pohřbili chrám pod lavinou. Ať udělali cokoliv, je pryč. Podle deníku Richard věří, že rudý měsíc byl varováním z chrámu. Také tvrdí, že se o Chrámu větrů mnohdy mluvilo jen jako o 'větru'.“

Shota poklepala nehtem o šálek. „Takže ta zpráva mohla přijít přímo z Chrámu větrů.“

„Myslíš, že je to možné? Jak může nějaké místo poslat zprávu?“ 

„Čarodějové v té době mohli se svou magií dělat věci, nad kterými dnes jen žasneme. Například slif. Podle toho, co vím a z toho, co jsi mi řekla soudím, že Jagang nejspíš ukradl nějakou smrtelně nebezpečnou věc z Chrámu větrů a použil ji, aby rozšířil mor.“ 

Kahlan cítila, jak se přes ni přelila ledová vlna strachu. „Jak by mohl něco takového udělat?“

„Je to snový cestovatel Má přístup k neomezeným znalostem. Bez ohledu na jeho kruté plány, není to vůbec žádný hlupák. Dotkl se mě svojí myslí ve spánku, když lovil v noci. Nesmíme ho podceňovat.“ 

„Shoto, chce odstranit veškerou magii.“ 

Shota zvedla obočí. „Už jsem ti řekla, že odpovím na tvé otázky. Není třeba mě přesvědčovat, že je to i v mém zájmu. Stejně jako nebezpečí od Hlídače, představuje Jagang stejnou hrozbu i pro mě. Slibuje, že zničí veškerou magii, ale k tomu účelu využívá právě magii.“

„Ale jak mohl z Chrámu větrů ukrást mor? Považuješ to vůbec za možné? Opravdu?“ 

„Mohu ti říct jen to, že mor nezačal sám od sebe. Váš odhad je správný. Byl spuštěn pomocí magie.“ 

„Jak ho můžeme zastavit?“ 

„Neznám žádný lék na mor.“ Shota upila čaje. Mrkla na Kahlan. „Na druhé straně, jak mohl mor začít?“ 

„Kouzlem.“ Kahlan se zamračila. „Myslíš... myslíš, že když ho mohla magie začít, i když nevíme jak ho léčit, mohla by být magie schopná ho zase zastavit? To mi chceš naznačit?“ 

Shota pokrčila rameny. „Nevím o nic víc jak mor začít než jak ho léčit. Jen vím, že tento mor začal magií. Když ho magie začala, bylo by rozumné předpokládat, že ho magie může i zastavit.“

Kahlan se narovnala. „Pak máme naději, že ho budeme moci zastavit a zachránit tak všechny ty nebohé lidi před smrtí.“

„Možná. Když si dáme dohromady jednotlivé kousky skládačky, vypadá to tak, že Jagang sebral z Chrámu větrů kouzlo, které spustilo mor a že se chrám pokouší Richarda varovat, že byl narušen jeho klid.“ 

„Proč Richarda?“ 

„Proč myslíš? Co odlišuje Richarda od všech ostatních?“ 

„Je to válečný čaroděj. Má Odnímací magii. Proto mohl porazit ducha Darkena Rahla a zastavit Hlídače. Richard je jediný, kdo má moc udělat cokoliv, aby pomohl.“ 

„To měj pořád na mysli.“ zašeptala Shota. 

Kahlan měla najednou pocit, že ji někdo vede někam dolů. Zahnala ho. Shota se jí snažila pomoci.

Kahlan sebrala odvahu k další otázce. „Shoto, proč jsi poslala Nadine?“

„Aby se provdala za Richarda.“ 

„Proč právě ji?“ 

Shota roztáhla rty ve smutném úsměvu. To byla otázka, na kterou čekala.

„Protože o něho mám starost. Chtěla jsem, aby to byl někdo, u koho by mohl najít alespoň trochu útěchy.“ 

Kahlan polkla. „Ale on má útěchu ve mně.“

„Já vím. Ale bude si muset vzít jinou.“ 

„To ti řekl proud budoucnosti? Tvé budoucí... vzpomínky?“ Shota přikývla. „Nebyl to tvůj nápad? Nechtěla jsi prostě poslat nějakou jinou, kterou by si vzal proto, abych to nemohla být já?“ 

„Ne.“ Shota se opřela v židli a zahleděla se ke stromům. „Viděla jsem, že si vezme jinou. Viděla jsem, jak ho to strašně bolí. Rozvinula jsem všechen svůj vliv, aby to byl někdo, koho zná, u koho by našel alespoň trochu útěchy. Chtěla jsem ho ušetřit co nejvíc bolesti.“ 

Kahlan nevěděla co říct. Cítila se stejně, jako když bojovala proti proudu vody dole v odvodňovacím kanálu, když zápasila s Marlinem. Pamatovala si váhu vody, když ji doslova přišpendlila na místě.

„Ale já ho miluji,“ to bylo všechno, na co byla schopná myslet. 

„Já vím,“ odpověděla šeptem Shota. „Já jsem si nevymyslela, že si vezme jinou. Já jsem mohla ovlivnit jen to, kdo to bude.“ 

Kahlan se s obtížemi nadechla a podívala se stranou.

„Nemohla jsem ale dělat nic s tím, kdo bude tvůj manžel,“ dodala Shota. 

Kahlan se na ni nepřítomně zadívala. „Cože? Co tím chceš říct?“

„Ty se také vdáš. Nebude to Richard. Tuto část jsem nemohla ovlivnit. To nevěstí nic dobrého.“ 

Kahlan byla jako opařená. „Jak to myslíš?“

„V celé této záležitosti jsou nějak zúčastněni duchové. Jsou ochotni tolerovat jen omezené ovlivňování. Některé věci nemohu ovlivnit, protože s nimi mají své plány. Ty mně však zůstaly skryty.“ 

Kahlan cítila, jak jí po tvářích tečou slzy. „Shoto, co budu dělat? Ztratím svou jedinou lásku. Nikdy nebudu moct milovat nikoho jiného než Richarda, ani kdybych chtěla. Jsem Vyznavačka.“

Shota seděla tiše a klidně jako skála a pozorovala Kahlan. „Jediné, co mi dobří duchové umožnili udělat bylo, že jsem mohla určit, kdo bude Richardova nevěsta. Hledala jsem a nemohla jsem najít žádnou jinou ženu, ke které by cítil alespoň tolik, co k Nadine. Ona byla to nejlepší, co jsem mohla najít.

Jestli Richarda opravdu miluješ, tak se budeš muset utěšit skutečností, že bude mít Nadine, dívku, kterou zná a ke které alespoň něco málo cítí. Možná, že s ní někdy v budoucnosti najde štěstí a začne ji milovat.“

Kahlan si položila své třesoucí se ruce do klína. Bylo jí mizerně. Nemělo cenu se se Shotou přít. To nebylo její dílo. Byli v tom zapleteni duchové.

„Proč? K čemu to bude dobré, že si vezme Nadine? A že mým manželem bude někdo, koho nemiluji?“ 

Shota měla uklidňující a velice soucitný hlas. „Nevím, dítě. Jako někteří rodiče z rozličných důvodů vybírají partnery svým dětem, tak i duchové vybrali partnery právě vám.“

„Pokud je to dílo duchů, proč si přejí naše neštěstí? Vzali nás na místo, kde jsme byli spolu.“ Kahlan bojovala proti silnému vodnímu proudu. „Proč by nám něco takového chtěli dělat?“ 

„Možná,“ zašeptala Shota a zadívala se na Kahlan, „je to proto, že ho zradíš.“ 

Kahlan se sevřelo hrdlo a zatajil dech. Proroctví jí zakřičelo v hlavě.

...protože ta v bílém, jeho opravdu milovaná, ho zradí svou krví.

Kahlan vyskočila na nohy. „Ne!“ Zaťala ruce v pěst. „Já mu nikdy neublížím! Nikdy ho nezradím!“

Shota klidně srkala svůj čaj.

„Posaď se, Matko Vyznavačko.“ 

Kahlan bojovala, aby zadržela slzy a klesla zpět do židle.

„Neovládám své budoucí vzpomínky o nic víc, než ty minulé. Řekla jsem ti, že to bude vyžadovat odvahu, vyslechnout odpovědi.“ Poklepala si prstem na spánek. „Nejen tady,“ - poklepala prsty na srdce - „ale také tady.“ 

Kahlan se zhluboka nadechla. „Odpusť. To není tvá vina. Já to vím.“

Shota zvedla obočí. „Velmi dobře. Matko Vyznavačko. Naučit se přijmout pravdu je první krok k ovlivnění svého osudu.“

„Shoto, nechci, aby to znělo drze, ale vidění do budoucnosti neposkytne všechny odpovědi. Předtím jsi mi řekla, že se dotknu Richarda svou magií. Myslela jsem, že ho tím zničím. Pokoušela jsem se zabít, abych zabránila naplnění tvých slov, abych ho nezranila a nezničila jeho mysl. 

Richard mi nedal šanci vzít si život. Jak se časem ukázalo, tvé vidění budoucnosti bylo správné, ale bylo tam ještě něco a to se ukázalo být jiné, než jsme si mysleli.

Dotkla jsem se Richarda, ale ochránila ho jeho magie a můj dotek mu neublížil.“

„Neviděla jsem výsledek tvého doteku. Jen to, že se ho dotkneš. Tohle je ale něco jiného. Viděla jsem, že budete oba oddáni.“ 

Kahlan se cítila celá ztrnulá. „Koho si vezmu já?“

„Viděla jsem jen mlhavou postavu. Neviděla jsem osobu. Nevím, kdo to bude.“ 

„Shoto, říká se, že to, jak čarodějnice vidí průběh budoucích událostí, je určitá forma proroctví.“ 

„Kdo to říká?“ 

„Čaroděj. Zedd.“ 

„Čarodějové,“ zamumlala Shota. „Ti neví nic o tom, co se odehrává v mysli čarodějnice. Myslí si, že ví všechno.“ 

Kahlan si odhodila dlouhé vlasy na záda. „Shoto, máme k sobě být upřímné, vzpomínáš?“

Shota jen zabručela. „No dobře. Myslím, že v tomto případě mohou mít docela pravdu.“

„Proroctví nejsou vždy tím, čím se zdají být. Obávaným nebezpečím se dá zabránit, nebo se dají změnit. Myslíš, že je nějaký způsob, jak bych mohla to proroctví změnit?“ 

Shota se zamračila. „Proroctví?“

„To, o kterém ses zmínila. Že zradím Richarda.“ 

Shota se nadále podezíravě tvářila. „Chceš říct, že to samé předpovídá i nějaké proroctví?“

Kahlan odvrátila pohled před jejím upřeným pohledem. „Když přišel ten čaroděj, jehož mysl ovládal Jagang, řekl, že vyvolal proroctví, aby chytil Richarda do pasti. To také říká, že Richarda zradím.“

„Pamatuješ si to proroctví celé?“ 

Kahlan prstem objela okraj šálku. „To je jedna z těch vzpomínek, o kterých jsme mluvily, které bych chtěla zapomenout, ale nejde to.

'Až bude měsíc rudý, přijde ohnivá bouře. Ten, který je spojen s čepelí se bude dívat, jak jeho lidé umírají. Když neudělá nic, pak on i všichni, které miluje, zahynou v jejím žáru, protože žádná čepel, kovaná ocel nebo magické zaklínám se nemohou dotknout tohoto nepřítele.

Aby uhasil peklo, musí hledat pomoc ve větru. Na cestě ho stihne blesk, protože ta v bílém, jeho opravdu milovaná, ho zradí svou krví.'„

Shota se opřela a vzala šálek do dlaní. „Je pravda, že události v proroctví mohou být změněny, lze se jim i vyhnout, ale ne když se jedná o proroctví s dvojitou smyčkou. Tohle je takové proroctví. Je to past, která polapí svou oběť. Rudý měsíc potvrdil, že past sklapla.“

„Ale musí být nějaký způsob -“ Kahlan si zajela rukama do vlasů. „Shoto, co mám dělat?“ 

„Vezmeš si jiného,“ zašeptala, „tak jako Richard. Co bude dál, to nevidím, ale tohle je tvá nejbližší budoucnost.“ 

„Shoto, já vím, že mluvíš pravdu, ale jak by se mohlo stát, že zradím Richarda? Říkám ti pravdu, raději bych zemřela, než bych ho zradila. Mé srdce mi nedovolí ho zradit. Nemohu.“ 

Shota si srovnala záhyb na šatech. „Přemýšlej, Matko Vyznavačko a uvidíš, že nemáš pravdu, přesně jako když jsem ti dokázala, že se mylně domníváš, že ti nemohu ublížit.“

„Jak? Jak bych mohla takovou věc udělat, když vím, že není v mé moci ho z žádného důvodu zradit?“ 

Shota si trpělivě povzdechla. „Vůbec to není tak těžké, jak si myslíš. Co kdybys například věděla, že máš jen jednu možnost mu zachránit život a ta je ho zradit. Ale když to uděláš, ztratíš jeho lásku. Obětovala bys jeho lásku, kdybys mu tím zachránila život? Ale pravdu.“

Kahlan těžce polkla. „Ano. Zradila bych ho, kdybych mu tím zachránila život.“

„Tak vidíš. Není to zdaleka tak nemožné, jak sis představovala.“ 

„Myslím, že ne,“ řekla tiše Kahlan. Hrála si s drobečky chleba na stole. „Shoto, jaký to má všechno smys? Proč si budoucnost žádá, aby si Richard vzal Nadine a já nějakého jiného muže? Musí k tomu přece být nějaký důvod. Je to proti všemu, co oba chceme, takže musí existovat nějaká síla, která tlačí události jiným směrem.'' 

Shota po chvíli váhání řekla: „Chrám větrů honí Richarda. Určitě v tom mají prsty duchové.“

Kahlan si položila unaveně hlavu do dlani. „Řekla jsi Nadine: 'Ať se nad ním duchové smilují.' Co jsi tím myslela?“

„V podsvětí nejsou jen dobří duchové. Na této záležitosti jsou zainteresovaní všichni duchové - dobří i zlí.“ 

Kahlan už nebylo do řeči. Bylo příliš bolestivé mluvit o zničení jejich snů a nadějí, jako kdyby to byly jen kousky něčí skládanky.

„Ale jaký k tomu mohou mít důvod?“ zamumlala.  

„Mor.“ 

Kahlan vzhlédla. „Co?“

„Má to něco společného s morem a tou věcí, kterou snový cestovatel vzal z Chrámu větrů.“ 

„Myslíš, že by to mohlo být tak, že to celé je součástí naší snahy najít magii, kterou bychom zastavili mor?“ 

„Věřím, že tomu tak je,“ pronesla čarodějnice nakonec. „Ty i Richard se zoufale snažíte najít způsob, jak zastavit mor a zachránit nespočet lidských životů. Já v budoucnu vidím, že si každý vezmete někoho jiného. 

Z jakého jiného důvodu byste oba udělali takovou nesmírnou oběť?“

„Ale proč je nutné - „ 

„Hledáš něco, na co neznám odpověď. Nemohu změnit budoucí události a ani pro ně neznám důvod. Nám zbývá jen zvažovat různé možnosti. Přemýšlej. 

Kdyby byla jediná možnost záchrany všech lidí před smrtí v ohnivé bouři moru, abyste s Richardem obětovali váš společný život, možná řekněme proto, abyste dokázali vaši opravdovou oddanost a odhodlání chránit nevinné životy, udělali byste takovou věc?“

Kahlan pod stolem sepjala své třesoucí se ruce. Vzpomněla si na bolest, kterou viděla v Richardových očích, když se díval na chlapce jak umírá. Cítila svoji vlastní bolest. Oba viděli nevinné, nemocné děti, které umíraly. Kolik jich ještě umře?

Nebyla by nikdy schopná žít sama se sebou, kdyby jediný způsob, jak ty děti zachránit byl obětovat její lásku a ona by to odmítla.

„Jak bychom mohli odmítnout? Dokonce i kdyby nás to zabilo, jak bychom mohli odmítnout? Ale jak mohou dobří duchové žádat takovou cenu?“ 

Kahlan si náhle vzpomněla, jak Dennin duch přijal Hlídačovo znamení z Richardových rukou a dobrovolně se rozhodla podstoupit místo něho věčné utrpení v rukou Hlídače. Fakt, že Denna nakonec nemusela čelit takovému osudu, nebylo důležité. Myslela si, že bude trpět a obětovala svou duši na místo někoho, koho milovala.

Větve javoru nad jejich hlavami do sebe narážely v mírném větříku. Kahlan slyšela praporky na vrcholcích palácových věžiček jak se třepetají ve větru. Vzduch voněl jarem. Tráva byla jasně zelená. Život všude kolem začínal rašit.

Kahlan cítila, že má v srdci jen troud.

„A ještě jednu věc ti musím říct,“ řekla Shota jakoby z velké dálky. Kahlan naslouchala ze dna studny zoufalství. „Neslyšeli jste poslední zprávu od větru. Dostanete ještě jednu, týkající se měsíce. To bude důležité spojení. 

Neignorujte ji, ani ji neodmítněte. Tvoje budoucnost, Richardova budoucnosti budoucnost všech těch nevinných lidí bude na té události záviset. Oba dva musíte využít všechno, co jste se dozvěděli, abyste poznali a pochopili šanci, která vám bude nabídnuta.“

„Šanci? Šanci k čemu?“ 

Shota pohledem umlčela Kahlan. „Šanci vykonat vaši nejsvatější povinnost. Šanci zachránit všechny nevinné životy lidí, kteří se na vás spoléhají, že uděláte to, co oni nemohou.“

„Jak brzy?“ 

„Vím jen, že to nebude trvat dlouho.“ 

Kahlan pokývla. Divila se, že nepláče. Zdálo se jí, že prožívá nejničivější osobní tragedii, jakou si mněla představit - ztrátu Richarda - a přitom nepláče.

Usoudila, že to teprve přijde, ale ne hned a ne tady.

Kahlan zírala na stůl. „Shoto, pokoušela by ses nás zastavit, abychom neměli dítě? Chlapce?“

„Ano.“ 

„Pokusila by ses zabít našeho syna, kdybychom nějakého měli?“ 

„Ano.“ 

„Pak mi řekni, jak mám vědět, že to není nějaký tvůj promyšlený plán, který by nám znemožnil mít spolu dítě?“ 

„Budeš muset posoudit pravdivost mých slov vlastní myslí a srdcem.“ 

Kahlan si vzpomněla na slova umírajícího chlapce a na proroctví. Nějak už tehdy věděla, že si Richarda nikdy nevezme. Byl to všechno jen neuskutečnitelný sen.

Když byla mladá, zeptala se jednou své matky na to, jaké to bude až vyroste, zamiluje se, bude mít manžela a svůj domov. Její matka tam před ní stála krásná, zářící, sošná, ale s tváří Vyznavačky.

Vyznavačky nemají lásku, Kahlan. Mají povinnost.

Richard se narodil jako válečný čaroděj. Narodil se z nějakého důvodu. Aby plnil povinnost.

Pozorovala, jak vítr sfoukl pár drobečků se stolu. „Věřím ti,“ zašeptala Kahlan. „Přála bych si, aby to tak nebylo, ale je to tak. Říkáš mi pravdu.“

*****

Nebylo co dál říct. Kahlan se postavila. Všechnu svou sílu musela dát do kolen, aby se udržela na třesoucích se nohou. Pokusila se vybavit si kde je studna se slif, ale nebyla schopná donutil svou mysl k činnosti.

„Děkuji ti za čaj,“ slyšela se jak říká. „Bylo to moc příjemné.“ 

Jestli Shota odpověděla, Kahlan ji neslyšela.

„Shoto?“ Kahlan se musela chytit židle, aby neztratila rovnováhu. „Ukázala bys mi správný směr? Nepamatuji si. 

Shota už stála vedle ní a vzala ji za ruku. „Půjdu kus cesty s tebou, dítě.“ řekla Shota měkce, „abys našla správnou cestu.“

Kráčely po cestě mlčky. Kahlan se pokusila najít trochu potěšení v teplém jarním ránu. V Aydindrilu bylo stále tak chladno. Když odcházela, tak sněžilo. Ale pořád necítila žádnou radost z krásného dne.

Jak stoupaly po kamenných schodech vytesaných v útesu, pokusila se získat zpět vědomí jejich cíle. Když se jí a Richardovi nějak podaří zachránit všechny lidi před smrtí morem, bude to nádherná věc. Většina se nebude zajímat o to, jakou oběť tomu museli přinést, ale to nezmění úlevu, kterou bude cítit při zvuku dětského smíchu, nebo když uvidí radost matky, že je její dítě v bezpečí.

Pořád bude pro co žít. Může vyplnit prázdnotu štěstím, které uvidí v očích svého lidu. Udělá něco, co nikdo z nich udělat nemůže. Ona s Richardem zastaví Jaganga, aby už nemohl ubližovat těmto lidem.

Těsně před vrcholem útesu se Kahlan zastavila a ohlédla se na Agaden Reach. Bylo to opravdu nádherné místo, údolí uhnízděné mezi štíty rozeklaných hor.

Vzpomněla si, že Hlídač poslal čaroděje, aby Shotu zabil. Shota unikla jen o vlásek smrti. Zapřísáhla se, že získá zpět svůj domov.

„Jsem ráda, že jsi dostala svůj domov zpět. Opravdu jsem ráda, Shoto, kvůli tobě. Agaden Reach ti patří.“ 

„Díky, Matko Vyznavačko.“ 

Kahlan pohlédla do jejích mandlových očí. „Co jsi udělala s tím čarodějem, který tě vyhnal?“

„To, co jsem řekla, že udělám. Spoutala jsem mu prsty u nohou a pověsila ho za ně. Potom jsem ho stáhla za živa. Posadila jsem se a sledovala, jak z jeho mrtvého těla bez kůže vyprchává magie.“ Otočila se pokynula rukou dolů do zeleného údolí. „Jeho kůží jsem si pokryla svůj trůn.“ 

Kahlan si vzpomněla, že to bylo přesně to, co Shota slíbila, že udělá. Nebylo divu, že se čarodějové jen zřídka odvážili vstoupit do Agaden Reach. Shota byla velký protivník i pro čaroděje. Alespoň jeden čaroděj se o tom přesvědčil na vlastní kůži.

„Nemohu říct, že bych se ti divila - Hlídač ho poslal, aby tě zabil a tak. Kdyby tě Hlídač dostal, no, já vím jak moc se toho bojíš.“ 

„Dlužím tobě i Richardovi laskavost. Richard zabránil Hlídači, aby nás dostal všechny.“ 

„Jsem ráda, že tě čaroděj neposlal k Hlídači, Shoto.“ 

Kahlan to myslela upřímně. Pořád věděla, že je Shota nebezpečná, ale zdálo se, že čarodějnice má i soucit, který Kahlan neočekávala.

„Víš, co mi ten čaroděj řekl?“ zeptala se Shota. „Řekl, že mi odpouští. Věřila bys tomu? On mi dával odpuštění. A pak prosil o moje.“ 

Větřík přivál Kahlan do tváře pramen vlasu. Odhrnula ho. „Zdá se podivné, že to řekl, když uvážíme, co dělal.

„Nazval to čarodějovo čtvrté pravidlo. Řekl, že v odpuštění, ve čtvrtém pravidle je magie. Léčivé kouzlo. Působí, když někomu odpustíš, ale ještě víc, když odpuštění dostaneš.“ 

„Řekla bych, že Hlídačův nohsled by řekl cokoliv, aby se dostal ze šlamastiky, kterou způsobil a aby se dostal z tvých rukou. Chápu, že jsi nebyla v náladě mu odpustit.“ 

Světlo v jejích očích se změnilo v nekonečnou hlubinu. „Zapomněl říct slovo 'upřímné' před slovem 'odpuštění'.“

Kapitola dvanáctá

Kahlan se dívala za čarodějnicí, která zmizela v příšeří lesa. Liány, které visely z pokřivených větví se natahovaly, aby se mohly dotknout své paní, jak pod nimi procházela a výhonky a kořeny se jí otíraly o nohy. Zmizela v závoji mlhy. Neviditelní tvorové se ozývali hvízdáním a klapáním ze směru, kterým odešla.

Kahlan se pomalu otočila k mechem porostlému balvanu, který jí Shota ukázala a přímo za ním našla studnu se slif. Její stříbrná tvář se objevila za kamennou zdí a dívala se na blížící se Kahlan. Ta si skoro přála, aby tam slif nebyla, jako kdyby tím. že se nebude moct dostat zpátky, nestane se žádná z těch hrozných věcí, které se dozvěděla.

Jak se bude moci podívat Richardovi do očí a nekřičet přitom bolestí? Jak bude vůbec schopná žít dál? Kde najde vůli žít?“

„Chceš cestovat?“ zeptala se slif. 

„Ne, ale musím.“ 

Slif se zamračila a měla zmatený výraz. „Jestli chceš cestovat, já jsem připravená.“

Kahlan se zhroutila na zem, opřela se zády o studnu a složila si nohy pod sebe. Má se tak snadno vzdát? Má pokorně přijmout takový osud? Neměla na výběr.

Mysli na řešení, ne na problém.

Teď už se věci nezdály tak bezvýchodné, jako dole v údolí. Musí být způsob, jak to vyřešit. Richard se jen tak nevzdá. Bude o ni bojovat. Ona bude bojovat o něho. Milovali se a to bylo důležitější než cokoliv jiného.

Kahlan cítila, že má mysl zahalenou závojem. Pokusila se zaostřit důkladněji. Nemůže se jen tak vzdát. Musí tomu čelit s předchozím odhodláním.

Věděla, že čarodějnice očarovávají lidi. Nedělaly to nutně ze zlomyslnosti, byly prostě takové. Jiní lidé zase nemohli ovlivnit svůj vzrůst nebo barvu vlasů. Čarodějnice očarovávaly lidi, protože to byl způsob, jak fungovala jejich magie.

Shota do určité míry očarovala Richarda. Jenže kouzlo Meče pravdy ho ochránilo.

Meč pravdy.

Richard byl Hledač. To byla věc, kterou Hledač dělal - řešil problémy. Byla zamilovaná do Hledače. On se tak lehce nevzdá.

Kahlan utrhla velký list a začala ho trhat na malé proužky. Přitom začala znovu uvažovat o všem, co se dozvěděla od Shoty. Čemu všemu se odváží věřit? Všechno se to najednou začalo zdát jako sen, ze kterého se začíná zvolna probouzet. Situace nemohla být tak zoufalá, jak si myslela.

Její otec jí říkal, že se nikdy nemá vzdávat, že musí bojovat do posledního dechu, bude-li to nutné. Ani Richard se nevzdá. Ještě to neskončilo. Budoucnost byla stále ještě budoucnost a bez ohledu na to, co Shota řekla, věci ještě nebyly rozhodnuty.

Pod ramenem ji něco tlačilo. Zamyšleně po tom sáhla a pak se zase vrátila k trhání listu na proužky. Musí být nějaké řešení.

Když si sáhla na rameno znovu, prsty se dotkla nože. Byl teplý.

Kahlan nuž vytáhla a položila si ho do klína. Nůž byl teplý. Zdálo se, že pulsuje a chvěje se. Byl stále teplejší až ho skoro neudržela v ruce.

Kahlan s očima dokořán sledovala, jak se peří postavilo. Peříčka tančila a vlnila se ve větru. Vlasy jí ale visely bez pohnutí. Vzduch se ani nepohnul. Nebyl ani mírný vánek Kahlan vyskočila na nohy.

„Slif!“ 

Stříbrná tvář slif se náhle objevila těsně u ní. Kahlan trochu couvla.

„Slif, potřebuji cestovat.“ 

„Pojď, budeme cestovat. Kam si přeješ?“ 

„K Blátivým lidem. Potřebuji se dostat k Blátivým lidem.“ 

Tekuté rysy se zamyšleně stáhly. „Takové místo neznám.“

„Není to místo. Jsou to lidé. Lidé -“ Kahlan ukázala na sebe - Jsou to lidé jako já.“ 

„Znám různé lidi, ale Blátivé lidi ne.“ Kahlan si zajela rukou do vlasů a pokoušela se myslet. „Žijí v divočině.“ 

„Znám místa v divočině. Do kterého chceš cestovat? Řekni jeho jméno a budeme cestovat. Budeš potěšena.“ 

„No, je to místo, které je rovné. Je porostlé trávou. Jsou to rovné pastviny. Žádné hory, jako tady.“ Kahlan ukázala kolem, ale zjistila, že slif z tohoto místa vidí jen stromy. 

„Znám několik takových míst.“ 

„Jakých míst? Možná, že je poznám.“ 

„Mohu cestovat na místo, ze kterého je vidět řeka Callisidrin -“ 

„Na západ od řeky. Blátivý lid žije dál na západ.“ 

„Mohu cestovat do Tondelen Vale, Harja Rift, Kea Plains, Sealanu, Herkon Split, Anderithu, Picktonu, Pokladu Jocopů - „ 

„Kam? Jak bylo to poslední?“ Znala většinu míst, která slif jmenovala, ale žádné nebylo dost blízko Blátivému lidu. 

„Poklad Jocopů. Přeješ si tam cestovat?“ 

Kahlan zvedla horký nůž z dědečkovi kosti. Chandalen jí řekl, jak Jocopové zatáhli Blátivý lid do války a jak duchové předků poradili jeho dědečkovi, jak se proti nim bránit. Chandalen řekl, že před válkou s nimi obchodovali. Museli proto žít někde blízko.

„Řekni ten název ještě jednou?“ požádala Kahlan. 

„Poklad Jocopů.“ 

Jakoby ozvěnou se černá peříčka opět roztančila. Kahlan zastrčila nůž zpět za pás pod ramenem. Vyskočila na obrubu studny.

„Tam si přeji cestovat, k Pokladu Jocopů. Chci cestovat k Pokladu Jocopů. Můžeme tam cestovat, slif?“ 

Stříbřitá paže ji sundala ze studny. „Pojď. Budeme cestovat k Pokladu Jocopů. Budeš potěšena.“

Kahlan se rychle nadechla, než se ponořila do rtuťovité pěny. Vydechla a vdechla slif, ale tentokrát, utrápená tíživými myšlenkami, že ztratí Richarda, který si vezme Nadine, se už necítila jako u vytržení.

*****

Zedd kdákal jako blázen. Viděl Ann vzhůru nohama. Vyplázl na ni jazyk, pak zatroubil a vydal protáhlý, syrový zvuk.

„Nepotřebuješ nic předstírat,“ zavrčela Ann. „Vypadá to jako tvůj normální stav.“ 

Zedd pohyboval nohama, jakoby zkoušel chodit obráceně, hlavou dolů. Krev se mu navalila do hlavy.

„Chceš zemřít se svou důstojností?“ zeptal se jí. „Nebo bys raději žila.“ 

„Nebudu si hrát na blázna.“ 

„To je to správné slovo - hra! Neseď jen tak v bahně. Hraj si v něm!“ 

Převrátila se, aby se dostala hlavou blíž k němu. Stál na ní v blátě. „Zedde, přece si nemyslíš, že by taková věc mohla být k něčemu dobrá.“

„To jsi ale řekla ty. Že musíš běhat po světě se starým bláznem. To byl tvůj nápad.“ 

„Takhle jsem to ale nemyslela!“ 

„Možná jsi to tak nemyslela, ale dala jsi mně inspiraci. Byl bych šťastný, kdybych mohl říct lidem, kterým to budeme vyprávět, že to byl všechno tvůj nápad.“ 

„Vyprávět to lidem?! Zaprvé to nebude fungovat. Za druhé vím, že bys byl štěstím bez sebe, kdybys to mohl každému vyprávět. To je další důvod, proč to neudělám.“ 

Zedd zavyl jako kojot. Udělal svíčku a padl jako podříznutý kmen. Bláto vystříklo až na Ann. Se zlostným zafuněním si setřela bahno z nosu.

Za vysokou ohradou z kůlů pozoroval zaražený Nangtongský strážný dva zajatce, dvě oběti. Zedd a Ann seděli v blátě, zády k sobě a rozvazovali si provazy, kterými měli svázaná zápěstí. Strážní, ozbrojeni kopími a luky, vypadali, že jim to nevadí. Zajatci nemohli utéct. Zedd věděl, že je to pravda.

Nad ránem se u prasečí ohrady začali zastavovat šťastní lidé. Jak ráno plynulo, dav se zvětšoval, jak se lidé zastavovali, aby si poklábosili s hlídači a prohlédli si pěkné oběti. Každý byl zjevně v dobré náladě, protože měli co obětovat svým duchům. Jejich životy budou zase v bezpečí, když budou nešťastní duchové uklidněni.

Hlídači i kolemjdoucí, kteří se dívali přes ohradu, teď vypadali čím dál méně potěšeni. Pohrávali si s rouškami, které jim zakrývali obličeje a ujišťovali se, že jsou dostatečně zamaskováni a v bezpečí. Stráže si začali na obličej i tělo nanášet další vrstvy popela. Zřejmě se jim zdálo, že žádná opatrnost není dost velká, aby je duchové nepoznali.

Zedd si strčil hlavu mezi kolena a válel se mokrým a lepivým řídkým bahnem. Šíleně se smál a válel se kolem Anniny schoulené postavy, sedící na mokré zemi.

„Přestaň s tím!“ 

Zedd se pohodlně natáhl na záda do bahna. Hověl si tam s nataženýma rukama i nohama.

„Ann,“ řekl tiše, „máme na práci důležité věci. Myslím, že budeme mít větší naději na úspěch, když se pokusíme splnit náš úkol na tomto světě než v podsvětí, až budeme mrtví.“ 

„Já vím, že nebudeme nikomu moc platní, když budeme mrtví.“ 

„Takže máme důvod, proč se teď odtud potřebujeme dostat, že?“ 

„Jasně, že ano,“ zavrčela. „Ale já si nemyslím - „ 

Zedd jí skočil do klína. Znechuceně zamrkala. Pokrčila nos, když jí dal kolem krku zablácené ruce.

„Ann, jestli něco nepodnikneme, tak zemřeme. Když se pokusíme s těmi lidmi bojovat, tak zemřeme. Bez použití tvé magie jim nemůžeme uniknout. Naše jediná možnost je přesvědčit je, aby nás nechali jít. Nemluvíme jejich řečí a i kdybychom ji uměli pochybuji, že bychom je přesvědčili.“ 

„Ano, ale - „ 

„Máme jedinou šanci a já ji vidím. Musíme je přesvědčit, že jsme úplně pomatení. Tato oběť je vlastně svatou bohoslužbou za duchy jejich předků. Podívej se na toho hlídače za mnou. Vypadá šťastně?“ 

„No, moc ne.“ 

„Když uvěří, že jsme blázni, dobře si rozmyslí obětovat nás svým duchům. Necítili by se duchové uraženi, kdyby za oběť dostali šílence? Nebylo by to znevažující? Musíme je donutit, aby se báli, že urazí své duchy dvojicí nepříčetných lidí. 

„Ale to je... bláznivé.“ 

„Podívej se na to takhle. Obětování je něco jako svatební smlouval mezi dvěma lidmi. Nevěsta je oběť jednoho lidu druhému, představovaném ženichem a všichni doufají v plodnou a mírovou budoucnost. Nový lid nevěsty se k ní chová s úctou. Její vlastní lid se chová stejně k ženichovi a jeho lidu. Je to všechno jen svazek symbolizující jednotu, pokračování a naději do budoucnosti. 

My jsme jako nevěsta, kterou nabízejí duchům. Jak by to vypadalo, kdyby jim Nangtongové nabídli nehodnou, dementní nevěstu? Kdybys byla jedním z duchů, necítila by ses uražená?“

„Kdybych výměnou dostala tebe tak ano.“ 

Zedd zase zavyl. Ann sebou škubla a odtáhla se od něho.

„Je to naše jediná šance, Ann.“ Naklonil se blíž a zašeptal jí do ucha: „Přísahám na svou čest Prvního čaroděje, že nikdy nikomu neřeknu, jak jsi se chovala.“ 

Odtáhl se a zazubil se na ni. „Kromě toho je to legrace. Pamatuješ si ještě jaké to bylo, když jsme si jako děti hráli venku? Jak jsme si hráli i v bahně? Vždyť to bylo krásné.“

„Ale možná to nebude fungovat.“ 

„I kdyby to nefungovalo, nebude lepší umřít s pocitem, že jsi poslední den prožila vesele, než tady sedět ustrašená, promrzlá a stejně špinavá? Nebude lepší naposledy si zahrát jako děti? Uvolni se, Prelátko, a vzpomeň si, jaké to bylo, když jsi byla malá. Udělej cokoliv tě napadne. Užívej si legrace. Buď zase dítě.“ 

S vážnou tváří uvažovala Ann o jeho slovech. „A neřekneš to nikomu?“

„Máš mé slovo. Můžeš dělat co chceš a nikdo, kromě mě a Nangtongů se to nedozví.“ 

„Další z tvých zoufalých činu, Zedde?“ 

„Čas zoufalství záleží na nás. Pojďme si hrát.“ 

Ann se šibalsky usmála. Natáhla ruce a povalila ho do bahna. S divokým smíchem na něj skočila.

Bojovali jako děti, váleli se v břečce. Po několika kolech se z Ann stalo blátivé monstrum s rukama, nohama a dvěma očima. Pak se v blátě objevila růžová ústa jak spolu vyli na měsíc.

Udělali si z bahna koule a z prasat terče. Honili prasata. Naskakovali na tvrdá, kulatá záda kvičících tvorů a jezdili na nich, dokud zase nespadli do bahna. Zedd pochyboval, že byla Ann někdy za celých devět století svého života takhle špinavá.

Po nějakém čase zjistil, že zatímco poskakovali na jedné noze, což obnášelo více pádů do bahna než samotného poskakování, se její smích změnil.

Ann se začala opravdu bavit.

Skákali do kaluží. Honili prasata. Běhali kolem ohrady a mlátili do kůlů v plotu.

A pak je napadlo dělat na stráže různé pošklebky. Šklebili se a předháněli, kdo udělá podivnější výraz. Vydávali všechny možné zvuky, které je napadly. Skákali a smáli se a ukazovali si na zaražené stráže. Ann a Zedd se tak smáli, že už nemohli ani stát a jako dva opilci se svalili na zem a popadali se za břicho.

Dav se rozrostl. Přihlížející si něco ustaraně šeptali.

Ann si strčila palce do uší a prsty zamávala na diváky. Zedd stál zase na hlavě a zpíval pár tklivých balad, které znal. Ann se hystericky rozesmála, když špatně vyslovoval důležitá slova.

Zedd se rozesmál a spadl do bahna a Ann padla na něho. Seděla na něm, aby se nemohl hýbat a začala ho lechtat v podpaží, zatímco on se mezi výbuchy smíchu pokoušel nadechnout a polechtat ji na žebrech. Ti dva se ještě nikdy tak nebavili. Prasata se ustrašeně krčila na jednom místě ohrady.

Najednou na ně vychrstli dvě vědra vody, právě v okamžiku, když byli zaujati hledáním nejlechtivějších míst. Vzhlédli. Dostali další spršku.

Jak rychle z nich bahno smývali, tak rychle se do něj znova bořili. Strážní, pokryti popelem, je vzali za ruce, namířili na ně své oštěpy a ještě jednou je spláchli. Zedd pohlédl na Ann. Ona mu pohled oplatila. Vypadala strašně, jak jí tvář prosvítala mezi pramínky bahna. Zachechtal se a zašklebil se na ni. Uchichtla se a udělala na něj obličej. Muži na ně zaječeli.

Zedd nafoukl tváře, jakoby chtěl zadržet smích. Stráže je strkaly před sebou, špičky kopí se dotýkaly jejich zad. To mu připomnělo, jak se lechtali a oba se znova rozesmáli.

Bylo to, jako kdyby si jednou odzátkovaný smích žil dál už svým vlastním životem. Co záleží na tom, jestli budou obětováni? Alespoň se naposledy dosyta zasmějí.

Dav zahalených postav se rozestupoval, jak vyvedli oba zajatce z prasečí ohrady.

Zatímco se dusil smíchem, zvedl Zedd ruce a mával jim. „Mávej na lidi, Annie.“

Ann na ně místo toho začala dělat obličeje. Zeddovi se ten nápad zalíbil a napodobil ji. Lidé se stahovali zpátky, jako kdyby viděli něco strašného. Některé ženy hlasitě naříkaly a kvílely. Zedd a Ann se smáli a ukazovali si na ně, když prchaly z davu a hledaly úkryt před šílenci.

Brzy za sebou nechali stany a diváky a jejich strážci je postrkovali kopími stále dopředu. Zanedlouho se dvě špinavé, páchnoucí a šťastné oběti ocitly v okolních kopcích. Pětatřicet nebo čtyřicet Nangtonských lovců obětin je následovalo, všichni s připravenými oštěpy a luky. Zedd si všiml, že někteří nesli balíky a zásoby.

První čaroděj Zeddicus Zu'l Zorander a Prelátka Annalina Aldurrenová poskakovali před kopími, rozesmátí a zabývající se problémem, jak jíst cibuli, aby při tom neslzely oči.

Zedd neměl tušení, kam je vedou, ale bylo krásné ráno. ať už byli kdekoliv.

*****

„Je to legrační, lorde Rahle,“ řekl poručík Crawford. Richard se podíval přes kamenné pole. „Co je na tom legračního?“ 

Poručík zaklonil hlavu a upřel pohled na útes. „No, myslel jsem spíš, že je to zvláštní. Vyrostl jsem v drsných horách, takže jsem vídal takováhle místa celý svůj život, ale tohle je zvláštní.“ Otočil se a ukázal. „Vidíte tamtu horu? Vidíte, odkud se sesunula kamenná lavina?“

Richard si zaclonil oči před nízkým odpoledním sluncem. Hora, na kterou poručík ukazoval byla rozeklaná a pokrytá stromy téměř až k vrcholu. Na strmé stěně, obrácené k nim, se část hory sesunula a zanechala za sebou holou skálu a sráz, po kterém se svezla dolů. Na úpatí leželo kamenné pole.

„A co je s ní?“ 

„No, podívejte se na to množství kamenů na jejím úpatí. Je tam všechno, co se odlomilo z té hory.“ Ukázal na kamenné pole, na jehož vrcholku stáli. „Tohle není stejné.“ 

Přistoupil k nim nějaký voják a zasalutoval úderem pěsti do prsou. Podíval se ustrašeně na Egana a Ulice, kteří stáli se založenýma rukama a tiše čekal.

„Nic, lorde Rahle,“ řekl, když ho Richard oslovil. „Ani jediný úlomek kamene, který by byl opracován nějakým nástrojem.“ 

„Hledejte dál. Zkuste i vzdálenější místa kamenného pole. Poohlédněte se po místech, kde byste se mohli dostat pod velké kameny a podívejte se tam.“ 

Voják zasalutoval a odběhl. Nezbývalo už moc času, den pomalu končil. Richard jim řekl, že tu nechce zůstat do druhého dne. Chtěl se vrátit do Aydindrilu. Kahlan se vrátí možná už dnes v noci a nebo až zítra. Chtěl tam být.

Jestli se vrátí. Jestli je ještě naživu.

Při té myšlence se zpotil a zeslábla mu kolena.

Zahnal takové myšlenky. Vrátí se. Všechno tomu nasvědčovalo. Určitě se vrátí. Přinutil se přestat na to myslet a věnovat se současným problémům.

„A co si o tom myslíte vy, poručíku?“ 

Poručík Crawford hodil kamenem a sledoval ho jak narazil do jednoho a pak do dalšího. Ostrý zvuk se odrazil od útesu za nimi. „Mohlo se stát, že se část této hory utrhla mnohem dříve. Potom po celou dlouhou dobu to zarůstalo, odumíralo a vytvářelo půdu pro větší rostliny a tak se to opakovalo dál a dál. Je možné, že dnes je to úplně celé zarostlé.“

Richard věděl o čem poručík Crawford mluví. Věděl jak rychle dokáže les překrýt skály a kamenné laviny. Když budete kopat v lese na úpatí srázu, často narazíte na pozůstatky spadlé skály.

„Myslím, že v tomto případě je to jinak.“ 

Poručík se na něho podíval. „Mohu se vás zeptat proč si to myslíte, lorde Rahle?“

Richard se podíval přes rozsedlinu na vedlejší horu. „Podívejte se na ten sráz. Jeho povrch je drsný a nerovný, přitom skála, která zůstala potom, co se část hory sesunula je ošlehaná větrem, takže většinou již nemá žádné ostré hrany. Čas a počasí je ohladilo.

Ale některé části jsou stále ostré. Voda se dostane do škvír, zmrzne a časem se odloupne další kus skály. Můžete vidět některá ostrá místa, ale většina je ohlazená.

Proto se mi zdá, že se to stalo dlouho předtím, než sklouzla část této hory a přesto můžete vidět stále většinu rozbité skály na úpatí útesu. Tady je mnohem méně sutiny.“

Egan si jednou rukou prohrábl světlé vlasy. „To by mohlo být polohou. Tento útes je natočen k jihu a slunce tak může pomáhat rostlinám v růstu, kdežto tamten je obrácen na sever, takže je většinou ve stínu. Les tam tedy nemá tak dobré podmínky a proto tam zůstala většina sutiny odhalená.“

Egan mohl mít pravdu.

„Ale je tu ještě něco.“ Richard zaklonil hlavu a vzhlédl nahoru na vysoký strmý útes, který nad nimi čněl. „Polovina hory je pryč. Ve srovnám s tím se na tamté hoře uskutečnil jen malý sesuv. 

Podívejte se na tuto horu a zkuste si představit, jak musela vypadat předtím, než se to stalo. Je useknutá z úplného vrcholu až dolů jako kláda rozštípnutá napůl. Všechny ostatní hory kolem mají více či méně kuželový tvar. Tato je jen polovina kuželu.

I kdybych se mýlil a nebyla to celá polovina hory, protože měla třeba jiný tvar, stejně by tu musela být obrovská hromada kamení. Chci říct, že i kdyby nebyla o mnoho jiná, než je teď a zřítila se jen malá část o síle tak pěti metrů, tak už vzhledem k výšce celé hory, by zde měla být obrovská hromada kamení.

Tato skála je ostrá, takže to nejspíš budou úlomky skály, která se utrhla působením povětrnostních vlivů, ale protože je stále drsná, nestalo se to pravděpodobně tak dávno. Přesto stále nevidím žádné pozůstatky velkého kusu skály, který musel z hory odpadnout. I kdyby byla časem pokryta vrstvou vegetace, myslím si, že na místě, kde teď stojíme by měla být mnohem větší vrstva kamenů.“

Poručík se rozhlédl. „To je fakt. Teď jsme skoro na stejné úrovni jako je spodní část rozsedliny. Jestli se zřítila celá polovina hory, není tu po ní ani památka.“

Richard pozoroval vojáky, kteří všude kolem prohledávali skály a stromy, aby našli nějakou známku Chrámu větru. Žádný z nich nevypadal, že by něco našel.

„Nezdá se mi, že by to bylo tady dole. Nevidím žádný důkaz, který by mě přesvědčil, že se ta hora sesunula právě sem.“ 

Ulic a Egan si zase založili ruce. Pokud se jich týkalo, celá záležitost byla vyřízená.

Poručík Crawford si odkašlal. „Lorde Rahle, jestliže by tu měla být polovina hory Kymermosst a není tady, kde tedy je?“

Richard se zadíval poručíkovi do očí. „To bych právě rád věděl. Když není tady, musí být někde jinde.“

Světlovlasý poručík přešlápl. „No, ale hromada kamení se jen tak nezvedne a neodejde, lorde Rahle.“

Richard si odsunul pochvu, aby mu nepřekážela v cestě a začal sestupovat ze skály. Uvědomil si, že toho muže vystrašil, protože se zdálo, že mu navrhuje něco, co bylo spojeno s magií.

„Musí to být tak, jak jste řekl, poručíku. Muselo se to zřítit a zarůst. Možná, že byla rozsedlina mnohem hlubší a sesunutá hora ho zaplnila a proto neudělala žádnou hromadu.“ 

To se poručíkovi zalíbilo. Dalo mu to zase trochu pevné půdy pod nohama.

Richard tomu ale nevěřil. Povrch hory se mu zdál zvláštní. Byl úplně hladký, jakoby odseknutý velkým mečem. Ano, byly tam dvě průrvy, ale to by vysvětlovalo ty kameny tady dole. Připadalo mu, že byla skála odříznuta a někam odnesena. Během let pak voda a led zapracovaly na hladkém povrchu útesu, ulámaly kusy skal a rozbrázdily jeho povrch. Ale ne v takové míře jako působily na okolní skály.

„Tím by se to mohlo vysvětlit, lorde Rahle,“ řekl poručík. „Jestli je to ale pravda, pak chrám, který hledáte musí být pohřbený hluboko pod těmi kameny.“ 

Se svými svalnatými osobními strážci v patách spěchal Richard ke koním. „Chci se ještě podívat na vrchol. Chci vidět ty ruiny, které tam zbyly.“

Jejich průvodce, muž středního věku jménem Andy Miller, čekal u koní. Byl oblečen v prostých vlněných šatech v hnědé a zelené barvě, velmi podobných těm, které nosil dříve Richard. Bujné hnědé vlasy mu trčely kolem uší. Andy byl nesmíme pyšný, že ho lord Rahl požádal, aby ho doprovodil na horu Kymermosst. Richard se cítil trochu hloupě, protože Andy byl prostě první, koho Richard našel, kdo věděl, kde to je.

„Andy, rád bych se podíval nahoru k ruinám.“ Andy podal Richardovi otěže statného grošáka. „Jistě, lorde Rahle. Není toho tam moc k vidění, ale stejně vám to tam rád ukážu.“ 

Jeho strážci, přestože byli tak mohutní, nasedli na koně lehce, ale koně se jen těžko pohybovali s náhlou váhou na hřbetech. Richard se vyhoupl do sedla a dal nohy do třmenů.

„Dostaneme se tam před setměním? Většina sněhu z včerejší bouře již roztála. Stezka by měla být průchodná.“ 

Andy mrknul na slunce, které se právě dotýkalo vrcholků hor. „Když vím, jak jezdíte, lorde Rahle, řekl bych, že dlouho předtím. Obvykle mě důležití lidé zdržují. Teď to bude asi obráceně.“

Richard se usmál. Pamatoval si takové věci ze svých vlastních zkušeností. Čím byla osoba, kterou doprovázel, vznešenější a důležitější, tím pomaleji šli.

Když dorazili na vrchol k ruinám, obloha byla zbarvena do zlatova a na horizontu až do nachova. Okolní hory byly zahaleny ve stínu. Ruiny zářily v medovém světle.

Musely zde být kdysi krásné stavby, nyní v rozvalinách, které vypadaly, že byly součástí většího sídla, přesně jak to říkala Kahlan.

Tu a tam na holém vrcholu hory stály části zdí, které nebyly porostlé popínavými rostlinami jako dole, ale rezavým lišejníkem.

Richard sesedl z koně a podal otěže poručíku Crawfordovi. Budova, která stála vlevo od široké cesty byla podle měřítek, ve kterých Richard vyrůstal veliká, ale ve srovnání se zámky a paláci, které od té doby viděl byla drobná.

Vstupní brána byla prázdná. Rozpadlé pozůstatky dveřního rámu byly stále ještě pokryté zlacenými listy. Uvnitř se rozléhaly jeho kroky mezi prázdnými stěnami. V jedné z místností nezastřešené budovy stála kamenná lavice. V další byla kamenná fontána, ve které byl tající sníh.

Nerovná chodba, ve které se dochovala většina stropů, vedla Richarda kolem zastrčených pokojíků. Pak se chodba rozdvojovala a jak předpokládal, pokračovala do místností na obou koncích budovy. Dal se chodbou vlevo, do poslední rohové místnosti.

Stejně jako všechny pokoje na této straně i tato místnost byla otočena směrem k útesu. Tam, kde kdysi byla okna, chránící pokoj před větrem a deštěm, byly jen prázdné čtvercové otvory. Za nimi se nabízel pohled přes hranu srázu na modravé hory v dáli.

To bylo místo, kde návštěvníci a prosebníci očekávali své přijetí v chrámu. Během čekání měli nádherný pohled na Chrám větrů. Když pak byli odmítnuti, odcházeli alespoň s krásnou vzpomínkou. Sám téměř viděl to, co viděli ti, kteří kdysi stáli na stejném místě.

Věděl, že to byl jeho Dar, který mu to všechno řekl, stejně jako duchové těch, kteří drželi v ruce Meč pravdy ho vedli, když používal jeho magii.

Jak tam stál a zíral do prázdna, představoval si, jak tam těsně za okrajem je místo vznešenosti a moci. Tam čarodějové uložili věci mocné magie, aby tam byly v bezpečí. Starodávní čarodějové, někteří z nich Richardovi předci, pravděpodobně stáli na stejném místě jako on a dívali se na Chrám větrů.

Richard se procházel kolem v mizejícím světle, kolem mohutných sloupů, nakukoval do strážních domků a kdysi báječných zahrad, které obklopovaly rozbořené zdi. I když bylo nyní všechno v rozvalinách, nebylo těžké si představit majestátní scénu, kterou to vše kdysi tvořilo.

Stál uprostřed široké cesty, která vedla rozvalinami, cítil jak za ním vlaje jeho zlatá pláštěnka a zkoušel si představit, jak to tady vypadalo a vcítit se do atmosféry tohoto místa. Cesta, víc než budovy kolem ní, mu dávala tajuplný pocit přítomnosti chrámu na jejím konci. Tato cesta kdysi vedla přímo do Chrámu větrů.

Kráčel po široké cestě a představoval si, že kráčí ke Chrámu větrů, těm, které ho honily. Přešel okolo zbytku zdi a mezi prázdnými kamennými budovami pociťoval nadčasovost tohoto místa a cítil život, který tu jednou byl.

Ale kam se poděl? Jak ho má najít? Kam jinam se má podívat?

Býval tady a i teď ho Richard téměř mohl spatřit, cítil ho, tušil ho, jakoby ho Dar táhl kupředu, táhl ho domů.

Náhle byl prudce zastaven.

Ulic na jedné straně a Egan na druhé ho drželi v podpaží a táhli ho zpět. Podíval se dolů a viděl, že další krok by udělal do prázdna. Supové se vznášeli ve stoupajících vzdušných proudech ani ne pět metrů přímo před ním.

Měl pocit jakoby stál na kraji světa. Pohled měl zamlžený. Vlasy na krku měl zježené.

Za hranou útesu mělo být daleko víc, věděl to. Ale nebylo tam nic.

Chrám větrů byl pryč.

Kapitola třináctá

DÝCHEJ.

Kahlan udělala, co jí bylo řečeno, vydechla slif a nasála ostrý, chladný vzduch.

Zvuk syčící pochodně jí bouřil v uších. Její vlastní dech ji ohlušoval. Ale už věděla, co má dělat a tak klidně čekala, až se svět kolem ní vrátí k normálu.

Až na to, že se to nestalo. Nebylo to takové, jaké očekávala.

„Slif, kde to jsme?“ Její Has se odrážel a vibroval kolem ní. 

„Kam sis přála cestovat, Poklad Jocopů. Měla bys být potěšena, ale jestli nejsi, zkusím to znova.“ 

„Ne, ne, to neznamená, že nejsem potěšená. Jen to není to, co jsem očekávala.“ 

Byla v jeskyni. Pochodeň nebyla podobná těm, na které byla zvyklá, z dlouhé dřevěné tyče na konci obalené smůlou, ale byla udělaná ze svazku rákosu. Strop byl nízký, takže musela sklonit hlavu, když se přehoupla přes kamennou obrubu studny slif a postavila se.

Kahlan vytáhla zvláštní pochodeň z mezery mezi hrubými kameny zdiva.

„Vrátím se,“ řekla slif. „Podívám se kolem a když nenajdu cestu ven, vrátím se a budeme muset cestovat jinam.“ Usoudila, že zde musí být cesta ven, jinak by tam nebyla pochodeň. „Nebo se vrátím až najdu co hledám.“ 

„Budu připravená, když budeš chtít cestovat. Budeme zase cestovat. Budeš potěšená.“ 

Kahlan kývla na stříbrnou tvář, ve které se odráželo tančící světlo pochodně a vstoupila do jeskyně. Z místa kde byla, vedla jen jedna cesta, široký a nízký průchod, který se klikatil tmavou skálou. Prošla jím a protože nenarazila na žádné jiné chodby nebo místnosti, pokračovala pořád dál.

Průchod ústil do širokého prostoru a tam přišla na to, proč se toto místo nazývá Poklad Jocopů. Pochodeň odrážela tisíce zlatých jiskřiček. Místo bylo plné zlata.

Byly zde hromady hrubých ingotů a polokoulí, jako kdyby nalili roztavený kov do nějakých nádob a pak ho vyklopili. Bedny byly naplněny valouny zlata. Truhly s držadly na obou koncích, takže je dva muži mohli nést, byly navršeny různými zlatými předměty.

Bylo tam i několik stolů, na kterých ležely zlaté kotouče a podél zdí se táhly řady polic. Na nich stálo několik soch, ale většinou byly zaplněny roličkami pergamenových svitků. Kahlan se nezajímala o poklady, ani se nezastavila, aby si prohlédla všechny předměty kolem sebe a místo toho spěchala dál do chodby na druhé straně.

Nechtěla moc otálet, protože byla naplněna obavami a chtěla se co nejdříve dostat k Blátivému lidu, ale i kdyby se zajímala o věci kolem, nezůstala by tam dlouho. Vzduch nechutně zapáchal a nutil ji ke kašli. Z ošklivého zápachu se jí točila hlava a začala jí bolet.

Vzduch v průchodu byl lepší, ale ještě se nedal nazvat dobrý. Šáhla do podpaží, nahmátla nůž a cítila, že je pořád teplý. Alespoň už nebyl tak horký jako předtím.

Chodba začala stoupat. Jak se dostávala výš, tmavá skála se rozpadávala a na některých místech ji musely držet silné trámy. Cestou nenarazila na žádnou jinou chodbu až do té doby, než zacítila čerstvý vzduch. Jedna chodba se oddělovala doleva a po pár krocích jiná odbočovala vpravo. Z rovného průchodu před sebou cítila čerstvý vzduch, tak pokračovala rovně dál.

Jak vstoupila do noci, plamen pochodně zablikal. Obloha zářila hvězdami. Nedaleko vyskočila postava. Kahlan couvla zpět do jeskyně a rozhlížela se na obě strany, jestli je tam ještě někdo další.

„Matko Vyznavačko?“' ozval se známý hlas. Kahlan udělala několik kroků a zvedla pochodeň do nočního vzduchu. 

„Chandalene? Chandalene, jsi to ty?“ 

Svalnatá postava skočila do světla pochodně. Neměl košili a byl pokrytý bahnem. Na rukou a na hlavě měl připevněné svazky trávy. Rovné černé vlasy byly uhlazeny dozadu lepivým bahnem, kteří používali lovci. I když měl pomazanou bahnem i tvář, poznala známý, široký úsměv.

„Chandalene,“ řekla a vydechla úlevou. „Ach, Chandalene, jsem tak šťastná, že tě vidím.“ 

„Já tebe také. Matko Vyznavačko.“ 

Přikročil k ní, aby ji uvítal podle tradice Blátivých lidí pořádnou fackou, na důkaz ocenění síly toho druhého. Kahlan zvedla ruce ve varovném gestu.

„Ne! Zůstaň stát!“ 

Zastavil se. „Proč?“

„Protože tam, odkud přicházím, v Aydindrilu je zákeřná choroba. Nechci se k tobě moc přibližovat, protože se bojím, že bych mohla nakazit tebe i všechen můj lid.“ 

Blátiví lidé byli opravdu její lid. Ona i Richard byli přijati za Blátivé lidi Ptačím mužem a ostatními staršími a proto byli členy vesnice i když žili jinde.

Chandalenovo nadšení ze setkání pohaslo. „Tady je taky choroba, Matko Vyznavačko.“

Kahlan sklonila pochodeň. „Cože?“ zašeptala.

„Mnoho věcí se událo. Náš lid se bojí a já je nemohu ochránit. Svolali jsme shromáždění. Dědečkův duch se nám zjevil. Řekl, že nás čeká mnoho strastí. 

Řekl, že s tebou musí mluvit a že ti poslal zprávu, abys přišla mezi nás.

„Nůž,“ řekla. „Cítila jsem jeho volání díky noži. Přišla jsem hned jak to šlo.“ 

„Ano. Řekl nám to před západem slunce. Jeden ze stařešinů vyšel z domu duchů a poslal mě sem, abych na tebe počkal. Jak jsi k nám mohla přijít z díry v zemi?“ 

„To je dlouhý příběh. Byla to magie... Chandalene, nemám čas čekat, až svoláme další shromáždění, abychom si mohli promluvit s duchy předků. Máme problémy. Nemohu si dovolit čekat tři dny.“ 

Vzal jí pochodeň z niky. Pod maskou bahna byla jeho tvář zachmuřená.

„Není třeba čekat tři dny. Dědeček tě očekává v domě duchů.“ 

Kahlan rozšířila oči údivem. Věděla, že shromáždění trvá jen jednu noc, na kterou bylo svoláno. „Jak je to možné?“

„Stařešinové stále sedí v kruhu. Dědeček jim řekl, aby na tebe počkali. On čeká také.“ 

„Kolik je nemocných?“ 

Chandalen ukázal všechny prsty a pak ještě jednu ruku. „Mají velké bolesti hlavy. Vyprazdňují žaludky, i když v nich nic nemají. Hoří horečkou. Některým začínají černat konce prstů.“

„Drazí duchové,“ zašeptala si pro sebe. „Zemřel už někdo?“ 

„Jedno dítě dnes těsně předtím, než mě sem dědeček poslal. Ten chlapec také onemocněl nejdříve.“ 

Kahlan samotné bylo špatně. Točila se jí hlava a marně se pokoušela zůstat soustředěná na to, co slyší. Blátiví lidé obvykle nedovolili cizím lidem vstoupit do vesnice a ani sami neopouštěli vlastní území. Jak se to tedy mohlo stát?

„Chandalene, přišel do vesnice někdo zvenku?“ Potřásl hlavou. „To bychom nedovolili. Cizinci přinášejí problémy.“ Vypadal, že o něčem uvažuje. „Jeden možná chtěl přijít. Ale nedovolili jsme jí vejít do vesnice.“ 

„Jí?“ 

„Ano. Nějaké děti si hrály na lovce na pastvinách. Přišla k nim nějaká žena a ptala se, jestli by mohla přijít do vesnice. Děti běžely zpátky, aby nám to řekly. Když jsem tam s muži přišel, nemohli jsme ji najít. Řekli jsme dětem, že se na ně budou duchové předků zlobit, když si z nás budou dělat blázny.“ 

Kahlan se bála zeptat, protože se hrozila odpovědi. „Dítě, které dnes zemřelo, bylo jedno z těch, které tu ženu viděly, že je to tak?“

Chandalen dal hlavu na stranu. „Jsi moudrá žena, Matko Vyznavačko.“

„Ne, jsem vyděšená žena, Chandalene. Do Aydindrilu přišla stejná žena a mluvila s dětmi. Ty začaly také umírat. Neříkal ten chlapec, co zemřel, jestli jim neukazovala nějakou knihu?“ 

 „Když jsem s tebou cestoval, ukazovala jsi mi věci, kterým říkáte knihy a získáváte z nich vědomosti, ale naše děti takové věci neznají. My učíme naše děti živými slovy, tak jak nás učili naši předci. 

Ten chlapec říkal, že mu ta žena ukazovala krásná barevná světla. To se nepodobá knize, pokud si pamatuji.“

Kahlan dala Chandalenovi ruce na ramena. Dotyk, který ho dříve děsil hrozbou moci Vyznavačky, ho teď vystrašil z jiného důvodu.

„Říkala jsi, že bychom neměli být blízko.“ 

„Na tom teď už nezáleží,“ ujistila ho. „Nemohu způsobit další škody, protože stejná choroba, jako je tady, je i v Aydindrilu.“ 

„To je mi líto, Matko Vyznavačko, že taková nemoc a smrt navštívila i tvůj domov.“ 

Přátelsky se objali.

Chandalene, co je to za místo? Ta jeskyně?“

„Jednou jsem ti o něm vyprávěl. Místo se špatným vzduchem a bezcenným kovem.“ 

„Takže jsme severně od vesnice?“ 

„Severně a trochu na západ.“ 

„Jak dlouho nám potrvá cesta do vesnice?“ 

Udeřil se pěstí do prsou. Chandalen je silný a běží rychle. Odešel jsem z vesnice, když slunce zapadalo. Chandalenovi to trvalo jen pár hodin. I ve tmě.“

Přehlédla měsíčním svitem zalité pastviny za nízkým skalnatým kopcem na kterém stáli. „Měsíc nám bude svítit na cestu.“ Kahlan se přinutila k lehkému úsměvu. „A ty bys měl vědět, že jsem tak silná jako ty, Chandalene.“

Chandalen jí úsměv vrátil. Bylo příjemné vidět někoho se za daných okolností usmívat.

„Ano, pamatuji si dobře tvou sílu, Matko Vyznavačko. Poběžíme.“ 

*****

Měsíční světlo odhalilo strašidelné, slínové tvary vesnice Blátivých lidí, která ležela schovaná na tmavé planině porostlé trávou. V malých oknech hořelo pár světel. V tuto pozdní hodinu nebylo venku mnoho lidí a Kahlan byla ráda. Nechtěla se dívat do tváří těchto lidí, naplněných strachem a se zármutkem v očích a vědět, kolik jich ještě zemře.

Chandalen ji vedl přímo do domu duchů, který stál uprostřed obecních domů na severní straně vesnice. Většina těchto domů byla postavena těsně vedle sebe, ale dům duchů stál stranou. Na břidlicové střeše, kterou Richard pomáhal stavět se odráželo měsíční světlo. Stráže, Chandalenovi lovci, stáli kolem dokola domu.

Přede dveřmi, na nízké lavici, seděla otcovská postava Ptačího muže. Stříbrné vlasy mu spadaly přes ramena a zářily v měsíčním svitu. Byl nahý. Černé a bílé bláto pokrývalo jeho tělo a tvář změtí spirál a čar. Byla to maska, kterou měli všichni, kdo se shromáždění zúčastnili, aby je duchové viděli.

Na zemi u nohou Ptačího muže stály dvě nádoby, jedna s černým, druhá s bílým bahnem. Podle skelného pohledu v jeho očích poznala, že je v transu a nemá cenu se s ním bavit. Ale věděla, co je třeba udělat.

Kahlan si rozepnula přezku na opasku. „Chandalene, mohl by ses otočit, prosím? A řekni svým mužům, ať udělají totéž.“ To byl největší ústupek její cudnosti, jaký okolnosti dovolovaly.

Chandalen zavolal svým jazykem rozkaz na své muže. „Budu se svými muži hlídat dům duchů, zatímco budeš se staršími uvnitř,“ řekl Chandalen přes rameno.

Když se svlékla ze všech šatů a konečně stála nahá v chladném nočním vzduchu, začal Ptačí muž mlčky nanášet vrstvy bahna, aby ji duchové viděli. Z blízké zdi je pozorovaly ospalé slepice. Zeď stále ještě nesla stopy po Richardově meči.

Věděla, že to musí udělat, že musí jít dovnitř a mluvit s duchy, ale netěšila se na to. Rozmluvy s duchy předků se konaly vždy jen v časech opravdu naléhavé potřeby, a i když většinou poskytly potřebné odpovědi, nikdy nepřinesly radost.

Když Ptačí muž dokončil svou práci a Kahlan byla pokryta bílým a černým bahnem, zavedl ji mlčky dovnitř. V kruhu kolem lebek předků sedělo šest starců. Ptačí muž zaujal své místo a usadil se se zkříženýma nohama na zemi. Kahlan si sedla do kruhu proti němu a vedle svého přítele Savidlina. Nemluvila na něho, byl také v transu a pozoroval ducha uprostřed kruhu, kterého ona ještě neviděla.

Za sebou měla proutěný koš. Protože věděla, k čemu tam je, zvedla ho a šáhla dovnitř. Váhavě uchopila kroutící se červenou spiritistickou žábu a přitiskla si jí zády mezi prsa - jediné místo, které nebylo pokryté bahnem.

Sliz ze žáby jí brněl na kůži. Uvolnila sevření kolem žáby a zvedla ruce spojené se stařešinami po obou stranách. Zanedlouho cítila, jak se propadá do omámení.

Místnost se začala otáčet. Byla vytržena ze světa, který znala a přenesena do vířící záplavy světel, stínů, vůní a zvuků. Lebky se točily s ní.

Čas se otáčel, hodně podobně jako ve slif, ale ne tak uklidňujícím způsobem. Tohle byla dezorientace v čase, která způsobila, že se zpotila.

Také to přineslo ducha.

Jeho zářící tvar byl před ní a ona si nemohla vybavit, kdy se tam objevil. Najednou tam prostě byl.

„Dědečku.“ zašeptala jazykem Blátivých lidí. 

Chandalen řekl, že to byl jeho dědeček, kdo navštívil shromáždění, ale ona ho znala na více tělesných úrovních. Stal se jejím ochráncem. Cítila spojení s kostí, která byla za živa jeho.

„Dítě.“ Nadpozemský zvuk jeho hlasu přicházel přes Ptačího muže vibracemi do jejího těla. „Děkuji, že jsi vyslyšela mé volání.“ 

„Co ode mne chce duch našich předků?“ 

Ptačí muž předával slova ducha. „To, co nám bylo částečně svěřeno, bylo napadeno.“

„Svěřeno? Co vám bylo svěřeno.“ 

„Chrám větrů.“ 

Kahlan na nahém těle naskočila husí kůže. Svěřen duchům? Význam toho všeho ji omráčil. Světem duchů bylo podsvětí, svět mrtvých. Jak mohlo být něco takového jako chrám, postavený většinou z inertních materiálů jako kámen, posláno do podsvětí?

„Chrám větrů je ve světě duchů?“ 

„Chrám větrů existuje částečně ve světě mrtvých a částečně ve světě živých. Existuje na obou místech, v obou světech současně.“ 

„V obou světech současně? Jak je to možné?“ 

Zářící postava, jako stín udělaný ze světla, zvedla ruku. „Je strom stvoření hlíny jako žížaly nebo stvoření vzduchu jako ptáci?“

Kahlan by dala přednost jednoduché odpovědi, ale věděla, že se s mrtvými nelze přít.

„Ctěný dědečku, myslím, že strom není ani jednoho světa a přitom existuje v obou.“ 

Zdálo se, že se duch usmál. „Tak je to, dítě,“  řekl duch prostřednictvím Ptačího muže. „Stejně jako Chrám větrů.“

Kahlan se naklonila dopředu. „Chceš říct, že je Chrám větrů jako strom, který má kořeny v tomto světě a větve ve vašem?“

„Existuje v obou našich světech.“ 

„V tomto světě, ve světě živých, kde je?“ 

„Tam, kde vždycky byl, na hoře Čtyř větrů. Ty ji znáš jako horu Kymermosst.“ 

„Hora Kymermosst,“ opakovala nevýrazně. „Ctihodný dědečku, já jsem to místo viděla. Chrám větrů už tam není. Je pryč.“ 

„Musíš ho najít.“ 

„Najít? Vypadá to, že tam kdysi byl, ale skála, na které stál se asi zřítila. Chrám je pryč, zbylo jen pár okolních budov, které jsou nyní v rozvalinách. Není tam co hledat. Je mi líto, ctěný dědečku, ale v našem světě kořeny odumřely a rozpadly se.“ 

Duch tiše stál. Kahlan se bála, že se rozčílí.

„Dítě,“  řekl duch, ale tentokrát ne přes Ptačího muže. Hlas vyšel z ducha samotného. Zvuk byl tak bolestivý, že se to málem nedalo vydržet. Cítila, jakoby se jí pálilo maso od kostí. „Nějaký předmět byl ukraden a přenesen do vašeho světa. Musíš pomoci Richardovi, jinak všechna moje krev ve vašem světě, všichni naši lidé zemřou.“ 

Kahlan polkla. Jak mohlo být něco ukradeno ze světa duchů, ze světa mrtvých a přeneseno do světa živých?

„Můžeš mi pomoci? Můžeš mi říct něco, co by mi pomohlo, abych poznala jak najít Chrám větrů?“ 

„Nezavolal jsem tě sem, abych ti řekl, jak najít větry. Cesta větrů přijde s měsícem. Zavolal jsem tě sem, abys viděla rozsah toho, jaká síla byla uvolněna a co se stane s vaším světem, pokud se tomu nezabrání.“ Dědečkův duch rozevřel náruč. Jemné světlo z nich padalo v kaskádách dolů jako voda tekoucí přes okraj skaliska. Světlo jí zahalilo celé zorné pole, až neviděla nic než bílé světlo. 

Světlo se pomalu rozplývalo a ona viděla smrt. Mrtvoly, jako podzimní spadané listí, ležely všude. Byly roztroušeny v ulicích, kde zrovna padly. Seděly na schodech, byly ohnuté přes zábradlí. Ležely ve dveřích i na kárách mrtvých.

Kahlanin zrak pronikl okny, jakoby na křídlech ptáka. V domech ležela hnijící těla. Viděla je v postelích, v křeslech, na chodbách, roztažená na podlaze a poházená jedno na druhém.

Zápach ji dusil a nutil ke kašli.

Svým plujícím zrakem letěla Kahlan přes města, která znala a všude to bylo stejné. Smrt si vzala téměř každého, černá těla, která se rozkládala už za živa. Těch pár, kteří ještě žili, plakali v neutuchajícím zármutku.

Svým zrakem se vrátila k vesnici Blátivých lidí. Viděla mrtvoly lidí, které znala. Vedle vyhaslých ohňů ležely mrtvé matky s mrtvými dětmi v náručí. Mrtví manželé drželi své mrtvé ženy. Tu a tam osiřelé děti s uplakanýma očima zoufale kvílely nad mrtvolami svých rodičů. A všude byl tak hrozný zápach, že jí z toho slzely oči.

Kahlan hlasitě vzlykla a zavřela oči. Nepomohlo to. Ten pohled na mrtvé se jí vypálil do mysli.

„Tohle,“ řekl duch, „se stane, když se ta ukradená věc nevrátí zpět.“ 

„Co můžu dělat?“ zeptala se Kahlan přes slzy. 

„Větry byly napadeny. To, co jim bylo svěřeno, bylo ukradeno. Větry rozhodly, že vy jste cesta vykoupení. Já jsem ti přišel ukázat výsledky toho narušení klidu větrů a požádat tě, v zájmu mých živých potomků, abys splnila svou část, až o ni budeš požádána. „ 

„A co to bude?“ 

„Neukázali mně to, ale předem tě varuji, že vím, že nemáš žádnou šanci to obejít nebo odmítnout. Musí se to stát tak, jak ti to bude odhaleno, jinak bude všechno ztraceno. Žádám tě proto, když ti větry ukážou cestu, aby ses po ní dala, jinak to, co jsi právě viděla se stane skutečností.“ 

Kahlan, se slzami v očích, neměla o čem uvažovat. „Udělám to, dědečku.“

„Děkuji ti, dítě. Ještě jednu věc ti řeknu. V našem světě, kde odpočívají duše těch, kteří odešli z vašeho světa, existují ti ve Světle stvořitele i ti, kteří jsou navždy zastíněni Hlídačem před jeho slávou.“ 

„Chceš říct, že v celé této záležitosti jsou zainteresováni dobří i zlí duchové?“ 

„To je přílišné  zjednodušení, které téměř zatemňuje pravdu, ale je to asi nejblíže představě, kterou vy ve vašem světě můžete získat o tomto světě. V našem světě je všechno takové, jaké to je. Větry musí dovolit všem, aby spoluurčovali cestu.“ 

„Můžeš mi říct, jak bylo větrům to kouzlo ukradeno?“ 

„Cestou byla zrada. „ 

„Zrada? Kdo byl zrazen?“ 

„Hlídač.“ 

Kahlan poklesla brada. Okamžitě pomyslela na Sestru temnoty, která byla v Aydindrilu - sestra Amélie. Musela to být ona. „Sestra temnoty zradila svého pána?“

„Cesta této duše do Chrámu větrů vedla přes Síň zrádců. To je jediná cesta jak je tam možno vstoupit. Byla vytvořena jako bezpečnostní opatření. Aby někdo prošel Síní zrádců, musí úplně a nevratně zradit to, v co věří. Protože tím však nenávratně zradí svoji věc, nemá už důvod vstoupit. 

Snový cestovatel nalezl proroctví, které mohl použít, aby porazil svého nepřítele. Na to, aby ho vyvolal, potřeboval kouzelný předmět od větrů.

Snový cestovatel nalezl způsob, jak přinutit tuto duši zradit svého pána, Hlídače, a přitom uskutečnit plány snového cestovatele. Udělal to tak, že ji nejprve dovolil potvrdit její přísahu Hlídačovi a pak se dosadil do role jejího druhého pána. Pána jen ve vašem světě. Potom použitím dvojité smyčky jí přinutil zradit svého prvního pána. Díky svému dalšímu závazku byla schopná projít Síní zrádců s úkolem od snového cestovatele nedotčena. Tímto způsobem se snovému cestovateli podařilo narušit klid Chrámu větrů a získat co potřeboval.

Ti, kteří poslali Chrám do větrů, však udělali plány pro případ, že by se taková věc přece jen někdy stala. Rudý měsíc tyto plány aktivoval.“

Právě slovo 'zradit' rozbušilo Kahlan srdce. „Je to cesta, po které musíme jít, abychom mohli vstoupit do Chrámu větrů?“

Duch ji chvíli hodnotil, jakoby vážil její duši. „Jakmile byl Chrám větrů vyrušen z klidu, je tato cesta  uzavřena a musí se použít jiná. Ale to není tvá starost, protože větry vydají své požadavky v souladu s pravidly rovnováhy. Pět duchů, střežící větry, určí vaši cestu podle těchto pravidel.“

„Ctěný dědečku, jak může nějaké místo vydávat požadavky? Vypadá to, jako kdyby byly větry živé.“ 

„Já už neexistuji dlouho ve světě živých, ale když mě někdo přivolá, mohu předávat informace přes oponu mezi světy.“ 

Kahlan rozbolela hlava jak se snažila porozumět. Přála si, aby tu mohl být Richard, aby pokládal otázky. Bála se, že na nějakou důležitou zapomene.

„Ale, ctěný dědečku, to můžeš udělat, protože jsi duch. Už jsi kdysi žil. Máš duši.“ 

Duch začal mizet.

„Tato událost v Chrámu větrů narušila hranici i oponu. Nemohu zůstat déle. Skrinové, strážci hranice mezi světy, mě volají zpět. Protože napadení větrů narušilo rovnováhu, nemůžeme se vrátit na shromáždění, dokud nebude obnovena rovnováha.“ Duch mizel, až ho téměř neviděla. 

„Dědečku, musím se dozvědět víc. Je mor sám kouzlem?“ 

Hlas přicházel z velké dálky. „Kouzlo seslané větry má obrovskou moc. Aby mohlo být v plné míře použito, vyžaduje to obrovské znalosti. Bylo použito bez pochopení toho, co bylo uvolněno a jak to ovládat. Mor začal tímto kouzlem a stejně jako je blesk seslaný čarodějem kouzlo, ale když blesk zasáhne na troud vyschlou trávu, výsledná ohnivá bouře není kouzelná. Mor je stejný. Začal kouzlem, ale teď je to jen mor, stejně jako všechny předtím - náhodný a nevypočitatelný - I když rozdmýchaný magií.“

„Mor je v Aydindrilu a tady. Omezí se jen na tato dvě místa?“ 

„Ne.“ 

Jagang si neuvědomil, co způsobí. Může to skončit tak, že bude zničen i on sám, pokud se mor vymkne kontrole.

„Vypadá to tak jak jsi mi ukázali na ostatních místech? Už tam také začal?“ 

Slabě zářící duch zhasl jako slabý plamínek lampy.

„Ano,“ ozval se vzdálený šepot. 

Doufali, že mohou udržet mor jen v Aydindrilu. Tato naděje byla ztracena. Celá Střední země, celý Nový svět měl být pohlcen ohnivou bouří, která začala jiskrou magie z Chrámu větru.

Uprostřed kruhu, kde byl duch, se zatetelil vzduch, když duch zmizel do podsvětí.

Z daleka, z podsvětí, slyšela Kahlan tichý smích různých duchů. Ze zlomyslného chechtotu jí naskočila husí kůže.

*****

Když se Kahlan probrala z transu, stáli kolem ní stařešinové. Byli více zvyklí na takovou změnu stavu. Jí se pořád ještě točila hlava a pociťovala nevolnost. Breginderin se sklonil a nabídl jí pomocnou ruku, aby mohla vstát.

Když se přidržela natažené ruky, pod příkrovem černého a bílého bahna viděla, že má na nohou znamení moru. Vzhlédla a pohlédla do jeho tváře na jeho laskavý klidný úsměv. Než skončí den, bude mrtvý.

Její přítel, Savidlin, tu byl také a držel její šaty. Kahlan se náhle bez ohledu na bláto, které ji pokrývalo, cítila velmi nahá. Začala se oblékat a snažila se zakrýt rozpaky, ale současně se v duchu kárala za takové starosti v tváří v tvář hrozící katastrofě. Shromáždění se konalo proto, aby přivolali duchy mrtvých a ne proto, aby se k sobě chovali jako muži a ženy. Ale stejně tam byla jedinou představitelkou opačného pohlaví.

„Děkuji, že jsi přišla, Matko Vyznavačko,“ řekl Ptačí muž. „Víme, že tento návrat domů není tak radostný, jak jsme si všichni přáli.“ 

„Ne,“ zašeptala „to není. Mé srdce zpívalo, že uvidím zase svůj lid, ale píseň je podmalována smutkem. Vy víte, ctění stařešinové, že Richard i já uděláme, co musíme. Neodpočineme si, dokud tu hrůzu nezastavíme.“ 

„Myslíš, že můžeš zastavit něco takového jako je horečka?“ zeptal se Surin. 

Savidlin jí položil ruku na rameno, jak si zapínala košili. „Matka Vyznavačko a Richard plný zlosti nám pomohli už předtím. Známe jejich srdce. Náš předek řekl, že je to horečka způsobená kouzlem. Matka Vyznavačka a Hledač ovládají velkou magii. Udělají, co musí.“

„Savidlin má pravdu. Uděláme, co musíme.“ 

Savidlin se na ni usmál. „A potom, až budete hotovi, přijdete domů, k vašemu lidu a budete oddáni, jak jste plánovali. Má žena, Weselan, si moc přeje vidět svou přítelkyni, Matku Vyznavačku, oblečenou ve svatebních šatech, které ji ušila.“

Kahlan polkla slzy. „Není nic, co bych si přála víc a co by mně udělalo větší radost, kromě toho vidět zase všechen svůj lid zdravý.“

„Jsi velká přítelkyně všech našich lidí, dítě, „ řekl Ptačí muž. „Těším se na svatbu, až vyřídíte celou tu záležitost s duchy a magií.“ 

Kahlan se rozhlédla po všech očích, které na ni hleděly. Nemyslela si, že byli svědky všech vizí smrti, které jí duch ukázal. Ani si neuvědomovali opravdovou povahu a rozsah epidemie, které museli čelit. Všichni už někdy zažili příchod horečky, ale nikdy ne takové, jako byl mor.

„Ctění stařešinové, jestli zklameme... jestli...“ Hlas jí selhal. Ptačí muž ji přišel zachránit. „Pokud byste měli zklamat, dítě, budeme vědět, že to nebylo proto, že byste neudělali všechno, co bylo ve vašich silách. Pokud je nějaká cesta, víme, že uděláte všechno pro to, abyste ji našli. Věříme vám.“ 

„Děkuji,“ zamumlala. 

Slzy jí zamlžovaly pohled. Přinutila se zvednout bradu. Jen by tyto lidi vystrašila, kdyby ukázala své obavy.

„Kahlan, musíš si vzít Richarda plného zlosti.“ Ptačí muž se uchechtnul, jakoby ji chtěl rozveselit. „Už unikl svatbě s Blátivou ženou, kterou jsem pro něho plánoval. Nevysmekne se ze svatby s tebou, pokud do toho budu mít co mluvit. Musí si vzít Blátivou ženu.“ 

Cítila se příliš strnulá, aby mu oplatila úsměv.

„Zůstaneš zbytek noci?“ zeptal se Savidlin. „Weselan by tě jistě zase ráda viděla.“ 

„Odpusťte mi, ctění stařešinové, ale pokud mám zachránit svůj lid, musím se hned vrátit. Musím pospíšit za Richardem a říci mu, co jsem s vaší pomocí zjistila.“ 

Kapitola čtrnáctá

Žena vyšla ze dveří do úzké opuštěné uličky. Musel zastavit, aby do ní nevrazil. Pod šálou měla jen tenké šaty a on podle jejích vztyčených bradavek poznal, že pod nimi už nic nemá.

Myslela si, že jeho úsměv byl určen jí. Nebyl. Jeho příčinou bylo pobavení nad tím, jak mu někdy příležitost sama vstoupí do cesty, když to nejméně čeká. Usoudil, že to je jeho zvláštní povahou, která takové události k němu přitahovala. Ať už to očekával nebo ne, byl vždycky připraven využít příležitosti ve svůj prospěch.

Vrátila mu úsměv a přejela mu rukou po hrudi a jedním prstem skončila na jeho bradě.

„Tak, jak lásko? Chtěl bys trochu potěšení?“ 

Nebyla přitažlivá, nicméně tato jedinečná příležitost okamžitě rozpálila jeho touhu. Věděl, o co se jedná. Způsob, jak stála blízko a upoutávala jeho pozornost, znal. Už měl taková setkání dřív. Ve skutečnosti je někdy sám vyhledával. Byla to větší výzva. S tou pak přicházela vzácná forma uspokojení.

Nebyla to ideální situace. Byly tu určité nevýhody, jako to, že ji nebude moct nechat křičet, aby neupoutal pozornost ale přesto ho čekalo potěšení. Otevřel všechny své smysly. Už začal vnímat jednotlivé detaily, stejně jako vyprahlá zem nasává vláhu deště.

Nechal se ovládnout touhou.

„No,“ řekl, „máš pokoj?“ 

Věděl, že žádný mít nebude. Věděl, o co se jedná.

Spočinula rukou na jeho rameni. „Nepotřebujeme pokoj, lásko. Jen půl stříbrného.“

Nenápadně, jak jen to bylo možné, se rozhlédl po budovách v okolí. Všechna okna byla tmavá. Jen pár  vzdálených světel se odráželo na mokrém dláždění. Byla to čtvrť skladišť. V budovách nikdo nebydlel. Nebylo pravděpodobné, že by tu bylo kolem mnoho lidí, kromě pár náhodných chodců, jako byl on. Ale stejně věděl, že musí pečlivě mírnit svůj chtíč.

„Je trochu chladno na to, abychom se tu svlékali na dláždění, ne?“ 

Položila mu ruku na tvář, aby udržela jeho pozornost na sobě. Druhou rukou mu zajela mezi nohy. Spokojeně zavrněla nad tím, co tam našla.

„Neměj obavy, lásko. Za půl stříbrňáku už najdu nějaké místo, kde by ses ohřál.“ 

Vychutnával si její hru. Už do bylo tak dávno. Nasadil svůj nejnevinnější a nezkušený výraz.

„No, nevím. Zdá se mi to trochu nepohodlné. Já se obvykle snažím, aby se to líbilo i dámě.“ 

„Ach, mně se to bude líbit, lásko. Přece si nemyslíš, že to dělám jen pro peníze? Jistěže ne. Mně se to líbí. Je to moje potěšení.“ 

Trochu couvla směrem ke dveřím, ze kterých vyšla. Nechal ji, aby ho svými prsty spojenými za jeho zády, vedla kam chtěla.

„Nenosím u sebe tak malé peníze.“ Viděl, jak jí okamžitě zasvítily oči, jaké má štěstí. Měla teprve zjistit, že štěstí se dnešní noci velmi rychle změní ve smůlu. 

„Nemáš?“ řekla, jakoby se chystala vzít zpět svoji nabídku, když si už byla jistá, že ho chytila do pasti svůdnými myšlenkami na to, co mu nabídla. „No, ženská si musí nějak vydělat na živobytí. Myslím, že se budu muset porozhlédnout někde jinde...“ 

„Nejmenší minci, kterou mám je stříbrňák. Ale rád ti ho dám celý, když si to taky užiješ. Jsem rád, když se to krásným mladým dámám, jako jsi ty, také líbí. To mě vždycky potěší.“ 

„To je láska,“ řekla s nevhodným, přehnaným potěšením, když si od něho brala stříbrnou minci. 

Zapáchala. Její úsměv jí do tváře nepřinesl žádnou krásu, přesto se oddával detailům: zacuchaným vlasům, zápachu jejího těla, hrbolatému nosu a malým očím. Byla obyčejná, mnohem lacinější než na co byl muž jeho postavení zvyklý, ale mělo to své osobité kouzlo.

Pozorně poslouchal, zatímco ji pozoroval. Ostatní detaily byly ještě důležitější, pokud z toho má mít opravdové potěšení.

Zacouvala do úzkého vchodu a posadila se stoličku, která tam na ni čekala. Vchod byl velký právě tak, aby se tam oba vešli, on zády k uličce, když stál před ní.

Naštvala ho, že ho považovala za tak neznalého, tak hloupého a tak vzrušeného.

Brzy zjistí, jak moc se mýlila.

Přitiskla se k němu a zápolila s opaskem jeho kalhot. Nebude to dlouho trvat. Nebude chtít, aby to trvalo moc dlouho, aby se mohla zase přesunout jinam a sbírat další mince pod pláštíkem noci.

Než mu rozepjala kalhoty, jednou rukou jí jemně uchopil za zápěstí. Nebylo by dobré mít kalhoty napůl žerdi, až to začne. Ne, to by nebylo dobré.

Vzhlédla a usmála se na něho, viditelně zmatená, ale stejně viditelně jistá, že ho svým úsměvem očaruje. Nebude to muset snášet dlouho. Nebude to dlouho trvat.

Byla dostatečná tma. Příliš velká tma na to, aby někdo věděl jistě, co dělá. Lidé vidí to, co čekají.

Zatímco se na něj stále smála, než měla čas se na něco zeptat, sáhl druhou rukou dolů a uchopil ji za krk. Myslela si, že si ji chce přidržet, než ho obslouží.

Způsob, jakým měla zakloněnou hlavu byl perfektní. Palcem a s trochou námahy jí promáčkl hrtan.

Úsměv se z její tváře přemístil na jeho. Přiškrcený zvuk nemohl způsobit žádné podezření. Lidé vždycky slyšeli jen to, co předpokládali, že uslyší, stejně jako viděli jen to, co čekali že uvidí. Nahnul se nad ní, aby to vypadalo podle očekávání a vymáčkl z ní život.

„Překvapení,“ zašeptal jí do vytřeštěných očí. Liboval si v jejím udiveném, přidušeném výrazu. Když jí klesly paže, nechal je viset a zvedl ji za vlasy. Ohnul jí hlavu přes stehno, aby ji mohl pevně držet a čekal. 

Čekal jen několik vteřin, než uslyšel opatrné našlapování, které se k němu zezadu přibližovalo. Bylo jich více než jeden, přesně jak čekal. Věděl o co se tady jedná - o loupež.

Ještě pár vteřin a překonají vzdálenost která je od něho dělila. Pro něho se čas napjal očekáváním, detaily pohledů, zvuků a vůní. On byl nejvzácnější z lidí. Vlastnil čas. Vlastnil život. Vlastnil smrt.

A teď přišel čas na zbytek jeho potěšení.

Zvedl koleno nahoru, proti její páteři a rychlým trhnutím jí zlomil vaz přes nohu. Otočil se a vytáhl nůž na muže, který byl těsně za ním a jedním máchnutím mu rozpáral břicho. Odskočil od něho dřív, než se z něho vyvalila střeva do uličky.

Očekával dalšího muže. Byli dva. Žena jako byla tahle, mívá obvykle dva muže, kteří oberou zákazníka. Nikdy předtím neviděl tři. Neočekávané nebezpečí takového vývoje situace mu zase rozbouřilo vášnivou touhu.

Druhý muž vpravo od něho vymrštil paži. Zahlédl nůž v jeho ruce a udělal krok zpět, aby unikl zásahu čepelí. Jak se přiblížil třetí muž, odhodil ho zpět kopnutím na solar. Muž se odrazil od stěny a padl na kolena s výkřikem bolesti, neschopen popadnout dech.

Muž vpravo strnul. V tom okamžiku se poměr sil vyrovnal, bylo to jeden proti jednomu. Měl tvář chlapce. Byl to skutečně sotva mladík. S chlapeckou odvahou se vzpamatoval a dal se na úprk.

Usmál se. Není lepšího cíle, když utíkají, než lidská hlava. Ta zůstává téměř klidná, zatímco paže a nohy divoce kmitají. Na tento cíl byl zaměřen jeho pohled.

Hodil nůž. Chlapec běžel tak rychle, jak mu to jeho rychle se míhající nohy dovolily. Nůž byl rychlejší a zasáhl ho spolehlivou ranou. Mladý zloděj okamžitě padl jako podťatý.

Třetí muž se sbíral na nohy. Byl starší, svalnatý, mohutný a rozzuřený.

Kopnutí ze strany mu přerazilo nos. Zavyl bolestí a vzteky a skočil dopředu. Zahlédl záblesk oceli, tak uhnul stranou a ještě mu stačil podrazit nohy. To všechno se odehrálo v krátkém okamžiku. Byla to nádhera, tento nebezpečný, rozzuřený býk, který se na něho slepě vrhal.

Dychtivě vstřebával všechny detaily. Mužovo oblečení, rozparek vzadu na jeho kabátu, lysinu, odrážející vzdálené světlo, kudrnaté mastné vlasy, roztržené pravé ucho, pohyb, kterým se vymrštil, když mu přistála bota mezi lopatkami.

Když mu kroutil ruku za zády, tehdy si všiml krve. Krev byla něco, co vždy pečlivě sledoval. Tato krev ho překvapila. Toho muže nepořezal - ještě. Také to nemohla být krev z jeho rozbitého nosu.

Jen zřídka zažil takové vzrušující překvapení, jaké mu přinesla tato neočekávaná krvavá stopa.

Uvědomil si, že muž řve bolestí. Zařval ještě víc, když mu vykloubil rameno. Šlápl mu na záda a hřbetem ruky ho praštil do hlavy, takže si vyrazil pár zubů o dláždění a tím ho trochu umlčel.

Popadl ho za mastné vlasy a zvedl mu hlavu a naslouchal zvukům, které muž vydával.

„Loupež je nebezpečná věc. Je čas, abys za to zaplatil.“ 

„My bychom ti nic neudělali,“ zabublal muž. „Jen bychom tě oloupili, ty bastarde.“ 

„Tak bastard, říkáš?“ 

Pečlivě, pomalu, aby si vychutnal každičký centimetr, rozřízl muži hrdlo.

Jaké mu přinesla dnešní noc neočekávané potěšení. Zvedl ruce, protáhl si prsty, pomalu nasával ze vzduchu esenci smrti, zachycoval hedvábnou substanci, která se vznášela v temnotě a natahoval ji do sebe.

On byl naplněním jejich životů. On představoval jejich rovnováhu. On byl smrt. Vychutnával si ten pocit, když v jejich očích zahlédl pochopení, že musí zemřít. Nejraději měl, když se mohl koupal v jejich pohledu, v jejich uvědomění, v jejich hrůze. Přinášelo mu to naplnění. Dělalo ho to úplného.

Stál tam a pohupoval se v extázi z pachu krve. Litoval. že to netrvalo déle. Litoval, že si nemohl vychutnat prodloužené výkřiky. Výkřiky byly úchvatné. Dychtil po nich, potřeboval je. vášnivě po nich toužil. Výkřiky ho naplňovaly a dělaly ho úplného. Potřeboval výkřiky, ne přímo jejich zvuk - často dusil své partnery - ale pokusy o výkřik a hlavně to, co představovaly. Hrůzu.

Když mu byla odepřena možnost beze spěchu si vychutnat výkřiky hrůzy, zanechávalo ho to nenaplněného a jeho chtíč byl neukojen.

Vyklouzl z uličky a zjistil, že jeho ruka je stále stejně přesná, jako jeho nůž, který našel svůj cíl. Chlapec ležel zkroucený na boku. Vypadal rozkošně s nožem zabořeným uprostřed hlavy a se špičkou pevné čepele vyčnívající z čela jen malý kousek mimo střed.

Ponořen v bouři pocitů, zjistil najednou, že cítí nový - bolest.

Překvapeně si prohlédl svou paži a odhalil zdroj neočekávané krve. Měl řeznou ránu dobrých dvanáct centimetrů dlouhou na vnější straně pravého předloktí. Byla hluboká. Bylo to na šití.

Radostí z takové neočekávané události se až zajíkl.

Nebezpečí, smrt a ničení - to všechno za jedinou noc, při jednom náhodném setkání. To bylo skoro moc.

Hlasy měly pravdu, že má jít do Aydindrilu. Pořád ještě nedostal, co potřeboval - prodlužovanou hrůzu, pomalé rozřezávání, proudy krve, působení nekonečné a dokonalé bolesti, orgie šíleného bodání na závěr.

Ale hlasy z éteru mu slibovaly, že to všechno bude mít. Slibovaly mu, že získá konečné vítězství, konečnou rovnováhu, konečné páření.

Slibovaly mu, že dosáhne konečné dovršení své zhýralosti.

Slibovaly mu, že bude mít Matku Vyznavačku.

Jeho čas přichází.

Její čas přichází.

Už brzy.

*****

Když Verna otřela Warrenovi čelo mokrým hadrem, otevřel oči. Dlouze vydechla úlevou.

„Jak se cítíš?“ 

Zkusil se posadit. Pevnou rukou ho jemně zatlačila zpět do sena.

„Jen lež a odpočívej.“ 

Cukl bolestí a navlhčil si rty. „Potřebuji se napít.“

Verna se otočila a zvedla naběračku z kbelíku. Přidržela mu ji u úst. Vzal ji do dlaní a hltavě polykal.

Když dopil a zalapal po dechu. „Ještě.“

Verna nabrala další a nechala ho pít dál.

Usmála se na něho. „Jsem ráda, že tě vidím probuzeného.“

Zdálo se, že musí vynaložit velkou námahu, aby jí úsměv oplatil, „jsem rád, že jsem se probral. Jak dlouho jsem byl mimo tentokrát?“

Pokrčila rameny, snažila se to zlehčit. „Pár hodin.“

Rozhlédl se po vnitřku stodoly. Verna zdvihla lampu, aby viděl dál kolem sebe. Déšť bubnoval na střechu a proto to uvnitř vypadalo docela útulně.

Verna zase odložila lampu a lehla si vedle něho a opřela se o loket. „Není to moc hezké ubytování, ale je tu sucho.“

Už byl téměř v bezvědomí, když našli farmu. Rodina, která na farmě žila, byla pohostinná. Verna odmítla nabízenou postel, aby nemuseli sami spát ve stodole.

Na své pouti, která trvala přes dvacet let, často spala na takovýchto místech a tak se jí toto ubytování zdálo dostatečné, i když trochu drsné. Ráda spala na seně. Když byla na své cestě, myslela si, že to nenávidí, ale po návratu ke klášternímu životu v Paláci proroků změnila názor a přistihla se, že touží po vůni sena, prachu, trávy a vzduchu po dešti.

Warren jí položil ruku na paži. „Verno, je mi líto, že nás tak zdržuji.“

Verna se usmála. Vzpomněla si na dobu, kdy ji její netrpělivá povaha nutila ke spěchu. Warren a jeho láska vnesla do jejího chování trochu zklidnění. Byl pro ni ten pravý. Byl pro ni vším.

Odhrnula mu kadeř plavých vlasů a políbila ho na čelo. „Nesmysl. Stejně bychom se museli zastavit na noc. V tom dešti se cestuje pomalu a nepříjemně. Pořádný odpočinek nám dá sílu, abychom mohli cestovat rychleji. Věř mi, mám v těchto věcech mnoho zkušeností.“

„Ale cítím se tak ... zbytečný.“ 

„Jsi prorok. To nám poskytuje informace, které jsou velmi užitečné. Ušetřilo nám to mnohadenní cestování nesprávným směrem.“ 

Jeho utrápené modré oči se vrátily ke krovu. „Bolesti hlavy přicházejí čím dál častěji. Bojím se pomyslet na to, že když zavřu oči, už se třeba neprobudím.“

Poprvé se zamračila. „Takové řeči nebudu poslouchat, Warrene. Dokážeme to.“

Zaváhal, nechtěl se s ní přít. „Když říkáš, Verno. Ale zdržuji nás čím dál víc.“

„O to jsem se postarala.“ 

„Ano? A co jsi udělala?“ 

„Najala jsem dopravní prostředek. Pokud se to tak dá nazvat.“ 

„Verno, řekla jsi, že si nechceš najímat kočár, abychom na sebe neupozornili. Řekla jsi, že nechceš, aby tě někdo poznal, a že nechceš, aby se lidé začali starat o to, kdo v tom kočáru jede.“ 

„Nemám kočár. A nechci slyšet žádné námitky. Najala jsem farmáře, aby nás vzal na jih na voze se senem. Řekl, že můžeme ležet vzadu a ty můžeš odpočívat. Zakryje nás senem, takže se nemusíme starat, že nás budou lidé obtěžovat.“ 

Warren se zamračil. „Proč to pro nás udělá?“

„Dobře jsem mu zaplatila. Ale hlavně on i celá rodina jsou věrni Světlu. Mají v úctě Sestry světla.“ 

Warren se protáhl. „No, zní to dobře. Jsi si jistá, že to dělá dobrovolně? Nenaléhala jsi na něho nějak moc, že ne? Nezakroutila jsi mu náhodou nosem?“

„Jede stejně tím směrem.“ 

„Opravdu? Proč?“ 

Verna vzdychla. „Má nemocnou dceru. Je jí teprve dvanáct. Chce jí přivézt nějaký lék.“

Warrenovi potemněly rysy podezřením. „Proč jsi tu dívku nevyléčila?“

Verna jeho pohled vydržela. „Zkoušela jsem to. Nemohu ji vyléčit. Má vysokou horečku, má křeče a zvrací. Dělala jsem, co jsem mohla. Dala bych cokoliv, abych té nebohé dívce ulevila od bolesti, ale nešlo to.“

„Máš představu proč?“ 

Verna smutně potřásla hlavou. „Dar neumí vyléčit všechno, Warrene. Vždyť to víš. Kdyby si zlomila kost, mohu jí pomoci. Kdyby měla všechny možné nemoci, vyléčím jí, ale Dar má jen omezenou moc, když se jedná o horečku.“

Warren odvrátil pohled. „To se mi zdá nespravedlivé. Oni nám nabídli pomoc a my pro ně nemůžeme nic udělat.“

„Já vím,“ zašeptala Verna. 

Nějakou dobu poslouchala jak déšť bubnuje do střechy.

„Dokázala jsem alespoň zmírnit bolestí ve střevech. Je jí trochu lépe.“ 

„To je dobře. Alespoň něco.“ Warren si pohrával se stéblem suché trávy. „Spojila jsi se s Prelátkou Annalinou? Už  ti nechala nějakou zprávu v cestovní knížce?“Verna se snažila nedat na sobě znát, jaké jí to dělá starosti. „Ne. Neodpověděla na mé zprávy, ani žádnou neposlala. Asi je hodně zaneprázdněná něčím důležitým. Nepotřebuje, abychom ji obtěžovali našimi malými problémy. Dá o sobě vědět, až bude čas.“ 

Warren pokývl. Verna sfoukla lampu. Přitulila se k němu a položila si čelo na jeho rameno. Volnou rukou ho objala.

„Raději bychom se měli vyspat. Za svítám pojedeme.“ 

„Miluji tě, Verno. Kdybych ve spánku zemřel, chci abys to věděla.“ 

Verna ho místo odpovědi pohladila po tváři.

*****

Clarissa si protřela rozespalé oči. Svítám do pokoje pronikalo kolem těžkých, tmavě zelených závěsů. Posadila se na posteli. Nikdy si nepomyslela, že se někdy probudí s tak krásným pocitem. Sáhla vedle sebe, aby to řekla Nathanovi. Nebyl tam.

Clarissa spustila nohy z postele. Když se protáhla, svaly na nohou zaprotestovaly. Byly bolavé z noční činnosti. Usoudila, že to byla vzpomínka na to, co je toho příčinou, co jí vykouzlilo úsměv na tváři. Netušila, že bolavé svaly mohou být tak příjemné.

Vsunula ruce do rukávů nádherného růžového roucha, které jí Nathan koupil. Urovnala si volánky kolem krku a kolem těla si utáhla hedvábný pásek. Prsty zabořila do vysokého koberce a vychutnávala si ten krásný pocit.

Nathan seděl u psacího stolu, skloněný nad dopisem. Usmál se na ni. když se objevila ve dveřích.

„Vyspala ses dobře?“ 

Clarissa přivřela oči a vzdychla. „Řekla bych, že ano.“ Zazubila se. „Když jsem usnula.“

Nathan na ni mrknul. Namočil pero do lahvičky modrého inkoustu a pokračoval v psaní. Clarissa k němu přišla a zezadu mu položila ruce na ramena. Měl na sobě kalhoty a nic jiného. Prsty mu začala masírovat svaly na krku. Potěšeně zamručel, tak pokračovala. Ráda naslouchala vzdechům rozkoše a ještě radši byla jejich příčinou.

Zatímco její prsty zpracovávaly svaly na ramenou, mrkla dolů na to, co píše. Přelétla dopis a zjistila, že jsou to pokyny pro pohyb vojsk na místa, o kterých nikdy neslyšela. Nathan pokračoval v psaní, připomínal generálovi jeho závazek vůči lordu Rahlovi a strašnou odplatu, když neposlechne. Tón jeho dopisu byl stejně autoritativní jako ten, který užíval, když chtěl, aby se k němu lidé chovali jako k důležitému muži, kterým nepochybně byl. Podepsal dopis jako „lord Rahl“.

Clarissa se sklonila a laskala ho na krku a jemně ho kousla do ucha.

„Nathane, dnešní noc byla víc než báječná. Byla kouzelná. Byl jsi skvělý. Jsem nejšťastnější žena na světě.“ 

Čtverácky se ušklíbl. „Kouzelná? Ano, taky v tom bylo trochu kouzla. Jsem starý muž. Když potřebuji mohu využívat své nadání.“

Projela mu rukou vlasy a zase mu je upravila. „Starý muž? To si nemyslím, Nathane. Doufám, že jsem tě potěšila alespoň z poloviny tak jako ty mě.“

Zasmál se a složil dopis. „Domnívám se, že jsem s tebou držel krok.“ Vklouznul jí rukou pod šaty a štípnul ji do holého zadečku. Vyskočila a zapištěla. „Byl to jeden ze světlých bodů mého života, být s tak krásnou a rozkošnou ženou.“

Přitiskla si jeho hlavu na prsa. „No, pořád ještě žijeme. Není důvod, proč by takových světlých bodů nemohlo být víc.“

Jeho lišácký úsměv se zvětšil, dal jí znovu ruku na zadeček a stiskl ho. Zase měl v očích ten bujarý svit.

„Nech mě, abych vyřídil tuto drobnou záležitost a pak se podíváme, jak využít peníze, které jsme zaplatili za tu velkou postel.“ 

Malinkou měděnou lžičkou nabíral malé kousky červeného vosku z plechové krabičky a pokládal je na složený dopis.

„Nathane, hlupáčku, musíš ten vosk rozpustit a na dopis nakapat.“ 

Zvedl obočí. „Už bys měla vědět, má drahá, že můj způsob je lepší.“

Zasmála se. „Moje chyba.“

Zavířil prstem nad kousky vosku. Jiskry světla tančily mezi jeho prstem a hrudkami vosku. Krátce zazářily a pak se rozpustily do červených loužiček na dopise. Vydechla nadšením. Nathan byl jedno malé překvapení za druhým. Cítila, jak jí tváře žhnou, když si vzpomněla, že jeho prsty dovedou kouzlit i jiným způsobem.

Sklonila se a zašeptala mu do ucha: „Ráda bych tě zase měla i s tvými kouzelnými prsty v posteli, lorde Rahle.“

Nathan zvedl svůj kouzelný prst a prohlásil: „A tak se i stane, má drahá, jen co vyšlu tento dopis na cestu.“

Opět začal otáčet prstem nad dopisem, který se zvedl ze stolu jakoby sám od sebe. Clarissa ho s úžasem pozorovala. Jak kráčel ke dveřím, dopis plul ve vzduchu před ním. Dramaticky zatočil druhou rukou a dveře se tiše otevřely.

Voják, který seděl v chodbě na podlaze a opíral se zády o protější stěnu se postavil. Zasalutoval úderem pěsti do prsou.

Nathan, který tam stál jen v kalhotách, s hřívou bílých vlasů splývající až na ramena, měl vzezření divocha. Věděla, že takový není, ale jak tam stál, vysoký a velitelský. věděla, že tak musí každému připadat.

Lidi se Nathana báli. Viděla jim to na očích. Ale chápala jejich strach. Pamatovala si, jak se bála ona, než ho poznala. Teď už si jen matně vzpomínala, jak ji pohled na proroka, který se nad ni tyčil, děsil.

Když se na lidi podíval svýma azurovýma očima a jeho klenuté obočí se zakabonilo nespokojeností, byla přesvědčená, že by mohl obrátit na útěk celou armádu.

Nathan natáhl ruku a dopis poslušně doplul až k vojákově zachmuřené tváři. „Pamatuješ si všechny mé pokyny, Walshi?“

Voják chňapl po dopisu a zastrčil si ho za košili. Tento voják, i když se choval uctivě, nevypadal, že by se Nathana bál.

„Jistě. Znáte mě přece, Nathane.“ 

Nathan opustil na chvíli svůj vznešený postoj a poškrábal se na hlavě. „Myslím, že ano.“

Clarissu by zajímalo, kde Nathan vojáka našel a kdy měl čas mu předat nějaké pokyny. Usoudila, že musel odejít, když spala.

Tento voják vypadal trochu jinak, než většina těch, které dosud viděla. Měl cestovní plášť s koženými váčky u pasu a jeho šaty byly kvalitnější než měli obyčejní vojáci, které vídala. Také jeho meč byl kratší a nůž delší. Nebyl nijak malého vzrůstu. Byl velký jako Nathan, ale Nathanovo chování jej dělalo v očích ostatních vyššího než oni.

„Předej ten dopis generálu Reibishovi,“ řekl Nathan. „A nezapomeň, že když se tě nějaká Sestra začne vyptávat, varuj ji, jak jsem ti řekl a vyřiď jim, že ti lord Rahl přikázal, aby sis nechal všechno pro sebe. To jim zamkne ústa.“ 

Voják se usmál. „Rozumím, lorde Rahle.“

Nathan přikývl. „Dobře. A co ostatní?“

Walsh neurčitě mávl rukou. „Bollesdun se bude motat někde kolem, aby vám dal vědět, co zjistil. Jsem si však jistý, že je to pouze Jagangova expediční skupina, ale Bollesdun to zjistí přesně. Velikostí byla nesrovnatelná s hlavní skupinou vojsk. Nezjistili jsme zatím žádné známky toho, že by se jeho hlavní vojska z Grafanova přístavu dostala na sever.

Podle toho, co jsem slyšel, Jagang spokojeně sedí a na něco čeká. Nevím na co, ale nežene svá vojska na sever do Nového světa.“

„Armáda, kterou jsem viděl, byla hluboko v Novém světě.“ 

„Pořád si myslím, že to byla jen expediční vojska. Jagang je trpělivý muž. Trvalo mu roky, aby dobyl a sjednotil Starý svět pod svou nadvládu. Používal stále stejnou taktiku - vyslal expediční vojska, aby dobyla klíčové město, nebo aby uchvátila informace všeho druhu, převážně záznamy a knihy. Ti muži jsou brutální, což je také část jejich poslání, ale jsou to hlavně knihy, pro co je posílá. 

Posílají mu všechno, co ukořistí a čekají, kam je pošle dál. Bollesdun má pár našich mužů, kteří to ověřují, ale musí být opatrní a bude to chvíli trvat. Tak si to čekání pěkně užijte.“

Nathan si pohladil bradu jak uvažoval. „Ano, dovedu si představit, že Jagang moc nespěchá, aby poslal svou armádu do Nového světa.“ Obrátil pozornost zpět k Washovi. „Raději bys měl už jít.“

Walsh pokývnul. Vzhlédl a jeho oči se setkaly s Clarissinými. Podíval se zpět na Nathana a na rty se mu vloudil úsměv.

„Člověk podle mého gusta.“ 

Nathan se uchechtl. „Jeden z divů přírody, srdeční záležitosti.“

Způsob, jakým ta slova Nathan vyslovil zapříčinil, že Clarisse poskočilo srdce pýchou, že ji zahrnul do záležitostí jeho srdce.

Buďte opatrný, Nathane, tady v doupěti nepřítele. Nerad bych se nakonec doslechl, že jste neměl oči i vzadu.“ Poklepal si rukou na košili, kam si zasunul dopis. „Zvláště po tom, co doručím tohle.“

„Budu, chlapče. Ty hlavně musíš ten dopis doručit.“ 

„Máte mé slovo.“ 

Když Nathan zavřel dveře a tím skončil celou záležitost, obrátil se k ní. Měl v očích ten svit. Ten bujarý svit. Vrátil se mu lišácký úsměv.

„Konečně sami, drahá.“ 

Clarissa zapištěla a s předstíraným strachem běžela k posteli.

Kapitola patnáctá

„Co si myslíš, že se děje?“ zeptala se Ann.  

Zedd vystrčil hlavu, aby něco viděl. Přes stěnu nohou kolem nich bylo nesmírně těžké něco zahlédnout. Nangtongští lovci obětin drmolili rozkazy, kterým nerozuměl, ale ostré hroty kopí, které mu z jejich kruhu mířily na ramena, dávaly jasně najevo, že udělá nejlépe, když zůstane tam, kde je.

Spolu s Ann seděli se zkříženýma nohama na zemi, střeženi kruhem Nangtongů, zatímco ostatní seděli opodál a diskutovali s tlupou Si Doaků.

„Jsou moc daleko, abych slyšel, o čem rokují, ale i kdybych je slyšel, asi by nám to moc nepomohlo. Umím jen pár slov z jazyka Si Doaků.“ 

Ann utrhla dlouhé stéblo trávy a natočila si ho na prst. Neohlédla se po Zeddovi. Nechtěli dát najevo svým věznitelům, že jsou normální a schopní nějaké pletichy.

Ann vydala hlasitý skřek, aby udržela zdání blázna. „Co víš o těch Si Doacích?“

Zedd zatřepal rukama, jakoby chtěl vzlétnout. „Vím, že neobětují lidi.“

Strážný praštil Zedda po hlavě kopím, aby mu z ní vyhnal myšlenky na létání. Zedd zavyl smíchem na místo nadávek, které toužil zakřičet.

Ann se na něho po očku podívala. „Nezačínáš přehodnocovat svůj postoj, že by se tihle Nangtongové měli nechat žít jak chtějí?“

Zedd se usmál. „Kdybych je chtěl nechat žít podle jejich přání, byli bychom už ve světě duchů. To, že chceš nechat vlky na pokoji ještě neznamená, že je necháš svobodně žrát tvá stáda.“

Něco zavrčela, ale musela to uznat.

Nedaleko, poď malým návrším, se vyjednávání protahovalo. Asi deset Nangtongů a stejný počet Si Doaků sedělo se zkříženýma nohama v kruhu. Nangtongové hlasitě vykřikovali a mávali rukama. Ukazovali na Zedda. Dělali nesrozumitelná, ale zjevně upřímná gesta.

Zedd se naklonil k Ann a zašeptal: „Si Doakové jsou dost mírumilovní, pokud vím. Nikdy jsem neslyšel, že by rozpoutali válku nebo použili násilí proti svým sousedům a to ani proti slabším sousedům, ale když jde o obchod, jsou nelítostní. Většina lidí v této části divočiny by raději smlouvala s vlky. Jiní učí mladé bojovat, Si Doakové je učí dělat obchody.“

Ann se podívala opačným směrem, jakoby ji vůbec nezajímali. „Čím to je, že jsou tak dobří?“

Zedd vzhlédl ke strážím. Všichni pozorovali smlouvající strany a věnovali jen málo pozornosti bezmocným vězňům.

„Mají vzácnou schopnost odejít od rozjednaného obchodu. Ostatní si usmyslí, že něco chtějí a brzy začnou snižovat cenu jen proto, aby to získali. Si Doakové ne. Ti prostě odejdou. Když je třeba, oželí ztráty bez lítosti a jdou jinam.“ 

Jeden ze Si Doaků, který měl přes hlavu králičí kůži, poplácal hromadu přikrývek uprostřed kruhu. Potom ukázal na malé stádo koz a jak to Zedd pochopil, dvě jim nabídl.

Zdálo se, že Nangtongy tato nabídka popudila. Jejich hlavní vyjednavač vyskočil na nohy a několikrát bodl svým kopím směrem k obloze, zřejmě aby vyjádřil svůj hněv nad tak nízkou cenou. Zedd si všiml, že neodešel. Byla to otázka cti. Alespoň tolik do toho Nangtongové vložili.

Zedd šťouchl loktem do Ann. Zaklonil hlavu a zavyl jako kojot. Ann pochopila a přidala se k němu. Oba štěkali a vyli jak nejhlasitěji uměli.

Vyjednavači ztichli a podívali se směrem k nim. Hlavní vyjednavač Nangtongů se zase posadil.

Rána do hlavy umlčela Zedda i Ann. Vyjednávání pokračovalo. Zástupce Nangtongů byl poslán, aby si pořádně prohlédl kozy.

Zedd se poškrábal na rameni. Zaschlé bláto začalo být nepříjemné. Usoudil ale, že to bylo určitě příjemnější než mít vyříznuté srdce nebo uříznutou hlavu, nebo co to vlastně Nangtongové dělají s obětinami.

„Mám hlad,“ zamumlal. „Nedali nám celý den najíst. Už je skoro odpoledne a oni nás ještě nenakrmili.'' 

Štěknul na své věznitele, aby ukázal svou nespokojenost. Vyjednavači se na chvíli zarazili a opět obrátili zraky k zajatcům. Pak si všichni Si Doakové založili ruce a zírali na Nangtongy.

Nangtongové rychle pokračovali v přesvědčování, jejich tón se ale změnil a stal se smířlivější. Pochechtávání přispívalo k nenucenému hovoru. Odpověď Si Doaků byla krátká a zdvořilá. Ten s králičí kůží přes hlavu ukázal na odpolední slunce a pak směrem k domovu.

Pověřený Nangtong vytáhl jednu pokrývku z hromady uprostřed kruhu a prohlížel si ji se zdráhavým obdivem. Pak ji podal svým druhům. Pokyvovali uznale hlavami nad její kvalitou, jako kdyby ji viděli poprvé. Muž, kterého poslali ke kozám se vracel se dvěma. Ukázal je svým druhům a ti se hned nad nimi začali rozplývat, jakoby teprve teď zjistili, jaká jsou to krásná zvířata, že to nejsou žádní zakrslíci, jaké očekávali.

Nangtongové se zjevně rozhodli, že se za žádnou cenu nevrátí domů se svými zajatci. Každé zboží bylo lepší než dva blázni. Jakákoliv směna byla lepší než nic, zvláště když tušili mizející zájem Si Doaků.

Ti si zachovali kamenné tváře. Nangtongové udělali chybu, protože prozradili potřebu prodat za každou cenu. Nebylo nic, čeho by si Si Doakové cenili víc, než něčím motivovaného prodávajícího.

Cena, ať už byla jakákoliv, byla konečně odsouhlasena oběma stranami. Hlavní vyjednavači obou stran se postavili, zaklesli se do sebe předloktími a třikrát se otočili kolem dokola. Když se rozpojili, obě strany začali vesele štěbetat. Obchod byl uzavřen.

Nangtongové začali sbírat pokrývky. Kozy uvázali na provaz. A Si Doakové zamířili ke svému nákupu. Stráže ještě praštili Zedda i Ann po hlavě, jak se Si Doakové blížili, zjevně nechtěli, aby jim celý obchod na poslední chvíli pokazili.

Zedd něco takového vůbec neměl v úmyslu. Si Doakové neobětují lidi. Pokud věděl, byli to citliví lidé. Nejhorší trest, kterým potrestali toho, kdo spáchal nějaký hrozný čin, bylo vyhoštění. Vypovězený Si Doak někdy i zemřel, protože byl tak zarmoucený z toho, že byl poslán pryč z jediného domova, který měl. Zlobivé dítě bylo potrestáno tím, že s ním celý den nikdo nepromluvil. To byl pro dítě Si Doaků strašlivý trest a výsledkem bylo dobré chování ještě dlouho potom.

Samozřejmě, Zedd a Ann nebyli členy jejich kmene, takže bylo docela dobře možné a i pravděpodobné, že se na ně takové tresty nebudou vztahovat.

Zedd se naklonil k Ann a zašeptal: „Nemyslím si, že by nám tito lidé chtěli ublížit, tak to měj na paměti. Kdyby se rozhodli, že si nás nevezmou, mohou nás Nangtongové prostě podříznout, jen aby nemuseli snášet ponížení, že se vrátili zpátky se dvěma blázny.

„Tak nejdřív chceš, abych si hrála v blátě a teď najednou mám být hodná holčička?“ 

Zedd se usmál nad jejím přirovnáním. „Jen do té doby, než nás noví majitelé odvedou od těch starých.“

Náčelník Si Doaků, ten s králičí kožešinou na hlavě se sklonil nad svým novým majetkem. Natáhl ruku a prozkoumal Zeddovy svaly. Zahučel zklamáním. Ohmatal paži Ann a vypadal, že ho potěšilo, co tam našel.

Ann zvedla vyzývavě obočí a obrátila se k Zeddovi. „Zdá se, že jsem pro ně přijatelnější než vychrtlý stařík.“

Zedd se usmál. „Myslím, že zjistili, že budeš daleko lepší lidský otrok, dají ti tu nejtěžší práci.“

Její spokojený výraz zmizel. „Jak to myslíš?“ Uchlácholil ji. Další Si Doak se sehnul vedle náčelníka. Na hlavě měl připevněné kozí rohy. Přes jelenicovou halenu mu visela snad stovka různě dlouhých náhrdelníků. Některé měl až do pasu, jiné měl těsně kolem krku a ten zbytek byl někde mezi nimi. Byly tam zuby, korálky, kosti, pera, střepy, kovová kolečka, zlaté mince, malé kožené váčky a vyřezávané amulety. Byl to jejich šaman.

Šaman uchopil Zeddovu ruku a jemně ji zvedl. Pak ji pustil. Zedd ji nechal spadnout. Šaman se zatvářil znechuceně a něco švitořil. Zedd mu rozuměl natolik, že pochopil, že měl držet ruku nahoře. Nedal na sobě znát, že rozumí pár slovům a místo toho nechal šamana, aby mu znovu zvedl ruku a naznačil mu, aby ji tak držel.

Zatímco na ně Nangtongové stále mířili svými kopími. vytáhl šaman dlouhé stéblo trávy z váčku u pasu. Něco si mumlal a uvazoval trávu Zeddovi kolem zápěstí. Když skončil s jedním, omotal mu trávu i kolem druhého. Totéž pak udělal i Ann.

„Máš nějakou představu, proč to udělal?“ zeptala se. 

„Spoutal naši magii. Nangtongové nemuseli dělat nic, aby učinili naši magii nepoužitelnou, ale Si Doakové musí použít trochu své magie, aby zrušili naší. Tento šaman je vlastně kouzelník. Má Dar. Je to čaroděj Si Doaků.“ Zedd se na ni podíval koutkem oka. „Nebo ty bys možná řekla, že je jako Sestry světla se svými obojky. Stejně jako obojky, nebudeme si moci tyto náramky sundat.“ 

Když měli oba omotaná zápěstí, stáhli Nangtongové své oštěpy, vzali svůj díl pokrývek, sebrali si své dvě kozy a vydali se rychle na cestu.

Náčelník se naklonil k Zeddovi a promluvil. Když se Zedd zamračil a pokrčil rameny, že nerozumí, přidal znakovou řeč, kterou určitě vymyslel přímo na místě. Naznačil jim jejich pracovní povinnosti, které budou muset vykonávat a kdy. Předvedl jim roční období a přiřadil jim rytí půdy, sázení, žár léta a mráz zimy. Zedd mnohému nerozuměl, ale pochopil toho až dost.

Otočil se k Ann. „Myslím, že nás tito chlapíci vykoupili od smrti. Budeme jim sloužit asi dva roky, abychom jim splatili to, co za nás dali a ještě něco navíc za problémy s námi spojené.“

„To jsme byli prodám do otroctví?“ 

„Tak se mi to jeví. Ale jen na pár let. Je to od nich šlechetné, zvlášť když uvážíme, že nás Nangtongové chtěli zabít.“ 

„Možná bychom se mohli vykoupit, aby nás pustili.“ 

„Pro Si Doaky je to osobní dluh, který jim dlužíme a můžeme ho splatit jen osobní službou. Podle jejich názoru nám vrátili život, tak musíme jeho část strávit tím, že jim budeme prokazovat vděčnost. A uklízet po nich. 

„Uklízet? To máme drhnout podlahu, abychom splatili náš dluh?“ 

„Představují si to tak, že budeme vařit, nosit věci, zašívat, starat se o zvířata a tak podobně.“ 

Jako kdyby chtěli potvrdit jeho slova, začali si Si Doakové sundávat řemeny, které držely vaky s vodou ze svých hlav a předávat je Zeddovi a Ann.

„Co chtějí?“ zeptala se Ann. 

Zedd zvedl obočí. „Chtějí, abychom jim nesli jejich vodu.“

Objevili se další tři s pokrývkami, rozdělili je a předali je novým nosičům.

„Chceš říct,“ zavrčela Ann, „že První čaroděj Střední země a Prelátka Sester světla byli prodáni do otroctví za cenu několika přikrývek a dvou koz?!“ 

Postrkován zezadu, klopýtal Zedd za odcházejícími Si Doaky.

„Vím, co chceš říct.“ řekl přes rameno. „Je to poprvé, co Si Doakové přeplatili své zboží.“ 

Zedd zakopl a upustil polovinu svého nákladu vaků s vodou. Když zase chytil balanc, na jeden šlápl a ten se protrhl o trnitý keř. Když se sklonil, aby zvedl vaky, upustil hromadu přikrývek do blátivé kaluže, kterou vytvořila voda z protrženého vaku. Klekl si na jedno koleno, aby posbíral rozházené vaky s vodou. Jenže si klekl na nějaké tmavé bobule, které rozmačkal na pokrývky.

„Ach.“ Omluvně na Si Doaky zamával. „Promiňte.“ Si Doakové poskakovali rozčileně kolem a žádali, aby všechno okamžitě sebral. Muž, jehož vak s vodou Zedd roztrhl o trny, rozzlobeně ukazoval na svůj zničený majetek a štěbetavě vyžadoval náhradu. 

„Řekl jsem, že je mi to líto,“ protestoval Zedd i když mu nemohli rozumět. Sehnul se a posbíral mokré, přikrývky. Jednu vytáhl, přidržel ji v natažených rukou a prohlížel si ji. 

„Ach moji drazí. Podívejte se na to. Ty skvrny z toho nedostaneme.“ 

Kapitola šestnáctá

„Lorde Rahle, máte za sebou náročnou cestu,“ řekla Berdina. „Myslím, že byste si měl odpočinout. Měli bychom se vrátit. Tedy, abyste si mohl odpočinout.“ 

Mohutné opevnění, zalité měkkým světlem zapadajícího slunce, se před nimi táhlo jako široká cesta. Chtěl být z Hradu pryč před soumrakem. Ne proto, že by ho denní světlo mohlo ochránit před nebezpečnou magií, ale v noci se zdál pobyt na Hradě čarodějů nějak horší.

Raina se přes něj naklonila. „Byl to tvůj nápad, Berdino.“

„Můj nápad? Nikdy jsem nic takového nenavrhla!“ 

„Buďte ticho, obě dvě.“ zabručel Richard. 

Hodnotil dotyk magie na své kůži. Došli asi do poloviny druhého opevnění směrem k soukromé enklávě Prvního čaroděje, když na sobě ucítil zřetelné pohlazení magie, jak ho začalo celé tělo brnět. Obě Mord-Sithy se při tom pocitu zarazily.

Kahlan mu řekla o tom místě, o soukromé enklávě Prvního čaroděje. Řekla mu, že ráda chodívala sem na to opevnění, protože z něho byl nádherný výhled na Aydindril, a to skutečně byl, ale také, že tu byla magie mocných štítu. Ty zabezpečovaly tento malý kout Hradu čarodějů před nevítanými návštěvníky.

Kahlan mu také řekla, že za celý svůj život nepoznala čaroděje, který by měl dostatek moci, aby těmi štíty prošel. Mnozí čarodějové to zkoušeli, ale neuspěli. Čarodějové, kteří na Hradě žili a pracovali, když Kahlan vyrůstala neměli požadovanou magii, aby mohli vstoupit do této části Hradu. Zedd byl Prvním čarodějem. Nikdo nebyl v jeho enklávě od té doby, co opustil Střední zemi, dříve než se Richard i Kahlan narodili.

Kahlan řekla, že štíty vyzařovaly tím více magie, čím se někdo dostal blíž a způsobily, že člověku vstávaly vlasy na hlavě a obtížně se mu dýchalo. Také mu řekla, že když ta osoba nemá dostatečnou vlastní magii, přiblížit se ke štíti pro ni může být smrtelně nebezpečné. Richard v žádném případě nepodceňoval nebezpečí, ale potřeboval se dostat dovnitř.

Kahlan ho upozornila, že aby mohl někdo vstoupit, musel vložit ruku na chladnou kovovou desku vedle dveří. To bylo něco, co se žádnému čarodějovi, které znala nikdy nepodařilo.

Richard se už v Paláci proroků setkal s takovými štíty, které mohl projít, když se dotkl kovové desky, ale pokud věděl, žádný z nich nebyl smrtící. Prošel těmito štíty a zatím byl schopen projít všemi štíty i tady na Hradě. Tyto štíty vyžadovaly tu část magie, kterou měl jenom on, takže předpokládal, že by mohl projít i tímto. Potřeboval se tam dostat.

Berdina si třela paže, ustrašená z brnící magie. „Jste si jistý, že nejste unavený? Jel jste celou tu cestu na koni.“

„Nebyla to namáhavá jízda,“ řekl Richard. „Nejsem unavený.“ 

Byl příliš naplněný úzkostí, aby mohl odpočívat. Myslel, že Kahlan už bude zpátky. Byl si téměř jistý, že ji najde doma, až se vrátí od hory Kymermosst. Už tam měla být.

Ale nebyla.

Počká ještě do rána.

„Pořád si myslím, že bychom to neměli dělat.“ mumlala Berdina. „A co nohy? Nebolí vás? Myslím, že byste jim měl taky dopřát odpočinku.“ 

Nakonec se na ni Richard podíval. Tiskla se k jeho levému boku. Raina k němu byla přilepená zprava. Obě držely v ruce Agiel.

 „Mám nohy v pořádku, děkuji za optání.“ 

Trochu se narovnal, aby se uvolnil z jejich sevření a získal prostor k dýchání. „Potřebuji jen jednu z vás. Nebude to žádná hanba, když tu bude chtít jedna z vás zůstat. Raina může jít, když nechceš ty.“

Berdina se na něho zamračila. „Neříkám, že nejdu. Řekla jsem jenom, že bychom to neměli dělat.“

„Já musím. Nebylo to nikde jinde. Musí to být tam. Říká se, že všechny důležité věci, které měly zůstat skryté všem zrakům, byly v enklávě Prvního čaroděje.“ 

Berdina si protáhla ramena, aby se zbavila napětí ve svalech. „Jestli trváte na tom, že tam půjdeme, tak jdu taky. Nenechám vás tam jít beze mě.“

„Raino?“ zeptal se. „Nepotřebuji vás obě. Chceš tady počkat?“ 

Raina mu odpověděla temným, pronikavým pohledem Mord-Sithy.

„Tak dobře. Teď mě poslouchejte. Vím, že jsou tu nebezpečné štíty, ale to je všechno, co o nich vím. Nemusí být stejné jako ty, kterými jsem vás dosud provedl. 

Musím se dotknout té kovové desky na zdi. Chci, abyste tu počkaly a já se půjdu přesvědčit, že mám dostatek magie, abych mohl dveře otevřít. Jestli je otevřu, můžete projít i vy.“

„Není to žádný trik, že ne?“ zeptala se Raina. „Už jste nás jednou podvedl, když jste nás nechtěl pustit tam, kde číhalo nebezpečí. Mord-Sithy se nebezpečí nebojí.“ 

Vítr mu zvedal zlatou pláštěnku. „Ne, Raino, není to žádný trik. Je to důležité, ale nechci riskovat vaše životy zbytečně. Když se mi podaří dveře otevřít, slibuji vám, že vás obě vezmu s sebou dovnitř. Spokojené?“

Obě dívky přikývly. Richard oběma stiskl paže. Bezděčně si upravil kovové náramky na zápěstích a upřeně pozoroval tyčící se baštu na konci opevnění.

Jak vykročil, udeřil ho ledový vítr. Cítil tlak štítu, jako váhu vody, působící na člověka plovoucího ke dnu rybníka. Vlasy na krku se mu zježily, jak postupoval vpřed. Tlak mu postup ztěžoval, ale nebylo zase tak nemožné se nadechnout jak říkala Kahlan.

Šest ohromných sloupů z červeného kamene stálo po obou stranách zlatem zdobených dveří a podpíralo vystouplou římsu z tmavého kamene.  Podřímsí bylo ozdobeno mosaznými disky. Když se Richard dostal blíž, rozeznal na nich stejné symboly, jaké měl na náramcích, opasku i ozdobách bot. Vlysy držely kovové disky s kruhovými symboly. Rovné znaky, které měl on byly vytesány do kamene římsy.

Uklidnilo ho, když viděl známé symboly, ačkoliv neznal jejich význam. Nosil tyto symboly z povinnosti, úcty a právem - byl pro ně zrozen. Alespoň tolik věděl. Proč, to nevěděl. Dokonce i kdyby si přál, aby to bylo jinak, nešlo to, protože byl válečný čaroděj.

Rozptýlen nepříjemným tlakem a brněním, způsobeným štíty došel až ke dveřím dříve, než si to uvědomil. Dveře byly alespoň tři metry vysoké a asi metr široké, pobité zlatem a vyzdobené stejnými symboly.

Uprostřed byl vytepán nejnápadnější symbol, který měl. Byly to dva hrubé trojúhelníky s klikatou dvojitou čárou, která se táhla kolem a skrz ně. Richard si položil ruku na jílec meče a prsty přejížděl po symbolech, kopíroval jejich oblé, zvlněné vnější okraje. Tím, že se jich dotýkal, přejížděl po nich a sledoval prsty jejich tvary, všechno pochopil. Duchové těch, kteří používali Meč pravdy před ním mu předali své vědomosti v okamžiku, kdy jej použil, ale ne vždy mu sdělovali své znalosti slovy. V boji na to nebyl čas.

Někdy k němu duchové promlouvali v symbolech, obrazcích a tvarech. Byly to stejné symboly. Ty na dveřích, stejně jako ty na jeho zápěstích představovaly určitý druh tance, používaného v boji proti přesile. Vyjadřovaly smysl pro pohyb v tanci, pohyb bez formy.

Tance se smrtí.

To dávalo smysl. Měl na sobě oblečení válečného čaroděje. Richard zjistil z Kolova deníku, že v té době byl První čaroděj jménem Baraccus také válečný čaroděj jako Richard. Tyto symboly měly pro válečného čaroděje svůj význam. Stejně jako si krejčí dává do výlohy střihy, nebo jako je na vývěsním štítu hospody džbánek, nebo jako si kovář přibije nad dveře kovárny podkovu a zbrojíř ukazuje nože, byly tyto symboly znakem jeho řemesla - posla smrti.

Richard si uvědomil, že se jeho strach vytratil. Stál v Hradu čarodějů, který ho vždy trochu děsil a co víc, nyní stál před nejzakázanějším a nejvíce chráněným místem na Hradě a přesto byl klidný.

Dotkl se hvězdicového symbolu na dveřích. Tento symbol znamenal výstrahu.

Měj svůj zrak všudypřítomný, nikdy ho nezaměřuj na jedinou věc. To byl význam hvězdicového symbolu. Dívej se vždy všude, nedívej se na nic zvlášť. Nedovol nepříteli, aby řídil tvůj zrak, jinak uvidíš to, co chce, abys viděl. Pak k tobě přijde, aby tě zmátl a abys očekával jeho úder a prohraješ.

Místo toho musíš mít svůj zrak otevřen ke všemu kolem, nikdy nesmí na ničem spočinout, i když budeš sekat mečem. Musíš vycítit pohyby nepřítele instinktem, nesmíš čekat, až je uvidíš. Tančit se smrtí znamená znát meč nepřítele a jeho rychlost bez čekání, že je spatříš. Tančit se smrtí znamená ztotožnit se s nepřítelem bez dívání, abys ho mohl zabít. Tančit se smrtí znamená být oddaný zabíjení, oddaný celým srdcem i duší. Tančit se smrtí znamená, že jsi převtělením smrti, která přišla požnout život.

Berdina zavolala přes opevnění: „Lorde Rahle?“

Richard se ohlédl přes rameno. „Co? Co se děje?“

Berdina přešlápla. „Jste v pořádku? Stojíte tam už hrozně dlouho a pořád se díváte na dveře. Jste v pořádku?“

Richard si přejel rukou přes obličej. „Ano. Jsem v pořádku. Jen jsem... se díval na symboly na dveřích, to je všechno.“

Otočil se a bez přemýšlení položil ruku na kovovou desku v naleštěné žulové zdi. Kahlan mu řekla, že dotknout se té kovové desky je jako dotknout se chladného, mrtvého srdce Hlídače samotného.

Kovová deska se ohřála. Pozlacené dveře se tiše otevřely.

Tlumené světlo vycházelo z pokoje. Richard udělal opatrný krok ke dveřím. Jako když se vytáhne knot v lampě, začalo se tlumené světlo rozjasňovat. Udělal další krok a světlo bylo ještě jasnější.

Nahlédl dovnitř a kývnul na čekající Mord-Sithy, aby šly k němu. Veškerá magie, která měla zadržet návštěvníky už zmizela. Berdina s Rainou k němu došly bez potíží.

„To nebylo tak hrozné,“ zhodnotila to Raina. „Nic jsem necítila.“ 

„To je dobře,“„ řekl Richard. 

Uvnitř byly po obou stranách místnosti na podstavcích ze zeleného mramoru umístěny skleněné koule o průměru asi jedné dlaně. Richard už takové skleněné koule viděl dříve v nižších patrech Hradu. Stejně jako tamty, vydávaly světlo.

Uprostřed enklávy Prvního čaroděje byla ohromná kruhová prohlubeň ze zdobeného kamenného zdiva. Čtyři sloupy z leštěného černého mramoru, které měly alespoň dva metry v průměru vytvářely čtverec, který podpíral oblouky vybíhající ze střední kopule, ve kterých byla vysoká okna. Mezi každým párem sloupů vybíhala z prostřední prohlubně do stran jednotlivá křídla. Všiml si, že na většině kamenného zdiva se opakují obrazy palmových listů, které zdobila zlatá písmena na vrcholcích černých mramorových sloupů. Lesk mramoru byl tak vysoký, že odrážel předměty jako zrcadlo. Umělecky tepané nástěnné svícny držely svíčky. Po celém obvodu střední prohlubně bylo jemné mřížoví.

Nebylo to žádné zlověstné doupě, jaké Richard očekával. Bylo to nádherné místo, které mohlo směle soupeřit s ostatními, která již viděl. Místo bylo tak překrásné, že pocítil až hrůzu.

Křídlo, ve kterém všichni tři stáli, vstupní chodba, se zdála nejmenší ze všech čtyř. Bílé mramorové podstavce se táhly v dlouhé dvojité řadě po stranách chodby pokryté dlouhým rudým kobercem na tmavohnědé mramorové podlaze. Podstavce byly tak velké, že by je Richard nedokázal obejmout a přitom v porovnání s vysokým stropem, který se klenul osm metrů nad jejich hlavami, se zdály drobné.

Na každém podstavci byl nějaký předmět, který Richard znal. Byly tam zdobené nože, drahokamy vsazené do broží nebo jako přívěsky na zlatých řetězech, stříbrné kalichy, tepané mísy a nádherné vykládané skříňky. Některé stály na zlatem nebo stříbrem vyšívaných čtvercích látky, jiné byly umístěny ve vyřezávaných dřevěných stojanech.

Na ostatních podstavcích byly různé beztvaré předměty, které se mu zdály nesmyslné. Byl by přísahal, že mění tvar, když se na ně díval. Usoudil, že bude lépe se na takové magické věci nedívat přímo a varoval obě dívky.

Křídlo proti nim, na druhé straně střední prohlubně pod obrovskou kopulí, končilo půlkruhovým oknem, které muselo být snad osm metrů vysoké. Před oknem stál rozměrný stůl, na kterém byly na velké hromadě navršeny různé předměty. Sklenice, mísy a stočené hadice, masivní železný svícen se stoletými vrstvami vosku, hromádka pergamenových svitků, několik lidských lebek a změť dalších předmětů, které Richard z takové dálky nerozeznal. Na podlaze kolem stolu byl podobný nepořádek a o stůl byly opřené další věci.

Pravé křídlo bylo tmavé. Richard se cítil nepříjemně jen když se tím směrem podíval. Poslechl varování a pohlédl vlevo. V tomto křídle viděl knihy. Byly jich tisíce.

„Tam,“ řekl Richard a ukázal doleva. „Pro to jsme sem přišli. Pamatujte si, co jsem vám řekl. Ničeho se nedotýkejte.“ Pohlédl na ně, jak se rozhlížely s očima dokořán. „A myslím to vážně. Nevím, jak vás zachránit, kdybyste se dostaly do problémů tím, že se tu něčeho dotknete.“ 

Oba páry očí se obrátily zpět k němu.

„Budeme si to pamatovat,“ řekla Berdina. 

„Víme, že nesmíme pokoušet magii,“ potvrdila Raina. „Jen se rozhlížíme, to je všechno. Ničeho se ani nedotkneme.“ 

„Dobře. Ale jak jsem už řekl, na nic se nedívejte přímo. Kromě toho, pro co jsme sem přišli. Podle toho co vím, pouhý pohled na některou věc, která je tady, může spustit její magii.“ 

„Myslíte?“ zeptala se užasle Raina. 

„Myslím si, že to raději nechci zjistit, až bude příliš pozdě. Jdeme. Ať to máme za sebou a můžeme jít pryč.“ 

Bylo to zvláštní. I když ta slova řekl a věděl, že mají smysl, ve skutečnosti odtud nechtěl odejít. I když věděl, že to je potencionálně nebezpečné místo, zjistil, že se mu v enklávě Prvního čaroděje líbí.

Berdina se ušklíbla. „Lord Rahl se bojí magie stejně jako my.“

„Mýlíš se Berdino. Vím toho o magii velmi málo.“ Vykročil po rudém koberci. „Já se bojím daleko víc.“ 

Deset širokých schodů na konci vedlo do střední prohloubené části. Mramor krémové barvy pokrýval rozlehlou podlahu. Kolem dokola byl pruh tmavého mramoru. Když Richard došel na poslední schod a dotkl se podlahy nohou, zabzučela a začala zářit. Rychle stáhl nohu zpět na rudý koberec. Záře zmizela.

„A co teď?“ zeptala se Raina. 

Odstrčil její prsty ze své paže. „Dala jste některá nohu na podlahu?“ Svorně zavrtěly hlavami.

„Zkuste to.“ 

Richard čekal na schodech a Berdina zkoušela mramor na podlaze. Pak nohu zase stáhla.

„Nemohu. Něco mi nohu zastavilo dřív, než jsem mohla došlápnout.“ 

Richard opět stoupl na mramor. Opět se rozzářil a zabzučel.

„Musí to být další štít. Chyťte se mě za ruce a zkusíme to spolu.“ 

Držely se Richarda za ruce a nejprve Berdina a po ní i Raina opatrně došláply na podlahu.

„Dobře,“ řekl, „protože je to štít, nepouštějte se mé ruky, dokud budeme v této části. Nevíme, co se může stát. Podle toho co vím, kdybyste se pustily, mohly byste se usmažit jako slanina na pánvi.“ 

Obě ho stiskly ještě pevněji. Když se dostali na schody, které vedly do levého křídla s knihami, podlaha zhasla a přestala bzučet. Bez Richarda, který je držel za ruce, by tady zůstaly uvězněné a nebyly by schopné se vrátit přes střední část.

Tohle křídlo s knihami nevypadalo jako knihovna, kterou Richard očekával. Byly tu řady polic, ale byly v hrozném nepořádku, knihy byly všude, kam oko pohlédlo. Malé valounky sloužily jako zarážky pro pár knih, které zůstaly stát na policích.

Všude kolem byly knihy na hromadách, jako kdyby je někdo vyndal z polic a naházel je na hromadu. Většina byla zavřená, ale hodně jich tam leželo otevřených, některé hřbetem dolů, jiné nahoru. Ale to nebylo největší překvapení.

Mnohem větší ho čekalo dál, kde viděl všude na podlaze knihy srovnané do komínků. Některé byly krátké, jen asi půlmetrové, ale mnoho jiných tvořilo vysoké pilíře. Tyto nevyrovnané sloupce knih dosahovaly závratných výšek a vypadaly, že když v jejich blízkosti někdo vydechne, tak se celé zřítí k zemi.

Sloupce knih byly všude a vytvářely podivné bludiště. Richard nebyl schopen přijít na to, proč jsou knihy v takovém zvláštním uspořádání, ale když si plně uvědomil jeho záhadnost, polilo ho horko.

Vzal obě Mord-Sithy za ruce. „Zedd mi řekl, že zde na Hradě jsou i zvláště nebezpečné knihy. Kahlan mi řekla, že nejnebezpečnější věci byly uloženy tady, kde se k nim nemohl nikdo dostat, dokonce ani čarodějové, které znala.“

Berdina po něm blýskla pohledem. „Chcete tím říci, že knihy mohou být nebezpečné? Nejen informace, které ukrývají, ale knihy jako takové?“

Richard si vzpomněl na popis knihy, kterou použila sestra Amélie, aby roznesla mor. „Nejsem si jistý, ale raději bychom se měli chovat, jako kdyby byly. Dívejte se, ale nedotýkejte se ničeho.“

Berdina se zamračila. „Lorde Rahle, jen z místa, kde stojím, vidím tisíce knih. Musí jich tu být další tisíce. Bude trvat celé týdny než najdeme tu, kterou chceme. Pokud tady vůbec je.“

Richard se zhluboka nadechl. Berdina měla pravdu. Nečekal, že jich tu najde tolik. Myslel, že nejvíce knih bylo v knihovnách a tady že jich bude jen pár.

„Jestli se chcete dostat pryč do setmění, nemáme moc času,“ řekla Raina. „Můžeme se vrátit hned a začít zítra brzy ráno.“ 

Richard začínal mít pocit, že si vzal moc velký úkol. „Tak tu zůstaneme do tmy. Klidně tu můžeme zůstat celou noc, když to bude nutné.“

Raina si pohrávala s Agielem. „Když myslíte, lorde Rahle.“

Richardovo nadšení kleslo na nulu, když se rozhlédl po pralese knih. Potřeboval informaci, ne hledat jeden list v celém lese. Kdyby jen mohl použít magie, aby ten list našel.

Upravil si náramky na zápěstích. Prsty nahmatal jeden ze symbolů.

Dívej se všude, nezaměřuj se na nic.

„Mám nápad,“ zvolal najednou. „Počkejte tady. Hned se vrátím.“ 

Přešel zpět ke sloupům. Přistoupil k jednomu podstavci, na kterém byla umístěna prasklá skleněná mísa na velkém čtverci černé látky.

„K čemu to bude dobré?“ zeptala se Raina, když se vrátil a ukázal jim látku. 

„Je toho tady příliš moc k vidění. Použiji abych si s ní zavázal oči, abych neviděl věci, které vidět nechci. 

Berdina se zatvářila pochybovačně. „Když budete mít zakryté oči, jak uvidíte věc. kterou hledáte?“

„Pomocí magie. Nechám se vést Darem. Někdy to funguje, když potřebuji. Všechny ty knihy jsou matoucí. Když budu mít zavázané oči, neuvidím je a pak ucítím tu, kterou hledám. Alespoň v to doufám.“ 

Raina přehlédla všechny ty knihy. „No, vy jste lord Rahl. Vy ovládáte magii. Když nám to pomůže, abychom tu nemuseli strávit noc, pak jsem pro.“

Richard si uvázal látku přes oči a utáhl si ji. „Jen mě veďte a kontrolujte mě, abych na nic nesahal. A nezapomeňte, co jsem vám řekl. abyste se také ničeho nedotýkaly.“

„O nás se nebojte, lorde Rahle,“ řekla Raina. „Nemáme v úmyslu se tu něčeho dotýkat.“ 

Když si látku uvázal, otočil hlavou na obě strany, aby se ujistil, že opravdu nevidí. Prsty přejížděl po symbolu na koženém náramku.“

Jeho světem byla černočerná tma. Hledal vnitřní mír, vnitřní klid, kde sídlil Dar.

Jestliže byl mor způsoben kouzlem z Chrámu větrů, pak má možná naději, že ho zastaví. Když neudělá nic, zemřou tisíce lidí.

Potřeboval tu knihu.

Vzpomněl si na chlapce, kterého viděl umírat. Na malou dívenku, Lily, která mu řekla o Sestře temnoty, která jí ukázala knihu. Tak začal mor. Byl si tím jistý.

To malé dítě mělo na sobě znamení moru. Richard se po tom nepídil, ale věděl, že tohle děvčátko už nežije. Neměl sílu, aby si to ověřil.

Potřeboval tu knihu.

Vykročil. „Postrčte mě svými prsty, kdybych měl do něčeho narazit. Zkuste být zticha, ale když budete muset, nebojte se promluvit.“

Cítil, jak se ho jemně dotýkají prsty a udělal další krok. Vedly ho, aby nenarazil do tyčících se sloupů knih. jak pomalu postupoval bludištěm.

Richard nevěděl, co by měl cítit. Nevěděl, jestli je to magie, tušení nebo jeho představivost, co ho vede. Jak procházel uličkami mezi knihami a protahoval se mezi komíny knih, obával se, že to není nic víc, než jeho představivost. Pokoušel se ignorovat věci, které nutily jeho myšlenky těkat a skákat všemi směry.

Snažil se soustředit na knihu a na potřebu ji najít.

Myšlenky na nemocné děti mu umožnily se lépe soustředit. Potřebovaly ho. Byly bezmocné.

Richard cítil, jak ho nějaká síla zastavila. Divil se proč. Otočil se doleva, přestože se chtěl otočit doprava. To musel být Dar. S touto myšlenkou se mu myšlenky zase rozběhly. Soustředil se znovu.

Obě Mord-Sithy ho silně zatáhly za paži, aby ho zastavily. Pochopil. Další krok a vrazil by do sloupce knih.

Byl zvědav, jakým směrem bude nucen jít, ale místo toho ho něco nutilo si sednout. Zvedl ruce a natáhl je.

„Opatrně,“ zašeptala Berdina. „Je to velký, nepravidelný sloupek. Buďte opatrný nebo to shodíte.“ 

Richard jen pokývnul, aby se nerozptyloval odpovědí. Soustředil se na to, aby vycítil knihu, kterou potřeboval. Cítil ji blízko. Přejížděl lehce prsty po hřbetech knih a klouzal jimi odshora dolů. Občas rukou narazil na roh knihy jak byly nepravidelně naskládány na sebe.

Prsty se mu najednou zastavily na jednom hřbetu.

„Tahle.“ Poklepal na kožený hřbet. „Tohle je ona. Jak se jmenuje?“ 

Berdina se mu opřela o nohu a natáhla se ke knize. „Je to Vysokou D'harštinou. Něco o Chrámu větrů - Tagenricht ost fuer Mosst Verlaschendreck nich Greschlechten.“

„Inkvizice a procesy Chrámu větrů,“ přeložil šeptem Richard. „Našli jsme to.“ 

Kapitola sedmnáctá

Dýchej, říkala slif.

Kahlan vydechla hedvábnou esenci a vdechla řádnou porci cizího vzduchu. Temný svět studny slif tady na Hradě kolem ní vířil. Kamenné zdi i podlaha se nakonec ustálily. I kopule nad ní zpomalovala svůj otáčivý pohyb.

V místnosti, kde byla slif čekalo něco neočekávaného.

Zakloněná na židli, s nohama na stole, seděla postava v rudé kůži. Kahlan se posadila, přehodila nohy přes kamenný okraj studny a pokoušela se soustředit smysly.

Přední nohy židle dopadly s klapnutím na zem. „Dobře, dobře, Matka Vyznavačka se konečně vrátila ze své výpravy.“

Kahlan seskočila na zem. Při dopadu téměř ztratila rovnováhu, protože se s ní podlaha zatočila.

„Caro, co děláš tady dole?“ 

Cara zachytila Kahlan pod paží. „Radši si sedni, než se vzpamatuješ.“

„Jsem v pořádku.“ Kahlan se ohlédla přes rameno na stříbrnou tvář. „Děkuji ti slif.“ 

„Přeješ si cestovat?“ Svůdný hlas se nesl ozvěnou celou kopulí. 

„Ne, na nějakou dobu mám cestování dost. Zůstanu tady.“ 

„Až budeš chtít cestovat, zavolej mě a budeme zase cestovat. Budeš potěšená.“ 

„O tom nic nevím.“ zamumlala si pro sebe Kahlan, když se slif ponořila zpět do studny a rozplynula se. 

„Je to strašidelná společnost tady dole,“ řekla Cara. „Zvala mě, abych s ní taky cestovala a pak mi oznámila, že nemám potřebnou magii. Vylézala a zírala na mě s tím svým nadzemským úsměvem.“ 

„Caro, co tady dole děláš?“ 

Cara opřela Kahlan o kamennou zeď studny. Podívala se na ni podivným pohledem a potřásla hlavou.

„Když si lord Rahl přečetl tvůj dopis, netrvalo mu dlouho, než zjistil, co jsi udělala. Berdina mu řekla, jak jsi nás sem vzala, abychom hledaly knihu se záznamy procesů. Přišel sem dolů, ale slif mu neřekla, kam tě vzala. 

Lord Rahl řekl, že teď, když slif nespí, jak si myslel, není bezpečné nechávat ji samotnou. Řekl, že mohou přijít i jiní, než Sestra temnoty a Marlin.“

Na to Kahlan ani nepomyslela, že by tudy mohli přijít do Aydindrilu další Jagangovi nohsledi. Zdálo se, že slif nezná věrnost. Bude cestovat s každým, kdo má dostatek požadované magie.

„Takže tě tu Richard nechal?“ 

„Řekl, že tady nemůže zůstat celou dobu, aby slif hlídal.“ Cara zvedla pyšně bradu. „Řekl, že slif musí po celou dobu hlídat některá z nás, protože dokážeme zastavit každého s magií. Lord Rahl vždycky využívat Mord-Sithy, aby ho chránily před magií.“ 

Staří čarodějové měli asi se slif stejný problém a nechávali čaroděje jako byl Kolo, aby ji hlídali. Kolo popisoval, že se občas prostřednictvím slif náhle objevil nepřítel a jen rychlá reakce čaroděje, který byl právě na hlídce, zabránila neštěstí.

„Chceš říct, že tě sem přivedl a prostě tě tu nechal?“ 

„Ne. Celé hodiny hledal cestu, kterou nechránily žádné štíty, abychom se sem mohly dostat bez jeho doprovodu. Nechtěl nás sem vodit pokaždé, když se budeme střídat na hlídce a také nechtěl, abychom tu byly uvězněné jako v pasti. Musíme se střídat. Nelíbí se mi to, protože bychom měly být blízko lorda Rahla, abychom chránily jeho a ne tuhle... stříbrnou věc, ale usoudila jsem, že ho chráníme i tímhle, tak jsem souhlasila.“ 

Kahlan se konečně mohla pohybovat, aniž by se potácela. „Kdybychom věděli, že slif nespí a hlídali bychom ji už dříve, nedostal by se sem Marlin, aby zavraždil Richarda ani Sestra temnoty, aby roznesla mor.“

Kahlan se sevřel žaludek horkou, řezavou bolestí a lítostí. Mohli tomu všemu předejít. Žádná z těch hrozných věcí, které se právě dozvěděla by neohrožovala její lid, její svět ani její lásku. To vědomí promarněné šance ji způsobilo nevolnost.

„Lord Rahl také chtěl, abychom tu na tebe počkaly, až se vrátíš od čarodějnice, kdybys potřebovala pomoc.“ 

„Richard věděl, kde jsem byla?“ 

„Slif mu to neřekla, ale on to stejně věděl. Řekl, že jsi cestovala k čarodějnici.“ 

„Věděl to a přesto se za mnou nevydal?“ 

Cara si přehodila dlouhý cop přes rameno. „Byla jsem taky překvapená. Ptala jsem se ho, proč za tebou nejde. Odpověděl, že tě miluje, ale že tě nevlastní.“

„Opravdu? Tohle Richard řekl?“ 

„Ano.“ Úšklebek zamrzl Caře na tváři. „Cvičíš s ním dokonale, Matko Vyznavačko. Já ti to jen schvaluji. A pak skopnul židli. Myslím, že si poranil nohu, ale popřel to.“ 

„Takže se na mě zlobí?“ 

Cara obrátila oči. „Matko Vyznavačko, mluvíme o Richardovi. O muži, který je do tebe bláznivě zamilovaný. Nezlobil by se na tebe ani kdybys mu řekla, ať si vezme Nadine místo tebe.“

Kahlan polkla a píchlo ji u srdce. „Proč to říkáš?“

Cara se zamračila. „Jen říkám, že se na tebe nemůže nikdy zlobit, z žádného důvodu. Měla jsi se smát a ne vyskočit, jako kdybych tě píchla Agielem. Matko Vyznavačko, on tě miluje! Je polomrtvý strachy, ale nezlobí se na tebe.“

„A co ta židle?“ 

Cara si pohrávala s copem a ušklíbla se. „Prohlásil, že na ni měl vztek.“

„Aha.“ Kahlan se nedala rozveselit, ani když se Cara snažila. „Jak dlouho jsem byla pryč?“ 

„Necelé dva dny. A já čekám, že mi řekneš, jak jsi se dostala kolem D'hařanských stráží u mostu.“ 

„Sněžilo. Neviděli mě.“ 

Cara nevypadala, že by tomu věřila. Opět se na Kahlan tak podivně koukla.

„A zabila jsi čarodějnici?“ 

„Ne.“ Kahlan změnila téma. „Co dělal Richard, když jsem byla pryč?“ 

„No, nejdřív chtěl, aby ho slif vzala do Chrámu větrů, ale řekla mu, že takové místo nezná a nemůže ho tam vzít, takže odjel na horu Kymermosst.“ 

„On tam jel?“ Kahlan popadla Caru za ruku. „A co zjistil?“ 

„Nic.“ Řekl, že tam nebylo co najít. Řekl, že jestli tam někdy Chrám větrů byl, teď je pryč.“ 

Kahlan uvolnila sevření. „Jel na horu Kymermosst a už se vrátil?“

„Znáš lorda Rahla. Jak si vezme něco do hlavy, žene se za tím hlava nehlava. Muži, kteří s ním byli, říkali, že jel jako blázen. Trochu si odpočinuli a jeli celou noc. Lord Rahl čekal, že se vrátíš už včera v noci a chtěl tu být, aby tě nezmeškal. Když jsi se nevrátila jak čekal, chodil jako lev v kleci, ale stejně se za tebou nevydal. Kdykoliv to vypadalo. že už si to rozmyslí, přečetl si znovu tvůj dopis a vrátil se zase k přecházení.“ 

„Myslím, že byl můj dopis trochu tvrdý,“ řekla Kahlan a sklonila hlavu. 

„Lord Rahl mi ho ukázal.“ Cara měla nečitelný výraz. „Někdy je nutné muže trochu vystrašit, protože jinak si začnou myslet, že musí vždycky být po jejich. Ty jsi ho z takového názoru vyvedla svými pohrůžkami.“ 

„Já jsem mu ničím nehrozila.“ Kahlan si uvědomila, že to znělo spíše jako prosba. Cara se jí chvíli dívala do očí. „Asi máš pravdu. Ta židle ho musela asi opravdu naštvat, jak tvrdil.“ 

„Udělala jsem to, co jsem musela. Richard to pochopí. Myslím, že bych mu to měla raději jít vysvětlit.“ 

Cara ukázala za sebe ke dveřím. „Právě jsi se s ním minula. Před chvílí tu byl.“

„Přišel se podívat, jestli jsem se už vrátila? Musí být nemocný obavami.“ 

„Berdina mu řekla o knize, kterou jsi hledala. On přišel a našel ji.“ 

Kahlan užasle zamrkala. „On ji našel? Ale my jsme to prohledaly všechno. Jak ji našel?“

„Šel na místo, kterému říkal enkláva Prvního čaroděje a tam ji našel.“ 

Kahlan otevřela pusu úžasem. „On tam šel? O šel do enklávy Prvního čaroděje? Sám, beze mě? Neměl tam chodit! Je to nebezpečné místo!“

„Opravdu.'' Cara si založila ruce. „To ty bys jistě nikdy neudělala nic tak hloupého, že by sis vzala do hlavy, že půjdeš sama na nějaké nebezpečné místo. Možná bys měla lorda Rahla pokárat za jeho impulzivní jednání, když jsi sama tak opatrná a povýšená nad takové bezstarostné chování.“ 

Ozvěna jejího hlasu jí nepříjemně zvonila v uších, než utichla. Kahlan pochopila. I když Richard udělal to, co po něm chtěla a nepronásledoval ji. Cara to zkoušela. Přestože neměla ráda magii, pokusila se za ní jít, aby ji mohla chránit.

„Caro,“ řekla pokorným hlasem, „je mi líto, že jsem musela použít triku, abych se tě zbavila.“ 

Cara pokrčila rameny, ale pořád na sobě nedala nic znát. „Jsem jen tvůj osobní strážce. Nemáš ke mně žádné závazky.“

„Ale ano, mám. Ty nejsi jen osobní strážce. Můžeš být náš ochránce, ale ty jsi víc. Považuji tě za svou přítelkyni. Jsi sestra Agielu. Měla jsem ti říct, co se chystám udělat, ale bála jsem se, že když to udělám, Richard se na tebe zase rozzlobí, že jsi mě nezastavila a to jsem nechtěla.“ 

Cara neřekla nic. Stále měla kamenný výraz. Kahlan přerušila nepříjemné ticho. „Caro, promiň. Myslím, že jsem se bála, že se mě pokusíš zastavit. Podvedla jsem tě. Jsi sestra Agielu. Měla jsem ti věřit a zasvětit tě do mého plánu. Prosím, Caro, mýlila jsem se, odpusť mi to.“

Konečně se Cara usmála. „Jsme sestry Agielu. Odpouštím ti.“

Kahlan se také pousmála. „Myslíš, že Richard bude taky tak chápavý jako ty?“

Cara jen pobaveně zabručela. „No, myslím, že znáš lepší způsob, jak ho přesvědčit, aby ti odpustil. Není tak těžké rozjasnit mužovu zamračenou tvář.“

„Jen bych si přála, abych měla dobré zprávy, které by mu vykouzlily úsměv na tváři, ale bohužel nemám.“ Ve dveřích se zastavila. „Co dělala Nadine, když jsem tu nebyla?“ 

„No, většinu času jsem strávila tady a hlídala slif, ale co jsem viděla, tak dávala služebnictvu bylinky, aby je ochránily a aby je použili k vykuřování paláce. Je dobře, že je kamenný, protože jinak by už dávno lehnul popelem. Radila se s Drefanem a pomáhala mu, když mluvil se služebnictvem a ostatními, kteří přišli pro radu. 

Lord Rahl ji požádal, aby šla za prodavači léčivých bylin a různými ranhojiči a ujistila se, že to nejsou podvodníci, kteří zneužívají lidské neštěstí. Zdá se, že se ve městě rozbujeli bezostyšní mastičkáři jako houby po dešti. Nadine má také podávat lordu Rahlovi hlášení o situaci, ale protože byl většinu času pryč a ona měla tolik práce, byly to jen krátké návštěvy.“

Kahlan položila dlaň na dveře.

„Díky, Caro.“ Podívala se do jejích modrých očí. „Jsou tu krysy. Jsi v pořádku?“ 

„Jsou tady horší věci než krysy.“ 

„To tedy jsou,“ zašeptala Kahlan. 

Kapitola osmnáctá

Bylo už pozdě a po setmění ji lidé na ulici nepoznali. Bez její obvyklé eskorty stráží neměli žádný důvod se za ní ohlédnout nebo mít podezření, že je Matka Vyznavačka mezi nimi. Bylo to jen dobře, protože se pořád našli lidé, kteří jí přáli jen to nejhorší. Dnes si většina lidí od ní udržovala odstup, jako od všech ostatních s nadějí, že se vyhnou morové nákaze.

Jak Cara řekla, všude se vyrojili mastičkáři a vyvolávali, že mají lektvary, které je ochrání před morem a léky pro ty, kteří už onemocněli. Jiní procházeli městem s podnosy na popruzích kolem ramen, na kterých měli pečlivě naskládané amulety, které v sobě měly kouzlo, které zaručeně chránilo před morem. Kahlan si mnohé z nich pamatovala, jak ještě nedávno prodávali stejné amulety, které uměly získat manžela, manželku nebo potrestat nevěrného partnera. Stařeny s malými vozíky nebo jednoduchými dřevěnými stánky prodávaly vyřezávané začarované plakety, určené k zavěšení na dveře domů. Měla to být bezpečná ochrana domu, aby ho nenavštívil mor. I v tuto pozdní hodinu se měl obchod čile k světu. Dokonce i prodavači masa a masných výrobku vychvalovali zdravou sílu svého zboží a jeho význam na udržení zdraví, ale jen za předpokladu, že se konzumuje pravidelně a v dostatečných dávkách.

Kahlan by nejraději poslala vojáky, aby některé podvodníky zadrželi, ale věděla, že takovým zasahováním by si znepřátelila hlavně kupující. Kdyby použila armádu, aby skoncovala s těmito pošetilými obchody, zoufalí lidé by ihned věřili tomu, že je mocní chtějí připravit o léky, aby se oni, poctiví a pracující lidé, nakazili morem a zemřeli. Navzdory zdravému rozumu a opačným zkušenostem stále mnoho lidí věřilo, že mocní neustále plánují jak lidem ubližovat. Kdyby tak znali pravdu!

Kdyby Kahlan vydala zákaz prodávat některé zboží, takzvané 'léky' by se začaly prodávat tajně a za několikanásobně vyšší ceny. Nezáleželo na tom, že to, co o lécích prohlašovali prodávající nebyla pravda. O jejich účinnosti nikdo nepochyboval.

První čarodějovo pravidlo - lidé uvěří každé lži buď proto, že věří, že je to pravda a nebo proto, že se bojí, že je to pravda. Tito lidé byli zoufalí a budou ještě víc. Mnoho jich chtělo věřit.

Kahlan si zkusila představit, co by dělala, kdyby Richard onemocněl morem. Byla by tak zoufalá, že by uvěřila takovým podvodníkům a doufala, že ho to zachrání? Někdy lidem nezbývalo nic jiného než doufat. I když to byla falešná naděje, nemohla jim ji brát. Bylo to všechno, co měli a mohli dělat.

Bylo to na Kahlan a na Richardovi, aby udělali něco na záchranu těchto lidí.

Jak procházela známou nádherou Paláce Vyznavaček po cestě za Richardem, zastavila se u otevřených dvoukřídlých dveří, které vedly do přijímacího pokoje. Pokoj byl vymalován uklidňující modrou barvou, kolem vysokých, úzkých oken visely tmavě modré závěsy. V žulové podlaze byl hvězdicový obrazec ze světlého a tmavého kamene, vycházející ze středu pokoje. Lampy na stěnách propůjčovaly pokoji měkké světlo. Na stolech, kde obvykle bývalo připraveno pohoštění, stály teď jen svíčky.

Její pozornost upoutal Drefanův hlas. Stál vpravo od dveří za stolem se svíčkami a promlouval asi k padesáti nebo šedesáti lidem. Seděli se zkříženýma nohama před ním a pozorně poslouchali jeho slova o zdraví, udržování svého těla ve zdraví ovládáním své vnitřní síly.

Většina lidí jen nepřítomně přikyvovala, jak poslouchala Drefana, který vysvětloval jak tím, že znečišťují svá těla nezdravými myšlenkami a činy, otevírají vstupní bránu nemocím. Řekl jim, že je Stvořitel obdařil schopností bojovat proti takovým věcem jako je mor, jen kdyby dělali to, co jim příroda umožňuje a jedli správné věci, aby posílili své aury, které chrání tělo a používali vnitřní sílu, aby řídili svá energetická pole, aby fungovala správně a v souladu s celkem.

Mnoho věcí, které říkal, mělo smysl. Nejíst potraviny, o kterých člověk ví, že mu po nich bolí hlava, protože naruší schopnost mozku regulovat tělesné funkce. Nejíst potraviny, o kterých člověk ví, že mu způsobí bolestivé křeče v žaludku, protože naruší schopnost těla přijmout správnou potravu, kterou tělo potřebuje. Nejíst těžká jídla před spaním, protože tělo nedostane potřebný odpočinek, aby zůstalo silné a že všechny tyto věci narušují auru, která nám dodává sílu a chrání zdraví.

Lidé upřímně žasli, že to Drefan dokáže vysvětlit tak jednoduše, že to všichni pochopí. Mluvili tak, jako kdyby předtím byli slepí a teprve teď prohlédli. Pozorovali ho zaujatě, když pokračoval tvrzením, že je v našich silách ovládat svá těla a že nás může choroba napadnout jen když jí to dovolíme. Mluvil o léčivých bylinách a jídle, které vyžene jedy z těla a člověk je tak poprvé od narození zase opravdu zdravý.

Tito lidé nenaslouchali bratrovi lorda Rahla. Poslouchali Drefana Rahla. Nejvyššího kněze Raug'Mossu. Jako jeden muž poslechli instrukce Nejvyššího kněze, že mají zavřít oči a nadechnout se života a zdraví nosem a vdechnout až do nitra s použitím břišních svalů. Vysvětlil jim, jak ho mají vdechnout až ke zdroji síly, k auře a vydechnout všechny jedy z nejvzdálenějších a nejtemnějších koutů jejich těla a vyplivnout je ústy a opět je nahradit novým nádechem života nosem.

Kahlan si pomyslela, že je lepší, když lidé přijdou sem k Drefanovi pro radu, která jim může pomoci a když ne, tak jim alespoň neublíží, než utratit své úspory za falešnou naději od podvodníků na ulici. Věnovat pozornost svým tělesným potřebám jako je správné jídlo a odpočinek se zdálo být dobrá rada.

Jak se všichni pomalu a zhluboka nadechovali nosem, otočil Drefan hlavu a podíval se na Kahlan pohledem, který říkal, že o ní celou tu dobu věděl. Srdečně jí pokynul a jak se na ni usmál, zajiskřilo mu v očích. Pochopila, proč mu všichni ti lidé důvěřovali. Přinutila se k malému úsměvu na oplátku.

Kahlan si vzpomněla na rozhovor se Shotou o tom, jak je obtížné potlačit nepříjemné vzpomínky. Kahlan si přála zapomenout na Drefanovy ruce na Cařině těle.

Drefan se snažil pomáhat lidem. Dělal všechno co bylo v jeho silách, aby zastavil mor. Byl to velký léčitel - Nejvyšší kněz Raug'Mossu. Zkoušela si ho vybavit, jak uklidňoval nemocné děti, ale pořád převládala vidina jeho velké ruky v rozkroku Cary.

Drefan hned vysvětlil, proč to udělal. Zachránil Caře život. Mord-Sitha, křičící bolestí a později v bezvědomí a Drefan ji vrátil do života. Richard nacházel v Drefanovi útěchu, stejně jako všichni ostatní. Kahlan uhnula očima a pokračovala dál svou cestou za Richardem.

Tristan Bashkar, Jarianský vyslanec, který pobýval v Paláci Vyznavaček a čekal na další znamení hvězd, na další pokyny shora než se vzdá, zastavil své kroky na ochozu a pozoroval ji, jak pod ním procházela. Jak bylo jeho zvykem, odhrnul si svůj černý plášť a dal si ruku v bok. Odhalil tak nebezpečnou dýku, kterou měl za pasem. Často i během rozhovoru si dal nohu na židli a významně se opřel loktem o koleno. To umožnilo těm, se kterými se bavil, aby spatřili také nůž, který měl v botě. Čím déle potkávala Tristana, který ji pozoroval svýma prohnanýma očima, tím méně se jí líbila jeho přítomnost v paláci. Jestli existoval někdo, kdo se choval dětinštěji, Kahlan o něm nevěděla.

Tristan ji mlčky pozoroval. Kahlan byla ráda, že je na ochozu, takže s ním nebude muset ztrácet čas hrou se slovíčky.

Ulic a Egan vrhli na Kahlan zvláštní pohled, když je pozdravila a protáhla se dveřmi do pokojíku, který Richard používal jako pracovnu při překladu Kolova deníku. Seděl s hlavou v dlaních, prsty ve vlasech a četl si v knize rozevřené na stole. Dvě svíčky a lampa poskytovaly dostatek světla a malý voňavý oheň z březových polen útulný pokoj příjemně zahřál. Plášť měl přehozený přes židli, ale meč měl u sebe.

Richard vzhlédl. Když ji spatřil, vyskočil na nohy. Bez zlaté pláštěnky byl jako velký černý stín, klouzající přes pokoj. Než mohl promluvit, vrhla se mu Kahlan do náruče.

Přitiskla si tvář na jeho hrud“ a pevně ho objala. „Prosím, Richarde, nekřič na mě. Jenom mě takhle drž.“

Byla to extáze, být zase spolu. Kdykoliv ho spatřila, nikdy ji nepřestalo ohromovat, jak moc po něm touží a miluje ho“

Richardovy paže jí poskytly útěchu. Poslouchala praskání dřeva v ohni a tlukotu jeho srdce, na kterém měla ucho. V bezpečí jeho silných paží bylo lehké si představit, že je všechno v pořádku a že mají nějakou budoucnost.

Vzpomněla si na matčina slova.

Vyznavačky nemají lásku, Kahlan. Mají jen povinnost.

Kahlan se pevně držela jeho černé košile a bojovala předem prohranou bitvu, aby zadržela slzy. Držel ji a hladil po vlasech. Požádala ho, aby ji držel a nemluvil, tak dělal přesně to, co si přála. O to hůř se cítila.

Musí mít spoustu otázek. Musí chtít něco říct, jak je rád, že ji vidí živou a zdravou, jak byl plný obav, zeptat se kde byla a co zjistila, říct jí co zjistil on, křičet na ni, ale on ne. Místo toho bez odmlouvání udělal, co po něm chtěla, odložil své touhy na druhé místo, až po ní.

Jak bude moct žít dál bez jeho lásky? Jak se přinutí vůbec dýchat? Jak bude schopná se donutit pokračovat dál, aby zestárla a mohla dokončit své poslání a nakonec zemřít?

„Richarde... promiň, že můj dopis vyzněl tak výhružně. Nemyslela jsem to tak, nechtěla jsem ti vyhrožovat. Jen jsem chtěla, abys byl v bezpečí. Mrzí mě, jestli jsem ti ublížila.“ 

Přitiskl ji k sobě ještě pevněji a políbil ji na vlasy. Kahlan si přála, aby v tomto okamžiku zemřela v jeho objetí a nemusela čelit svým povinnostem, nemusela čelit nevyhnutelné budoucnosti, že ho ztratí.

„Co tvá noha?“ zeptala se. 

„Moje noha?“ 

„Cara říkala, že jsi se poranil o židli.“ 

„Aha. Noha je v pořádku. Židle zemřela a myslím, že ani moc netrpěla.“ 

Navzdory všemu se Kahlan rozesmála. Vzhlédla k němu a přes závoj slz spatřila jeho něžný úsměv.

„Myslím, že jsem ve tvém objetí pookřála. Teď už na mě můžeš křičet.“ 

Místo toho ji políbil. Pocit, jak ji zvedal ve svých pažích byl chvatný. Cestovat ve slif se tomu ani zdaleka neblížilo.

„Tak.“ řekl nakonec, „co ti duchové našich předků prozradili?“ 

„Duchové našich... jak víš, že jsem byla u Blátivých lidí?“ 

Richard významně povytáhl obočí. „Kahlan, máš celou tvář pomalovanou, aby tě duchové viděli na shromáždění. Myslíš si, že jsem si toho nevšiml?“

Kahlan se dotkla prsty čela a tváří. „Tak jsem spěchala, že jsem tomu vůbec nevěnovala pozornost. Není divu, že se na mě všichni tak divně dívali.“

Jak se hnala palácem a hledala ho, tři různé ženy ze služebnictva jí nabízely koupel. Každý si musel myslet, že se zbláznila.

Richard opět zvážněl a podržel ji v pase. „Tak co ti museli duchové sdělit?“

Kahlan se zocelila. Kývla hlavou ke straně a ukázala mu kostěný nůž v podpaží.

„Dědečkův; duch mě zavolal pomocí nože. Musel se mnou mluvit. Řekl mi, že se mor neomezil jen na Aydindril. Zachvátil už celé Středozemí.“ 

Richard ztuhnul. „Myslíš, že je to pravda?“

„Stařešina Breginderin měl na nohou znamení moru. Teď už je asi mrtev. Nějaké děti vypověděly, že poblíž vesnice Blátivých lidí viděly ženu. Ukázala jim prý barevná světla, stejná jako nám popsala Lily. Jedno z těch dětí je už po smrti. Byla to sestra Amélie.“ 

„Drazí duchové,“ zašeptal Richard. 

„A bude hůř. Duch mě ukázal ostatní místa, která ve Střední zemi znám. Řekl, že se mor rozšířil na všechna ta místa. A také mi ukázal, co se stane, když nebude mor zastaven. Smrt zachvátí celou zem. Jen pár lidí přežije. 

Dědečkův duch mi také řekl, že magie ukradená z Chrámu větrů začala mor, ale mor samotný není magie. Jagang použil magii mocnější, než si myslí. Rozpoutal mocné síly, které nedokáže ovládat a tak mor nakonec může zachvátit i Starý svět.“

„To je chabá útěcha. Řekl ti, jak se Jagangovi podařilo ukrást magii z Chrámu větrů?“ 

Kahlan kývla a podívala se jinam. „Měl jsi pravdu s rudým měsícem. Bylo to varování, že klid Chrámu větru byl narušen.“

Kahlan mu řekla o Síni zrádců a jak mohla sestra Amélie použít tuto cestu. Kahlan mu vylíčila zbytek rozhovoru s Chandalenovým dědečkem jak nejlépe uměla a pamatovala, včetně té části o chrámu, který je v jistém smyslu schopný vnímání, přesně jak to Richard předpokládal.

Richard se rukama opřel o stůl a zíral do ohně. Pozorně poslouchal se sevřenými rty.

Kahlan mu řekla, jak jí duch oznámil, že na zastavení moru se musí dostat do Chrámu větrů, který existuje v obou světech současně a jak dobří i zlí duchové mají své slovo v celé záležitosti.

„A dědečkův duch ti nedal vůbec žádnou radu, jak se máme do Chrámu větrů dostat?“ 

„Ne,“ odvětila Kahlan. „Vlastně ho tato část nezajímala. Řekl, že chrám nám dá zprávu, co je třeba udělat. Shota řekla totéž.“ 

Ztracený v myšlenkách nad jejími slovy, Richard jen pokývl. Kahlan si zapletla prsty a čekala.

„A co Shota?“ zeptal se nakonec. „Co se s ní stalo?“ 

Kahlan zaváhala. Věděla, že mu bude muset alespoň něco říct, ale nechtělo se jí prozradit mu všechno, co jí Shota řekla.

„Richarde, nemyslím si, že by Shota chtěla dělat nějaké potíže.“ 

Ohlédl se přes rameno. „Poslala Nadine, aby se za mě provdala a ty takové vměšování nepovažuješ za potíže?“

Kahlan si odkašlala. „Přesně řečeno, Shota Nadine neposlala.“ Richardův ostříží zrak ji proboďával a ona pokračovala. „Zpráva o tom, že tě honí vítr, nebyla z její hlavy. Chrám větrů ti poslal zprávu jejím prostřednictvím, stejně jako ti poslal další zprávu prostřednictvím toho umírajícího chlapce. Shota nám nechce ublížit.“

Richard se zachmuřil. „Co to ještě napovídala ta stará čarodějnice?“

Kahlan si založila ruce za zády. Uhnula očima, protože nevydržela jeho pronikavý pohled.

„Richarde, vydala jsem se k ní, abych ukončila to její věčné vměšování. Byla jsem připravená ji zabít, kdyby ti vyhrožovala nebo kdyby se pokusila něco udělat mně. Myslela jsem si o ní jen to nejhorší. Opravdu. Byla jsem přesvědčená, že se pokouší nám ublížit. 

Mluvila jsem s ní. Opravdu jsem s ní mluvila. Shota není tak... zlomyslná, jak jsem si myslela. Připustila, že nechce, abychom spolu měli dítě, ale to neznamená, že by se nás pokoušela rozdělit.

Má schopnost vidět do budoucnosti a říká, jen to co vidí - pokouší se ti pomoct. Je vlastně jen takový posel. Ona sama ty události neřídí. Řekla totéž, co dědečkův duch, že mor začala magie a ne sám od sebe.“

Třemi kroky byl u ní a uchopil ji za ramena.

„Poslala Nadine, aby si mě vzala! Poslala Nadine, aby nás rozdělila! Snaží se mezi nás strčit klín a ty jsi jí naletěla na její triky?“ 

Kahlan se pokusila vymanit z jeho sevření. „Ne, Richarde, špatně to chápeš, jako jsem to špatně chápala já. Duchové ti poslali nevěstu. Shota mohla ovlivnit jen to, kdo to bude. Použila svůj vliv, aby to byla Nadine. Shota viděla, že si vezmeš nevěstu, kterou ti duchové pošlou a chtěla, aby to byl někdo, koho znáš. Jen se pokusila trochu zmírnit bolest toho všeho.“

„A ty jí věříš? Přišla jsi o rozum?“ 

„Richarde, rozmačkáš mi ruku.“ 

Pustil ji. „Promiň,“ zamumlal a přešel ke krbu. Kahlan viděla, jak se mu pohybují svaly v čelisti, když zatínal zuby.

„Řekla jsi, že ti řekla totéž, co dědečkův duch. Pamatuješ si její slova?“ 

Kahlan se zoufale snažila oddělit co věděla, že mu musí říct od toho, co nechtěla, aby věděl. Uvědomovala si jak je nemoudré pokoušet se skrývat nějaké informace před Richardem, ale odůvodnila si to tím, že když bude muset. vždycky mu může všechno říct. Kdyby se jí podařilo něco z toho zamlčet, i když...

„Shota řekla, že jsme neslyšeli poslední zprávu od větrů. Řekla, že dostaneme ještě jednu, týkající se měsíce.“ 

„Týkající se měsíce? Jak?“ 

„To nevím. Stejně jako pro ducha ani pro ni nebylo důležité 'jak'. Hlavně řekla, že ta zpráva bude 'důležité spojení' jak to nazvala. Řekla, že ji nesmíme ignorovat, ani odmítnout.“ 

„To řekla? A prozradila ti taky přesně proč?“ 

„Řekla, že naše budoucnost a budoucnost všech těch nevinných lidí bude na té události záviset. Tvrdila, že to bude naše jediná šance, jak splnit naši povinnost a zachránit životy všech těch, kteří jsou závislí na tom, že uděláme to, co oni nemohou.“ 

Richard se k ní otočil. Bylo to, jako kdyby se na ni otočila smrt. Jeho oči měly pohled Drefana. A Darkena Rahla.

„Řekla ti ještě něco, co zamlčuješ. Co je to?“ vyhrkl na ni. 

To nemluvil Richard, to byla slova Hledače. V tom okamžiku věděla, proč je Hledač tolik obávaný - byl to zákon sám. Jeho šedé oči pronikaly až do morku kostí.

„Richarde,“ zašeptala, „nech to být.“ 

Jeho pronikavý pohled ji zajel až do duše. „Co ti ještě řekla?“

Kahlan polkla a zajíkla se hrůzou. Cítila, jak jí vytryskly horké slzy.

„Shota vidí budoucnost.“ Slyšela se, jak mluví, i když si přála mlčet. „Viděla, že si vezmeš jinou. Použila svůj vliv, aby to byl někdo, koho znáš.“ Pod jeho pohledem bylo nemožné mlčet. „Nemohla ovlivnit, koho si vezmu já. Já se také provdám. A nebudeš to ty, kdo se stane mým manželem.“ 

Richard chvíli stál jako omráčený, ale uvnitř něho se schylovalo k bouři. Strhl si bandalír, na kterém byla připevněna pochva s mečem a hodil to všechno na židli.

„Richarde, co to děláš?“ 

A pak zamířil ke dveřím. Kahlan si stoupla před něho. Bylo to, jakoby chtěla zastavit běsnící živel.

„Richarde, co chceš udělat?“ 

Popadl ji v pase, zvedl ji a postavil stranou jako kdyby byla jen dítě, které se mu plete pod nohy.

„Jdu ji zabít.“ 

Kahlan ho objala zezadu kolem pasu a pokusila se ho zadržet. Ani ho to nezpomalilo. Odložil svůj meč, protože ve slif nemohl cestovat s magií Meče pravdy.

„Richarde! Richarde, prosím tě, zastav se! Jestli mě miluješ, zastav se!“ 

Zastavil se a upřel na ni hněvivý pohled. Hlas mu zněl jako prásknutí bičem.

„Cože?“ 

„Richarde, myslíš si, že jsem hloupá?“ 

„Samozřejmě, že ne.“ 

„Myslíš si, že si chci vzít někoho jiného?“ 

„Ne.“ 

„Richarde, musíš mě poslechnout. Shota řekla jen to, co viděla v budoucnosti.  Ona tu budoucnost netvoří, ale má schopnost ji vidět. Řekla mi to všechno jen proto, že nám to může pomoct.“ 

„Už mám té 'pomoci' od Shoty po krk. Už nechci, aby mi pomáhala. Příliš často se mi snaží pomáhat. Teď to bylo naposledy.“ 

„Richarde, musíme vymyslet, co budeme dělat. Musíme udělat, co je v našich silách, abychom zastavili mor. Viděl jsi ty nemocné, umírající děti. Duch Chandalenova dědečka mi ukázal spoustu dalších mrtvých dětí, dalších lidí. Taková bude budoucnost, když to uděláš. Chceš, aby všechny ty děti i jejich rodiče zemřeli jen proto, že jsi odmítl používat hlavu?“ 

Sevřel do pěsti nějakou ozdobu, která mu visela na řetízku kolem krku. Uvědomila si, že ji nikdy předtím neviděla.

I když neměl svůj meč, jeho magie v něm vřela. Byl jako kotel smrtícího hněvu. Smrt mu tančila v očích.

„Je mi jedno, co Shota říká, já si Nadine nevezmu. Ani se nebudu dívat, jak ty...“ 

„Já vím,“ zašeptala. „Richarde, já vím jak se cítíš. Jak si myslíš, že je mně? Ale přemýšlej. Tohle není způsob, jak změnit to, co Shota řekla. Vždycky jsi tvrdil, že budoucnost není ještě rozhodnutá a že nemůžeme jednat podle toho, co Shota říká. Vždycky jsi říkal, že nás nemůže donutil věřit tomu, co říká a nechat tím ovlivnit naše jednání.“ 

Oči mu planuly smrtelnou záští. „Ty jí věříš.“

Kahlan nabrala dech, aby se uklidnila a vzpamatovala. „Věřím, že vidí do budoucnosti. Richarde, nepamatuješ si už, jak řekla, že se tě dotknu svou mocí? A viděl jsi, jak to dopadlo. Měla pravdu, ale nebyla to katastrofální událost, jak jsem se bála. Naopak, spojilo nás to a umožnilo nám se milovat.“

„Jak se muže v dobré obrátit, když si každý vezmeme někoho jiného?“ 

Kahlan náhle pochopila v čem je háček - on žárlil. Nikdy předtím ho žárlit nezažila. Ale bylo to tak - žárlivý hněv.

„Lhala bych ti, kdybych řekla, že vím.“ Kahlan ho uchopila za široká ramena. „Richarde, miluji tě a je to pravda. Nikdy nebudu moct milovat nikoho jiného. Věříš mi, že? Věřím, že mě miluješ stejně a vím, že nemiluješ Nadine. Nevěříš mi?“ 

Viditelně ochladl. „Jistě, že ano. Věřím ti.“

Pocit marnosti vystřídal vztek v jeho očích. Pustil amulet, který svíral v pěsti. „Ale -“

„Ale nic. Milujeme se a to je všechno, na čem záleží. Cokoliv se stane, musíme si věřit. Když nebudeme věřit jeden druhému, jsme ztraceni.“ 

Konečně ji zase objal. Chápala jeho úzkost. Cítila ji také. Pro ni to ale bylo horší, protože nevěřila, že je možné uniknout tomu, co Shota předpověděla.

Kahlan vzala do ruky zvláštní amulet, který měl kolem krku. Uprostřed, obklopena obrubou ze zlatých a stříbrných linií, byla rubínová kapka velikosti nehtu.

„Richarde, co je to? Kde jsi to vzal?“ 

Vzal jí amulet z ruky a zahleděl se na něj. „Je to symbol, stejně jako ty ostatní, které nosím. Našel jsem to na Hradě.“

„V enklávě Prvního čaroděje?“ 

„Ano. Byla to součást tohoto oblečení, ale na rozdíl od něho, zůstal v enklávě Prvního čaroděje. Muž, který ho nosil, byl Prvním čarodějem v době, kdy žil Kolo. Jmenoval se Baraccus.“ 

„Cara mi řekla, že jsi tam našel záznamy z procesů. Jak to tam vypadá?“ 

Richard se zahleděl jinam. „Bylo to... nádherné. Nechtělo se mi ani jít pryč.“

„Už jsi z té knihy něco zjistil?“ 

„Ne. Je psána Vysokou D'harštinou. Berdina pracuje na Kolově deníku, já budu pracovat na záznamech. Měl jsem asi hodinu čas, abych je začal překládat. Ještě jsem neudělal skoro nic. Příliš jsem se o tebe bál a nemohl jsem myslet na nic jiného.“ 

Kahlan se dotkla amuletu na jeho hrudi. „Víš, co ten symbol představuje?“

„Ano. Rubín má představovat kapku krve. Je to symbolická představa prvotního principu. 

„Prvotního principu?“ 

Jeho hlas přicházel z dálky, jakoby mluvil spíše pro sebe než k ní.

„Znamená to jedinou věc a zároveň všechno: Sekni. Jakmile jsi jednou předurčen k boji, sekni. Všechno ostatní je druhotné. Sekni. To je tvá povinnost, tvůj účel, tvůj hlad. Není důležitější pravidlo, žádné předurčení, které by nad něho bylo povýšeno. Sekni.“ 

Jeho slova ji mrazila až v kostech, ale on pokračoval.

„Ty linie znázorňují tanec. Seknutí z nutnosti, ne ze vzteku. Sekni nepřítele co nejrychleji a nejpříměji, jak je to možné. Sekni s jistotou. Sekni s rozhodností. Sekni po jeho síle. Sekni do skuliny v jeho pozornosti. Sekni ho. Sekni ho úplně. Nedovol mu vydechnout. Znič ho. Sekni ho bez slitování do hloubi duše. 

Je to rovnováha k životu - smrt. Je to tanec se smrtí.

Je to zákon, podle kterého žije čaroděj. Jinak zemře.“

Kapitola devatenáctá

Clarissa seděla schoulená v křesle a vyšívala lem nových šatů, které jí Nathan koupil. Chtěl sice, aby to udělala švadlena, ale ona trvala na tom, že si to vyšije sama, hlavně proto, aby měla co dělat. Nathan se usmál a řekl, že když jí to udělá radost, jemu to vadit nebude. Nevěděla, co bude dělat se všemi těmi šaty, které jí neustále kupoval. Řekla mu, ať už žádné nekupuje, ale on v tom pokračoval.

Nathan se vrátil od dveří, když skončil dlouhou debatu s vojákem Bollesdunem o pohybu Jagangových expedičních sil. Byli to ti muži, kteří napadli její domov v Renwoldu, jak Clarissa zjistila. Snažila se neposlouchat, co si Nathan se svým přítelem vojákem povídal, když se čas od času objevoval.

Nerada myslela na hrůzu, kterou zažila v Renwoldu. Nathan jí řekl, že chce skončit všechno to zabíjení, aby už nebyl žádný další Renwold. Považoval to za mrhání životy.

Clarissa se dotkla Nathanovy nohy, když přišel blíž. „Mohu něco udělat?“

Jeho modré oči se k ní otočily a dlouho se na ni dívaly „Ne, ještě ne. Musím napsat dopis. Někoho v nejbližší době očekávám. Nechoď do ložnice otevřít dveře až přijdou. Zůstaň tady. Nechci, aby tě viděli. Neovládáš magii, takže nebudou vědět, že tu jsi.“

Clarissa zachytila v jeho hlase neklid. „Myslíš, že budou dělat problémy? Nebudou ti chtít ublížit, že ne?“

Poťouchlý úsměv se mu rozlil po tváři. „To by byla poslední věc, kterou by udělali. Nastražil jsem kolem tolik pastí, že by se sem sám Hlídač neodvážil pro mě přijít.“ Mrknul na ní, jakoby ji chtěl dodat jistotu. „Dívej se klíčovou dírkou, když chceš. Může to být pro tebe dobré, když si zapamatuješ jejich tváře. Jsou nebezpeční.“

Žaludek se jí stáhl úzkostí. Začala zase vyšívat drobné stonky a listy na lemu šatu, protože si myslela, že to bude hezké a taky proto, aby nějak zabila čas, než Nathan napíše dopis. Když skončil, založil si ruce za záda a přecházel po místnosti.

Když se konečně ozvalo zaklepání, podíval se směrem k ložnici, do které vedly dveře z chodby. Otočil se k ní a dal si prst před pusu. Clarissa pokývla. Zavřel dveře do obývacího pokoje a šel ke dveřím. Odložila vyšívání a poklekla u dveří, aby viděla klíčovou dírkou.

Měla dobrý výhled na dveře do chodby, které Nathan otevřel. Za dveřmi stály dvě atraktivní ženy, asi stejně staré jako Clarissa. Za nimi čekali dva mladí muži. Výraz ve tvářích obou žen by mohl drtit kámen.

Clarissa byla překvapená, když viděla, že obě ženy mají zlaté kruhy ve spodním rtu, stejně jako ona.

„Hm, hm,“ pronesla jedna z dívek pohrdavě, „jestli to není sám prorok. Mysleli jsme si, že to budeš ty, Nathane, kdo se míchá do věcí, do kterých mu nic není.“ 

Nathan se zašklebil a vysekl jim hlubokou poklonu. „Sestra Jodell. Sestra Willamina. Jak vás rád zase vidím. A jsem lord Rahl. I pro tebe, sestro Jodell.“

„Lord Rahl.“ řekla Jodell opovržlivým, výsměšným hlasem. „To jsme slyšeli.“ 

Nathan pokývl na pozdrav dvěma mladíkům, kteří stáli v chodbě za dívkami. „Vincent, Pierce, rád vás chlapci čarodějničtí zase vidím. Pořád se pokoušíte porozumět proroctvím? Přišli jste si pro radu? Možná potřebujete dostat lekci?“

„Trochu ti narostl hřebínek, staříku, nezdá se ti?“ zeptal se drze jeden z nich. 

Nathanovo pobavení zmizelo. Lusknul prsty. Mladík vykřikl a padl na zem.

„Už jsem ti řekl. Pierci, že jsem lord Rahl.“ Nathanův tón byl tak mrazivý, že ho Clarissa nepoznávala. „Nezkoušej to znovu.“ 

Sestra Willamina se na Pierce, který se zvedal na nohy, zamračila a zasyčela drsné varování.

Nathan rozpřáhl ruce na uvítanou. „Pojďte dámy dál. A vezměte s sebou i chlapce.“

Clarisse se nezdálo, že by to byli chlapci, jak jim Nathan říkal. Připadalo jí, že jim je tak kolem třicítky. Všichni čtyři opatrně vstoupili do místnosti a stáli těsně vedle sebe s rukama za zády, zatímco Nathan za nimi zavřel dveře.

„Pěkně riskantní, Nat... lorde Rahle, nechat nás čtyři dostat se tak blízko,“ řekla sestra Jodell. „Nemyslela jsem si, že budeš tak neopatrný, teď, když se ti podařilo přesvědčit nějakou slaboduchou sestru, aby se slitovala a sundala ti Rada'Han.“ 

Nathan se pobaveně plácl do kolena zavyl smíchy. Ti čtyři se ani nepousmáli.

„Riskantní?“ zeptal se a přestal se smát. „Proč, čeho se mám bát od vás čtyř? A měli byste vědět, že jsem si Rada'Han sundal sám. Myslím, že je správné vám to říct, když mě bláhově považujete za starého blázna. Studoval jsem věci o kterých vy nemáte ani ponětí. Zatímco všechny sestry - „ 

„Tak k věci,“ zavrčela sestra Jodell. 

Nathan zvedl prst. „Věc se má tak, moji milí lidé, že necítím žádnou zášť ani k vám, ani k vašemu vůdci, ale mohu utkat předivo, kterému nebudete ani rozumět, tím méně se proti němu bránit, kdyby vás napadlo mi chtít něco provést. Například jsem si jistý, že jste narazili na jednoduché štíty, které jsem tu a tam rozmístil, ale je toho za nimi ukryto ještě mnohem víc než dokážete vnímat. Mohli byste - „

Sestře Jodell opět došla trpělivost a znovu ho přerušila. „Nepřišli jsme sem poslouchat blábolení úskočného staříka. Myslíš, že jsem pitomá? Samozřejmě, že jsme odhalili patetickou magii, kterou jsi tak pyšně ovinul kolem tohoto místa a můžu ti důvěrně sdělit, že neexistuje ani kousíček, který by kdokoliv z nás nedokázal lehce smést a přitom se šťourat v nose!“

Vincent odstrčil obě sestry stranou. „Už jsem toho slyšet od tohoto vyschlého starého hlupáka právě dost. Vždycky byl samolibý. Je načase, aby poznal, s kým má tu čest!“

Nathan se ani nepohnul, aby se bránil, když Vincent pozvedl ruce. Clarissa vykulila oči strachy, když mladík zkroutil prsty a tvář se mu stáhla nenávistí. Clarissa si zakryla v hrůze pusu, když z Vincentových prstů vyšlehl paprsek světla směrem k Nathanovi.

Vzduchem projelo krátké zaskučení. Světlo z mladíkových prstů se rozprsklo. Bylo slyšet ránu, kterou Clarissa ucítila i v podlaze a vedlejší místností problesklo světlo.

Když zvuk dozněl a světlo pohaslo, byl Vincent pryč.

Na podlaze, kde předtím stál, viděla jen hromádku popela.

Nathan přešel ke stěně a vzal do ruky koště, které bylo zakryté závěsem. Otevřel dveře a vymetl popel ven z místnosti do chodby.

„Díky za návštěvu, Vincente. Škoda, že už musíš jít. Vyprovodím tě.“ 

S posledním mávnutím vymetl Nathan popel do chodby, až se zvedl oblak prachu. Zavřel dveře a otočil se na zírající trojici.

„Nyní, jak jsem řekl, uděláte poslední chybu vašeho života, když budete podceňovat mě nebo mé schopnosti. Vaše zabedněné mozky by to nepochopily, ani kdybych vám to předvedl.“ 

Nathan se mračil tak, že to vystrašilo i Clarissu. „A teď projevte úctu a skloňte se před lordem Rahlem.“

Váhavě se všichni uklonili a dotkli se jedním kolenem podlahy.

„Co vlastně chceš?“ zeptala se setra Jodell, když se narovnala. Její hlas ztratil počáteční břitkost. 

„Můžete vyřídit Jagangovi, že chci mír.“ 

„Mír?“ Sestra Jodell si odhodila pramen tmavých vlasů na záda. „Jaké máš postavení, že se cítíš oprávněn udělat takovou nabídku?“ 

Nathan vystrčil bradu. „Jsem lord Rahl. Co nevidět se stanu pánem D'Hary. Budu vládnout Novému světu. Myslím, že je to válka s Novým světem, do čeho se Jagang zapletl.“

Sestra Jodell zúžila oči. „Co myslíš tím, že se brzy staneš pánem D“Hary?“

„Jen řekněte Jagangovi, že jeho odvážný plán se brzy naplní. Současný lord Rahl bude brzy odstraněn. Jagang však udělal chybu. Zapomněl, že jsem tu ještě já.“ 

„Ale... ale...“ brebtala sestra Jodell, „ty nejsi lord Rahl.“ 

Nathan se k ní naklonil se lstivým výrazem ve tváři. „Když Jagang uspěje, což jako prorok předpovídám, pak budu lord Rahl. Jsem Rahl a mám Dar. Všichni D'hařané se mnou budou svázáni poutem. Jak víte, toto pouto zabrání snovému cestovateli, aby využil svých schopností a ovládl Nový svět.

Jagang udělal chybu.“ Nathan ťuknul Pierce do hlavy. „Používá amatérské proroky jako je tenhle nejapný pulec.“

Pierce zrudnul. „Nejsem žádný amatérský prorok!“

Nathan ho obdařil účastným pohledem. „Opravdu? Tak proč jsi ho nevaroval, že užitím proroctví na zničení Richarda Rahla se nedostane nikam jinam, než do ještě větší šlamastiky, protože tím se lordem Rahlem, pánem D'Hary a většiny moci v Novém světě stanu já? Varoval jsi ho před takovým výsledkem? Odstraní Richarda, který o magii téměř nic neví,  zatímco já o ní vím hodně. A umím ji používat.“

Nathan se tyčil nad Piercem. „Jen se zeptej Vincenta. Pravý prorok by si uvědomil nebezpečí, které číhá za zdánlivě nevinnými štíty a je připraveno spustit, pokud mě někdo napadne. Chápeš to?“

Sestra Willamina natáhla ruku a donutila Pierce couvnout právě včas, aby se z něho nestala druhá hromádka popela. Tak to alespoň Clarisse připadalo.

„Co tedy přesně chceš, lorde Rahle?“ otázala se. 

„Jagang může buď přistoupit na mé podmínky nebo může mít pěkné problémy. Daleko větší, než představuje Richard Rahl.“ 

„Podmínky?“ protáhla podezřívavě sestra Jodell. 

„Současný lord Rahl je mladý a plný ideálů. Nikdy se Jagangovi nepodřídí. Na druhé straně já jsem starší a moudřejší. Znám nesmyslnost války, která vezme život mnoha lidem. A z jakého důvodu? Jen aby měla právo pojmenovat toho, kdo ji vede? 

Richard je mladý blázen, který neumí používat svou moc. Já nejsem mladý blázen a jak jste viděli, vím jak používat Dar. Jsem ochoten uvažovat o možnosti, že nechám Jaganga, aby vládl Novému světu podle svých přání.“

„A na oplátku?“ 

Nathan nedbale mávl rukou. „Já jen chci trochu kořisti pro sebe - na oplátku za mou službu. Chci vládu nad D'Harou. Pod jeho velením, samozřejmě. Budu jeho mužem, který bude řídit záležitosti D'Hary. Nikdo jiný než Jagang nebude mít vyšší postavení. To se mi zdá docela férová nabídka.“

Mladý Pierce byl stále ještě bledý a snažil se být neviditelný. Obě sestry vypadaly naopak mnohem šťastnější. Měly nesmělé, zaujaté úsměvy.

„Jak má Jagang vědět, že ti může věřit?“ 

„Věřit? Myslí si snad, že jsem tak hloupý, jako mladý lord Rahl, který teď vládne Novému světu? Viděl jsem, co se stalo v Renwoldu. Když nebudu řídit D'Haru podle jeho představ a nenechám mu štědré daně, může přijít a zničit nás. Války jsou nákladné. Já si raději bohatství nechám pro sebe.“ 

Sestra Jodell se usmála. „A mezitím? Jak máme vědět, že to myslíš vážně?“

„Aha, vy chcete nějakou záruku?“ Nathan se poškrábal na bradě a podíval se ke stropu. „Je tu D'hařanská armáda, skoro sto tisíc mužů. Nikdy ji bez mé pomoci nenajdete, dokud nenapadne Jagangovy expediční jednotky. Až Jagang zničí současného lord Rahla, pouto této armády přejde na mě. Stanou se mými věrnými poddanými. Jakmile se tak stane, podřídím celou armádu jeho velení a předám mu tak spoustu dobře vyzbrojených mužů. D'hařané mají dlouholetou tradici ve válčení a pustošení. Zapadnou lehce do Jagangovy armády.“ 

„Kapitulace armády,“ řekla sestra Jodell přemítavě. 

„Víte, mé laskavé sestry, Jagang se snaží použít proroctví, aby vyhrál válku. V tom dělá chybu. Používá čaroděje, kteří nejsou pravými proroky. Jeho druhá možnost je, že bude mít opravdového proroka za nepřítele a amatéry na pomoc. Pomoc takových amatérů je to, co ho přivedlo do těchto... nesnází. 

Za malou a nedůležitou kořist ho z nich mohu dostat. Jsem si jistý, že chápete, že po všech těch letech v péči vás, sester, chci strávit zbývající roky užíváním si potěšení ze života.

S mojí pomocí už nebude v Novém světě žádný jiný odpor než ten, který byl v Renwoldu. Jestli se Jagang rozhodne být nerozumný, dobrá, kdo ví? S pravým prorokem na straně Nového světa s ním může i prohrát.“

Sestra Jodell se dívala upřeně Nathanovi do očí. „Ano. Vím, co chceš říci.“

Nathan zvedl dopis, který napsal. „Tady. Předejte to Jagangovi. Vysvětluje to můj návrh a podmínky za moji kapitulaci Nového světa. Jak jsem řekl, jsem si jistý, že mě shledá mnohem rozumnějším než je současný lord Rahl. Vím, že válka nepřináší žádný zisk. Jeden velitel nebo jiný, to znamená málo. Proč by měly stovky tisíc lidí umřít jen pro jméno velitele?“

Obě sestry se rozhlédly po luxusním pokoji a spiklenecky se na Nathana usmály. „Ty prohnaný staříku,“ řekla sestra Jodell. „A my jsme si celou dobu mysleli, že jsi jen starý blázen, který si užívá života ve svých pokojích. Dobrá, lorde Rahle, předáme tvá slova císaři Jagangovi. Myslím, že ho to bude velmi zajímat. Kdyby byl současný lord Rahl tak rozumný, nebyl by teď v takové beznadějné situaci.“

„Všechny ty roky poskytnou člověku čas k přemýšlení.“ 

Sestra Jodell se u dveří ještě otočila. „Nemohu mluvit za císaře, lorde Rahle, ale myslím si, že bude velmi potěšen těmito novými zprávami. Myslím, že se můžeme těšit na konec této války a na vítězství, které bude znamenat, že to bude Jagangovo jméno, které ponese vládce všech lidí.“

„Já jen chci zastavit zabíjení. Budeme z toho mít užitek všichni, sestry. Ach, a řekněte Jagangovi, že je mi líto Vincenta, ale ten chlapec mu stejně sloužil špatně.“ 

Sestra Jodell pokrčila rameny. „Máš pravdu, lorde Rahle.“

Kapitola dvacátá

Richard si zajel prsty do vlasů a spočinul čelem na svých dlaních. Vzhlédl, když slyšel někoho vstoupit do pokoje. Byla to Kahlan.

Srdce mu poskočilo, když se na něho usmála, když spatřil její jasné zelené oči, krásné dlouhé vlasy a uvědomil si, jak je krásná. Žasnul nad její krásou a nad tím, že ho miluje.

Bezpečí, které v její lásce nacházel, bylo něco, co si nikdy nedovedl představit, že by mohl cítit. Vždycky si představoval, že se do někoho zamiluje, ale nikdy si nedokázal představit pocit bezpečí a klidu, který to přinese do jeho duše. Jestli se Shota někdy pokusí narušit ten pocit bezpečí...

Kahlan nesla misku kouřící polévky. „Myslela jsem, že budeš mít hlad. Jsi tady zavřený už několik dní. Taky si myslím, že by ses měl trochu vyspat.“

Pohlédl na velkou bílou misku v jejích rukou. „Díky.“

Stáhla obočí. „Richarde, co se děje? Jsi bílý jako křída.“

Opřel se na židli a vzdychl. „Cítím se trochu špatně.“

Zbledla také. „Špatně? Richarde, není to -“

„Ne, není. Je to kniha záznamu z procesu v Chrámu větrů. Skoro bych si přál, abych ji nebyl našel.“ 

Kahlan se naklonila a položila misku na stůl. „Vezmi si. Najez se trochu.“

„Co je to?“ zeptal se Richard a pozoroval rozkošnou křivku jejích ňader, zdvihající se a klesající nad čtvercovým výstřihem bílé róby Vyznavačky. 

„Čočková kaše. Sněz trochu. Co jsi zjistil?“ 

Richard nabral plnou lžíci a pofoukal ji. „Ještě jsem toho moc nepřeložil, trvá to hrozně dlouho, ale i z toho mála jsem zjistil, že ti lidé, ti čarodějové, popravili všechny čaroděje, kteří poslali pryč Chrám větrů. Nazývali je tým. Téměř stovku mužů.“ Přejel si prstem pod krkem.

Kahlan si sedla na okraj stolu naproti němu. „Co udělali, že si zasloužili smrt?“

Richard zamíchal kaši. „No, v první řadě za to, že sice udělali to, co jim bylo nařízeno - ponechali cestu do Chrámu větrů, ale udělali přístup tak obtížný až skoro nemožný, že když se tam potom chtěli čarodějové dostat, aby obnovili nějakou magii, která by jim třeba umožnila vyhrát válku, neuspěli.“

„Kolo řekl, že se objevil rudý měsíc, že chrám vyslal varování. Myslíš, že staří čarodějové už nebyli schopni nic udělat?“ 

„Tak to nebylo. Dostali se zpět.“ Zamával lžící, aby zdůraznil svá slova. „Ve skutečnosti to bylo právě to, co způsobilo, že byl měsíc rudý. Čarodějové neuspěli až při druhém pokusu dostat se dovnitř, když chtěli reagovat na varování rudého měsíce, že se tam dostal ten první.“ 

Kahlan sek němu naklonila, zatímco Richard si nabral další plnou lžíci kaše. „Ale ta první osoba se tam dostala?“

„Ano, dostal se dovnitř. V tom byl právě ten problém „ 

Kahlan potřásla hlavou. „Já to moc nechápu.“

Richard odložil lžíci a zaklonil se na židli. Jejich pohledy se setkaly.

„Stejný tým, který poslal pryč Chrám větrů, v něm také ukryl magii. Ty sama znáš některá magická stvoření, která vznikla ve válce. Věci, které byly stvořeny z lidí. Jako jsou mriswithové. Jako jsou snoví cestovatelé. 

No a lidé z Nového světa bojovali s lidmi ze Starého světa, kteří chtěli zničit magii stejně, jako dnes Jagang. Ti čarodějové, kteří uložili věci mocné magie do bezpečí chrámu nějak sympatizovali s těmi ve Starém světě, kteří chtěli vymýtit magii. Došli k názoru, že využívání lidi k vytváření takových hrozivých zbraní, bylo stejně špatné jako věci, proti kterým bojovali.“

Kahlan se k němu fascinovaně naklonila. „Chceš říct, že se přiklonili na stranu nepřítele? Opravdu pracovali pro ty ve Starém světě, kteří chtěli zničit magii?“

„Ne, nedělali to proto, aby přispěli k porážce Nového světa nebo aby zničili veškerou magii, ale cítili, že je třeba se na celou věc dívat v širších souvislostech, než jen jako na válku, jak to dělali čarodějové u moci tady na Hradě. Hledali nějakou neutrální půdu, nějaký kompromis. Usoudili, že válka a všechny jejich potíže byly způsobeny zneužitím magie. 

Rozhodli se, že je potřeba něco udělat.“

Kahlan si dala pramen vlasů za ucho. „Udělat? Ale co?“

„Víš, že Hrad býval plný čarodějů? Víš, že dříve čarodějové využívali obě strany magie? Že vládli takovou kouzelnou silou, kterou dnes nemá ani Zedd jako První čaroděj? A víš také, že těch, kteří se rodí s Darem je stále méně? 

Myslím, že tito čarodějové použili Chrám větrů, aby odňali část mocné magie z tohoto světa a uzamkli ji v podsvětí, kde ji nikdo nemohl použít k tomu, aby způsobil škody v tomto světě.“

Kahlan mu položila ruku na rameno. „Drazí duchové. Kdo jim k tomu dal právo? Nejsou přeci Stvořitel, který rozhoduje o všech věcech včetně magie.“

Richard se usmál. „Hlavní soudce řekl totéž. Chtěl přesně vědět, co vlastně udělali.“

„A našel jsi odpověď“?“ 

„Ještě jsem toho moc nestihnul přeložit a nevím, jak používali magii, ale zdá se, že tým uzavřel v chrámu Odnímací část magie čarodějů. Byla to právě tato část magie, která čarodějům umožňovala přeměňovat lidi v hrozivé zbraně. Použili ji tak, že odňali část toho, čím ti lidé byli a které čarodějové nepotřebovali a pomocí Obnovovací magie přidali to, co se jim líbilo, takže pak je mohli využívat jako zbraně.“ 

„A co ty? Ty jsi se narodil s oběma částmi magie. Pokud byla Odnímací magie uložena v chrámu, jak se dá vysvětlit tvůj Dar? Já mám jako Vyznavačka taky trochu Odnímací magie. Darken Rahl ji používal stejně jako některé Sestry. Existují tvorové, kteří i dnes mají určité prvky této části magie.“ 

Richard si unaveně přejel rukou po tváři. „Já nevím. Dokonce ani nevím jistě, jestli je pravda to, co jsem řekl. Pořád mi zbývá přeložit velkou část celé knihy. Jsem pořád na začátku.

A nejsem si jistý, že když ji přeložím celou, že mi poskytne odpovědi na všechny moje otázky. Je to záznam soudního procesu, neměli v úmyslu nikoho poučovat o historii. Všechny věci v té době byly běžně známé. Nepotřebovali je nějak vysvětlovat.

Začínám mít dojem, že tým udělal jen to, že zamezil, aby se Odnímací část magie přenesla na potomky dalších čarodějů. Tvá magie na tebe nepřešla z čaroděje, je proto možné, že proto zůstala nedotčena. Darken Rahl se ji naučil používat, ale nenarodil se s ní. To je možná ten rozdíl. Možná, že nepočítali s tím, že když zabrání předávání Odnímací magie naruší tím rovnováhu a nečekali, že to bude mít za následek stále se zmenšující počet čarodějů s Darem.

Ale možná to věděli. Možná, že právě to chtěli. Možná proto byli popraveni.“

„A našel jsi něco o rudém měsíci?'' 

„No, když čarodějové u moci tohle všechno zjistili, poslali někoho, aby vrátil zpět co tým udělal. Potřebovali někoho s obrovskou mocí a odhodláním a doufali, že bude natolik silný, že se mu to podaří. Poslali nejhorlivějšího zastánce magie mezi sebou, fanatika, hlavního soudce, mocného čaroděje Lothaina, aby šel do Chrámu větrů odčinit škody způsobené týmem.“ 

Kahlan se zaujetím kousala do spodního rtu. „Co se stalo?“

„Dostal se dovnitř Síní zrádců, tak jak jsi řekla. Fungovalo to stejně. Lothain vstoupil, ale tím je zradil. Nejsem si jistý, co vlastně udělal. Je to mnoho slov, která mají něco společného se zvláštní magií, kterým nerozumím. Ale pochopil jsem z toho, že jen posílil to, co učinili čarodějové z týmu a všechno to jen zhoršil. 

Zradil ty v Novém světě. Protože musel změnit způsob zadržování magie. Chrám větrů byl nucen vyslat varování, což byl rudý měsíc.

Když Chrám vyslal prostřednictvím rudého měsíce volání o pomoc, byl vyslán další čaroděj. Protože si chrám posílal pro pomoc, čarodějové byli rádi, protože nemuseli vstoupit do Síně zrádců. Mysleli si, že se dostanou dovnitř a konečně vyřeší problém. Ten čaroděj se však nikdy nevrátil.

Poslali tedy dalšího, mocnějšího a zkušeného čaroděje. Ani ten se nikdy nevrátil.

Nakonec byla situace tak vážná, že se do Chrámu větrů vydal sám První čaroděj.“

Richard zvedl amulet. „Baraccus.“

„Baraccus,“ vydechla Kahlan údivem. „A dostal se do chrámu?“ 

„Tím si nikdy nebyli jisti.“ Richard přejížděl po stole nehtem sem a tam. „Baraccus se vrátil a byl jako omámený a podivně strnulý. Chodili za ním, ale on nereagoval na nic co mu říkali nebo dělali. 

Šel do enklávy Prvního čaroděje, do svého útočiště a zanechal tam toto.“ Richard zvedl amulet a ukázal jí ho. „Vyšel ven, svlékl si všechno oblečení, které mám teď na sobě já, pak přikročil k okraji opevnění a vrhnul se dolů, kde nalezl smrt.“

Kahlan se narovnala a Richard si odkašlal, aby uklidnil hlas než bude pokračovat dál.

„Po této události čarodějové vzdali další pokusy dostat se do Chrámu větrů, aby uposlechli volání o pomoc, protože to považovali za nemožné. Nikdy se nedokázali dostat dovnitř, aby napravili to, co nejprve tým a pak i Lothain způsobili.“ 

Kahlan ho chvíli pozorovala, jak hledí do prázdna. „Jak to všechno věděli?“

Richard sevřel amulet ještě pevněji.

„Použili Vyznavačku. Magdu Searusovou. První Matku Vyznavačku.“ 

„Ona žila v té době? Byla tady, v té válce? To jsem nikdy nevěděla.“ 

Richard si promnul oči. „Lothain by jim nikdy neprozradil, co udělal. Čarodějové, kteří vedli proces proto nařídili vytvořit Vyznavačky. Magda Searusová byla první. Věděli, že nebudou schopni z Lothaina dostat pravdu ani mučením, dokonce to i vyzkoušeli, tak si vybrali ženu, Magdu Searusovou, stvořili magii Vyznavačky a vložili ji do ní.

Dotkla se Lothaina svou mocí a zjistila pravdu. Vyznal se ze všeho, co udělal tým a co udělal on sám.“

Richard uhnul pohledem před jejíma zelenýma očima. „Čaroděj, který to udělal, který stvořil magii Vyznavačky se jmenoval Merrit. Soudní tribunál byl tak nadšený výsledkem Merritova kouzla, že nařídil vytvořit řád Vyznavaček a ustanovil čaroděje, aby je chránili.

Merrit se stal ochráncem Magdy Searusové, jejím čarodějem, výměnou za její život a povinnost, ke které odsoudil ji i všechny její následovnice.“

Pokoj byl naprosto tichý. Kahlan měla masku Vyznavačky. Prázdný výraz, který neprozrazoval žádný z jejích pocitů. Ale on nepotřeboval vidět jak se tváří, aby věděl, co cítí. Richard si zase přitáhl kaši a trochu snědl. Už byla úplně studená.

„Richarde,“ zašeptala nakonec Kahlan, „když ani tito čarodějové, se vší svou mocí, se všemi znalostmi... když ani oni nemohli vstoupit do Chrámu větrů i když vyslal varování prostřednictvím rudého měsíce, jak...“ 

Hlas se jí vytratil. Richard její větu dokončil.

„Jak mohu doufat, že se to podaří mně?“ 

Richard pojídal čočkovou kaši a ticho se protahovalo.

„Richarde,“ řekla Kahlan tiše, Jestli se do chrámu nedostaneme, stane se to, co mi ukázal dědečkův duch. Smrt zachvátí celou zemi. Bezpočet lidí zemře.“ 

Richard téměř vyskočil na nohy a zakřičel na ní, že to ví. Téměř zakřičel otázku, co tedy čeká, že udělá. Místo toho jen spolknul výkřik se soustem kaše.

„Já vím,“ zašeptal. 

Dál tiše jedl. Když byla mísa prázdná, uklidnil se natolik, že mohl pokračovat.

„Jeden ze členů týmu, čaroděj Ricker, učinil před popravou prohlášení.“ Richard vytáhl list papíru s překladem z hromady a přečetl jí ho. „Nemohu dále schvalovat to, co jsme udělali s naším Darem. Nejsme v žádném případě Stvořitel ani Hlídač. Dokonce i ta nejhorší prostitutka má právo žít svůj život.“ 

„O čem to mluvil?“ zeptala se Kahlan. 

„Já myslím, že když čarodějové využívali lidi, které v podstatě zničili, aby vytvořili monstra, která potřebovali ve válečném boji, že k tomu účelu používali lidi z nějakého důvodu nepohodlné, lidi na kterých nezáleželo. Slyšel jsem, že čaroděj musí využívat lidí. Pochybuji, že dnes ještě někdo zná hrůzný význam takového výroku. 

V jejích očích spatřil zděšení.

„Richarde, soudíš tedy z toho, co jsi četl, že je to beznadějné? Myslíš si. že nemůžeme nic dělat?“ 

Richard nevěděl, co má říct. Natáhl se a vzal její ruce do svých dlaní. „Tým, než byl popraven, řekl na svou obhajobu, že nezapečetili chrám navždy, i když to mohli lehce udělat, ale nechali cestu, jak vyhovět volání chrámu o pomoc. Prohlásili, že pokud bude potřeba opravdu hodně velká, bude do něho možné vstoupit.

Já se tam dostanu, Kahlan, přísahám.“

Na chvíli se v jejích krásných očích objevil náznak úlevy, ale hned ho zase vystřídal znepokojený výraz. Richard věděl, na co myslí. On měl stejný pocit neklidu a údivu, když četl o šílenstvích války, co jsou lidé schopni si provádět.

„Kahlan, my nepoužíváme magii, abychom ničili lidi pro své vlastní cíle. Používáme ji, abychom bojovali s tím, co vraždí bezmocné děti. Bojujeme za osvobození od hrůzy a zabíjení.“ 

Trochu se usmála a stiskla mu ruku.

Oba vzhlédli, když se ozvalo zaťukání na dveře.

Byl to Drefan. „Mohu vstoupit? Nepřerušil jsem vám hovor, že ne?“

„Ne, to je v pořádku,“ řekl Richard. „Pojď dál.“ 

„Jen jsem chtěl, abyste věděli, že jsem objednal ty káry, jak jsi chtěl. Už se to dostalo až tak daleko.“ 

Richard si masíroval spánky. „Kolik?“

„Něco málo přes tři sta minulou noc, jestli už dorazily všechny zprávy. Jak jsi předpokládal, nastala situace, kdy lidé nezvládnou takový příval mrtvých a jejich počet ještě každý den stoupá.“ 

Richard přikývl. „Nemůžeme nechat mrtvé čekat. To by se mohl mor začít šířit ještě rychleji, kdybychom je nechali jen tak ležet. Musí být spáleni jakmile zemřou. Oznam lidem, že nechám poslat káry na mrtvé hned jak je budu mít k dispozici. Mají na to čas do západu slunce.“

„Už jsem je informoval. Jak jsi řekl, nemůžeme dopustit, aby těla nakažená morem zůstala někde ležet. Mohlo by to morovou nákazu ještě zhoršit.“ 

„Je možné ji ještě zhoršit?“ vysmíval se Richard. Drefan neodpověděl. 

„Promiň,“ omluvil se Richard. „To mi jen tak uklouzlo. Nenašel jsi něco, co by nám mohlo pomoci?“ 

Drefan si stáhl rukávy své bílé košile. „Richarde, neexistuje lék proti moru. Alespoň já žádný neznám. Jediná naděje je žít zdravě. Když o tom mluvím, není zdravé tady prosedět celý den a většinu noci. Zase si nedopřáváš dostatek spánku.

Vidím to na tvých očích. Varoval jsem tě už jednou. A musíš se jít projít, dostat se trochu na vzduch.“

Richard cítil únavu z překládání, bylo mu zle z věcí, které zjistil, když se mu je podařilo přeložit. Zavřel knihu a odsunul židli.

„Stejně to k ničemu není. Pojďme se projít, jak navrhuješ.“ Richard zívl a protáhl se. „A co jsi dělala ty, zatímco jsem byl zavřený v tomhle nevětraném pokoji?“ 

Kahlan vrhla kradmý pohled směrem k Drefanovi. „Já - pomáhala jsem Drefanovi a Nadine.“

„Pomáhala? Pomáhala jsi s čím?“ 

Drefan si upravil volánky na košili. „Kahlan nám pomáhala se služebnictvem. Někteří jsou... nemocní.“

Richardův pohled se odvrátil od Kahlan a přesunul se na Drefana. „Mor se dostal až do paláce?“

„Obávám se, že ano. Už jich je šestnáct nemocných. Pár jsou obyčejné nemoci, ale zbytek - „ 

Richard zdeptaně povzdechl. „Aha.“

Před pokojem stála na stráži Raina. Když Richard vyšel ven, narovnala se.

„Raino, jdeme se projít. Myslím, že bys měla jít s námi.“ 

Raina se usmála a odrhnula si vlasy na ramena. Věděla, že má pravdu a byla ráda, že se dostane taky na vzduch.

„Lorde Rahle,“ řekla, „nechtěla jsem vás rušit při práci, ale byl tu kapitán městské stráže se zprávou.“ 

„Já vím. Slyšel jsem. Tři stovky dalších lidí zemřelo minulou noc.“ 

Raina přešlápla a její kožené oblečení zavrzalo. „To taky, ale chtěl, abych vám řekla, že včera v noci byla nalezena další žena. Byla zmasakrovaná stejně jako ty čtyři předtím.“

Richard zavřel oči a přejel si rukou po tváři. Uvědomil si, že se neoholil. „Drazí duchové. Copak nemáme dost umírajících lidí bez toho, aby tu řádil nějaký šílenec a zabíjel další?“

„Byla to také prostitutka jako ty předtím?“ zeptal se Drefan. 

„Kapitán řekl, že se to sice neprokázalo, ale s největší pravděpodobností ano.“ 

Drefan potřásl znechuceně hlavou. „Člověk by si myslel, že se bude bát, že se nakazí morem. Ten řádí mezi prostitutkami daleko víc než kde jinde.“

Richard zahlédl Berdinu, která se k nim blížila po chodbě. „I když bych s tím rád něco udělal, máme teď důležitější starosti.“ Obrátil se k Raině. „Až se vrátíme, řekni kapitánovi, že chci, aby mezi těmi ženami rozšířil zprávu, že tu řádí zabiják a že by měly ve svém vlastním zájmu omezit své povolání, alespoň na nějaký čas.

Jsem si jistý, že vojáci budou vědět, kde ty ženy hledat,“ dodal spíše pro sebe. „Ať to rozhlásí hned. Pokud ty ženy nepřestanou prodávat svá těla, je pravděpodobné, že se brzy ocitnou ve společnosti špatného zákazníka. Jejich posledního zákazníka.“

Richard čekal, až k nim Berdina dojde. „Nemáš být na Hradě a hlídat slif?“ zeptal se jí.

Berdina pokrčila rameny. „Šla jsem tam, abych vystřídala Caru, ale ta tam chtěla zůstat ještě jednu hlídku.“

Richard si prohrábl vlasy. „Proč to dělá?“

Berdina opět pokrčila rameny. „To neřekla.“

Kahlan ho vzala za ruku. „Myslím, že je to kvůli krysám.“

„Cože?“ 

„Myslím, že si chce něco dokázat.“ Kahlan zaváhala. „Cara nemá krysy ráda.“ 

„To se jí ani nedivím,“ zamumlala Raina. 

„Hnusná zvířata,“ přidal se Drefan. „Ani já se jí nedivím.“ 

„Jestli se jí někdo z vás bude kvůli tomu posmívat.“ varovala je Kahlan, „vyřídím si to s ním, až s ním bude hotová Cara. Není to legrace.“ 

Nikdo nevypadal, že by se s ní chtěl přít, ani to nikomu nepřipadalo legrační.

„Kam jdete?“ zeptala se Berdina. 

„Jdeme se projít,“ řekl Richard. „Seděla jsi asi stejně dlouho jako já, tak bych byl rád, kdybys šla s námi.“ 

Zpoza rohu vyšla Nadine a zahlédla je právě když odcházeli. „Co se děje?“

„Nic,“ řekl Richard. „Jak se cítíš, Nadine?“ 

Nadine se usmála. „Dobře, děkuji. Celou dobu jsem vykuřovala pokoje nemocných, jak mi řekl Drefan.“

„Právě jdeme na procházku,“ řekla Kahlan. „Tvrdě jsi pracovala, Nadine, co kdybys šla s námi?“ 

Richard se na Kahlan zamračil, ale ona se na něho ani nepodívala.

Nadine jí chvíli zkoumavě hleděla do očí. „Jistě. Ráda.“

Všech šest prošlo mramorovou chodbou, kolem působivých tapisérií a elegantního nábytku, po měkkých kobercích až k hlavní bráně paláce. Vojáci na stráži se ukláněli a zdravili je údery pěstí do prsou, jak procházeli kolem. Služebnictvo, které pobíhalo po paláci za svými úkoly, vypadalo jako v šoku. Richard viděl lidi plakat.

Než došli ke dveřím, narazili na Tristana Bashkara. Richard neměl náladu se bavit s Jarianským vyslancem. Tristan se však zastavil přímo před nimi. Tentokrát nebylo možné ho nějak obejít nebo se mu vyhnout.

Tristan sklonil hlavu. „Matko Vyznavačko, lorde Rahle, jsem rád, že jsem se s vámi setkal.“

„Co chceš, Tristane?“ zeptala se Kahlan vyrovnaným hlasem. 

Jak mluvil, pozoroval její výstřih. Pak se jeho zrak přesunul na Richarda. „Chci vědět - „

Richard ho přerušil. „Přišel jsi nabídnout kapitulaci Jary?“

Tristan si navyklým pohybem rozhalil plášť a dal si ruku v bok. „Čas, který jsem dostal, ještě nevypršel. Zajímá mě mor. Vy jste lord Rahl. Předpokládám, že to tu všechno řídíte. Chci vědět, co děláte s morem.“

Richard se ovládl. „Děláme, co můžeme.“

Tristan opět pohlédl Kahlan do výstřihu. „No, jistě chápete, že potřebuji mít jistotu.“ Obrátil pohled zpět k Richardovi, na tváři se mu objevil vychytralý úsměv. „Konec konců, jak jinak bych mohl s klidným svědomím podřídit svou zemi muži, který jen přihlíží tomu, co může být největší pohromou v historii Střední země'? Bez urážky. Hvězdy mluvily pravdu. Jsem si jistý, že můj postoj chápete.“

Richard se naklonil k pompéznímu vyslanci. „Čas se vám neůprosně krátí, vyslanče. Raději byste měl být připraven podřídit mi Jaru, jinak se o to postarám sám. A teď, když nás omluvíte, se půjdeme nadýchat trochu čerstvého vzduchu. Najednou to tady začalo nějak smrdět.“

Tristanovi ztuhly rysy.

Když se jeho oči opět stočily ke Kahlan, Richard mu rychlým pohybem vytáhl nůž z opasku. Tristan nestačil ani mrknout. Všichni ztuhli.

Richard mu zapíchl špičku nože do prsou.

„A jestli se ještě jednou tvoje chlípné oči podívají na Kahlan jinam než do její tváře, vyříznu ti srdce.“ 

Richard se otočil a hodil nůž, který se zabodl do ozdobné dubové koule na konci sloupu, který stál opodál. Jeho drnčení se rozlehlo po celé chodbě. Aniž by čekal na odpověď, popadl Kahlan pod paží a odkráčel pryč, až za ním jeho zlatý plášť vlál. Kahlan měla ve tváři ruměnec. Obě Mord-Sithy je následovaly s širokými úsměvy. Drefan se také usmíval a šel za Nadine, která jako jediná na sobě nedala znát žádnou reakci.

Kapitola dvacátá první

Někde v dáli se ozývalo štěkám psa, když je Richard vedl dlážděnou uličkou. Zastavil se před malým dvorkem za domem Andersonových. Dvůr byl stále plný různých odřezků, třísek, hoblin, složeného dřeva a dvou vyřezávacích stolic.

Richard neslyšel ani hlasy, ani zvuk opracovávaného dřeva. Otevřel vrátka a vydal se přes dvorek. Dílna byla tichá. Zaklepání nepřineslo žádnou odpověď. Richard strčil do dveří, které se tiše otevřely a zavolal. Nikdo neodpověděl.

„Clive!“ zavolal Richard znovu. „Darby! Erlingu! Je někdo doma?“ 

Staré židle a šablony stále visely na hácích na zaprášených stěnách a v rozích byly pořád stejné pavučiny. Nahoře, místo vůně masa a vařené řepy, jako při jejich poslední návštěvě, byl cítit pach smrti.

V jedné židli, kterou sám vyrobil, seděl Clive Anderson. Byl mrtvý. V náručí držel ztuhlé tělo své ženy.

Richard stál jako přibitý. Za sebou slyšel Kahlan vzlyknout.

Drefan vyšel do horních pokojů. Po krátké prohlídce se vrálil dolu a zavrtěl hlavou.

Richard stál a díval se na mrtvé manžele. Pokoušel si představit Clivovu hrůzu, když tu seděl, sám nemocný a držel v náručí svou mrtvou ženu. Jeho sny a naděje mu zemřely v rukou.

Drefan vsunul Richardovi ruku pod paži a odtáhl ho pryč.

„Richarde, tady už nejsme nic platní. Měli bychom jít a poslat sem káru na mrtvé.“ 

Kahlan mu plakala na rameni. Viděl vyděšené pohledy na tvářích Berdiny a Rainy. Viděl, jak se jejich prsty našly a propletly v kradmém uklidňujícím dotyku. Nadine se dívala jinam. Richard k ní najednou pocítil lítost, protože mezi nimi byla vlastně sama. Naštěstí ji Drefan položil ruku na rameno. Místnost se ponořila do bolestného ticha.

Richard si přitiskl Kahlan k sobě blíž jak sestupovali ze schodů. Ostatní šli za nimi. Když došli do dílny, zhluboka se nadechli. Zápach nahoře je dusil.

A právě v tu chvíli dovnitř vešel dědeček Erling. Překvapeně zíral, když ve své dílně viděl šest lidí.

„Omlouváme se, Erlingu.“ řekl Richard. „Nechtěli jsme k vám tak vpadnout. Přišli jsme se podívat. Přišli jsme...“ 

Erling pokývnul. „Můj chlapec je mrtev. Hattie také. Musel jsem... jít ven. Nemohl jsem je sám odnést.“

„Pošleme vám káru. Mám o kus dál pár vojáků. Pošlu je sem, aby vám pomohli.“ 

Erling opět přikývl: „To od vás bude laskavé.“

„A ti... ostatní? Jsou - „ 

Erlingovy zarudlé oči se k němu obrátily. „Moje žena, dcera, syn, jeho žena, Darby i malá Lily - všichni mrtví.“ Rty se mu pohybovaly a oči se mu zalily slzami. „Beth se zotavila. Udělalo se jí dobře. Nemohl jsem se o ni starat. Právě jsem ji vzal k sestře Hattie. Zatím jsou u nich všichni zdraví.“

Richard mu jemně položil ruku na paži. „Je mi to líto. Drazí duchové. Je mi to moc líto.“

Erling pokývl. „Děkuji.“ Odkašlal si. „Už jsem tak starý, člověk by si myslel, že to budu já a ne ti mladí. Duchové tentokrát nebyli spravedliví. Vůbec.“

„Já vím,“ řekl Richard. „Už jsou v klidu a míru. Všichni tam musíme, dříve či později. Zase budou s vámi.“ 

Venku na ulici, když se ubezpečili, že Erling nic nepotřebuje, zastavili se, aby se trochu vzpamatovali po přestálém zážitku.

„Raino,“ požádal Richard, „prosím tě, doběhni do vedlejší ulice, kde jsme viděli ty vojáky. Přiveď je sem. Řekni jim, ať vynesou ta mrtvá těla, aby pomohli Erlingovi.“ 

„Jistě,“ řekla a odběhla. Tmavý cop za ní vlál. 

„Nevím, co mám dělat,“ zašeptal Richard. „Co se dá udělat pro někoho, kdo právě ztratil celou rodinu? Všechny, které miloval? Cítil jsem se hrozně. Nevěděl jsem, co mu říct.“ 

Drefan sevřel Richardovi rameno. „Řekl jsi to dobře, Richarde. Vážně.“

„Ve tvých slovech nalezl trochu útěchy, Richarde.“ uklidňovala ho Nadine. „Udělal jsi všechno, co jsi mohl.“ 

„Všechno, co jsem mohl.“ opakoval Richard a zíral do prázdna. 

Kahlan mu stiskla ruku. Berdina také. Pevně je sevřel. Všichni tři tam stáli spojeni společným zármutkem.

Richard přecházel sem a tam a čekal, až se Raina vrátí. Slunce už téměř zapadlo. Než se dostanou zpátky do paláce, bude už tma. To nejmenší, co mohli pro Erlinga udělat bylo počkat, až mu vojáci pomohou dostat z domu jeho mrtvého syna a snachu.

Kahlan s Berdinou stály vedle sebe a opíraly se o stěnu vedle dvorku. Drefan, s rukama sevřenýma za zády vypadal, že je zabrán v myšlenkách, také přecházel ulicí nahoru a dolů. Nadine přešla na druhou stranu ulice a opřela se o dřevěnou stěnu.

Richard přecházel a přemýšlel o Chrámu větrů a magii ukradené na Jagangův rozkaz. Richard nemohl přijít na to, jak zastavit všechno to zabíjení. Když si vzpomněl na oči Tristana Bashkara, jak se pásly na Kahlan, začala se v něm vařit krev.

Richard se zastavil. Zvedl hlavu. Za ním stála Nadine Měl podivný pocit.

Vlasy na krku se mu zježily.

Jak se otočil, slyšel jak vzduch zaskučel. Svět se zpomalil. Zvuky utichly. Pohyboval se, jakoby plul. Vzduch se zdál hustý jako bláto. Všichni vypadali jako sochy.

Čas byl jeho.

Natáhl paže před sebe a pokoušel se plout vpřed. Ovládal hustotu vzduchu. V nadpřirozeném tichu slyšel zachvění peříček. Slyšel syčení hrotu. Čas byl jeho.

Nadino ustrašené mrknutí trvalo celou věčnost. Sevřel ruku v pěst.

S pleskavým zvukem se svět vrátil zpět s divokým spěchem.

V pěsti držel šipku z kuše.

Její hrot byl necelého půl metru od vytřeštěných očí Nadine.

O zlomek sekundy později a byla by mrtvá. Pro něho byl tento zlomek sekundy jako hodina.

„Richarde,“ zalapala po dechu Nadine, „jak jsi ji chytil? Doufám, že chápeš, že mi z toho běhá mráz po zádech. Tedy ne, že bych si stěžovala,“ dodala rychle. 

Drefan tam byl najednou také, ústa otevřená údivem. „Jak jsi to udělal?“ zašeptal.

„Jsem čaroděj, pamatuješ?“ řekl Richarda otočil se, aby se podíval směrem, odkud šipka přiletěla. Zdálo se mu, že zahledl nějaký pohyb. Kahlan objala třesoucí se Nadine. „Jsi v pořádku?“ 

Nadine přikývla a vydala opožděný, vystrašený výkřik, jak jí Kahlan k sobě opět přitiskla.

Richard se zaměřil očima na pohyb a přitom v pěsti zlomil šipku. Pak vyrazil. Berdina za ním.

Richard se v běhu otočil a zavolal přes rameno. „Najděte nějaké vojáky! Ať celou čtvrť uzavřou! Chci ho chytit!“

Berdina proběhla ulicí, aby sehnala vojáky. Richard běžel jako o závod. Hněv s ním lomcoval a poháněl ho kupředu. Někdo se pokusil Nadine zabít.

V tom okamžiku nebyla Nadine dívka, kterou mu poslala Shota, dívka, která mu působila potíže, ale prostě stará kamarádka z domova. Hněv jeho magie ho pohltil.

Kolem něho se míhala stavení. Psi na něho štěkali, jak běžel kolem. Lidé v uličce mu vylekaně uskakovali z cesty. Nějaká žena vykřikla a přikrčila se u malé kůlny.

Richard přeskočil nízký plot tam, kde předtím zahlédl pohyb. Než dopadl na zem, vytáhl meč. Vzduch zařinčel zvláštním zvukem jeho oceli.

Když dopadl, překulil se a hned zase vstal s mečem v obou rukou. Ocitl se tváří v tvář bílé koze. Nikoho nespatřil. Na zemi mezi plotem a přístřeškem pro kozu ležela kuš.

Richard se rozhlédl na všechny strany. Na šňůrách visely prostěradla a košile. Na terase, za poletujícím prádlem, stála žena s vlasy zahalenými modrým šátkem.

Richard zasunul meč zpět do pochvy a přiložil si ruce k ústům. „Viděla jste tady nějakého muže?“ zakřičel na ni.

Zvedla ruku a ukázala doprava. „Viděla jsem někoho utíkat tudy,“ zavolala na něho odpověď.

Richard se vrhl směrem, který žena naznačila. Ulička se zúžila. Za tunelem z budov vyústila do ulice. Rozhlédl se na obě strany.

Uchopil za ruku nějakou dívku. „Před chvílí tudy proběhl muž. Kam běžel?“

Ustrašeně se pokoušela vymanit z jeho sevření a současně si druhou rukou přidržovala klobouček. „Bylo tu hodně lidí. Jaký muž?“

Richard ji pustil. Nalevo v ulici uviděl muže. který zápolil s převrženým vozíkem s čerstvou zeleninou. Muž vzhlédl, když se před ním udýchaný Richard zastavil.

„Jak vypadal? Ten muž, který tudy proběhl - jak vypadal?“ 

Muž si posunul širák na hlavě. „Nevím.“ Ukázal rukou na vozík. „Hledal jsem nějaké dobré místo. Pak jsem slyšel hluk, jak mi převrátil vozík. Viděl jsem jen tmavou postavu, která utíkala dál.“

Richard se rozběhl taky. Tato starobylá část města byla protkána změtí uliček, ulic a průchodů. Směr udržoval jen podle zlatavé záře zapadajícího slunce. To ovšem neznamenalo, že ten muž běžel nějakým určitým směrem. Možná, že stále ještě běžel, aby se dostal co nejdál.

Richard narazil na hlídku asi tuctu vojáků. Ani ho nestihli pozdravit a už mluvil.

„Někudy tu běžel muž na útěku. Neviděl ho někdo z vás?“ 

„Neviděli jsme nikoho běžet. Jak vypadal?“ 

„Nevím. Napadl nás kuší a utekl. Chci ho najít. Rozdělte se a začněte ho hledat.“ 

Než se mohli rozdělit, přiběhla Raina asi s padesáti muži.

„Viděl jste, kam utíkal?“ zeptala se a oddychovala námahou. 

„Ne. Ztratil jsem ho někde tady. Chci, abyste to tu pročesali a našli ho.“ 

Jeden z vojáků, seržant, promluvil. „Lorde Rahle, muž, který by chtěl zmizet, by na sebe během moc upozorňoval. Jestli má trochu rozumu, jednoduše zaběhne za roh a dál půjde krokem.“

Seržant ukázal ulicí nahoru, aby svá slova potvrdil. Všude bylo plno lidí, kteří pospíchali za svými záležitostmi, i když velká část jich stála a pozorovala, co se to v jejích ulici děje. Kdokoliv z nich mohl být muž, kterého hledali.

„Máte nějaký jeho popis, víte vůbec jak vypadal?“ Richard odevzdaně zavrtěl hlavou. „Ani jsem ho nezahlédl.“ Pročísl si rukou vlasy a nadechl se. „Rozdělte se. Polovina se vydá zpátky, odkud jsem přišel. Budete se ptát každého, koho potkáte, jestli ho náhodou někdo neviděl. Možná, že teď už jde normálně, ale než se dostal do těchto míst tak běžel.“ 

Raina s Agielem v ruce zaujala obranný postoj vedle něho.

„Zbytek půjde se mnou,“ řekl Richard. „Shromáždíme další muže. Nepřestanu ho hledat. Možná, že potkáte někoho, kdo sice půjde krokem, ale zpanikaří a rozběhne se. Když se to stane, chci ho. Živého.“ 

*****

Bylo už pozdě v noci, když se dostali zpět do Paláce Vyznavaček. Vojáci byli v plné pohotovosti. Muži stáli s rukama na jílcích mečů, drželi válečné sekery, nebo měli připravené šípy a kopí. Další hlídkovali na rozlehlých pozemcích paláce. Neproklouzla by ani myš.

Jak Kahlan, Berdina, Raina, Drefan a Nadine doprovázeli Richarda do přijímacího sálu, spatřili Tristana Bashkara, který tam čekal, přecházel sem a tams rukama za zády. Když je slyšel přicházet, vzhlédl a zastavil se.

Richard se právě chystal zastavit když k němu přistoupil kajícně vyhlížející vyslanec. Richardův doprovod se shlukl za ním, kromě Kahlan, která se postavila po jeho boku. Tristan je zarazil mávnutím ruky.

„Lorde Rahle, mohu si s vámi promluvit, prosím?“ 

Richard ho přejel pohledem a všiml si, že se tentokrát vzdal svého zvyku dát si ruku v bok, aby odhalil svůj zdobený nůž. Pozvedl prst.

Moment, prosím.“ Obrátil se k ostatním. „Je pozdě. Máme ještě spoustu práce, tak si jděte odpočinout. Berdino, chci, abys šla nahoru do Hradu a pro dnešní noc si vzala hlídku s Carou.“

Berdina se zamračila. „To tam máme být obě dvě?“

Richard se na ni výhružně zadíval. „Neřekl jsem to snad jasně? Ano, obě dvě. S takovými problémy, které tu máme, nechci nechat nic náhodě.“

„Já budu hlídat Matku Vyznavačku sama,“ ubezpečila ji Raina. 

„Ne,“ řekl Richard a zvedl palec. „Chci, abys hlídala pokoj Nadine. Ona byla napadena.“ 

„Ano, lorde Rahle,“ zabručela Raina. „Dohlédnu na to, aby před pokojem Matky Vyznavačky drželi stráž vojáci.“ 

„Kdybych chtěl, aby se kolem jejího pokoje motali nějací vojáci, řekl bych ti to.“ Raina zrudla. „Chci mít všechny vojáky kolem paláce a u vnějších hradeb. Budou tam všichni! Nebezpečí číhá zvenku. Není uvnitř. Kahlan je naprosto v bezpečí uvnitř paláce. Nechci, aby muži, kteří by mohli hlídat venku, seděli na zadcích kolem pokoje Kahlan. Rozumíš mi?“ 

„Ale, lorde Rahle - „ 

„Bez připomínek. Nemám na ně náladu.“ 

Kahlan  se  dotkla jeho ruky. „Richarde,“ zašeptala, „jsi si jistý, že -“

„Někdo se pokusil zabít Nadine. Téměř se mu to povedlo. Nebo snad někdo z vás nepochopil význam celé té události? Nedám už nikomu novou příležitost. Chci, aby byla pod ochranou a nechci slyšet žádné další námitky. Drefane, chci, abys začal nosit meč. Cílem jsou léčitelé.“ 

Všichni měli sklopené hlavy a dívali se do země.

„Dobrá.“ Richard se otočil zpět k Tristanovi. „Tak, co máte?“ 

Tristan rozhodil ruce. „Lorde Rahle. Jen jsem se chtěl omluvit. Uvědomil jsem si, jak jsem byl necitlivý, ale bál jsem se o lidi tady, kteří jsou nemocní a umírají. Rozrušilo mě to. Nechtěl jsem mezi námi způsobit nějakou zlou krev. Doufám, že přijmete moji omluvu.“

Richard se mu zadíval do očí. „Ano, jistě. Omluvu přijímám a lituji, že jsem se nechal unést, také jsem nebyl ve své kůži.“ Richard položil ruku Nadine na rameno. „Někdo se pokusil zabít moji léčitelku - osobu, která zasvětila život pomáhání lidem. Lidé začínají obviňovat léčitele, protože se mor stále rozšiřuje. Nemohu dovolit, aby někdo ubližoval lidem, kteří se snaží ze všech sil pomáhat jiným.“

„To je samozřejmé. Jste velmi laskavý, že jste přijal mou omluvu. Děkuji, lorde Rahle.“ 

„Jen nezapomeňte, vyslanče, že vaše lhůta zítra vyprší.“ 

Tristan se uklonil. „Uvědomuji si to. lorde Rahle a zítra budete znát moji odpověď. Máte mé slovo. Dobrou noc.“

Richard se otočil ke svému doprovodu. „Zítra máme spoustu práce. Je velmi pozdě. Jak mně pořád Drefan připomíná, potřebujeme se všichni pořádně vyspat. Všichni znáte mé příkazy. Nějaké otázky?“

Všichni zavrtěli hlavou.

*****

Dvě hodiny poté, co se vrátili do Paláce a Richard je poslal spát, se Kahlan zdálo, že vidí nějaký pohyb ve svém pokoji.

Lampa na protější zdi byla stažená. Mraky zakrývaly měsíc, takže přes balkónové dveře nepronikal dovnitř jeho svit. Měkký koberec utlumil zvuky kroků, pokud nějaké byly. Slabý plamínek lampy byl jediný, který prozrazoval nějaký stín, který si myslela, že zahlédla.

Zase se něco pohnulo na druhé straně pokoje - rychlý pohyb stínu. Nikoho neviděla vstoupit do pokoje, musí to být jen její představivost. Po celém dni byla neklidná.

S dalším tichým krokem však už nebyla na pochybách. Někdo byl v jejím pokoji. Někdo se stále přibližoval k její posteli. I když pohyby byly kradmé, překonal vzdálenost značně rychle.

Kahlan nepohnula ani svalem, když zahlédla záblesk nože v matném osvětlení. Zatajila dech.

Mocná paže bodla nenávistně do její postele. Paže se zvedala a zase bodala v šíleném tempu.

Richard strčil prstem do balkónových dveří. Tiše se otevřely. Na jeho signál přeběhla Berdina přes pokoj. Když byla na místě, zaklepal na sklo. Berdina vytáhla knot na lampě.

Tristan Bashkar se vztyčil vedle postele, nůž v ruce, zadýchaný z toho, co právě dělal.

„Odhoď nůž, vyslanče,“ nařídil mu Richard tiše. 

Tristan otočil nůž v prstech, uchopil ho za ostří a chystal se ho hodil.

Agiel v ruce Berdiny ho udeřil do týla a on jej upustil. Zatlačila mu Agiel do ramene, jak se opřela, aby nůž sebrala. Tristan zavyl bolestí.

Berdina se narovnala a v ruce držela tři nože.

„Měl jsi pravdu. Richarde,“ ozval se Drefan zezadu. 

„Nemohu tomu uvěřit.“ prohlásila Nadine, když vstoupila do světla. 

„Věřte tomu.“ řekl generál Kerson, který se protlačil kolem nich.  

Řekl bych, že Tristan právě ztratil svou diplomatickou imunitu.“

Richard si přiložil prsty k ústům a zahvízdal. Raina vtrhla do místnosti s velkým oddílem D'hařanských vojáků a řinčící oceli. Dva z nich zapálili další lampy.

Richard si zaklesnul prsty za opasek, jeho tyčící se postava v černé košili olemované zlatým proužkem a stříbrnými ornamenty na náramcích kolem zápěstí se postavila vedle Kahlan. Pozoroval vojáky, kteří postavili Tristana na nohy.

„Měl jsi pravdu, Richarde,“ řekla. „Napadl Nadine, aby ode mě odlákal stráže. Byla jsem to já, po kom skutečně šel.“ 

V první chvíli si myslela, že přišel o rozum. Jeho představení přesvědčilo každého, včetně Tristana.

„Díky, žes mi věřila,“ zašeptal Richard. 

Když jí poprvé řekl, co se chystá udělat, podezřívala ho, že obvinil Tristana kvůli incidentu, který se stal odpoledne. Kahlan to neřekla nahlas, ale byla by ráda věděla, jestli to Richard dělal ze žárlivosti.

Od té doby, co mu svěřila, co jí řekla Shota, ukazoval svou žárlivost dvojnásobně, něco, co u něho nikdy předtím neviděla. Neměl k žárlivosti jediný důvod, ale Shotina slova mu hlodala v mysli, až se tam vloudily pochybnosti.

Kdykoliv se podívala na Nadine, chápala jeho pocity. Kdykoliv spatřila Nadine třeba jen stát někde poblíž něho, cítila, jak jí projel horký osten žárlivosti.

Věděla, že Shota i duch jí řekli pravdu. Věděla, že nebude Richard její. Pokoušela se na to dívat rozumně, snažila sebe sama přesvědčit, že se to nakonec přece jen podaří a budou spolu, ale ve svém srdci tomu nevěřila. Richard si vezme Nadine. Kahlan si vezme jiného muže.

Richard tomu odmítal věřil. Alespoň řekl, že tomu nevěří. Kahlan o tom pochybovala.

Na mysli jí vytanul obrázek Cliva Andersona, jak sedí mrtvý ve své židli a svírá svou mrtvou ženu. V porovnání s tragédií, která postihla Andersonovu rodinu a tolik ostatních, jakou cenu mělo nešťastné manželství? Nestálo by to snad za takovou cenu, kdyby to zastavilo utrpení a smrt?

Nadine se protlačila na druhou stranu vedle Richarda. „Ať už chtěl odlákat stráže od Kahlan nebo ne, byla bych už mrtvá. Děkuji ti, Richarde. Ještě nikdy jsem neviděla nikoho, kdo by rukou chytil šipku z kuše těsně před mojí tváří.“

Richard ji k sobě jednou rukou krátce přitiskl. „Nadine, už jsi mi poděkovala dostatečně. Udělala bys pro mě totéž.“

Kahlan opět cítila ten horký osten. Potlačila ho. Jak řekla Shota, když ho miluje, bude chtít, aby měl alespoň malou útěchu v tom, že ji zná.

„Ale kdyby mě zabil? Chci říct, kdyby chtěl odlákat pozornost od Kahlan a kdyby mě při tom zabil? K čemu by mu to bylo dobré?“ 

„Dobře ví, že mám Dar a spoléhal na to. Kdyby tě byl zabil, pořád by mu to mohlo vyjít nebo by naaranžoval něco podobného s Drefanem, aby nás přinutil se domnívat, že jsou cílem léčitelé a ne Kahlan.“ 

„Proč prostě nezastřelil šipkou Kahlan?“ 

Richard pozoroval jednostranný a marný boj na druhé straně pokoje. „Protože rád používá ten svůj nůž. Chtěl to cítit, když ji zabije.“

Při jeho slovech přeběhl Kahlan mráz po zádech. Znala Tristana. Richard měl pravdu. Tristan by z toho měl potěšení.

Vojáci drželi Tristanovi ruce za zády a postavili ho na nohy. Pořád se zuřivě bránil, ale měl proti sobě velkou přesilu. Jen se pokoj zaplnil vojáky, rozsvítily se v pokoji další lampy.

Kahlan byla na rozpacích, že má ve své ložnici tolik lidí. Usoudila, že se tak cítí proto, že pokoje Matky Vyznavačky byly vždy soukromou svatyní. Bezpečným místem.

Muž tuto svatyni narušil. Muž, který měl v úmyslu ji ubodat k smrti.

„Co to děláte?“ řval Tristan. 

„My jsme si jen mysleli, že bychom se mohli podívat na muže, který bodá nožem do noční košile vycpané slámou,“ řekl Richard. 

Generál Kerson prohlédl zajatce, aby se přesvědčil, že Berdina našla všechny jeho zbraně. Když byl spokojen, otočil se k Richardovi.

„Co s ním chcete udělat, lorde Rahle?“ 

„Popravit.“ 

Kahlan se na něho šokovaně otočila. „Richarde, to nemůžeš udělat.“

„Vždyť jsi ho viděla. Myslel si, že zabíjí tebe.“ 

„Ale nezabil. Jen mi propíchal prázdnou postel. Duchové činí rozdíl mezi úmyslem a skutkem.“ 

„Také se pokusil zabít Nadine.“ 

„Nic takového jsem neudělal!“ křičel Tristan. „To jsem nebyl já. Ani jsem dnes večer neopustil palác!“ 

Richard ho zpražil pohledem. „Máš na kolenou bílé chlupy. Bílé kozí chlupy. Klečel jsi za tím plotem a mířil na ni kuší. Kozí chlupy ti zůstaly na kolenou.“

Kahlan sklouzla pohledem dolů a viděla, že má pravdu.

„Jsi blázen! Nikdy jsem nic takového neudělal!“ 

„Richarde,“ řekla Kahlan, „nezabil ani Nadine. Možná se o to pokoušel, ale nezabil ji. Nemůžeš ho popravit za úmysl.“ 

Richard sevřel v pěsti amulet, který mu visel na krku. Amulet, představující tanec se smrtí. Žádné slitování.

Generálovy oči se opět obrátily na Richarda. „Lorde Rahle?“

„Richarde,“ naléhala Kahlan, „to nemůžeš.“ 

Richard probodával Tristana pohledem. „To on zabil ty ženy. Rozřezal je tím jeho zdobeným nožem. Rád rozřezáváš lidi, že, Tristane?“

„O čem to mluvíte? Nikdy jsem nikoho nezabil, s výjimkou války!“ 

„Ne,“ řekl Richard, „a ani ses nepokusil zabít Kahlan, nechtěl jsi zabít Nadine a nemáš bílé kozí chlupy na kalhotách.“ 

Tristanovi se v hnědých očích objevila panika a obrátil se ke Kahlan. „Matko Vyznavačko, nezabil jsem vás, nezabil jsem ji. Sama jste říkala, že duchové rozlišují mezi záměrem a skutkem. Nikoho jsem nezabil. Nesmíte mu to dovolit!“

Kahlan si vzpomněla, co se o Tristanovi šeptalo, že když jde do bitvy, tak raději vytahuje svůj nůž než meč a že má sadistické potěšení, když muže někoho rozřezat nožem.

Ty ženy byly zabity pro sadistické potěšení. „Co jsi mi to říkal, Tristane? Že musíš často použít šarmu peněz, abys získal společnost ženy? A že když porušíš naše pravidla, že se podřídíš našemu trestu?“

 „A co řádný soud? Nikoho jsem nezabil. Úmysl není totéž co čin!“ 

„A jaký jsi měl úmysl, Tristane?“ zeptal se Richard. „Proč jsi chtěl Kahlan zabít?“ 

„Nebylo to proto, že bych chtěl. Nebylo to pro potěšení, jak si myslíte. Bylo to proto, abych zachránil životy.“ 

Richard zvedl tázavě obočí. „Zabíjet, abys zachránil životy?“

„Vy jste taky zabíjel lidi. Také to asi nebylo pro potěšení ze zabíjení, ale abyste zachránil životy nevinných lidí. To je všechno, čím jsem se provinil - pokoušel jsem se zachránit nevinné životy. 

Císařský řád vyslal své zástupce do královského paláce v Sandilaru. Řekli nám, že se s nimi musíme spojit, jinak zemřeme. Javas Kedar, náš hvězdopravec mi kladl na srdce, abych sledoval oblohu, jestli mi dají hvězdy nějaké znamení.

Když vyšel rudý měsíc a začal se šířit mor, věděl jsem, co to znamená. Musel jsem zabít Matku Vyznavačku, abych si získal přízeň Řádu, aby neseslali mor i na nás. Jen jsem se snažil chránit svůj lid.“

Richard se otočil ke Kahlan. „Jak daleko je Sandilar?“

„Měsíc tam a zpět. Možná trochu méně.“ 

Richard se podíval na generála. „Sežeňte nějaké důstojníky, kteří převezmou velení nad armádou Jary a jejím hlavním městem. Ať odnesou Tristanovu hlavu královské rodině a řeknou jim, že byl popraven za pokus zabít Matku Vyznavačku.

Důstojníci naposledy nabídnou Jaře kapitulaci podle již stanovených mírových podmínek. Je to měsíc tam a zpět. Král sám se sem vrátí se smlouvou o kapitulaci. Očekávám ho s jednotkou D'hařanských důstojníků, kteří budou vybráni jako jeho doprovod, od zítřka za měsíc.

Řekněte králi, že když se nepodřídí nebo když se naši muži nevrátí v pořádku zpět, pojedu do Sandilaru já sám v čele armády a useknu hlavy všem členům královské rodiny. Dobudeme Jaru a obsadíme hlavní město. A nebude to přátelská okupace.“

Generál Kerson se udeřil pěstí do drátěné košile na prsou. „Stane se jak jste řekl, lorde Rahle.“

„Richarde.“ zašeptala Kahlan. „co když mluví pravdu, že ty ženy nezabil? Mohu se ho dotknout svou mocí a budeme to vědět jistě.“ 

„Ne! Nenechám tě, aby ses ho dotkla nebo abys poslouchala všechny ty hrůzy, které dělal těm ženám. Je to monstrum. Nechci, aby ses ho dotkla.“ 

„Ale co když říká pravdu? Co když ty ženy opravdu nezabil?“ 

Richard zase stiskl amulet na své hrudi. „Neodsoudil jsem ho k smrti za vraždy těch žen. Pokusil se zabít tebe. Viděl jsem to na vlastní oči. Co se mě tyká, záměr je stejný jako čin. Zaplatí za svůj úmysl stejně jak by zaplatil za svůj čin.“

Richard otočil chladný, temný pohled zpět k vojákům. „Jen minulou noc zemřely na mor tři stovky lidí. On se spojil s vrahy, kteří to zavinili. Chci, aby naši muži vyrazili do Jary hned ráno a aby s sebou vzali jeho hlavu. Máte své rozkazy. Odveďte ho pryč.“

Kapitola dvacátá druhá

Když viděla Drefana přicházet z opačného směru, odložila Kahlan košík s čistými obvazy a hadry, který nesla. I když to Richard nařídil jen jako součást plánu na oklamání Tristana, Drefan stále ještě nosil meč. Možná to zase nebyl tak špatný nápad. Někteří lidé začínali odsuzovat léčitele, protože brojili proti mastičkám a lékům, které se prodávaly na ulicích.

Odhrnula si vlasy. „Jak jim je?“

Drefan vzdychl a ohlédl se do haly. „Jeden zemřel včera v noci. Mnohým je hůř. Od rána máme šest nových případů.“

„Drazí duchové,“ zašeptala, „co s námi bude?“ 

Drefan zvedl bradu. „My vytrváme.“

Kahlan přikývla. „Drefane, když je tolik služebnictva nemocného a tolik jich už zemřelo, k čemu je dobré vykuřování pokojů? Už se mi z toho kouře dělá špatně.“

„Kouř proti moru vůbec nepomáhá.“ 

Kahlan překvapeně zamrkala. „Tak proč v tom pořád musíme pokračovat?“

Drefan se smutně usmál. „Lidé věří, že to pomáhá, aby se mor nezhoršil. Cítí se lépe, když vidí, že něco děláme a že je nějaká naděje. Jestliže přestaneme, budou si myslet, že už nemají žádnou naději.“

„A mají? Je nějaká naděje?“ 

„Nevím,“ zašeptal. 

„Už jsi slyšel zprávy ze včerejší noci?“ 

Přikývl. „Za poslední týden počet mrtvých pořád roste. Včera v noci se jejich počet vyšplhal už přes šest set.“

Kahlan se sklesle zadívala stranou. „Přála bych si, abychom mohli něco dělat.“

Shota jí řekla, že se jim cesta zjeví. Duch jí řekl totéž. Nemohla snést pomyšlení, že ztratí Richarda, ale zároveň nemohla snést pomyšlení na všechny ty lidi, kteří umírali.

„No,“ řekl Drefan, „půjdu obejít pacienty ve městě.“ 

Kahlan ho uchopila za loket. Trhnul sebou. Byla to reakce, na kterou byla jako Matka Vyznavačka zvyklá. Odtáhla ruku zpět. „Já vím, že nemůžeš udělat nic, abys to zastavil, ale stejně ti děkuji za pomoc. Už tvá slova dokážou dodat lidem naději.“

„Slova jsou nejlepší pomocí léčitele. Většinou jsou vším, co máme, abychom lidem pomohli. Hodně lidí si myslí, že být léčitelem znamená léčit lidi. To se ve skutečnosti stává málokdy. Už dávno jsem zjistil, že být léčitelem znamená žít s bolestí a utrpením.'' 

„Jak je Richardovi? Viděl jsi ho dnes ráno?“ 

„Je ve své pracovně. Vypadal dobře. Donutil jsem ho, aby se trochu prospal.“ 

„To je dobře, potřeboval si odpočinout.“ 

Drefanovy modré oči vyhledaly její. „Muži, co tě chtěl zabít, udělal co musel, ale vím, že bez ohledu na to, jak se zdál rozhodný, bylo to pro něho těžké. Zabít muže, i když si to bohatě zasloužil, to není nic lehkého ani pro Richarda.“

„Já vím,“ vzdychla Kahlan. „Vím, že ho tíží rozsudek smrti, který musel vynést. Já sama jsem musela vyřknout ortely smrti. V čase míru máš výhodu, že je čas na rozhodování. Za války musíš jednat. Váhání znamená smrt.“ 

„A řekla jsi to Richardovi?“ 

Kahlan se usmála. „Samozřejmě. On ví, že udělal jen to, co musel a že jeho blízcí to pochopí. Na jeho místě bych udělala totéž, a to jsem mu taky řekla.“

„Doufám, že někdy budu mít ženu, která bude jen z poloviny tak silná jako ty.“ Drefan se usmál. „A to nemluvím o tvé kráse. No, musím už běžet.“ 

Kahlan se za ním dívala. Měl pořád ty těsné kalhoty. Při té myšlence se začervenala a vrátila se zpět ke své práci.

Nadine byla v pokoji s nemocnými, pečovala o lidi ležící ve dvou řadách postelí. V provizorní nemocnici bylo dvacet postelí, které byly všechny obsazené a další nemocní leželi na pokrývkách na podlaze. Ostatní byli ve vedlejších pokojích.

„Díky.“ řekla Nadine, když před ní Kahlan postavila koš s čistými obvazy, který přinesla. Nadine právě dávala do konvic různé bylinky a dělala čaje. Jiné ženy, které se staraly o nemocné, vyměňovaly prostěradla, čistily a ovazovaly otevřené rány nebo podávaly pacientům čaj. 

Nadine vytáhla z košíku čistý hadr, namočila ho do umyvadla s vodou, vyždímala a položila ho na čelo naříkající ženy. Nadine jí pohladila po rameni.

„Tak co, drahá? Je to lepší?“ 

Žena se vzmohla na slabý úsměv a pokývnutí.

Kahlan udělala totéž u několika jiných pacientů, otírala chladným mokrým hadříkem jejich zpocené tváře a poskytla jim teplá slova útěchy.

„Měla jsi být léčitelkou,“ řekla jí Nadine, když se vedle ní zastavila. „Máš laskavý dotyk.“ 

„To je ale jediné, co umím. Neumím nikoho léčit.“ 

Nadine se naklonila těsně k ní. „A ty si myslíš, že já to umím?“

Kahlan se rozhlédla po pokoji. „Já vím, co chceš říct. Ale alespoň jsi zasvětila svůj život pomoci lidem. Můj život je zasvěcen povinnosti. Bojovat.“

„Co tím myslíš?“ 

„Nakonec jsem vlastně válečník. Mojí povinností je ničit lidi, abych zachránila druhé. Je to na lidech jako jsi ty, aby léčili ty zbývající, když lidi jako já skončí boj.“ 

Nadine přistoupila blíž. „Někdy si přeji, abych byla válečníkem a mohla vybojovat konec utrpení, aby nebylo tolik zraněných, o které se musí léčitelé postarat.“

Kahlan musela z pokoje odejít. Nemohla už vydržet zápach a z kouře se jí zvedal žaludek. Nadine na tom byla podobně a tak odešly spolu. Obě se opřely o stěnu a sedly si na podlahu.

„Cítím se taková bezmocná.“ postěžovala si Nadine. „Doma, když někoho bolela hlava, tak jsem mu dala nějaký lék a on se brzy cítil lépe. Když byla žena těhotná, pomohla jsem jí překonat nevolnost nebo s porodem, když přišel její čas. Zdálo se. že jsem lidem opravdu pomáhala. 

Teď je to jiné. Jediné co dělám je, že utěšuji lidi, kteří umírají a celou dobu přemýšlím o tom, jestli zítra v té posteli nebudu já. Nevím, co pro ty lidi udělat. Cítím se úplně zbytečná. Přála bych si, abych jim mohla nějak pomoci a ne se jen bezmocně dívat, jak umírají.“

„Já vím,“ špitla Kahlan. „Mnohem větší uspokojení musí přinést, když pomůžeš na svět dítěti.“ 

Nadine se zamyšleně podívala stranou. „Občas mi nějaká žena řekla, že jí to připadá, jako kdyby se to nikdy nestalo, že se jí to zdá neskutečné. Čekala, věděla, co se stane, ale ve skutečnosti tomu opravdu nevěřila, děsila se věcí, o kterých slyšela, jak je to těžké. Děsila se bolesti. Občas si některá myslela, že se věci změní, jako třeba, že se ráno probudí a nebude těhotná nebo tak. Pak je dítě na cestě. Náhle je zachvátí panika. Přišel jejich čas. Jsou vyděšené, že k tomu nakonec přece jen došlo. Někdy křičí ze strachu, ze strachu z bolesti. A tehdy jim pomáhám. Jsem tam s nimi. Ujišťuji je, že bude všechno v pořádku.

Tehdy si všechny uvědomí, že je to skutečnost, že se to opravdu děje. Myslím, že je přirozené, že se děsí takové zásadní změny ve svém životě. Ale než je po všem, než přijde jejich den, jsou některé velice vystrašené.“

Seděly spolu v tichu chodby, odpočívaly a naslouchaly sténání z pokojů nemocných. „Nadine, pořád si myslíš, že si vezmeš Richarda, viď?“ Nadine se k ní otočila, promnula si pihovatý nos, ale neodpověděla.

„Neptala jsem se tě proto, abych ti něco vyčítala nebo tak. Já jsem jen přemýšlela, jak jsi řekla, že můžeš skončit v jedné z těch postelí. Jen mě napadlo... že bych to mohla být i já. Také mohu dostat mor.“ 

Nadine ji pozorovala. „Nemůžeš. Neříkej takové věci. Ty ho nedostaneš.“

Kahlan jezdila nehtem v mezeře mezi prkny na podlaze. „Ale já se také mohu nakazit. A jen jsem přemýšlela, že kdyby se to stalo nebo něco podobného, víš, co by bylo s Richardem? Byl by sám.“

„Co to říkáš?“ 

Kahlan se zahleděla do jejích hnědých očí. „Jestli to z nějakého důvodu budeš ty, kdo bude s ním místo mě, budeš na něho hodná? Budeš na něho vždycky hodná?“

Nadine polkla, „Samozřejmě, že budu.“

„Já to myslím vážně, Nadine. Děje se takových věcí. Chci vědět, že mu nikdy neublížíš.“ 

„Já bych Richardovi nikdy neublížila.“ 

„Už jsi to jednou udělala.“ 

Nadine uhnula pohledem a poškrábala se na rameni. „To bylo něco jiného. Pokoušela jsem se ho získat. Udělala bych cokoliv, aby byl se mnou. Už jsem ti to přece vysvětlila.“

„Já vím.“ Kahlan vyškrábla z mezery mezi prkny malý kamínek. „Ale kdyby se něco stalo a ty bys byla... ta, kterou si vezme, chci vědět, že už mu nikdy nic takového neuděláš. 

Ráda bych od tebe slyšela, že nikdy neuděláš nic, čím bys Richardovi ublížila. Nic.“

Nadine krátce pohlédla Kahlan do očí a pak zase sklouzla pohledem jinam.

„Jestli někdy získám Richarda, udělám ho tím nejšťastnějším mužem pod sluncem. Budu se o něho starat tak, jako se ještě žádná žena o svého muže nestarala. Budu ho milovat více než - prostě udělám co budu moct, aby byl šťastný.“ 

Kahlan pocítila známou palčivou bolest způsobenou ostnem žárlivosti. Vydržela ji. „Přísaháš, že to myslíš vážně?“

„Ano.“ 

Kahlan otočila hlavu a promnula si oči. „Děkuji, Nadine. To jsem potřebovala vědět.“

„Proč se mě ptáš na takové věci?“ 

Kahlan si odkašlala. „Jak jsem už řekla, mám starost, že se také nakazím morem. Kdyby se to stalo, budu to snášet lépe, když budu vědět, že je někdo, kdo se o Richarda postará.“

„Zdá se mi, že se Richard umí o sebe postarat velmi dobře sám. Víš, že umí vařit lépe než já?“ 

Kahlan se zasmála. Nadine se zasmála s ní.

„To máš tedy pravdu,“ souhlasila Kahlan. „Myslím, že pokud jde o Richarda, muže žena doufat, že s ním udrží krok asi jen na vyjížďce. 

*****

„Lorde Rahle!“ 

Richard se otočil a viděl, že ho volá generál Kerson. Pustil ruku Kahlan. Cara se zastavila za ní.

„Ano, co je, generále?“ 

Generál se zastavil a mával dopisem. Zaprášený a unavený voják šel za ním spolu s generálovým obvyklým doprovodem.

„Zpráva od generála Reibishe a jeho armády na jihu.“ Generál ukázal na zaprášeného vojáka za sebou. „Tady Grissom právě dorazil.“ 

Richard mrknul na mladíka, stále zadýchaného z namáhavé jízdy. Byl cítit jako kůň, na kterém tak dlouho cestoval. Richard si pomyslel, že by mnohem raději zaváněl jako kůň a byl na jeho hřbetu než sedět den co den v malém pokoji a překládat záznamy šílených procesů a exekucí. Napadlo ho, že kdyby měla jeho práce nějaké výsledky, taky by se cítil jinak.

Rozlomil pečeť a otevřel dopis. Když ho přečetl, podal ho Kahlan.

„Podívej.“ Zatímco Kahlan četla dopis, otočil se Richard k poslovi. „Jak se má armáda na jihu?“ 

„Docela dobře, když jsem odjížděl, lorde Rahle,“ odpověděl Grissom. „Sestry světla se s námi spojily, jak jste jim řekl. Jsou všechny s našimi muži. Očekáváme vaše rozkazy.“ 

Dopis říkal v podstatě totéž. Když ho Kahlan dočetla, vzal si ho od ní Richard a předal ho generálu Kersonovi. Generál se při čtení poškrábal ve svých šedinách. Když dočetl, vzhlédl.

„Co si o tom myslíte, lorde Rahle?“ 

„Dává to smysl. Myslím, že bychom teď neměli všechny ty muže přesouvat sem na sever. Jak píše generál Reibish, jsou teď v pozici, kdy se mohou snadno dozvědět o pohybu císařské armády daleko v Novém světě. Co myslíte vy?“ zeptal se Richard a předal dopis Caře. 

Generál si povytáhl kalhoty. „Souhlasím s Reibishem. Udělal bych totéž, být na jeho místě. Když tam dole je, tak proč ho nevyužít? Jak říká, takhle se nejlépe dozví, k čemu se Řád chystá a když se nepřítel vydá na sever, aby nás napadl, bude v postavení, kdy ho bude moct kousnout do zadku.“ Mrknul na Kahlan. „Promiňte, Matko Vyznavačko.“

Kahlan se usmála. „Můj otec byl válečník, generále, než se stal králem. Přináší to vzpomínky.“ Neřekla, jestli jsou to dobré vzpomínky. „Také souhlasím se strategickou výhodou postavení naší armády.“

Cara podala dopis zpět Richardovi. „Má pravdu ještě v jedné věci. Kdyby opustil svou pozici a Řád by se vydal na severovýchod, dostal by se do D'Hary bez boje. Ani bychom o tom nevěděli. Ta část D'Hary je téměř neobydlená. Řád by se mohl vydat severně a my bychom se o tom dozvěděli až by se stočil na západ a napadl by Středozemí.“

„Pokud by nešel rovnou do Lidového paláce.“ řekl generál. 

„To by byla osudová chyba, napadnout srdce D'Hary,“ řekla Cara. Generál Trimack, velitel První řady palácové gardy by ukázal nepříteli, proč žádná armáda nikdy nenapadla palác a nezůstal by naživu ani jeden voják, který by mohl vyprávět o jejich krvavé porážce. Kavalerie by je rozsekala na kusy už na Azrithské planině.“ 

„Má pravdu,“' řekl generál. „Kdyby se nepřítel vydal tam, supi by měli hostinu - Trimack by se o to postaral. Kdyby se vydali na severovýchod do D'Hary, vpadli by nám do boku. Bude lépe, když nám bude Reibish chránit záda.“ 

Richard měl ještě jeden důvod pro to, aby armáda generála Reibishe zůstala dole na jihu.

„Lorde Rahle,“ zeptal se posel, „mohu mít dotaz?“ 

„Jistě. Co je to?“ 

Grissom si pohrával s jílcem krátkého meče. „Co se to ve městě děje? Chci říci, že jsem viděl muže, kteří tlačili káry s mrtvými těly a jiní procházeli ulicí a volali, aby lidé vynesli ven své mrtvé.“

Richard se zhluboka nadechl. „To je další důvod, proč chceme, aby generál Reibish zůstal se svou armádou na jihu. Ve Střední zemi se rozšířil mor. Včera v noci zemřelo sedm set padesát lidí.“

„Duchové, ochraňujte nás.“ Grissom si otřel dlaně o kalhoty. „Bál jsem se, že to bude něco takového.“ 

„Chci, abyste vzal mou odpověď generálu Reibishovi. Protože jste byl tady, nechci, abyste přenesl mor i k nim. Až se dostanete zpět, předáte mou zprávu jen ústně. 

Nesetkáte se s žádným jeho mužem ani s nikým jiným a nepřiblížíte se k nim blíže než na doslech. Když se dostanete k jeho hlídkám, řeknete jim, aby předali zprávu generálovi. Řeknete mu, že s jeho návrhy souhlasím. Vyřídíte mu, že má postupovat podle svého plánu a informovat nás.

A protože jste byl tady, nemůžete se vrátit ke své jednotce. Budete se muset vrátit sem až doručíte zprávu. Chci, abyste si s sebou vzal dostatečně velký doprovod, abychom měli jistotu, že budou mé pokyny provedeny a pak se všichni vrátíte sem.“

Grissom zasalutoval úderem pěsti do prsou. „Podle vašeho rozkazu, lorde Rahle.“

„Přál bych si, abyste se mohl vrátit ke svým přátelům, ale snažíme se udržet mor, aby nenakazil armádu. Naše vojáky jsme rozestavili kolem města, aby se uchránili před nákazou. To jim můžete vyřídit také.“ 

Generál Kerson si promnul bradu. „No, lorde Rahle, o tom s vámi musím také mluvit. Právě jsem to zjistil.“

Richard se zamračil, když viděl náhlou změnu výrazu v generálově obličeji. „Co je to?“

„Víte, mor se dostal už i k našim mužům.“ 

Richard měl srdce až v krku. „Ke které skupině?“

Generál si přejel rukou přes obličej. „Ke všem, lorde Rahle. Vypadá to, že prostitutky navštívily tábory. Asi se domnívaly, že to bude bezpečnější než provozovat své řemeslo ve městě, když tam řádí ten šílenec. Nevím, jak se mor šíří, ale Drefan mi řekl, že to tak mohlo být.“

Richard si přitiskl ruce ke spánkům. Chtěl to vzdát. Měl sto chutí si jen tak sednout a vzdát to.

„Neměl jsem odsoudit Tristana k smrti. Měl jsem ho nechat, aby ty ženy zabil. Nakonec by to zachránilo mnoho dalších životů. Kdybych to byl věděl, zabil bych je sám.“ 

Cítil, jak mu Kahlan položila ruku na záda.

„Drazí duchové,“ zašeptal. Nevěděl, co by jiného řekl. „Drazí duchové, co si to sami děláme? Ty ženy právě nevědomky pomohly Jagangovi.“ 

„Přejete si je popravit, lorde Rahle?“ zeptal se generál Kerson. 

„Ne,“ tiše odmítl Richard. „Už se stalo. Teď už by to ničemu nepomohlo. Neudělaly to úmyslně. Jen se snažily chránit sebe.“ 

Richard si vzpomněl na slova jednoho člena týmu, která pronesl, než byl odsouzen k smrti. Nemohu dále schvalovat to, co jsme udělali s naším Darem. Nejsme Stvořitel ani Hlídač. Dokonce i ta nejhorší prostitutka má právo žít svůj život.

„Grissome, sežeňte si doprovod a jakmile se najíte a odpočinete si, odjeďte předat mou zprávu generálu Reibishovi.“ 

Grissom zasalutoval. „Ano, lorde Rahle. Vezmu si nějaké potraviny a zásoby a během hodiny se vydám na zpáteční cestu.“

Richard přikývl. Posel odešel.

„Lorde Rahle,“ řekl generál. Jestli nemáte nic dalšího, půjdu za svými povinnostmi.“ 

„Ano, mám ještě jednu věc. Oddělte nemocné vojáky ze všech skupin. Dejte je do zvláštního tábora. Zkusíme zamezit dalšímu šíření. Kdo ví, možná, že to ještě dokážeme podchytit. 

A už nechci v žádném táboře ani jednu prostitutku. Žádnou. Možná tak udržíme mor v nějakých mezích. Varujte je všechny, že se nesmí k táborům ani přiblížit pod hrozbou smrti. Umístěte u jednotek lučištníky. Jestli tam půjdou i po upozornění, ať je zastřelí.“

Generál vzdychl. „Rozumím, lorde Rahle. Vyčlením také muže, kteří byli s těmi ženami a pošlu je, aby se starali o nemocné vojáky.“

„Dobrý nápad.“ 

Richard objal Kahlan v pase a díval se za generálem a jeho eskortou, jak pospíchají za svými povinnostmi. „Proč jsem na to nepomyslel dřív? Mohl jsem ušetřit vojáky nákazy, jen kdybych na to byl pomyslel dřív.“

Kahlan na to neměla odpověď.

„Lorde Rahle,“ ozvala se Cara, „jdu nahoru do Hradu ke slif vystřídat Berdinu.“ 

„Půjdu s tebou. Chci zjistit, jestli se Berdina dozvěděla něco z deníku. Kromě toho, potřebuji odtud na chvíli vypadnout. Chceš jít taky?“ otočil se ke Kahlan. 

Stiskla mu ruku. „Ráda.“

*****

Berdina byla skloněná nad deníkem a četla. Slif si všimla Richarda dříve než ona.

„Přeješ si cestovat, můj pane? Budeš potěšen.“  

„Ne,“ odpověděl Richard, když dozněla ozvěna jejího nadpozemského hlasu. „Děkuji ti, slif, ale teď ne.“   

Berdina si narovnala záda, zívla a protáhla si ruce. „Ráda tě vidím, Caro. Už nevydržím být vzhůru ani o chvilku déle.“

„Vypadáš, že se potřebuješ vyspat.“ 

Richard ukázal na otevřený deník, který měla před sebou. „Něco nového?“

Berdina mrkla směrem ke slif a vstala. Sebrala deník a otočila ho, aby na něj viděl. Naklonila se k němu a ztišila hlas.

„Pamatujete si, co jste mi říkal, že prohlásil čaroděj, který byl odsouzen k smrti? Jak řekl, že i ta nejhorší prostitutka má právo žít svůj život?“ 

Richard věděl o kom Berdina mluví. „Ano. Myslíš čaroděje Rickera.“

„To je on. Kolo se o něm také krátce zmiňuje.“ Poklepala na pasáž v otevřeném deníku. „Čtěte.“ 

Richard si přečetl větu a chvíli mu trvalo, než si ji v duchu přeložil. „Rickerova nesnesitelná prostitutka mě pozoruje, zatímco tu sedím a přemítám, jakou škodu tým způsobil. Dnes jsem zaslechl, že jsme ztratili Lothaina. Ricker se dočkal své pomsty.“

„Víte, kdo to byl Lothain?“ zeptala se Berdina. 

„Byl to hlavní soudce v procesu Chrámu větrů. Byl to on, kdo se pokusil odčinit škodu, kterou napáchal tým.“ 

Richard vzhlédl. Slif ho pozorovala. Přistoupil k ní blíž. Nikdy předtím ho to nenapadlo. Proč na to nepřišel už dřív?“

„Slif?“ 

„Ano, pane? Přeješ si cestovat? Pojď. Budeš potěšen.“ 

Richard přistoupil těsně k ní. „Ne, nepřeji si cestovat, ale chtěl bych si s tebou promluvit. Pamatuješ si dobu, je to už dlouho, kdy zuřila velká válka?“

„Dlouho? Já jsem dost dlouhá, abych mohla cestovat. Řekni, kam si přeješ cestovat. Budeš potěšen.“ 

„Ne, já nemyslím cestování. Pamatuješ si nějaká jména?“ 

„Jména?“ 

„Jména. Pamatuješ si jméno Ricker?“ 

Stříbrná tvář byla bez výrazu. „Nikdy nezradím své klienty.“

„Slif, ty jsi byla dříve člověk? Člověk jako já?“ 

Slif se usmála. „Ne.“

Richard položil ruku Kahlan na rameno. „Člověk jako ona?“

Stříbrný úsměv se rozšířil. „Ano, byla jsem děvka jako ona.“

Kahlan si odkašlala. „Myslím, že se tě chce Richard zeptat, jestli jsi byla žena, slif.“

„Ano, taky jsem byla žena.“ 

„Jak jsi se jmenovala?“ zeptal se Richard. 

„Jmenovala?“ Slif se zamyšleně zamračila. „Já jsem slif.“ 

„Kdo z tebe udělal slif?“ 

„Jeden z mých zákazníků.“ 

„Proč? Proč z tebe udělal slif?“ 

„Protože nikdy nezradím své klienty.“ 

„Slif, mohla bys to vysvětlit trochu podrobněji?“ 

„Někteří čarodějové tady, na tomto místě, byli moji zákazníci. Ti nejmocnější z nich. Byla jsem exkluzivní děvka a velmi drahá. Mnoho čarodějů bojovalo o moc. Někteří se pokoušeli mě využít, aby sesadili některé z těch, kteří byli mými zákazníky. Někteří si přáli využít mě pro své potěšení, ale ne pro ten druh potěšení, který jsem nabízela. Nikdy jsem neprozradila své zákazníky.“ 

„Chceš říci, že by byli potěšeni, kdybys jim prozradila jména čarodějů, kteří tě navštěvovali a možná ještě nějaké detaily o nich?“ 

„Ano. Moji klienti se báli, že ti druzí mě použijí pro tento druh potěšení a proto mě proměnili ve slif.“ 

Richard se odvrátil. Projel si prsty vlasy. Kromě toho, že bojovali s nepřítelem, bojovali i mezi sebou. Když se konečně trochu vzpamatoval, otočil se zpět ke krásné stříbrné tváři.

„Slif, ti muži už jsou všichni dlouho mrtví. Už nežije nikdo, kdo je znal. Už neexistují žádní čarodějové, kteří by soupeřili o moc. Můžeš mi prozradit trochu víc?“ 

„Udělali mě a řekli mi, že nebudu moci prozradit jejich jména, dokud budou naživu. Řekli, že to zajistí jejich magie. Jestli je pravda, že jejich duše opustily tento svět, tak už na tom nezáleží a mohu říct jejich jména.“ 

„Byl to muž jménem Lothain, kdo byl jedním z tvých klientů, že? A ten druhý čaroděj, Ricker, si myslel, že je to pokrytec.“ 

„Lothain.“ Rtuťovitá tvář změkla a zdálo se, že si s tím jménem pohrává. „Čaroděj Ricker ke mně přišel a řekl, že Lothain je hlavním soudcem a že je to ničemný člověk, který se obrátí proti mně. Žádal mě o pomoc, aby ho mohl odstranit. Odmítla jsem prozradit jména svých zákazníků.“ 

Do nastalého ticha Richard promluvil. „A Rickerova slova se vyplnila. Lothain se obrátil proti tobě a přeměnil tě ve slif, abys nemohla prozradit jeho jméno a svědčit proti němu.“

„Ano. Řekla jsem Lothainovi, že nikdy neprozradím jména svých klientů. Přesvědčovala jsem ho, že se nemusí bát, že bych mluvila. Odpověděl, že na tom nezáleží, že jsem stejně jenom děvka a svět mě nebude postrádat. Zkroutil mně ruce a ubližoval mi. Využil mě pro své potěšení, i když jsem mu to nedovolila. Když skončil, smál se a pak jsem spatřila záblesk světla ve své mysli. 

Později za mnou přišel Ricker a řekl mi, že skoncuje s Lothainem a jemu podobnými čaroději. Plakal na kraji mé studny a omlouval se za to, co mi udělali. Slíbil, že udělá přítrž způsobu, kterým magie ničila lidi.“

„Byla jsi smutná?“ zeptala se Berdina. „Bylo to smutné, být přeměněna ve slif?“ 

„Když mě stvořili, odňali mě možnost být smutná.“ 

„A vzali ti také pocit štěstí?“ zašeptala Kahlan. 

„Nechali mně jen povinnost.“ 

Dokonce i v tom udělali chybu. Nechali část osoby, kterou slif dříve byla, aby ji mohli využívat. Ta část, kterou nechali se podřídí každému, kdo zaplatí požadovanou cenu - magii. Dostali se do pasti její povahou. Používali ji, ale museli ji hlídat, protože se nabízela každému, dokonce i nepříteli, pokud ovládal magii.

„Slif,“ řekl Richard. „je mi to líto, co ti čarodějové udělali. Neměli na to žádné právo. Je mi to líto.“ 

Slif se usmála. „Čaroděj Ricker mi řekl, že když mi někdy nějaký muž řekne tato slova, mám mu předat jeho zprávu: 'Ochránce vlevo dovnitř. Ochránce vpravo ven. Střež své srdce před kamenem.“

„Co to znamená?“ 

„Nevysvětlil mi ta slova.“ 

Richard se cítil mizerně. Měli snad všichni zemřít kvůli tři tisíce let starému soupeření o moc? Možná měl Jagang pravdu. Možná už magie nemá na tomto světě místo. Richard se otočil k ostatním.

„Berdino, potřebuješ se vyspat. Raina musí zítra vstál brzy, aby vystřídala Caru. Taky se potřebuje dostat do postele. Postavte stráže k pokoji Kahlan a pak si odpočiňte. Já toho mám dneska už také dost.“ 

*****

Richard tvrdě spal, když ho vzbudila ruka. která s ním třásla. Posadil se, protřel si oči a pokoušel se vzpamatovat.

„Co? Co se děje?“ zeptal se chraplavým hlasem. 

„Lorde Rahle?“ ozval se plačtivý hlas. „Jste vzhůru?“ 

Richard zamžoural na postavu, která nad ním stála s lampou v ruce. Nejdřív nebyl schopen si uvědomit, kdo to je.

„Berdino?“ Nikdy ji neviděl oblečenou v ničem jiném než v koženém obleku. Teď stála v jeho pokoji v bílé noční košili. Vlasy měla rozpuštěné. Nikdy ji neviděl jinak než s copem. Byl to velmi zvláštní nezvyklý pohled. 

Richard spustil nohy z postele a ve spěchu si natahoval kalhoty. „Berdino, co se děje? Co se stalo?“

Otřela si slzy z tváře. „Lorde Rahle, prosím, pojďte.“ Vzlykla. „Raina je nemocná.“

Kapitola dvacátá třetí

Verna zavřela dveře jak nejtišeji mohla jakmile Warren vtáhl bránící se ženu do temnoty. Ruku jí držel pevně přitisknutou na ústa a jeho předivo spoutalo její Dar. Verna by nebyla schopná ovládnout její magii tak, jak to mohl udělat Warren. Dar čaroděje byl silnější než její.

Verna na své dlani zapálila malý plamínek. Žena vytřeštila oči a pak se jí zalily slzami.

„Ano, Janet, jsem to já, Verna. Když slíbíš, že nebudeš křičet a neprozradíš nás, Warren tě pustí.“ 

Janet nadšeně přikývla. Verna pevně sevřela svoji dakru a skryla ji pro případ, že by se mýlila. Kývla na Warrena, aby ji pustil.

Když byla volná, vrhla se Janet Verně kolem krku. Radostí tiše vzlykala. Warren zvedl svoji dlaň a nechal na ni poskakovat plamínek, aby viděli. Malý pokojík byl postaven z kvádrů tmavého kamene stejně jako zbytek pevnosti. Bělavá voda prosakovala spárami mezi kamennými bloky a zanechávala po sobě okoralé skvrny na zdech.

„Ach. Verno,“ zašeptala Janet, „ani nevíš jakou mám radost, že tě vidím.“ 

Verna objala třesoucí se dívku, která se tiše rozplakala a držela se pevně jejího pláště. Verna stále svírala dakru pevně v ruce za Janetinými zády. Trochu se odtáhla, aby se mohla usmát do uplakané tváře. Utřela jí slzy a pohladila po tmavých kadeřích.

Janet si políbila prsteníček - starodávné gesto, vyjadřující prosbu o Stvořitelovu ochranu. I když si Verna byla celkem jistá, že Janet zůstala věrná Světlu, ulevilo se jí, když dostala takový důkaz.

Sestra temnoty, která by byla oddaná Hlídači podsvětí, by si prsteník nikdy nepolíbila. Byl to akt, který představoval symbolické zasvěcení Sester světla Stvořiteli.

Byla to jedna z věcí, které by Sestra temnoty nemohla udělat. Sestry temnoty nemohly skrývat svoji věrnost jejich opravdovému pánovi, Hlídači, protože políbení tohoto prstu by způsobilo velký hněv jejich temného pána.

Když se Janet obrátila k Warrenovi, zasunula Verna dakru zpět do rukávu. Janet s Warrenem se na sebe usmáli.

Teď si Verna s Warrenem teprve všimli jejího bizarního úboru. Byla bosá. Pytlovitý oděv, spojený v pase bílou šňůrkou sice sahal od kotníků až ke krku a k zápěstím, ale byl tak průsvitný, že mohla být klidně nahá. Verna promnula látku v prstech. „Ve jménu Stvoření, proč máš tohle na sobě?“

Janet se na sebe podívala. „Jagang nutí všechny své otrokyně, aby chodily takhle oblečené. Za nějaký čas to už ani nevnímáš.“

„Aha.“ Verna si všimla, že Warren neví, kam s očima. 

„Verno, co tady děláte?“ zeptala se Janet klidným hlasem. 

Verna se rozesmála a štípla Janet do tváře. „Přišla jsem si pro tebe, hlupáčku. Přišla jsem tě zachránit. Jsme přece přítelkyně, myslíš, že tě tady jen tak nechám?“

Janet užasle zamrkala. „Prelátka ti dovolila pro mě jít?“

Verna natáhla ruku, aby jí ukázala prsten. „Já jsem Prelátka.“

Janet otevřela pusu údivem. Padla před ní na zem a začala jí líbat lem šatů.

Verna jí stiskla rameno a přinutila ji vstát. „Přestaň. Není na to čas.“

„Ale - ale jak to? Co se stalo? Jak je to možné? Co se stalo?“ 

„Verno, předivo už moc dlouho nevydrží.“ upozornil ji Warren šeptem. „Už jsme se moc dlouho zdrželi vítáním.“ 

„Janet, poslouchej mě. Popovídat si můžeme později, až tě odtud dostaneme. Věci, které jsme podnikly, abychom se dostali sem, nám poskytují jen málo času dostat se zpět. Je to pro nás nebezpečné.“ 

„To bych řekla,“ souhlasila Janet. „Prelátko, musíš -“ 

„Verno. Jsme přítelkyně. Pro tebe jsem stále Verna.“ 

„Verno, jak jste se vůbec dostali do pevnosti? Musíte okamžitě pryč. Kdyby vás tu našli -“ 

Verna se zamračila a dotkla se prstem kruhu, který měla Janet ve spodním rtu. „Co je to?“

Janet zbledla. „To mě označuje jako Jagangovu otrokyni.“ Začala se opět třást. „Verno, zachraňte se. Běžte pryč. Musíte se dostat pryč!“ naléhavě šeptala.

„Souhlasím,“ zašeptal Warren přes zaťaté zuby. „Jdeme!“ 

Verna si přehodila plášť přes ramena. „Já vím. Teď, když jsme tě našli, můžeme jít.“

„Drahý Stvořiteli, ani nevíš, jak bych s vámi ráda šla, ale kdybych to udělala - nedovedete si představit, co by mi udělal Jagang. Ach, drahý Stvořiteli, nedovedeš si to vůbec představit.“ 

Oči se ji při tom pomyšlení zase zalily slzami. Verna ji na okamžik objala.

„Janet poslouchej mě. Jsem tvá přítelkyně, víš, že bych ti nelhala.“ Počkala až Janet přikývla. „Známe způsob, jak zabránit snovému cestovateli dostat se do tvé mysli.“ 

Janet pevně sevřela Verně plášť na ramenou. „Verno, nemuč mě nadějí o které vím, že je falešná. Ani nevíš, jak ráda bych ti věřila, ale já vím -“

„Je to pravda. Poslouchej mě, Janet. Já jsem teď Prelátka. Nemyslíš si, že by mě mohl Jagang dostat, kdyby chtěl? Proč si myslíš, že nedostal do své moci ostatní sestry? Protože nemůže.“ 

Janet se opět roztřásla a po tvářích se jí řinuly slzy.

Warren jí položil konejšivě ruku na záda. „Co říká Verna je pravda, sestro Janet. Jagang se nemůže dostat do našich myslí. Pojď s námi a budeš v bezpečí. Ale pospěš si.“

„Jak?“ zašeptala Janet. 

Verna se k ni naklonila. „Pamatuješ na Richarda?“

„Samozřejmě. Problémy a zázraky v jedné osobě.“ 

Verna se usmála nad pravdivostí jejích slov.

„Má Dar, proto jsem za ním šla, ale má něco víc. Narodil se s oběmi částmi magie. A navíc je to Rahl. 

Před třemi tisíci lety, ve velké válce, vytvořil Richardův předek magii, která bránila snovým cestovatelů dostat se do lidských myslí. Tuto magii zdědili jeho potomci, kteří měli Dar.“

Janet sevřela její rameno ještě pevněji. „Jak? Jak to funguje?“

Verna se usmála. „Je to tak jednoduché, že se tomu těžko věří. Nejmocnější magie bývá někdy taková. Všechno, co je třeba udělat, je přísahat mu věrnost ve svém srdci a jeho magie tě ochrání před snovým cestovatelem. Pokud bude Richard žít na tomto světě, nebude nikdy Jagang schopen dostat se do tvé mysli.“

„Slíbím Richardovi věrnost a budu volná?“ 

Verna kývla do udivené tváře Janet. „Je to pravda.“

„Co musím přesně udělat?“ 

Verna vztyčila prst, aby předešla Warrenovým námitkám. Poklekla a stáhla dolů Janet.

„Opakuj po mně slova a říkej je z celého srdce. Richard je válečný čaroděj a vede nás v boji proti Jagangovi. Věříme v něho, v jeho srdce celými našimi srdci. Opakuj ta slova po mně a věř, budeš svobodná.“ 

Janet přikývla a sepjala ruce. Slzy se jí stále kutálely po tvářích. Verna šeptala hold s pomlkami, aby po ní mohla Janet opakovat. „Mistře Rahle, provázej nás. Mistře Rahle, uč nás. Mistře Rahle, ochraňuj nás. Žijeme ve světle tvé přítomnosti. Ve tvém milosrdenství nacházíme útočiště. Koříme se před tvou moudrostí. Žijeme pouze, abychom sloužili. Naše životy patří tobě.“

Janet byla jako ozvěna Verny.

Když bylo všechno vysloveno. Verna políbila Janet na tvář. „Jsi volná, má drahá. A teď si pospěš, jdeme pryč.“

Janet zatahala Vernu za rukáv. „A co ostatní?“ Verna zaváhala. „Janet, nic bych neudělala raději, než bych zachránila zbytek našich sester, ale nemohu, ne teď. Pokusíme se je osvobodit později. Kdybychom se o to pokusili teď, Jagang by nás dostal.

Přišla jsem pro tebe, protože jsi má přítelkyně a mám tě ráda. Nás pět přísahalo, že se budeme navzájem chránit. Phoebe už je s námi. Zbýváš už jen ty.

I když bych chtěla zachránit ostatní, musí to počkat. Slibuji ti, že na ně nezapomeneme, ani je neopustíme, ale nemůžeme to udělat hned teď.“

Janet sklonila hlavu a upřeně hleděla do země. „Jagang zabil Christabel. Viděla jsem to na vlastní oči. Její výkřiky mě pronásledují v noci. Její výkřiky a Jagang.“

Verna měla pocit, že jí někdo zasadil ránu pod pás. Christabel byla její nejlepší přítelkyně. Nechtěla znát detaily. Christabel se obrátila k Hlídači.

„Proto tě musím odtud dostat, Janet. Můj strach o tebe a to, co vám Jagang udělal, mě pronásledovalo ve snech.“ 

Janet zvedla hlavu. „A co Amélie? Je to jedna z nás pěti. Nemůžeme ji opustit.“

Verna upřela na Janet vyrovnaný pohled. „Amélie je Sestra temnoty.“

„Byla,“ řekla Janet. „Už není.“ 

„Cože?“ zašeptala Verna. 

Warren se k nim naklonil. „Jakmile někdo přísahá věrnost Hlídači, nemůže si to pak už rozmyslet. Nemůžeš věřit tomu, co říká, sestro Janet. A teď už pojďme. Zapřísáhla se Hlídači.“

Janet zavrtěla hlavou. „Už ne. Jagang ji poslal na jakousi misi, týkající se magie a aby mohla ten úkol splnit, byla přinucena Hlídače zradit.“

„To je nemožné,“ řekla Verna. 

„Je to pravda,“ naléhala Janet. „Vrátila se. Obnovila svou přísahu Stvořiteli. Mluvila jsem s ní. Sedí a pláče, líbá svůj prsteník celou noc a modlí se ke Stvořiteli.“ 

Verna se k ní naklonila a podívala se jí do očí. „Janet, poslouchej mě. Viděla jsi ji líbat si svůj prsteník? Viděla jsi to na vlastní oči? Jsi si absolutně jistá, že nelíbala jiný prst?“

Seděla jsem vedle ní a pokoušela jsem se jí utěšit. Pozorovala jsem ji.“ Janet si políbila vlastní prsteníček a zašeptala prosbu, ať padne mrtvá, jestli nemluví pravdu.

„Právě takhle? Políbila si prst právě takhle?“ 

„Ano. Políbila si prsteník a plakala a modlila se ke Stvořiteli, aby ji zabil za hrůzu, kterou způsobila.“ 

„Co provedla?“ 

„Já nevím. Když se jí na to zeptám, začne vyvádět jako šílená, křičí a pláče. Jagang jí nedovolil vzít si život. Ovládá její mysl stejně jako to dělá s námi. Nenechá žádnou z nás, aby se zabila. Musíme mu stále sloužit. 

Verno, nemůžeme tu Amélii nechat. Musíme ji vzít s sebou. Já ji tady nenechám. Jsem její jediná útěcha, kterou na tomto světě má. Věci, které jí Jagang dělá...“

Verna se odvrátila. Žaludek se jí svíral při pomyšlení, že tu Amélii nechá, když opravdu zradila Hlídače. Jejich pětice byla nejlepšími kamarádkami už téměř sto padesát let, od té doby, co byly novickami.

Život Sestry světla byl těžký. Musely přísahat, že budou jedna druhou ochraňovat.

„Verno, ona je zase jedna z nás, je sestra světla. Je to jedna z nás pěti. Prosím, Verno, raději tu zůstanu s ní, než bych ji tu nechala samotnou.“ 

Verna pohlédla do Janetiných vystrašených očí. „Verno, musíme mu říkat Excelence,“ zašeptala rozechvěně Janet. „Když ho z nějakého důvodu rozladíme, musíme týden sloužit ve stanech.“

Warren nervózně oslovil Vernu. Ta ho však umlčela pohybem ruky. „Ve stanech? Co to povídáš?“

Janet opět vstoupily slzy do očí. „Dává nás na týden svým vojákům. Máme zlaté kruhy, takže nás nemohou zabít, protože patříme Jagangovi, ale jinak si s námi mohou dělat co se jim líbí. Posílají nás od stanu ke stanu celý týden. Dokonce tam posílá i staré sestry. Jagang to nazývá lekce poslušnosti, kterou musíme všechny dostat.“

Janet padla na kolena a otřásala se vzlyky. Musela si oběma rukama zakrýt ústa. Vedla si sedla vedle ní a objala ji.

„Ty nevíš, co s námi dělají Jagangovi muži,“ vzlykala. „Ty to nevíš, Verno!“ 

„Chápu,“ šeptla Verna. „Uklidni se. Už je to dobré. Dostaneme tě odtud.“ 

Janet zavrtěla hlavou na jejím rameni. „Nenechám tu Amélii. Jsem všechno, co má. Jsem Sestra světla. Stvořitel by mi nikdy neodpustil, kdybych ji opustila. Když odejdu a nechám ji tady, nesplním svou povinnost vůči Stvořiteli. Je to má přítelkyně. Vrátila se ke Světlu. Vrátila se ke Stvořiteli.

Jagang ji zase poslal do stanů. Když tu nebudu, až se vrátí, zblázní se. Nikdo jiný se o ní nepostará. Sestry temnoty se k ní nepřibližují a Sestry světla jí neodpustily. Jsem její jediná přítelkyně. Jsem jediná, kdo jí odpustil a přijal zpět ke Světlu.

Až se vrátí bude samá krev. Nevíš, jací jsou ti muži. Kromě zlámaných kostí nám Jagang nedovolí použít náš Dar na léčení těch, které se vrátí ze stanu. Říká, že je to součást lekce, že naše duše mohou patřit Stvořiteli, až zemřeme, ale v tomto životě vlastní naše těla on.

Po návratu ze stanů můžeme napravit zlámané kosti pomocí Daru, ale do té doby musíme trpět v bolestech. Když tu nebudu, nikdo pro ni neudělá ani to málo a nikdo ji neutěší.“

Janet byla na pokraji hysterie. „Neodejdu bez Amélie.“

Verna se cítila jako omámená a bylo jí nevolno. Srdce jí bušilo hrůzou. V hrdle cítila žluč. Hlas se jí zlomil. „Jak to můžete vydržet?“

Janet si položila ruku na srdce. „Jsme Sestry světla. Musíme to vydržet pro Stvořitele.“

Verna se dlouze zadívala do Warrenových ustaraných očí. „Víš, kde bychom ji mohli najít? Kdybychom ji našli, možná bychom ji mohli odvést s námi.“

Janet zavrtěla hlavou. „Předávají si ji mezi stany. Může být kdekoliv. Armáda je rozložena na kilometry daleko všemi směry.

Nedávno sem poslali další zajaté ženy. Výkřiky se ozývaly všude, takže stačilo jít po zvucích. Kromě toho, když vyjdeme mezi stany, nebude trvat ani pět minut a vtáhnou nás dovnitř.“

„Jak dlouho ještě?“ zeptala se Verna. „Jak to bude ještě dlouho trvat, než se Amélie vrátí?“ 

„Pět dní, ale nebude schopná chůze nejméně ještě jeden den, možná dva.“ 

Verna ovládla svůj vztek. „Nikdo mně nezakáže použít svůj Dar, abych ji vyléčila, až se vrátí.“

Janet vzhlédla. „To je pravda. Tak tedy pět dní. Zítra je úplněk. Čtvrtý den po úplňku.“

„Můžeš odtud nějak odejít? Aby ses s námi mohla setkat? Obávám se, že se sem příště už nedostaneme.“ 

„Nemohu moc daleko. Ani si nedokážu představit, jak jste se sem dostali vy.“ 

Verna se pousmála. „Nejsem Prelátka pro nic za nic. Warren mi také pomohl. Vrátíme se pro vás čtvrtou noc po úplňku.“

„Verno, je tu ještě jedna věc. Když se Jagang nebude moct dostat do mé mysli, bude vědět, že se něco děje.“ 

Verna si dala hlavu do dlaní. „Ale už jsi složila přísahu. Nemůžeš ji vzít zpátky, protože by to nic neznamenalo. Už jsi dala své srdce Richardovi.“

„Pak budu muset být opatrná.“ 

„Budeš muset. Zvládneš to?“ 

Janet si přiložila prsteník ke rtům. „Co mně zbývá? Budu muset.“

Verna vytáhla svou dakru. „Tady máš. Alespoň se budeš moct bránit.“

Janet ji odstrčila, jakoby byla jedovatá. „Kdyby mě s ní chytili, poslali by mě do stanů na rok.“

„Dobře, alespoň tedy můžeš použít svůj Dar, když se Jagang nemůže dostat do tvé mysli, aby tomu zabránil.“ 

„To tady moc nepomůže. Jagang má naprostou kontrolu nad všemi s Darem - sestrami i čaroději. Bylo by to mlácení prázdné slámy, pokoušet se proti nim použít Dar.“ 

„Já vím. Proto taky nemůžeme s sebou vzít ostatní hned teď. Nikdy bychom to nedokázali. Sestry temnoty by nás porazily a s jejich Odnímací magií by nás rozcupovaly.“ Verna stiskla rty. „Janet, jsi si jistá, že nechceš odejít s námi hned?“ 

„Kdybych nepomohla sestře, když to opravdu potřebuje, k čemu by mi byla má přísaha Sestry světla? Jedna z nás se vrátila od Hlídače, třeba nás může naučit, jak vrátit všechny ostatní.“ 

Na to Verna nepomyslela. Warren na ni vrhal netrpělivé pohledy. Viděla jak zatíná zuby.

Janet si toho také všimla. Sevřela Verně ramena a políbila ji na tváře. Otočila se a objala Warrena.

„Prosím, Verno, jděte pryč než bude pozdě. Pět dní to vydržím. Vím, jak se klanět a plazit před Jagangem. On má teď jiné starosti, možná, že si mě ani nevšimne.“ 

„Dobře. Kde se sejdeme? Přišli jsme po pobřeží k přístavu Grafan a neznáme místní krajinu.“ 

„Po pobřeží? To jste museli projít kolem strážního domku poblíž doku.“ 

„Ano, všimla jsem si ho, ale byl plný stáží.“ 

Janet se k ní naklonila. „Jak jsi řekla, nic ti nebrání použít svůj Dar. Stráže se mění před setměním. Počkejte, až se stráže vymění a pak je umlčte. Domek vám poskytne bezpečné místo, kde budete moct počkat až do rána. Někdy během noci tam přijdu s Amélií.“

„Dobře, tak ve strážním domku. Čtvrtou noc po úplňku.“ 

Janet ji ještě rychle objala. „Pět nocí a budeme volné. Pospěšte si. Běžte už.“

Warren popadl Vernu za ruku a protáhl ji za sebou dveřmi.

Kapitola dvacátá čtvrtá

Brzy po probuzení, těsně před svítáním, se Richard postavil ve své ložnici a četl ranní hlášení. Poprvé se počet mrtvých za jedinou noc vyšplhal přes tisícovku. Tisíc tragédií za jedinou noc.

Ulic, který stál nedaleko se zeptal na počet. Vzácná událost, Ulic, který se na něco zeptal. Richard nebyl schopen ze sebe vypravit slovo. Podal hlášení svému tělesnému strážci. Když si přečetl číslo, Ulic zhluboka vzdychl.

Ve městě vládl chaos. Obchod byl ochromen, takže se potraviny stávaly vzácné. Těžko se dalo sehnat dřevo na topení i vaření. Bylo obtížné zabezpečit služby všeho druhu, protože se lidé báli přinášet do města zboží, mnoho lidí opustilo své domovy nebo zemřeli.

Bujel pouze obchod s léky.

Richard se na cestě do pracovny zastavil před velkou tapisérií, která znázorňovala městský trh. Ulic se zastavil těsně za ním. Při myšlence, že se má opět pustit do překládání knihy, se mu stáhl žaludek. Stejně nenacházel nic nového. Právě teď uvízl v dlouhém záznamu výslechu čaroděje Rickera, aby zjistili, co provedl lidu Andolianů. Bylo to nudné čtení a moc to nechápal.

Richard se nemohl takhle brzy ráno vrátit ke knize. Kromě toho ho mučila starost o Rainu. Během minulého týdne se její stav stále zhoršoval. Nemohl pro ni nic udělat, stejně jako nemohl nic udělat pro tisícovku dalších lidí, kteří zemřeli minulou noc.

Shota řekla Kahlan, že Chrám větrů pošle další zprávu, určí cestu, kterou se dostane dovnitř. Duch jí řekl totéž. Proč ještě nepřišla? Vždyť všichni zemřou, než zpráva přijde.

Richard pohlédl z okna a spatřil první paprsky slunce, které začínalo svoji pouť za obrysem vzdálených hor. Na západě se však už začaly stahovat mraky a Richard věděl, že dnes v noci nebude vidět úplněk.

Zamířil k pokojům Kahlan. Musel vidět její tvář, podívat se na ni, aby se mu trochu zvedla nálada. Ulic se postavil vedle Egana, který stál na rohu chodby. Přes noc stál na stráži spolu s dalšími vojáky, kteří Kahlan hlídali.

Richarda uvítala Nancy, která právě vycházela ze dveří. „Je Kahlan vzhůru?“

Nancy za sebou zavřela dveře. Mrkla do chodby a zahlédla Egana s Ulicem. Byli dostatečně z doslechu.

„Ano, lorde Rahle. Je jen dnes ráno trochu pomalejší. Necítí se dobře.“ 

Richard popadl Nancy za ruku. Zdálo se mu, že Kahlan posledních pár dní nevypadá moc dobře, ale ona vždycky rychle zahnala jeho obavy. Richard cítil, jak zbledl. „Co se děje? Je... nemocná? Nemá - „

„Ne, ne.“ rychle ho ubezpečovala Nancy, která si hned uvědomila, jak ho vystrašila. „Nic takového.“  

„Tak co jí je?“ naléhal Richard. 

Nancy si položila ruku na břicho a naklonila se k němu. Ztišila hlas do šepotu. „Má jen své dny, to je všechno. Za pár dní bude zase fit. Normálně bych vám to neřekla, ale když tu řádí mor, nechci, abyste byl k smrti vyděšený zbytečně. Jen jí neprozraďte, že jsem vám to řekla, jinak mi utrhne hlavu.“

Richard vydechl úlevou a uvolněně se zasmál. Děkovně stiskl Nancy ruku.

„Jasně. Díky, Nancy. Ani nevíš, jak se mi ulevilo. Nesnesl bych, kdyby... „ 

Nancy se dotkla jeho paže a vřele se na něho usmála. „Já vím. To byl taky důvod, proč jsem vám to řekla.“

Když Nancy zmizela, zaklepal Richard na dveře. Kahlan právě měla ruku na klice a byla překvapená, když ho spatřila stát přímo ve dveřích.

Usmála se na něho. „Mýlila jsem se.“

„V čem?“ 

„Jsi ještě hezčí, než jsem si pamatovala.“ 

Richard se usmál. Zvedla mu náladu. Vtiskl jí rychlý polibek, když si stoupla na špičky a našpulila rty.

Vzal ji za ruce. „Jsem na cestě k Raině, chceš jít se mnou?“

Přikývla a z tváře se jí vytratila veselost.

Berdina je potkala nedaleko od jejich pokoje. Měla zarudlé a opuchlé oči. Oblečená byla do červené kůže. Richard se neptal proč.

„Lorde Rahle, prosím... Raina vás chce vidět.“ 

Richard ji jednou rukou objal kolem ramen. „Jsme na cestě k ní. Jdeme.“

Richard se neptal Berdiny jak jí je. Bylo jasné, že umírá strachy.

„Berdino, někteří se uzdravili. Nikdo není silnější než Raina. Je to Mord-Sitha. Ona bude z těch nemnoha, kteří se uzdraví.“ 

Berdina ztrnule přikývla.

Raina ležela v posteli. Měla na sobě svůj červený kožený oděv jako Berdina.

Jak se Richard zastavil ve dveřích, naklonil se k Berdině a zašeptal: „Proč je oblečená?“ Zbytek otázky, proč má na sobě právě červenou uniformu, nechal nevyřčený.

Berdina mu stiskla ruku. „Požádala mě, abych ji oblékla do šatů Mord-Sithy“ - Berdina potlačila vzlyk - „pro závěrečný zápas.“

Richard poklekl vedle její postele. Raina k němu otočila přivřené oči. Pot jí stékal po tváři. Rty se jí chvěly.

Raina stiskla Richardovu ruku. „Lorde Rahle...prosím, vezmete mě ven, abych se mohla ještě podívat na Reggie?“

„Na Reggie?“ 

„Na tu veverku... prosím, vezměte mě ven, abych mohla nakrmit Reggie. To je ta, co jí chybí kus ocásku.“ 

Srdce mu pukalo bolestí, ale usmál se na ni. „Je mi ctí.“

Vzal ji do náruče. Ztratila tolik váhy, že byla lehká jako pírko.

Raina mu ovinula slabou ruku kolem krku a hlavu si zavrtala do jeho ramene, zatímco ji nesl dlouhými chodbami.

Berdina kráčela vedle nich a držela Rainu za ruku. Kahlan šla vedle Richarda na druhé straně. Ulic s Eganem je následovali v těsném závěsu.

Vojáci, které potkali, mlčky ustupovali, oči sklopené a zdravili úderem pěsti do prsou, když kolem nich Richard s doprovodem procházel.

Pozdrav byl pro Rainu.

Venku se Richard posadil s Rainou v náruči na kamennou lavici, zalitou vycházejícím sluncem. Berdina si před ně sedla na paty a Kahlan vedle nich na lavici. Ulic s Eganem s rukama za zády zaujali postoj za nimi. Richard si všiml, že jim po tvářích stékají slzy.

„Támhle,“ řekl Richard Kahlan a ukázal bradou. „Podej mi tu krabici.“ 

Kahlan se otočila, aby viděla, co chce. Schovával semínka v krabici pod lavičkou. Nadzvedla víko a podala mu otevřenou krabici.

Richard si nabral plnou hrst a rozhodil je na zem před nimi. Zbytek nasypal Raině do hubené ruky.

Zanedlouho po trávníku přiskákaly dvě veverky se zvednutými ocásky. Richard je krmil často, takže věděly, že přítomnost lidí znamená potravu. Cpaly si semínka do lícních toreb a mezitím se snažily jedna druhou odehnat.

Raina je pozorovala s očima dokořán.

Agiel jí visel na řetízku kolem zápěstí, za které ji Berdina držela.

Obě veverky s plnými tvářemi odběhly, aby si uložily své zásoby.

Raina spustila ruku se semínky a položila ji na dlažbu. Rozevřela prsty. Měla přerývavý dech.

Berdina jí něžně otírala čelo.

Pod keřem se objevila další veverka. Došla na půl cesty k nim, zastavila se, aby zjistila, jestli nehrozí nějaké nebezpečí a pak rychle překonala zbytek vzdálenosti. Chyběl jí kousek ocásku.

„Reggie,“ vydechla Raina. 

Usmála se, když jí veverka vyšplhala na otevřenou ruku. Usadila se tam, tiskla jí do dlaně své malé drápky a cpala se semínky. Občas se zarazila, narovnala se a upravila si semínka v lícních torbách. Pak se zase spokojeně sklonila a položila si i přední tlapičky na dlaň.

Raina se tiše zachichotala.

Berdina ji políbila na čelo. „Mám tě ráda, Raino,“ zašeptala.

„Mám tě ráda, Berdino.“ 

Richard cítil, jak se její svaly uvolnily a ona mu zemřela v náručí, zatímco Reggie pojídala semínka z její dlaně.

Kapitola dvacátá pátá

Kahlan stála za Richardem, který seděl ve své židli v pracovně, paže měla ovinuté kolem jeho krku, tvář položenou na jeho hlavě a usedavě plakala.

Richard v prstech otáčel Raininým Agielem. Berdina mu řekla, že si Raina přála, aby ho dostal on. Berdina ho požádala o dovolení, aby to mohla jít oznámit Caře nahoru do Hradu. Také si chtěla vzít hlídku u slif, protože tam Cara byla už tři dny.

Richard jí odpověděl, že může dělat co si přeje, jak dlouho chce, a že kdyby chtěla, aby vzal hlídku místo ní nebo aby tam byl s ní, že to rád udělá. Prohlásila, že potřebuje být chvíli sama.

„Proč nám ještě chrám nedal zprávu?“ 

Kahlan ho pohladila po vlasech. „Já nevím.“

„Co budeme dělat?“ zeptal se. Nebyla to otázka, na kterou by čekal odpověď. „Já prostě nevím co mám dělat dál.“ 

Kahlan mu přejížděla dlaní po ramenou. „Myslíš, že bys ještě mohl najít odpověď v záznamech z procesu?“

„Podle dosavadních výsledků bych řekl, že jestli získám nějakou užitečnou informaci, bude určitě až v poslední řádce, kterou přeložím.“ Pomalu potřásl hlavou. „Dřív, než ji přeložím budeme všichni mrtví.“ 

Richard si zavěsil Agiel na řetízek k amuletu. Jeho rudá barva ladila s barvou rubínu.

Ticho viselo ve vzduchu až ho nakonec přerušil. „Myslím, že Jagang vyhraje.“

Kahlan mu obrátila hlavu, aby mu viděla do tváře.

„To neříkej. Prosím tě, neříkej to.“ 

Přinutil se k úsměvu. „Máš pravdu. Porazíme ho.“

Ozvalo se zaklepání. Ulic strčil dovnitř hlavu, když se Richard zeptal, kdo je to.

„Lorde Rahle, generál Kerson by chtěl vědět, jestli si s vámi může promluvit.“ 

Kahlan poplácala Richarda po rameni. „Jdu říct Drefanovi a Nadine o Raině.“

Richard s ní šel ke dveřím. Generál Kerson čekal venku s obvyklou hrstí hlášení.

„Za chvíli za tebou přijdu,“ řekl Richard. 

Jak Kahlan odcházela, aby mohl Richard vyslechnout generálovo hlášení, rozběhl se Egan za ní. Byl to zvláštní pocit, když ji hlídal sám Egan bez Mord-Sithy. Jedna z nich byla vždy někde poblíž.

„Matko Vyznavačko,“ oslovil ji Egan, „právě přišli do paláce nějací lidé a chtěli mluvit s vámi a s lordem Rahlem. Řekl jsem jim, že oba máte plno práce. Nechtěl jsem tím lorda Rahla zatěžovat.“ 

„Petiční sál musí být plný lidí, kteří s námi chtějí mluvit.“ 

„Oni nejsou v Petičním sále. Stráže je zastavily, když vešli do jednoho z přijímacích pokojů. Nejsou přímo arogantní jako někteří vyslanci, které jsem viděl, ale jsou velmi zvláštním způsobem naléhaví.“ 

Kahlan se na velkého blonďatého D'hařana zamračila. „Řekli kdo jsou? Zjistil jsi alespoň to?“

„Prohlašují, že jsou Andoliané.“ 

Kahlan se prudce zastavila a popadla Egana za svalnatou paži. „Andoliané! A stráže je pustily dovnitř? Oni pustili Andoliany do paláce?“

Egan stáhl obočí. „Neslyšel jsem nic o tom, jak se dostali dovnitř. Jen, že tu byli. Je to nějaký problém, Matko Vyznavačko?“

Už měl ruku na meči. „Ne, to ne. Jenom, že... drazí duchové, jak ti to mám vysvětlit?“

Hledala příhodná slova. „Nejsou to lidé, v pravém slova smyslu.“

„Jak to myslíte?“ 

„Jsou to bytosti stvořené magií, které žijí ve Středozemí. Jsou to lidé s magií, kteří žijí ve Střední zemi. Někdy je těžké určit hranici, která je odděluje. Někteří z nich jsou částečně bytosti - jako Andoliané.“ 

„Bytosti s magií?“ pronesl Egan znechuceně. „Jsou nebezpeční?“ 

Kahlan si hluboce povzdychla a rozhodla se změnit cíl své cesty. Vykročila směrem k přijímacímu sálu. „Ne tak docela. Alespoň většinou ne. Ne, když víš, jak se k nim chovat.

Nikdo toho o nich moc neví. Necháváme je na pokoji. Andoliané kradou. Ne, aby zbohatli, ale protože jsou fascinovaní věcmi. Většinou blýskavými předměty. Kousky skla, zlaté předměty nebo knoflíky, to je jim jedno.

Lidé je nemají rádi, protože Andoliané vypadají jako normální lidi, jako ty a já a tak si lidé myslí, že by se podle toho měli chovat, ale oni vlastně nejsou lidmi.

Obvykle se někde objeví z čiré zvědavosti. Nepouštíme je do paláce, protože způsobují moc velký rozruch. Jednodušší je držet je mimo. S magií, kterou ovládají se velmi rychle mohou stát protivní, když se je někdo pokusí usměrňovat. Velmi protivní.“

„Možná bych měl říct vojákům, aby se jich zbavili.“ 

„Ne. To by mohlo být zlé. Jednání s nimi vyžaduje velmi zvláštní druh protokolu. Naštěstí ho znám. Zbavím se jich sama.“ 

„Jak?“ 

„Andoliané rádi dělají poslíčky a předávají zprávy. Tuhle činnost vlastně mají nejraděj ze všeho, dokonce raději než blýskavé předměty. Rádi dělají poslíčky mezi lidmi. Myslím, že se cítí více spojeni se svou lidskou stránkou, když se zapojí do záležitostí lidí. 

Někteří lidé ve Středozemí je k tomu účelu také využívají. Andoliané předají zprávu spolehlivěji než nějaký kurýr. A udělají to za třpytivý knoflík. Dokonce to někdy dělají jen tak. Žijí proto, aby předávali zprávy.

Stačí, když jim dám nějakou zprávu, kterou potřebuji předat a oni okamžitě vyrazí, aby ten úkol splnili. To je nejjednodušší způsob, jak se jich zbavit.“

„A takhle se zbavíte všech?“ zeptal se Egan a poškrábal se na hlavě. 

„Všech? Drazí duchové, neříkej, že jich je víc než dva!“ 

„Sedm. Šest žen, které vypadají všechny stejně a jeden muž.“ 

Kahlan se opět zastavila. „Nevěřím. To by musel být legát Rishi a jeho šest žen, šest sester. Všech šest se narodilo ve stejném... vrhu.

Andoliané věří, že se legátovými manželkami může stát jen šest žen z jednoho vrhu. Kahlan potřásla hlavou a snažila se soustředit, protože na ni stále doléhala smrt Rainy i všech ostatních lidí. Musela vymyslet, kam Andoliany pošle a s jakou zprávou.

Možná něco o moru. Může je někam poslat s varováním. Možná někam dolů do divočiny. Většina kmenů z divočiny tolerovala Andoliany více, než ostatní národy Střední země.

Hloučky stráží řinčících zbraněmi zaplnily všechny chodby kolem přijímacího sálu. Když se Kahlan s Eganem přiblížili, dva vojáci s kopím otevřeli vysoké, mahagonem vykládané dveře.

Přijímací sál, kde čekali Andoliané, byl menší a bez oken. Sochy, představující všechno možné od hlav panovníků až po farmáře s párem volů, které byly vyrobeny převážně ze světlého kamene, byly umístěny na žulových blocích, které lemovaly tmavé zdi. Za každou sochou byl nařasený ozdobný závěs sytě kaštanové barvy, který byl uchycen na tmavě fialových sloupech mezi podstavci. To sochám propůjčovalo dojem, že stojí na jevišti s roztaženou oponou.

Čtyři samostatné lustry tvořené ozdobnými lampami s cylindry z broušeného skla visely na stříbrných řetězech. Díky tmavému vzoru se jim nepodařilo rozjasnit ponurou atmosféru místnosti. Na černé mramorové podlaze stály vyrovnány vedle sebe tři těžké dubové stoly.

Andoliané stáli před jedním z nich. Sestry byly všechny vysoké a štíhlé a Kahlan by nedokázala rozeznat jednu od druhé, jak byly stejné. Vlasy měly obarvené na jasně oranžovou, bobulemi z keře divoké jeřabiny, které rostly v jejich domovině. Jejich území nebylo moc blízko, takže museli putovat dlouho, aby se dostaly do Aydindrilu.

Jejich velké, kulaté černé oči sledovaly blížící se Kahlan. Jejich oranžové vlasy, spletené do stovek malých copánků, vzbuzovaly dojem, že mají paruky z oranžové příze. Do nich měly zapletené malé a třpytivé věci, jako byly knoflíky, kousky kovu, zlaté a stříbrné mince, střípky skla i úlomky obsidiánu. Všechno, co se alespoň trochu třpytilo nebo blýskalo.

Všech šest mělo na sobě jednoduché, ale elegantní bílé řízy ze splývavého saténu. Navzdory tomu, co o nich Kahlan věděla, že je třeba malá bouřka dokáže zahnat pod ochranu keře nebo do díry v zemi, měly vznešené vzezření. Kahlan usoudila, že k tomu mají důvod. Byly to koneckonců manželky legáta, hlavy Andolianů.

Legát sám byl menšího vzrůstu než jeho ženy a mnohem vyššího věku. Nebýt jeho velkých kulatých černých očí, vypadal by jako významný, poněkud zavalitý, úředník. Kulatá lysina mu svítila nad chomáčem bílých vlasů. Musel ji mít něčím namazanou, protože se mu krásně blýskala.

Oblečen byl v podobné říze jako jeho manželky, ale byla z nějakého zlatavého materiálu. Olemována byla řadami našitých třpytivých předmětů. Na každém prstu měl alespoň jeden prsten. Z dálky z něho všechny ty blýskavé věci dělaly boháče. Zblízka vypadal spíše jako bláznivý žebrák, který se prohrabal hromadou odpadků a ověsil se bezcennými předměty, které jiní odložili.

Oči legáta Rishiho byly zarudlé a víčka měl těžká. Přihlouple se usmíval a kolébal se dopředu a dozadu. Kahlan ho nevídala moc často, ale ještě nikdy ho neviděla v takovém  stavu.

Šest sester se srovnalo do řady před ním. Narovnaly se a hrdě vztyčily hlavy.

„Sdílíme měsíc,“ řekla jedna z nich. 

„Sdílíme měsíc,“ odpověděla Kahlan jejich tradičním pozdravem mezi ženami. Bolest v podbřišku jí připomněla, že pozdrav má i další význam. 

Takto se postupně pozdravila se všemi. Jak na ni ty velké černé oči mrkaly, když ji pozorovaly, zachvěla se. Když skončily s oficiálním uvítáním, rozdělily se na dvě skupiny po třech a přesunuly se za manžela.

Legát zvedl ruku jako král, když zdraví své poddané. Slabomyslně se zašklebil. Kahlan se zamračila nad jeho zvláštním chováním, i když si nebyla tak docela jistá, že je zvláštní i pro Andoliany.

„Sdílíme slunce,“ zamumlal nezřetelně. 

„Sdílíme slunce.“ odpověděla Kahlan, ale on ji nevnímal, protože jeho pozornost zaujalo něco za ní. 

Kahlan se otočila a spatřila Richarda, jak rázuje přes místnost a mračí se.

„Co jsem to slyšel o měsíci?“ zeptal se, když došel ke Kahlan. 

Vzala ho za ruku. „Richarde,“ pronesla varovným tónem, „tohle je legát Rishi a jeho ženy. Jsou to Andoliané. Právě jsem se s nimi uvítala jejich tradičním pozdravem.“

Jeho výraz se uvolnil. „Ach tak. Když jsem slyšel něco o měsíci, myslel jsem.“

Krev náhle vyprchala Richardovi z tváří.

„Andoliané,“ zašeptal si pro sebe. „Čaroděj Ricker s nimi něco udělal...“ Vypadal ztracen ve zmatených myšlenkách. 

„Sdílíme slunce,“ pronesl legát Rishi se svým přihlouplým úsměvem. „Ženy sdílí měsíc. Ženy a muži sdílí slunce, ale ne měsíc.“ 

Richard si mnul bradu. Vypadal hluboce zamyšlen a zmaten. Kahlan mu stiskla ruku a doufala, že pochopí její náznak, že je zvládne sama. Otočila se zpět k legátovi.

„Legáte Rishi, ráda bych, abyste - „ 

„Náš manžel pil věci, které ho udělaly šťastným,“ řekla jedna z nich, jako kdyby to byla nějaká fascinující zpráva. „Vyměnil nějaké cennosti za ten nápoj.“ Měla rozpačitý výraz. „Je teď trochu pomalejší, jinak bychom tu byli dříve.“ 

„Díky, žes mi to řekla,“ řekla Kahlan. Člověk musel vždycky poděkovat Andolianům za informaci, kterou podali sami o sobě. Takové informace byly považovány za dar. 

Kahlan se opět obrátila na legáta. „Legáte Rishi, byla bych ráda, kdybyste mohl předat důležitou zprávu.“

„Lituji,“ odpověděl legát. „Nemůžeme od vás předat žádnou zprávu.“ 

Kahlan byla ohromena. Nikdy neslyšela o tom, že by Andoliané někdy odmítli doručit zprávu.

„Ale proč ne?“ 

Jedna z žen se k ní naklonila. „Protože už jednu velmi důležitou zprávu neseme.“

„Opravdu?“ 

Její velké černé oči mrkly. „Ano. Je to největší čest. Manžel nese zprávu od měsíce.“

„Cože?“ zašeptal Richard a zvedl hlavu. 

„Měsíc posílá zprávu od větru.“ řekl legát opile a nezřetelně. 

Kahlan se zdálo, že se svět zastavil.

„Byli bychom tu dřív, ale manžel se musel často zastavovat, aby si dal nápoj štěstí.“ 

Kahlan cítila jak se jí celé tělo chvěje ledovou hrůzou.

„Byli byste tu dříve,“ opakoval nevěřícně Richard. „Zatímco všichni ti lidé umírali, tys nasával?“ Jeho hlas zahřměl. „Raina zemřela, protože ses někde opíjel?!“ 

Richard vybuchl a jeho pěst vylétla a udeřila legáta Rishe tak silně, že se zapotácel a padl na stůl.

„Lidé umírají a ty se opíjíš!“ zařval Richard a nahnul se nad stolem. 

„Richarde, ne!“ vykřikla Kahlan. „Ovládá magii!“ 

Vtom Kahlan zahlédla, jak se na straně mihlo něco červeného. Cara běžela jako o život, naklonila se přes stůl a srazila Richarda k zemi.

Legát Rishi se rozhněvaně narovnal. Krev mu vytékala z koutku úst. Pramínky krve stékaly po bradě a pak kapaly na zem. Jak vstával, vlnící se záblesky světla a záchvěvy temnoty probíhaly nahoru po jeho pažích a shromažďovaly se mu uprostřed těla. Sbíral svoji magii a chystal se ji uvolnit proti Richardovi. Richard sáhl po meči.

Cara opět Richarda odstrčila, skočila zpět k legátovi a hřbetem ruky ho udeřila přes zakrvácená ústa. Legát se otočil a soustředil svůj hněv na ni.

Rychle jako kočka kolem něho Cara zakroužila, udeřila ho znovu, aby odvrátila jeho pozornost od Richarda.

Legát už shromáždil svou magii a uvolnil ji proti ní.

Vzduch zaduněl a současně se zachvěl.

Legát se zhroutil s výkřikem bolesti. Cara na něho skočila ještě než dopadl. Přitiskla mu Agiel na krk.

„Teď jsi můj,“ ušklíbla se na legáta, který chrčel v agónii. „Tvá magie je teď moje.“ 

„Caro!“ vykřikla Kahlan. „Nezabíjej ho!“ 

Šest sester se k sobě tisklo a rozechvěle se navzájem objímalo. Kahlan se k nim otočila a ujistila je, že se jim nic nestane.

„Caro, neubližuj mu,“ řekla Kahlan. „Má pro nás zprávu od Chrámu větrů.“ 

Cara zvedla hlavu. V očích měla najednou znepokojený pohled.

„Já vím. Dostal ji pomocí jeho magie. Ta je teď moje. Zpráva, kterou nese je obklopena jeho magií.“ 

Richard nechal meč v pochvě. „Chceš říct, že tu zprávu znáš?“

Cara přikývla, ale její modré oči se zalily slzami. „Znám ji stejně jako on. Sdílím s ním jeho magii i jeho zprávu.“

„Ulici, Egane,“ zavolal Richard, „odveďte vojáky. Zavřete dveře. Nikdo sem nesmí.“ 

Jak Ulic s Eganem začali plnit příkazy. Richard popadl legáta pod krkem a zvedl ho ze země. Mrštil jím na židli. Richard se vztyčil před náhle pokorným vládcem Andolianů.

Hrudník se mu prudce zdvihal, když uchopil do jedné ruky amulet a do druhé Rainin Agiel. Svaly v jeho čelisti se stahovaly, když jím namířil na jeho tvář.

„Tak předej svou zprávu. A měl bys ji říct po pravdě. Tisíce lidí zemřelo, zatímco jsi se zdržoval pitím nápoje štěstí.“ 

„Zpráva od větrů je pro dva lidi.“ 

Richard udiveně vzhlédl. Slova vycházela nejen od legáta, ale zároveň i od Cary.

„Caro, znáš tu zprávu také? Jako on?“ 

Cara vypadala stejně překvapeně jako Richard. „Já... dostala jsem ji, stejně jako ji dostal on. Věděla jsem jen to, že nese zprávu. Neznal ji dříve než promluvil. Dozvěděla jsem se ji ve stejném okamžiku.“

„Pro koho je ta zpráva?“ 

Kahlan to věděla.

„Pro čaroděje Richarda Rahla a pro Matku Vyznavačku Kahlan Amnellovou.“ Opět promluvili současně. 

„Jaká je to zpráva?“ zeptal se Richard. 

Kahlan věděla. Došla k Richardovi, vzala ho za ruku a držela ji jako svůj život.

V pokoji nebyl nikdo jiný než Richard, Kahlan, Cara, legát Rishi a šest sester, které se krčily pod stolem. Lampy v lustrech potemněly, jako kdyby jim nějaká síla stáhla knoty. Zahalilo je to všechny do neskutečného, mihotavého světla. Legátova tvář ztratila jakýkoliv výraz a vypadal, jakoby byl v transu. Vstal ze židle, krev mu stále stékala po bradě. Zvedl paži a ukázal na Richarda. Tentokrát promluvil jen on.

„Větry tě volají, čaroději Richarde Rahle. Magie byla ukradena větrům a použita v tomto světě, aby způsobila smrt. Musíš se oženit, abys mohl vstoupit do Chrámu větrů. 

Tvá žena se jmenuje Nadine Brigtonová.“

Neschopen slova si Richard položil Kahlaninu ruku na srdce a držel ji tam oběma rukama.

Teď zvedla paže Cara a ukázala na Kahlan. Tentokrát promluvila jen ona chladným, bezbarvým hlasem.

„Větry tě volají Matko Vyznavačko Kahlan Amnellová. Magie byla ukradena větrům a použita v tomto světě, aby způsobila smrt. Musíš se vdát, abys pomohla čaroději Richardu Rahlovi vstoupit do Chrámu větrů. 

Tvůj muž se jmenuje Drefan Rahl.“

Richard klesl na kolena. Kahlan dopadla vedle něho.

Pomyslela si, že by měla něco cítit. Cítila jen strnulost. Bylo to jako sen.

Myslela si, že to nikdy nepřijde. Teď, když se to stalo, zdálo se to příliš rychlé, jako kdyby klopýtala přes útes, sahala po nějakém chytu, ale nenašla nic, co by ji mohlo zachránit před pádem do ledové černoty.

Bylo po všem. Všechno bylo pryč. Její život, její sny, budoucnost, radost, to vše bylo pryč. Zbývalo jen vykonat svoji povinnost do konce.

Richardova popelavá tvář se obrátila ke Caře. „Caro, prosím, zapřísahám tě, nedělej nám to.“ Hlas se mu zlomil. „Drazí duchové, prosím, nedělej nám to, Caro.“

Cara se na něho dívala těma chladnýma očima. „Nedělám to já. Jen jsem předala zprávu od větrů. Musíte s tím oba souhlasit, jestli si přeješ vstoupit do Chrámu větrů.“

„Proč se musí Kahlan vdát?“ 

„Větry požadují nevinnou nevěstu.“ 

Richard zabodl pohled do Kahlan. Podíval se zpět na Caru.

„Ale ona už není panna.“ 

„Ano, je,“ odpověděla Cara. 

„Ne! Není!“ 

Kahlan si položila čelo na Richardovu tvář, pevně ho objala kolem krku a přitiskla se k němu.

„Ano, Richarde. Jsem,“ zašeptala. „V tomto světě jsem panna. Shota mi řekla, že to tak duchové berou. V tomto světě, v našem světě, ve světě živých jsem panna. Byli jsme spolu v jiném světě. To se nepočítá.“ 

„To je šílené,“ vypravil ze sebe chraptivým hlasem. „To je hrozné.“ 

„Splní to požadavky větrů.“ řekla Cara. 

„Je to poslední šance, jinou už nedostanete,“ řekl legát. „Jestli ji odmítnete, pak závazek větrů napravit škody skončí.'' 

„Prosím. Caro.“ šeptal Richard. „Prosím... nedělej to. Musí existovat nějaký jiný způsob.“ 

„Tohle je jediná možnost.“ Cara v červené kůži se nad nimi tyčila. „Je to na vás, jestli budete ochotni napravit zlo. Musíte souhlasit. Jestli neuposlechnete tuto výzvu, jinou už nedostanete a magie to nejhorší teprve rozpoutá.“ 

„Větry chtějí znát vaši odpověď.“ řekl legát. Oba s tím musíte dobrovolně souhlasit. Musí to být opravdová manželství se vším všudy. Musejí být na celý život. Oba musíte být ve svých úmyslech vstoupit do manželství čestní a pak věrní tomu, koho jste si vzali.“ 

„To žádají větry. Jaká je vaše odpověď?“ zeptala se Cara ledovým hlasem. 

Kahlan se zahleděla přes závoj slz do Richardových očí. Za nimi ho viděla umírat. „Je to naše povinnost. Jen my můžeme ty lidi zachránit, ale řeknu ne, když si to budeš přát, Richarde.“

„Kolik ještě lidí jako Raina musí zemřít v mém náručí? Nemohu tě žádat, abychom byli spolu za cenu jiných životů.“ 

Kahlan polkla vzlyk. „Je něco... víš o něčem, co bychom mohli udělat, abychom zastavili mor?“

Richard potřásl hlavou. „Je mi líto. Zklamal jsem tě. Nepřišel jsem na žádné řešení.“

„Nezklamal jsi mě, Richarde. Nemohla bych žít s představou, že jsme byli příčinou dalších mrtvých, jako Rainy dnes.“ Vrhla se mu kolem krku. „Tolik tě miluji, Richarde.“ 

Richard si k sobě přitiskl její hlavu  „Takže jsme se rozhodli. Musíme to udělat.“

Richard ji pomohl na nohy a sám se také zvedl. Bylo toho tolik, co mu chtěla říct. Slova však nepřicházela. Když se mu ale podívala do očí, věděla, že žádná slova nejsou potřeba.

Obrátili se ke Caře a legálovi.

„Souhlasím. Vezmu si Nadine.“ 

„Souhlasím. Vezmu si Drefana.“ 

Kahlan padla Richardovi do náručí a přestala zadržovat slzy. Bolestně vzlykala. Richard ji objímal tak pevně, že z ní málem vymáčkl život.

Náhle k nim přiskočili Cara s legátem a odtáhli je od sebe.

„Oba jste se právě zaslíbili někomu jinému.“ řekla Cara. „Tohle teď už nemůžete dělat. Musíte být věrni svým novým partnerům.“ 

Kahlan pohlédla přes legáta do Richardových očí a v tu chvíli oba věděli, že se objali naposledy.

V tu chvíli se její svět zastavil.

Kapitola dvacátá šestá

Kahlan s Richardem seděli odděleni Carou a legátem. Kahlan slyšela, jak se otevřely dveře. Byla to Nadine s Drefanem. Ulic je nechal vejít a zase za nimi zavřel dveře.

Richard si prohrábl vlasy a postavil se. Kahlan si ještě netroufla vyzkoušet své nohy. Všechno jí proklouzávalo mezi prsty. Všechno bylo ztraceno kvůli povinnosti.

Nadine si prohlédla všechny přítomné - legáta, jeho šest žen, Caru. Kahlan a nakonec její zrak spočinul na Richardovi, který se k ní neochotně blížil.

Richard se díval do země. „Oba víte, že mor začala magie. Řekl jsem vám, jak byla tato magie ukradena z Chrámu větrů. Chrám poslal své požadavky, které když splním, bude mi do něho umožněn vstup a já budu moct zastavil mor.

Chrám si žádá, abychom já i Kahlan uzavřeli manželství. Chrám také určil koho si duchové žádají za naše partnery. Je mi líto, že vy dva jste do toho také... zataženi. Důvod však neznám. Chrám nevysvětlil, proč to tak musí být, jen naznačil, že je to naše jediná šance jak mor zastavit. Nemohu ani jednoho z vás do toho nutit, mohu vás o to jen požádat.“

Richard si odkašlal a pokusil se uklidnit hlas. Uchopil Nadine za ruku. Nemohl se jí podívat do očí. „Nadine, vezmeš si mě?“

Nadine okamžitě zalétla pohledem ke Kahlan. Ta měla masku Vyznavačky, jak ji to naučila její matka. Povinnost byla na prvním místě, jak ji to učila matka.

Nadine se rozhlédla po ostatních a pak pohlédla zpět na Richardovu skloněnou hlavu.

„Miluješ mě, Richarde?“  

Richard vzhlédl a podíval se jí do očí. „Ne. Lituji, Nadine, ale nemiluji tě.“ Odpověď ji nevyvedla z míry. Kahlan si byla jistá, že ji očekávala.

„Vezmu si tě, Richarde. Udělám tě šťastným. Uvidíš. Nakonec mě budeš milovat.“ 

„Ne, Nadine,“ zašeptal pevně Richard, „nebudu. Budeme manželé, když budeš souhlasit a budu ti věrný, ale moje srdce bude vždycky patřit Kahlan. Je mi moc líto, že ti říkám takové věci, když tě žádám o sňatek, ale nechci tě podvést.“ 

Nadine chvíli přemýšlela. „No, mnoho manželství je domluvených a některá se nakonec vydaří.“ Usmála se na něho. Kahlan se zdálo, že to byl chápavý úsměv. „Duchové tento sňatek domluvili. Určitě to má nějaký význam. Vezmu si tě, Richarde.“

Richard se ohlédl na Kahlan. Teď byla na řadě ona. V jeho šedých, vyhaslých očích zahlédla záblesk hněvu.

Kahlan věděla, že má žaludek sevřený ledovým spárem, stejně jako měla před chvílí sama.

Než si to stačila uvědomit, ocitla se před Drefanem.

Napoprvé ze sebe nevypravila ani hlásku. Prostě to nešlo. Zkusila to podruhé.

„Drefane, budeš... mým manželem?“ 

Jeho modré oči Darkena Rahla ji bez emocí pozorovaly. Z nějakého důvodu si opět představila jeho ruce mezi nohama Cary a málem se pozvracela.

„Jak řekla Nadine, mohl jsem dopadnout hůř, než v manželství domluveném duchy. Nepředpokládám, že bych měl někdy nějakou šanci, že bys mě milovala.“ 

Kahlan se třásla brada a upřeně pozorovala podlahu. Hlas ji neposlouchal. Zavrtěla hlavou.

„Na tom nesejde. Přesto můžeme prožít hezké dny. Udělám to. Vezmu si tě, Kahlan.“ 

Byla moc ráda, že nikdy neprozradila, co Drefan dělal s Carou. Kdyby to udělala, mohl se Richard přestat ovládat, když Drefan prohlásil, že si ji vezme a mohl vytasit meč.

Cara s legátem postoupili dopředu. „Je to domluveno,“ řekli jako jeden. „Větry jsou spokojené, že bylo dosaženo souhlasu všech zúčastněných.“

„Kdy?“ zeptal se ochraptěle Richard. „Kdy... kdy budeme. ..?“ A kdy se dostanu do Chrámu větrů? Lidé umírají. Musím pomoct větrům zastavit všechnu tu hrůzu.“ 

„Dnes večer,“ řekli najednou Cara s legátem. „Okamžitě se vydáme na cestu na horu Kymermosst. Budete oddáni dnes v noci, hned jak tam dorazíme.“ 

Kahlan se neptala, jak se dostanou na místo, které tam už není. Moc jí na tom ani nezáleželo. Jediné, co jí opravdu leželo na srdci bylo to, že budou oddáni už dnes v noci.

„Je mi líto Rainy,“ řekla Nadine Richardovi. „Jak je na tom Berdina?“ 

„Moc dobře ne. Je na Hradě.“ 

Richard se otočil ke Caře. „Můžeme se tam po cestě zastavit? Musím jí vysvětlit, co se stalo. Bude tam muset zůstat hlídat slif, než se vrátím. Musím jí to říct.“

„A já bych jí ráda dala něco, aby se cítila lépe,“ přidala se Nadine. 

„Máte to povoleno,“ pronesla Cara tím ledovým hlasem. 

*****

Berdina byla jako zasažená bleskem, když jí to Richard oznámil. Vrhla se k němu, objala ho a rozplakala se dvojnásob zoufale. Slif je pozorovala přes okraj studny a udiveně se mračila.

Nadine namíchala nějaké bylinky z různých sáčků ze své velké kabely a dala Berdině pokyny, kdy si je má vzít a slibovala jí, že jí to pomůže přenést se přes její velký zármutek. Richard se snažil vzpomenout si na všechno, co by Berdina potřebovala vědět.

Kahlan téměř cítila, jak ji po těle šimrá čas, který ubíhal kolem a ona se nořila stále hlouběji do černé temnoty.

„Musíme jít,“ řekla Cara a přerušila hovor. „Musíme si pospíšit, abychom tam dorazili před úplňkem.“ 

„Jak najdu Chrám větru?“ zeptal se Richard. 

„Nenajdeš ho,“ řekla Cara. „Chrám větru si tě najde sám, až budou požadavky splněné.“ 

Nadine zvedla svou velkou kabelu. „Mohu si ji tady nechat? Je těžká a stejně se sem vrátíme.“

„Jistě,“ řekl Richard lhostejným hlasem. 

Kahlan byla na zpáteční cestě ke koním nucena jít za Richardem vedle Drefana. Nadine se dotkla Richardových zad, když se k němu připojila. Snažila se skrývat svoji triumfální radost, ale toto gesto hovořilo jasně - teď patří mně.

Když se vrátili zpět na cestu, která vedla kolem Hradu ven z města, uslyšela Kahlan volat muže, kteří tlačili káry s mrtvými, aby si lidé vynesli ven své mrtvé. Brzy to skončí, stejně jako utrpení a smrt způsobené morem. Pouze v tom mohla najít jakousi útěchu. Děti i jejich rodiče budou žít.

Jen kdyby to bylo přišlo včas i pro Rainu. Berdina to nevyslovila nahlas, ale Kahlan věděla, že jí ta myšlenka zněla v hlavě.

Richard nařídil všem strážím, aby zůstaly ve městě. Když Ulic s Eganem pohlédli na jeho tvář, nepřeli se s ním. K hoře Kymermosst vyjeli jen Richard s Nadine, Kahlan s Drefanem, Cara s legátem a jeho šesti ženami.

Kahlan neměla tušení, jak to všechno proběhne, jak se dostanou do Chrámu větrů. Richard také nevěděl. Nebyla na to ani trochu zvědavá. Jediná věc, na kterou byla schopná myslet byla, že si Richard vezme Nadine. Kahlan si byla jistá, že Richard nemyslí na nic jiného, než že si ona vezme Drefana.

Po cestě vyprávěl Drefan různé historky, aby všechny rozveselil, aby jim trochu zvedl náladu. Kahlan toho moc neslyšela. Pozorovala Richardova záda. Upnula se na to, že se musí dívat, až se po ní ohlédne, což čas od času udělal.

Musela se na něho dívat i přes to, že když se jejich oči střetly, bylo to jakoby jí srdcem projel rozžhavený nůž.

Neměla žádné potěšení z horské krajiny, do které se dostali, nevnímala zelenající se trávu, rozvíjející se listy kapradí ani pučící stromy. Den byl teplý na to, že byl začátek jara, ale obloha se už začala zase zatahovat černými mraky. Než den skončí, zastihne je bouře. Andoliané se při každém pohledu na oblohu trochu přikrčili.

Kahlan si utáhla plášť těsněji kolem těla. Vzpomněla si na své modré svatební šaty, které si měla vzít na svatbu s Richardem.

Cítila, že se na něho začíná zlobit. Svedl ji k domněnce, že může prožít lásku a štěstí. Svedl ji tak, že zapomněla, že má jen povinnost. Svedl ji, aby ho milovala.

Když si uvědomila, že se na něho zlobí, vytryskly ji opět slzy a stékaly jí po tvářích v tichých pramíncích. Vždyť se to neděje jenom jí, vždyť pro něho je to stejné. Tato muka byla společná.

Vzpomněla si, když ho viděla poprvé. Už se to zdálo tak dávno, když prchala před komandem, které vyslal Darken Rahl a Richard jí pomohl. Vzpomínala na všechno, co spolu dělali, jak držela hlídku, aby se trochu vyspal, jak se na něho dívala a představovala si, že je normální žena, která se může zamilovat a ne Vyznavačka, která musí své pocity držet v tajnosti a žít život bez lásky jen s povinností.

Richard však našel způsob, jak i ona mohla prožít lásku. A teď je to všechno jen hromádka popela.

Proč jim to duchové udělali? Odpověď jí přinesla vzpomínka na rozhovor se Shotou a s duchem. Nebyli jen dobří duchové, ale i zlí. V tomhle měli prsty zlí duchové. Byli to oni, kteří požadovali takovou cenu za možnost vstoupit do chrámu.

Duchové, kteří takovou cenu žádali byli více než zlí. Před polednem se zastavili, aby si koně odpočali a oni se najedli.

Nadine s Drefanem si povídali s plnými ústy. Legát si sedl a jeho ženy ho krmily. S rozbitým rtem se mu špatně jedlo. Otíraly se mu o nohy a hihňaly se, když si bral jídlo z jejich prstů. Mezi sousty pro něho pojídaly samy. Cara jedla mlčky. Kahlan si ani nevšimla, co všichni jedli.

Ona ani Richard nejedli Oba seděli na sluncem ozářených kamenech jako pařezy, tiše, zasmušile a zírali do nicoty.

Když se všichni najedli, dohlédl Richard, aby všichni nasedli na koně. I když si toho nikdo jiný nevšiml, zahlédla Kahlan v jeho očích doutnající vztek. Duchové si vybrali Drefana. aby mu ublížili. Nic horšího nemohli udělat.

„Co dělá ruka?“ zeptala se Nadine Drefana, když vyjeli.  

„Skoro jako nová.“ 

Kahlan ignorovala jejich konverzaci. Celé ráno mluvili. Ve svém tichém světě to sotva postřehla.

„Co jste měl s rukou, pane Drefane?“ zeptala se jedna z šesti sester. 

„Ale, nějakému ničemovi se nelíbilo, jak se pokouším zbavit svět nemoci.“ 

Velké černé oči na něho mrkly. „Co vám udělal?“

Drefan se narovnal v sedle. „Říznul mě svým nožem. Pokusil se mě zabít, špinavec jeden.“

„Proč se mu to nepovedlo?“ 

Drefan mávl arogantně rukou. „Když jsem mu ukázal svůj nůž, utíkal jako o život.“

„Zašila jsem mu ránu,“ sdělila Nadine užaslým sestrám. „A byla pěkně hluboká.“ 

Drefan na ni vrhl pohled, pod kterým se přikrčila v sedle. „Řekl jsem ti Nadine, že to nic není. Nepotřebuji takový soucit. Spousta lidí ho potřebuje daleko víc.“

Obměkčilo ho, když viděl jak se ostýchavě tváří. „Ale udělala jsi to dobře. Stejně jako kterýkoliv z mých léčitelů. Byla to dobrá práce a já si toho cením.“

Nadine se usmála.

Drefan si přes hlavu přetáhl širokou kápi svého lněného pláště.

Drazí duchové, pomyslela si Kahlan, tohle bude můj manžel. Na zbytek života bude tohle můj partner.

Než bude moci zemřít a být zase s Richardem. Už se nemohla dočkat sladkého vysvobození smrti.

*****

Clarissa si otřela zpocené dlaně a dál se dívala klíčovou dírkou a poslouchala Nathana, jak hovořil se Sestrami ve vedlejším pokoji.

„Jsem si jistá, že to chápete, lorde Rahle,“ řekla sestra Jodell. „Je to také pro vaši bezpečnost.“ 

Nathan se pobaveně ušklíbl. „To je od císaře velmi laskavé, že myslí na moji bezpečnost.“

„Jestliže bude, jak tvrdíte, dnes v noci Richard Rahl odstraněn, nemusíte se o nic starat. Přineseme vám to. Samozřejmě, jestli to všechno uspokojivě proběhne.“ 

Nathan po nich střelil pohledem. „Řekl jsem vám, že Jagangův plán vyšel. Dnes v noci Richard Rahl zmizí. Potom se snad naučíte o mých slovech nepochyboval.“

Clarissa se musela natáhnout, aby mohla sledovat Nathana klíčovou dírkou, když se odvrátil od sester a uvažoval. Pak se k nim otočil zpět.

„A jinak souhlasil se vším?“ 

„Se vším,“ ujistila ho sestra Willamina. „Těší se, že budete jeho zmocněncem v D'Haře a je potěšen vaší nabídkou, že mu pomůžete s knihami proroctví, které za ta léta nashromáždil.“ 

Nathan zabručel. „Kde jsou? Nechce se mi cestovat přes celý Starý svět, abych se podíval na nějaké bezcenné svazky. Konec konců budu mít práci v D'Haře. Jako nový lord Rahl budu potřebovat získat si autoritu.“

„Jeho Excelence předpokládala, že by to pro vás mohlo být nepohodlné, proto navrhla, že pošle své čaroděje, aby vybrali zajímavé svazky a poslali vám je k analýze.“ 

Clarissa věděla o čem sestra mluví. Než přijeli, Nathan jí řekl, že asi nebude mít možnost podívat se na knihy proroctví, které Jagang vlastní a už vůbec nedoufal, že by mu prozradil, kde jsou. Jagang bude chtít, aby si Nathan nejprve prohlédl jen vybrané svazky, které už ostatní prostudovali.

Nathan nakonec obrátil pozornost k oběma sestrám. „Časem, časem. Až když se nám společnými silami podaří dostat Nový svět z problémů a budeme moci plně důvěřovat slovům toho druhého, pak s radostí přijmu Jagangovy pejsky. Ale do té doby, jak jistě císař pochopí, jsem příliš podezřívavý, abych dovolil těm, kteří mají Dar, poznat místo, kde se nacházím. Proto také hned odjíždím.

Sestra Jodell vzdychla. Jak jsem řekla, bude rád, když vám je bude moci nechat přinést. Ale vy zase určitě pochopíte, že by mu působilo starosti, kdyby nechal čaroděje vašeho formátu, jehož mysl je mu záhadou, přijít moc blízko. I když je celý žhavý, aby se dohoda uskutečnila, je to muž, který dělá určitá preventivní opatření.“

„Jako já.“ pronesl Nathan. „Proto si nemohu nechat přinést jeho knihy. Že jsem se s vámi dnes setkal na tomto místě, to bylo poslední riziko, které jsem byl ochoten podstoupit. Mezitím však chci tu knihu. Dokud ji nebudu mít, nemohu nijak zjistit, jestli je pro mě bezpečné vrátit se do D'Hary.“ 

„Jeho Excelence chápe a není v zásadě proti vašemu požadavku. Jeho plán brzy dojde naplnění a pak už ji nebude potřebovat. Kromě toho, svět bez lidí, kteří by pro něho pracovali, by pro něho neměl žádnou cenu. 

„Knihu může používat jen sestra Amélie, protože to byla ona, kdo pro ni byl v Chrámu větrů. Nabízí vám buď knihu nebo sestru Amélii. Když si to budete přát, pošle vám ji.“ 

„Takže Jagang bude vědět, kde jsem? To si nemyslím, sestro. Vezmu si knihu.“ 

„S tím císař také souhlasí. Může ji poslat nebo vám ji může někdo předat. Má jedinou výhradu, že si pro ni nesmíte přijít sám, z bezpečnostních důvodů, které jsem už vysvětlila.“ 

Nathan si mnul bradu a dělal, že přemýšlí. „Co kdybych s vámi někoho poslal? Vyslance, někoho, kdo bude hájit mé zájmy? Někoho, kdo je mně oddaný, takže se nemusím bát, že se Jagang ponoří do jeho mysli a zjistí, kde jsem? Někoho bez Daru? Nebude se ho muset obávat.“

„Bez Daru?“ sestra Jodell se na chvíli zamyslela. „A budeme moci tu osobu otestovat, bez vašich štítů kolem, abychom se ujistily, že opravdu nemá Dar?“ 

„Jistě. Chci, aby přátelství s Jagangem sloužilo nám oběma. Nechtěl bych ho ohrozit tím, že bych se ho snažil podfouknout. Chci budovat důvěru, ne ji ničit.“ Nathan zaváhal a odkašlal si. „Ale chápejte, že ta osoba je... pro mě cenná. Kdyby se jí něco stalo, považoval bych to za nejhrubší porušení dohody.“ 

Obě ženy se usmály.

„Jí. Samozřejmě,“ řekla sestra Willamina. 

„Sakra, Nathane“ - sestra Jodell se pohupovala na patách a smála se - „ty si opravdu užíváš svobody.“ 

„Myslím to vážně,“ prohlásil Nathan vyrovnaným tónem. „Něco se jí přihodí a celá dohoda je v tahu. Posílám ji, abych Jagangovi ukázal, že mu důvěřuji, že dodrží naši dohodu. Dělám tím první krok, aby císař viděl, že to myslím upřímně.“ 

„Rozumíme, Nathane,“ řekla sestra Jodell vážněji. „Nic se jí nestane.“ 

„Až dostane knihu, chci, aby byla dopravena do bezpečí za Jagangovy jednotky a ponechána sama. Když ji bude někdo sledovat, dozvím se to. A budu se na to dívat jako na znamení nepřátelství vůči mně a pokus o můj život.“ 

Sestra Jodell přikývla. „Rozumím. Je to rozumné rozhodnutí. Pojede s námi, dostane knihu a vrátí se bezpečně k vám, nebude ji nikdo sledovat a všichni budeme spokojeni.“

„Dobrá.“ pronesl rozhodně Nathan a tím uzavřel celou debatu. „Dnes v noci se Jagang zbaví Richarda Rahla. Až budu mít knihu bezpečně v rukou, armáda na jihu se vzdá jeho expedičním jednotkám, jako součást dohody.“ 

Sestra Jodell se uklonila. „Dohodnuto, lorde Rahle. Jeho Excelence si přeje uvítat vás ve své říši jako svého muže číslo dva.“

Nathan se otočil ke dveřím, za kterými klečela Clarissa. Ta vyskočila a běžela k oknu. Odtáhla závěsy a předstírala, že se dívá ven, když zaslechla otevírat dveře.

„Clarisso,“ zavolal Nathan. 

Otočila se a uviděla ho stát ve dveřích s rukou na klice.

Za ním zahlédla zvědavé pohledy obou sester. „Ano, Nathane? Chceš něco?“

„Ano, Clarisso. Chci, aby ses místo mě vydala na malou obchodní cestu. Potřebuji, abys šla tady s mými přítelkyněmi.“ 

Clarissa obešla psací stůl a šla za ním do vedlejšího pokoje. Nathan ji představil oběma sestrám.

Těm se na tvářích objevily znalé, strojené úsměvy. Podívaly se jí do výstřihu a pak jedna na druhou. Clarissa měla opět pocit, že se na ní dívají jako na děvku.

„Clarisso, odjedeš hned s těmito dámami. Až dojedete na místo, dají ti knihu. S tou se pak vrátíš. Pamatuješ si, kam jsem ti řekl, že zítra odjedeme?“ 

„Ano, Nathane.“ 

„Setkáš se tam se mnou, až budeš mít knihu. Nikdo, vůbec nikdo se nesmí dozvědět, kde se setkáme. Rozumíš?“ 

„Ano, Nathane.“ 

„Půjdu se jí poohlédnout po koni,“ prohlásila sestra Willamina. 

„Po koni?“ vydechla překvapeně Clarissa. „Nikdy v životě jsem na koni neseděla. Neumím jezdit na koni.“ 

Nathan ji uklidnil mávnutím ruky. „Mám najatý kočár. Někde by tu měl být a Clarissa si ho může vzít. Tedy, jestli s tím všichni souhlasíte.“

Sestra Jodell pokrčila rameny. „Kůň nebo kočár, nevidím v tom žádný rozdíl, pokud ji nejdřív můžeme vy zkoušet, že nemá Dar.“

„Zkoušejte si ji jak je vám libo. Zařídím kočár, zatímco ji budete testovat a pak si Clarissa muže sbalit pár věcí.“ 

„Souhlasíme.“ 

„Dobře. Tak jsme domluveni.“ 

Nathan se otočil k sestrám zády a podíval se na Clarissu. „Nebude to trvat dlouho, má drahá, a budeme zase spolu.“

Upravil jí medailónek, který měla kolem krku na pěkném zlatém řetízku. Podíval se jí do očí. „Budu na tebe čekat. Řekl jsem svým přítelkyním, že kdyby se ti něco stalo, byl bych víc než nešťastný.“

Clarissa se dívala do jeho nádherných očí. „Děkuji ti, Nathane. Přinesu tu knihu, jak si přeješ.“

Nathan ji políbil na tvář. „Děkuji ti má drahá. Je to od tebe laskavé. Přeji ti bezpečnou cestu.“

Kapitola dvacátá sedmá

I v nadcházejícím soumraku visely nad shromážděním na hoře Kymermosst temné mraky. Andoliané vrhali k obloze znepokojené pohledy. Kahlan sledovala Richarda, jak sesedá z koně a jeho zlatá pláštěnka na něm visí v nepřirozeně klidném vzduchu. Drefan jí nabídl ruku, aby jí pomohl dolů. Kahlan předstírala, že ji nevidí.

V mizejícím světle nabývaly ruiny strašidelné tvary, vypadaly jako kosti nějaké dávno vyhynulé příšery, připravené ožít a spolknout ji. I když byl úplněk, ocelově šedé mraky jej úplně zakrývaly. Až zmizí poslední paprsek denního světla. nastane tady na vrcholu opuštěné hory tma černá jako smrt.

Nadine stála těsně vedle Richarda, který upřeně hleděl ke hraně útesu. Drefan stál poblíž a nechtěl na sobě dát znát, že se těší, že už se brzy stane jeho ženou, ale také ji nechtěl ignorovat. Stejně jako Nadine, nehleděl na nadcházející událost jako na konec svého štěstí.

Když byli koně uvázáni, legát a Cara je zavedli do polorozpadlého oválného zahradního altánku, olemovaného kamennými lavicemi a rozbitými sloupy. Vrchní části, spojující sloupy, většinou chyběly, takže byly spojeny jen čtyři z deseti sloupů.

Nedaleko zahlédla Kahlan v mizejícím světle ostrou hranu útesu a černou hradbu hor za nim. Tam někde byl Chrám větrů.

Kahlan si musela sednout na kamennou lavici vedle Drefana a Richard o dvě lavice dál, si musel sednout vedle Nadine. Kahlan se ohlédla a viděla Richarda, jak se ohlédl na ní, ale Drefan se předklonil a zastínil jí výhled na Richarda. Obrátila pozornost k legátovi a Caře, kteří stáli před nimi. Šest sester stálo za svým manželem.

„Shromáždili jsme se tady,“ začali oba mluvit společně, „abychom oddali Richarda Rahla s Nadine Brigtonovou a Drefana Rahla s Kahlan Amnellovou. Tohle je slavnostní rituál, který svazuje nejpevnějšími pouty a spojuje tyto dvojice na celý život. Tyto sňatky jsou posvěceny a dosvědčeny duchy samotnými.“ 

Kahlan upřeně pozorovala výhonky, deroucí se ze štěrbin v rozbité kamenné podlaze a jen napůl ucha poslouchala slovům o věrnosti a poslušnosti. Bylo tak teplo a dusno, že jen těžko dýchala. Její bílá róba Matky Vyznavačky se jí lepila na záda. Stružky potu jí tekly po těle.

Kahlan prudce zvedla hlavu, když cítila, jak ji začal Drefan zvedat na nohy. „Co? Co se děje?“

„Je čas,“ řekl. „Pojď.“ 

A pak stála před legátem a Carou, s Drefanem po jednom boku a na druhé straně s třemi sestrami jako družičkami. Pohlédla přes Drefana a viděla Richarda, jak stojí mezi Nadine a zbývajícími třemi sestrami. Nadine se usmívala. „Jestli má někdo z vás nějaké výhrady ke sňatku těchto lidí, nechť je vysloví hned, protože co se jednou stane, nedá se změnit.“

„Já mám výhradu,“ ozval se Richard. 

„Co je to?“ zeptal se legát. 

„Větry řekly, že se to musí stát z naší svobodné vůle. A tak to není. Byli jsme k tomu donuceni. Bylo nám řečeno, že lidé budou dále umírat, jestli to neuděláme. Nedělám to proto ze své vlastní vůle. Dělám to proto, abych zachránil nevinné životy.“ 

„Přeješ si zachránit životy lidí, kteří zemřou, když nebude zastavena magie ukradená z Chrámu větrů?“ zeptal se legát. 

„Samozřejmě, že ano.“  

„Tento sňatek je součástí tvého pokusu magii zastavit. 

Když se neuskuteční, všichni zemřou. Ty je chceš zachránit. To v očích duchů znamená, že to děláš ze své svobodné vůle.

Přeješ-li si vzít zpět svůj souhlas, musíš to udělat hned, před slibem manželským. Potom už své rozhodnutí nebudeš moct změnit.“

Ve vzduchu viselo dusné ticho.

Propadala se bezmocně do inkoustově černé hlubiny. Všechno se dělo příliš rychle. Tak rychle, že ani nestačila nabrat dech.

„Chci mluvit s Richardem, když to mám udělat. Než to udělám,“ řekla Kahlan. „O samotě.“ 

Legát s Carou na sebe chvíli hleděli. „Tak rychle.“ řekli současně. „Nezbývá už moc času. Měsíc vychází.“

Odešli tak daleko, až si Kahlan byla jistá, že je nikdo neslyší. Postavila se těsně k němu.

Přála si, aby je Richard od toho uchránil. Musí je zachránit. Musí něco udělat, hned, než bude pozdě.

„Richarde, čas se krátí. Existuje něco? Přišel jsi na něco, co by tohle všechno mohlo zastavit? Něco, abychom zachránili všechny ty lidi a nemuseli udělat tohle?“ 

Richard stál blízko ní a přitom byl vzdálený, jakoby v jiném světě. „Je mi to líto. Nemám jiné řešení. Odpusť mi,“ zašeptal. „Zklamal jsem tě.“

Zavrtěla hlavou. „Ne, nezklamal. Nikdy si to nemysli. Richarde. Já si to nemyslím. Duchové nám zabránili vyhrát. Chtějí přesně tohle a proto nás navlékli do té dvojité smyčky.“

Když to uděláme, tak alespoň Jagang nezvítězí. To je nejdůležitější. Kolik milenců jako jsme my bude moci žít, být šťastní a mít děti díky oběti, kterou dnes v noci uděláme?“

Richard se na ni usmál tím úsměvem, při kterém vždycky roztála. „To je jeden z důvodů, proč tě tak miluji, tvé nadšení. I kdybych tě už nikdy nespatřil, poznal jsem s tebou opravdové štěstí. Opravdovou lásku. Kolika lidem se to podaří, i když to trvalo tak krátce?“

Kahlan polkla. „Richarde, když to uděláme, budeme pak muset být věrni svému slibu, viď? To už nebudeme... moci být spolu...  nikdy?“

Brada se mu třásla a oči měl plné slz. To byla jeho odpověď.

Dříve než si mohli padnout do náručí, byla mezi nimi Cara.

„Je čas. Tak co si tedy přejete udělat?“ 

„Je toho hodně,“ odvětil Richard s náhlou zlobou v hlase. „Co chceš slyšet?“ 

„Větry chtějí vědět, jestli to uděláte nebo ne.“ 

„Uděláme to,“ zavrčel Richard. „Ale duchové by měli vědět, že se pomstím.“ 

„Větry dělají jedinou možnou věc, kterou mohou udělat, aby zastavily smrt, vyvolanou tím, co jim bylo ukradeno,“ řekla Cara s náhlou lítostí, ale stále tím strašidelným hlasem, který prozrazoval, že to nemluví Cara ale větry. „Nedělají to z nějaké zášti nebo nepřátelství.“ 

„Moudrý muž prohlásil, že smrt je smrt bez ohledu na přívlastky,“ řekl Richard. 

Vzdorně uchopil Kahlan za ruku a kráčeli zpět ke kamennému altánku, kde se oba posadili vedle těch, které jim duchové vybrali.

Kahlan si nasadila masku Vyznavačky a postavila se vedle Drefana. Bolelo ji srdce pro Richarda. Když vyrůstal, nikdo ho nenaučil jak podřídit své emoce, touhy a přání své povinnosti. Ona měla celý život na to, aby se připravila na tato konečná muka. On se celý život připravoval na pravý opak, očekával, že nalezne štěstí. Kahlan pocítila jen krátce teplo tohoto plamene.

Záměrně ignorovala slova určená Nadine a pak Defanovi, slova věrnosti a oddanosti svým druhům. Místo toho soustředila mysl na Richarda, aby mu předala sílu a doufala, že tím vším projde, aby mohl zachránit lidi zasažené morem a zastavit mor. Richard se pořád ještě musel dostat do Chrámu větrů. Potřeboval sílu.

Brzy bude ceremoniál u konce a oni se vrátí zpět do Aydindrilu. Možná budou muset počkat, až Richard vejde do chrámu a udělá, co bude muset a pak se vrátí. V každém případě to nebude dlouho trvat a pojede domů, na místo, kde vyrůstala, zpět k životu naplněnému povinností, ke kterému byla vychovávaná.

„Ano nebo ne?“ zeptal se legát. 

Kahlan vzhlédla. „Cože?“

Legát se rychle podíval na hrozící mračna a pak ze sebe překotně vychrlil: „Slibuješ, že budeš ctít tohoto muže,  poslouchat ho jako svého pána, starat se o něho ve zdraví i nemoci a že mu budeš věrnou ženou, dokud vás smrt nerozdělí?“

Kahlan vzhlédla k Drefanovi. Zajímalo by jí, co sliboval on.

„Slibuji, že budu dělat cokoliv se po mně žádá, abych pomohla zastavit mor.“ 

„Ano nebo ne?“ 

Kahlan rozzlobeně vydechla. „Je to nutné k tomu, aby byla zastavena magie ukradená větrům a skončilo umírání?“

„Ano je.“ 

V duchu pronesla slib Richardovi, ne Drefanovi. Nahlas řekne slib Drefanovi, ale ve svém srdci bude mít navždy Richarda. Kahlan zaťala pěsti. „Pak ano, slibuji, že udělám to, co je potřeba, abych pomohla zastavit mor. Neslibuji ani o chlup víc, ani o dech déle, než se ode mě žádá.“

„Pak vás před zraky duchů a z moci duchů prohlašuji za manžele.“ 

Kahlan se zkroutila v náhlé prudké bolesti. Bylo to, jako by jí někdo chtěl vyrvat vnitřnosti z těla. Pokusila se nadechnout. Nešlo to. Před očima viděla vířící barevné kruhy.

Drefan ji objal v pase. „Co se děje? Kahlan, co je?“

Nohy se pod ní podlomily, ale on ji zachytil.

„To jsou duchové,“ ozvali se současně Cara s legátem. „Museli spoutat její moc. Musí prožít toto manželství jako kterákoliv jiná vdaná žena. Její moc by jí v tom bránila.“ 

„To nemůžete udělat!“ vykřikl Richard. „Bude bezbranná! Nemůžete jí vzít její moc!“ 

„Nevzali jsme jí ji, ale zastínili, takže ji nebude moct používat, dokud bude trvat její slib manželství k Drefanovi Rahlovi. Je to hotovo,“ řekli společně. „Teď musíš pronést slib ty, jinak ztratíš šanci na pomoc větrů.“ 

Kahlan měla oči upřené k zemi, měla pocit prázdnoty, cítila mezeru mezi její myslí a mocí, zatímco poslouchala stejná slova určená Richardovi. Neslyšela jeho odpověď, ale musel říct, co se od něho vyžadovalo, protože je legát prohlásil za manžele.

Nejen, že jí vzali její lásku, ale i moc Vyznavačky, jako součást ceny za vstup do chrámu. Hrozilo, že jí prázdnota pohltí. Náhlý a hluboký pocit ztráty zahalil její mysl černotou tmavší než nastávající noc.

Drefan ji vzal za ruku. „Pojď si raději sednout sem. I v té tmě jako léčitel poznám, že se necítíš dobře.“

Kahlan se nechala zavést k lavici a posadila se na ní.

„Vaše žena bude v pořádku,“ ujistil ho legát. Pohlédl znovu na zataženou oblohu. „Richarde Rahle, Drefane Rahle, pojďte se mnou. 

„Kam jdeme?“ chtěl vědět Richard. 

„Jdeme se připravit na zpečetění vašich svazků.“ 

Kahlan zvedla hlavu. I v té tmě viděla, že se Richard chystá vybuchnout vzteky. Ruku měl na svém meči.

Drefan pohladil Kahlan po zádech. „Budeš v pořádku. Všechno bude v pořádku. Neboj se, postarám se o tebe, jak jsem slíbil.“

„Děkuji ti, Drefane,“ vypravila ze sebe. 

Drefan ji opustil a kráčel k Richardovi. Vzal ho za paži, naklonil se k němu a něco mu šeptal. Kahlan viděla, jak si Richard projel rukou vlasy a přikyvoval. Ať mu říkal Drefan cokoliv, zjevně ho to uklidnilo. Když se Drefan s Richardem od sebe oddělili, legát s Carou se podívali zpět k Nadine a Kahlan. „Vy dvě tady počkejte.“

Kahlan se zavrtěla na kamenné lavici. Richarda s Drefanem odváděli do tmy směrem k útesu, ke dvěma budovám po obou stranách cesty, která na okraji útesu tak náhle končila. Setmělo se tak, že Kahlan těžko viděla do tváře Nadine, která seděla vedle ní na kamenné lavici. Šest sester se vrátilo ke koním, cucaly si prsty a ustrašeně pozorovaly oblohu.

„Je mi to líto. To s tvou magií, myslím. Nevěděla jsem, že ti něco takového udělají. Myslím, že teď budeš jako každá jiná žena.“ 

„Myslím, že ano.“ 

„Kahlan,“ řekla Nadine, „nebudu ti lhát, že nejsem ráda, že jsem to já, kdo si vzal Richarda. Ale řeknu ti, že udělám cokoliv, aby byl se mnou šťastný.“ 

„Nadine, ty to stále nechápeš, viď? Můžeš na něho být laskavá, můžeš být něžná a nezmění ho to. Při bolesti jakou uvnitř cítí, mu můžeš udělat to nejhorší, co si vymyslíš a pro něho to nebude znamenat víc než bodnutí včely potom, co mu byla setnuta hlava.“ 

Nadine se nervózně uchichtla. „No já na štípance znám mast. Richard uvidí. Já...“

„Už jsi mi slíbila, že na něho budeš hodná, Nadine. Oceňuji to, ale v této chvíli nemám zrovna náladu poslouchat podrobnosti o tom, jak moc hodná na něho budeš.“ 

„Jistě. Chápu.“ Nadine dloubala do kamene na lavici. „Nebyla to svatba jak jsem si ji představovala.“ 

„Já jsem si ji také představovala jinak.“ 

„Ale možná, že to ostatní už bude podle mých představ.“ Její hlas se náhle změnil. Teď byl chladný a pomstychtivý. „Kvůli tobě jsem se cítila jako hlupák, že jsem chtěla Richarda, že jsem si myslela, že může být můj. Vzala jsi mi potěšení ze svatebního dne, ale nevezmeš mi potěšení z toho ostatního.“ 

„Promiň, Nadine, jestli si myslíš, že jsem - „ 

„Teď, když je můj, chci mu ukázat, jak žena může opravdu potěšit muže. Uvidí, že pro něho mohu být stejně dobrá jako ty. Ty si myslíš, že nemohu, ale nemáš pravdu.“ 

Nadine se naklonila blíž. „Než skončí dnešní noc, bude mít Richard oči navrch hlavy. Uvidíme, kdo je lepší a jak moc mu chybíš. Až budeš vedle ležet s Richardovým bratrem, poslouchej pozorně, abys slyšela výkřiky slasti. Slasti, kterou dá Richard mně. Ne tobě, ale mně!“

Nadine se prudce zvedla a postavila se opodál se založenýma rukama. Kahlan si dala hlavu do dlaní. Duchové ji nemohli zničit, tak alespoň otáčeli nožem v ráně.

Cara s legátem se vrátili. „Je čas,“ řekli současně.

Kahlan vstala a čekala, až jí řeknou, co má dělat. Legát se obrátil ke Caře.

„Ta bouře už brzy začne.“ Obrátil se do tmy. „Mé ženy a já musíme rychle odjet.“ Popadl Caru za paži. „Větry k tobě mluví stejně jako ke mně. Vezmeš je tam sama?“ 

„Ano. Už je to téměř hotové. Mohu to dokončit sama,“ řekla Cara. „Větry posílají svou zprávu po mně stejně jako po tobě.“ 

Bez dalších slov zmizel ve tmě.

Cara uchopila Kahlan pevně pod paží. „Pojď se mnou,“ pronesla ledovým hlasem větrů.

Kahlan se vzepřela. „Caro, prosím, já nemohu.“

„Můžeš a půjdeš, jinak promarníš šanci a mor bude řádil dál.“ 

Kahlan se stáhla zpět. „Ne, ty to nechápeš. Nemohu. Mám své dny. Ještě neskončily. Nemohu... to udělat. Ne teď.“

Cařin výhružný pohled jí pronikl až do morku kostí. „To tě před zpečetěním vašeho svazku nezachrání. Uděláš to, nebo ztratíte poslední naději, že zastavíte mor. Ještě není konec. Musíš sehrát svou roli, musíš se podřídit rozhodnutí větrů. Musí to být dnes. Dnešní noci. Nebo bys byla raději, kdyby umírání pokračovalo?“

S Nadine na jedné straně a s Kahlan na druhé, kráčela Cara temnotou po cestě směrem k okraji útesu.

*****

Jak tam stála na okraji útesu v černé noci, cítila se Kahlan ztuhlá a ztracená. Nevěděla, kolik času uplynulo od té doby, co Cara odešla s Nadine k Richardovi do rozpadlé budovy vpravo. Najednou cítila její ruku pod paží.

„Tudy,“ ozval se ledový hlas. 

Kahlan se nechala vést k ruinám na levé straně cesty. Neviděla ve tmě ani na krok. Cara vedená větry bez problémů procházela chodbami a místnostmi v polorozpadlé budově.

Došly až ke dveřím Kahlan si všimla Drefanova meče, který stál opřený o zeď vedle nich. Prsty spočinula na jeho zdobeném, kůží potaženém jílci. Uvnitř místnosti rozeznala otvory, kde dříve byla okna. Za nimi byl útes a prázdnota tam, kde dřív stával Chrám větrů.

„To je tvoje žena.“ řekla Cara ledovým hlasem do temného pokoje. 

„Váš sňatek musí být ještě zpečetěn. Vaší povinností je to udělat. Větry to žádají. Už se nesmíte na nic ptát. Nesmíte mluvit. Větry pro to mají svůj důvod. Vy musíte jen poslechnout, pokud chcete ukončit umírání. 

Jak se test blíží ke konci, stává se naléhavější. Nyní se musíte spojit jako muž a žena. Jestliže někdo z vás řekne jediné slovo, test skončí a vstup do Chrámu větrů bude navždy uzavřen. Bez odvolání. Ukradená magie bude řádit dál stejně jako smrt, kterou způsobila.

Až poté, co oba dosáhnete naplnění při zpečetění vašeho svazku, větry přijdou. Až se to stane - o čemž nebudete mít žádné pochybnosti - můžete spolu mluvit. Předtím ne.“

Cara otočila Kahlan a pomohla jí ze šatů. Pro Kahlan nebylo těžké mlčet, stejně neměla co říct.

Kahlan cítila noční vzduch na svém nahém těle. Pohledem zavadila o Drefanův meč a hlavou jí problesklo, že až bude po všem, může ho vždy použít proti sobě. A když ne, když by jí v tom chtěl zabránit, pořád je tu ještě útes.

Cara popadla Kahlan za zápěstí a vedla ji dopředu. Pak ji přinutila, aby si klekla a předklonila se, až ucítila hranu slamníku.

„Tvůj manžel tu na tebe čeká. Jdi k němu.“ Kahlan poslouchala jak její kroky mizí v dáli. Pak zůstala sama s Drefanem. 

Kapitola dvacátá osmá

Jak před sebou Kahlan hmatala, ucítila pod rukou Drefanovy chlupaté nohy.

Posunula se ke straně a lehla si vedle něho. Přes slamník bylo nataženo prostěradlo nebo něco měkkého, takže neleželi přímo na dřevěné podlaze. Přinejmenším jí nebudou bolet záda od tvrdé země.

Ležela na slamníku a upírala oči do tmy. Neviděla nic jiného, než otvory ve stěnách, kde bývala okna. Pokusila se uklidnit alespoň svůj dech, když už nemohla potlačit panický tlukot srdce. Říkala si, že to není ta nejhorší věc, co ji mohla potkat. Nebylo to nejhorší na světě. Vůbec ne. Nebylo to znásilnění.

Po nějaké době cítila Drefanovu ruku na břiše. Kahlan ji odstrčila a potlačila vzlyk.

Neměla to dělat, pomyslela si. Co byla ruka ve srovnání s morem? Kolik lidí nemocných morem by si s ní ochotně vyměnilo místo? Nebylo to tak hrozné, prostě něžná ruka.

Drefanova ruka našla její a stiskla ji. Odtáhla ruku, jako kdyby se jí dotkl had. Nestála o jeho uklidnění. Neslibovala, že se s ním bude držet za ruku. Neslibovala, že bude přijímat jeho uklidňování. Zavázala se, že bude jeho žena, ne, že ho bude držet za ruku. Nechá ho, aby udělal co musí, ale nechce jeho ruku.

Kahlan se zoufale snažila být rozumná. Richard se musí dostat do Chrámu větrů. Chrám větru tohle vyžadoval jako cenu za možnost vstoupit. Duch Chandalenova dědečka ji varoval, že nesmi odmítnout svou povinnost. Pamatovala si jeho slova moc dobře:

„Neukázali mně cenu, ale předem tě varuji, že vím, že nemáš žádnou šanci ji obejít nebo odmítnout. Musí se to stát tak, jak ti to bude odhaleno, jinak bude všechno ztraceno. Žádám tě proto, když ti větry ukážou cestu, aby ses po ní dala, jinak to, co jsi právě viděla se stane skutečností.“ 

Kahlan si vzpomněla na scény hromadných smrtí, které jí duch ukázal. Když zklame a neudělá to, co větry žádají, tak se to stane skutečností.

Musí dovolit Drefanovi, aby to udělal. Odmítáním nic nevyřeší.

Nebude to lehké ani pro Drefana. Nemůže to být lehké, když tak jednoznačně odmítla jeho pokus o něžnost. To ji zase rozzlobilo. Nestála o jeho něhu.

Co tedy chtěla? Chtěla, aby byl krutý? Samozřejmě, že ho musí nechat, aby se jí dotkl Jak by to mohl udělat aniž by se jí dotkl? Richard se musí dostat do Chrámu větrů. Musí nechat Drefana, aby to udělal.

Kahlan natáhla ruku a nahmatala Drefanovu ruku. Vzala ji a položila si ji tam, kde ji měl předtím, na své břicho. Pustila ji. Ruka tam zůstala. Na co čeká? Přála si na něho zakřičet, aby si pospíšil a udělal, co musí. Aby si vzal, co patřilo jeho bratrovi v srdci, i když ne slibem.

Ležela tam, Drefanovu ruku na břiše a naslouchala mrtvému tichu noci. Uvědomila si. že naslouchá zvukům, přicházejícím od Nadine a Richarda. Zavřela oči.

Drefanova ruka se pohnula k jejím ňadrům. Se zaťatými pěstmi podél těla se snažila zůstat potichu. Musí ho nechat. Snažila se myslet na něco jiného. Tiše si opakovala zapomenuté jazykové lekce ze svého mládí a snažila se nemyslet na jeho ruku. Ale nešlo to.

Byl něžný, ale to pro ni neznamenalo útěchu. I pouhý jeho dotyk byl narušením jejího soukromí. Jak něžně to dělal na tom nic neměnilo, neměl na to právo. To, že byl teď její manžel pro ni nic neznamenalo. Ve svém srdci věděla, že je to špatné a tím se z toho stalo narušení.

V duchu na sebe křičela. Byla horší než dítě. Byla Matka Vyznavačka a už čelila mnohem horším věcem než bylo tohle. Než být s mužem, ke kterému nic necítí.

Ale ona už nebyla Matka Vyznavačka. To jí Chrám větrů a duchové také vzali.

Kahlan se prudce nadechla a zatajila dech, když se Drefanova ruka vrátila zpět na břicho a nakonec jí vklouzla mezi nohy. Vzpomněla si, jak totéž udělal Caře. A teď to dělá jí.

Nenáviděla ho. Byla provdána za muže, kterého nenáviděla.

Cara to cítila, stejně jako Kahlan teď. Cara by nebyla tak dětinská jako ona. Cara by nebyla tak hloupá. Kahlan musí nechat Drefanovu ruku, ať si dělá co chce.

Bylo to na záchranu životů. Musí zachránit všechny ty nevinné lidi před morem, který na ně seslal Jagang. Její lid nemůže být zachráněn bez ní. Byla to její povinnost.

Drefan se náhle vztyčil. Jeho tmavý obrys se sklonil nad ní. Vtlačil jí koleno jemně mezi stehna, aby roztáhla nohy. Brzy bude po všem, říkala si, když cítila i jeho druhé koleno na svém stehně.

Jeho postava se nad ní tyčila. Byl velký jako Richard. Bála se, že jí rozmáčkne, ale nestalo se. Podpíral se o lokty, aby jí neublížil. Byl něžný a ona mu to jen ztěžovala. Musel to udělat a ona ho musí nechat.

Kahlan se ušklíbla. Nebyla připravená. Zadržela dech. Bylo příliš pozdě na to nebýt připravená. Drefan do ní vklouzl. Kousla se do rtu a zajíkla se.

Cítila se tak bezbranná jako ještě nikdy. Byla provdaná za Drefana, ne za Richarda a měl ji Drefan a ne Richard. Všechno bylo ztraceno.

S očima pevně zavřenýma si přitiskla pěsti k ramenům, když se v ní pohyboval. Slzy jí vytékaly z koutků očí. Nos se jí ucpal, jak tiše plakala, takže musela dýchat ústy. Chtělo se jí nahlas křičet bolestí, ale místo toho se nutila dýchat. Zdálo se jí, že není schopná přestat zadržovat dech.

Trvalo to déle, než doufala, ale ne tak dlouho jak se bála.

Konečně z ní uspokojený Drefan sklouzl a lehl si vedle ní na záda. Splnil svůj úkol, ale zdálo se, že si to moc neužil. Cítila jakousi úlevu, že v tom nenalezl zalíbení. Ležel tam, prudce oddechoval a ona konečně mohla vydechnout. Bylo po všem.

Pomyslela si, že to nakonec nebylo tak hrozné. Opravdu to nic nebylo. Sotva něco cítila. Tak se tomu bránila a už to bylo, skončilo to. Nebylo to tak strašné, jak se bála. Opravdu to nic nebylo.

Ale bylo. Něco cítila. Cítila se zneuctěná.

Drefan natáhl ruku a prsty jí něžně setřel slzy, které jí stékaly po tvářích. Odstrčila mu ruku. Nestála o jeho lítost. Nechtěla, aby se jí dotýkal. Nesouhlasila s tím, že se ji bude dotýkat. Měli jen zpečetit svazek manželský. Jeho dotyk do toho nepatřil.

Vzpomněla si jaké to bylo, když byla s Richardem. Pocítila svoji horkou touhu po něm. Pamatovala si divokou vášeň. Pamatovala si, jak křičela radostí.

Proč bylo toto tak jiné?

Protože Drefana nemilovala, proto. Ve skutečnosti si začala uvědomovat, že se jí hnusí. Bylo na něm něco, co se jí nelíbilo a nebyla to jen vzpomínka na jeho ruce na Caře. Bylo to něco podvodného, úchylného. Neuvědomovala si to nikdy předtím, ale v jeho modrých očích viděla lstivost.

Kahlan se podivila, proč ji to napadlo. Právě zpečetil jejich manželství a udělal to tak něžně, jak jen to šlo. Lehce mohl udělat co chtěl. Zablokovali její moc. Nemohla by ho zastavit. A on se pokusil být soucitný a chápavý.

Ale přesto se divila, jak to mohlo být s Richardem tak rozdílné. Dala by téměř všechno za to, kdyby to mohla zažít ještě jednou. Toužila po takovém naplnění a uspokojení. Ukojení vášnivé touhy.

Po čase se Drefanův dech uklidnil. Kahlan tam ležela ve tmě vedle něho, vedle svého nového manžela a čekala. Proč Chrám větru nejde? Splnila svou část.

Možná, že Richard ještě ne. Kahlan by zajímalo, jestli může. Konec konců, ona mohla jen ležet. Richard musel být vzrušený. Jak mohl ale být vzrušený, když věděl, že jeho bratr je se ženou, kterou miloval?

Richard měl v očích pohled divoké žárlivosti jen při pouhé zmínce o tom, co řekla Shota, že si Kahlan vezme někoho jiného. Nikdy předtím takový pohled v jeho očích neviděla a v té době k němu neměl ani důvod. Nyní ano.

Ne. Nadine se už postará o to, aby Richard udělal, co se od něho žádá. Jak by Richard nebyl vzrušený? Věděl, že to musí udělat. Nebude mít žádný důvod bránit se jejímu naléhání. Možná to Richard pojme jako odplatu svému bratrovi Michaelovi za to, že mu přebral Nadine. Možná, že se tak přes to dostane.

Kahlan věděla, že se Nadine splnil její životní sen. O tom snila.

Pro Kahlan to byla noční můra.

Tmavá obloha, kterou zahlédla otvory v místnosti vypadala, že se vaří, stejně jako přes den a během večera. Vzduch byl stále nepřirozeně klidný a lepkavý. Bouře nepřicházela. Hrozila, ale nepřicházela.

Kahlan si opřela zápěstí o čelo a čekala. Nohy jí bolely a zjistila, že je to proto, že stále pevně tiskne kolena k sobě. Uvolnila se. Drefan splnil svou povinnost. Skončil. Bylo po všem. Může se uvolnit.

Kahlan zavřela oči, když slyšela vzdálený Nadin smích, který  se nesl nočním vzduchem. Byla tak dobrá, jak tvrdila. To ji musel Richard rozesmát? Nemohl udělat jen svoji povinnost? Ne, Richard ji nerozesmál. Nadine se smála kvůli Kahlan.

Noc se táhla do nekonečna. Kde byl Chrám větrů? Drefan neudělal žádný pokus, aby se jí znovu dotknul a ona mu za to byla vděčná. Ležel tam na zádech a čekal jako ona.

Žádná hodina, která přešla nepřinesla změnu. Čas od času si Kahlan zdřímla. Nadine hrdelní smích ji vždy s trhnutím probudil.

Kahlan by nejraděj dala Richardovi facku. Jak dlouho to chce ještě protahovat? Za tu dobu ji musel už třikrát uspokojit. A možná, že to i udělal. Možná, že když Chrám větrů nepřišel, pořád to zkouší. Nadine se to líbí. Kahlan cítila, jak jí hoří tváře.

Drefan vedle ní tiše ležel. Větry řekly, že nesmí mluvit. Předpokládala, že Nadin smích se nepočítá, protože nevyřkla žádná slova. Její smích však nesl jasnou zprávu.

Kahlan vzdychla. Dříve či později větry přijdou. Všichni udělali, co se od nich žádalo.

I ona?

Co to Cara řekla?

Musíš přitom splnit svou část. Musíš dosáhnout naplnění při zpečeťování vašeho svazku.

Drefan dosáhl naplnění, byl uspokojen. Nadine určitě dosáhla uspokojení. Richard za tu dobu už musel taky být.

Kahlan ne. Ona nebyla uspokojena. Odmítla takovou myšlenku. Musí v tom být něco jiného. Možná jen větry čekají, až bude mít Nadine konečně dost. To by odpovídalo dosavadnímu chování větrů, kdy neustále zvyšovali jejich bolest a trápení. Nutili je trpět.

Noc se protahovala a Kahlan začala znovu přemýšlet o Cařiných slovech o dosažení uspokojení a tím si vzpomněla opět na to, jak byli s Richardem spolu na místě mezi světy.

Tam zažila ten pocit, který asi prožívají všechny normální ženy, pocit uspokojení nejen v lásce ale i ve vášnivé touze.

Kahlan byla v poslední době tak zklamaná, měla pocit marnosti, protože pořád čekala, kdy už zase bude moci být s Richardem, čekala na ten pocit vzájemné blízkosti, čekala. že se vezmou, aby se mohli konečně zase milovat. Čekala na stejné uspokojení, které už jednou prožila. Bylo to všechno už nadosah, byla už tak blízko, tak připravená a najednou se to všechno zhroutilo a zanechalo všechny její naděje v troskách a touhy nenaplněné.

Poprvé byla zproštěna své moci Vyznavačky a byla volná, aby mohla přijmout potěšení od muže. Ne z lásky, ale aby dosáhla uspokojení a potěšení. Mohla se bez zábran radovat z toho, z čeho se radují ostatní ženy. Ležela tu vedle svého manžela, dokonce přitažlivého a cítila neuspokojenou touhu po Richardovi.

To má žít zbytek svého života s tím, že jí bude odpíráno prosté potěšení života, kterému se teď mohla volně oddat?

Ale ona Drefana nemilovala. Bez lásky je vášeň prázdná.

Ale pořád je to vášeň, a i když to není ideální, poskytne jí alespoň částečné uspokojení. Duchové jí vzali všechno ostatní. Vzali jí Richarda, to jediné, co v životě chtěla. Má je nechat, aby jí vzali i obyčejné potěšení?

Co jiného jí ještě zbylo?

Byl to její manžel. Zavázala se, že s ním stráví zbytek života. Musí to být bez alespoň malého uvolnění nahromaděné touhy? Nezaslouží si alespoň to málo za všechno, co musela obětovat? Vzali jí všechno ostatní - její jedinou lásku, její moc Vyznavačky.

Musíš dosáhnou naplnění při zpečeťování vašeho svazku.

Co když proto ještě větry nepřišly? Co když to bylo proto, že ona ještě nebyla uspokojena?

Drefan se převalil na břicho a vzdychl. Byl také znechucený čekáním. Nebo si možná pečoval o své aury.

Vzpomněla si na Drefanovy těsné kalhoty a jak se přistihla, že na něho kouká. Drefan byl hezký muž, postavu měl jako Richard. Byl to její manžel.

Její vztek na duchy, že jí všechno vzali, v ní nakonec něco zažehl. Bylo to všechno, co jí zbylo. Zasloužila si alespoň to málo - uvolnění.

Když se dotkla rukou Drefanových zad, trhnul sebou. Kahlan ho hladila po svalech na zádech a on se trochu uklidnil. Vnímala jeho svaly, které byly jako Richardovy, jejich tvar. Zhluboka se nadechla a poddala se své klíčící touze.

Její ruka se pohybovala na Drefanových zádech. Zatnula zuby, když mu rukou stiskla hýždě. Byly tak pevné jak vypadaly v kalhotách. Napadlo jí, že měla štěstí, protože jí duchové mohli vybrat nějakého ošklivého muže. Místo toho jí donutili, aby si vzala Drefana, který vůbec nebyl ošklivý. Nebyl sice tak hezký, jako Richard, nikdo nebyl tak hezký jako on, ale ženy vždycky na Drefana letěly. A teď to byl její manžel. Sliboval, že jí bude věrný. Ona slibovala, že bude věrná jemu.

Bylo to jediné potěšení, které jí bylo dovoleno. Bylo to všechno, co jí duchové nechali. Snad by mohla mít alespoň to málo - co si zaslouží.

Kahlan převrátila Drefana na bok, přehodila přes něj nohu a rukou mu přejížděla po hrudi. Nereagoval. Možná byl překvapen náhlou změnou jejího chování. Možná byl zmatený. Bude mu to muset nějak objasnit. Jemně mu stiskla bradavku a druhou rukou mu přejela po plochém břiše a níž.

Kahlan zjistila, že Drefan není připraven, aby ji uspokojil. Když chtěla mít své potěšení, bude to muset změnit.

Políbila ho na krk. Pak vlhkými polibky postupovala níž, na břicho. Zdálo se jí, že přestal dýchat. Kahlan pociťovala bezmocný vztek, že nechápe její náznaky. Už ji unavovalo být stále zklamaná, zatímco si všichni kolem užívali.

Usoudila, že když chce být uspokojena, nezbude jí nic jiného, než se o to postarat sama. Nikdo jí to nedá, bude si to muset vzít sama. Pokračovala tedy svým jazykem a polibky dál po jeho hladkém břiše.

Když ho vzala do úst, cítila chuť vlastní krve. Přinutila se na to nemyslet a snažila se u něho vyvolat nějakou reakci.

Nejdřív si myslela, že se jí to nepodaří vůbec, ale když se plně oddala erotické povaze toho, co dělala, dosáhla nakonec svého. Byl stejně pevný jako poprvé.

V okamžiku, kdy byl Drefan plně připraven. Kahlan prudce oddechovala touhou. Jakmile se rozhodla dosáhnout svého uspokojení, zcela se tomu poddala. Drefan byl její manžel. Bylo jeho povinností uspokojit její potřebu, nejen svojí.

Kahlan se točila hlava z naléhavé potřeby se uvolnit. Že to byl Drefan, na tom už nezáleželo. V duchu si na jeho místě představovala Richarda. Při myšlence na něho jen toužebně zasténala a obkročmo si na něho sedla a stiskla mu boky.

Tentokrát byla připravená ho přijmout. Tentokrát ho chtěla. Vymazala si z mysli, že je to Drefan a nahradila ho Richardem. Když neviděla Drefanovy modré oči, nebylo těžké si představit, že je to Richard.

Vzpomněla si na věci, které dělala s Richardem a dělala je taky. V duchu znovu prožívala všechno, co prožila s Richardem na místě mezi světy. Otevřela ústa a vzdychala. Pot jí stékal po těle, jak se na něm pohybovala.

Drefan teď také prudce oddychoval. Potřebovala se uvolnit od všeho toho napětí, které v ní tak dlouho narůstalo. Po celou tu dobu, kdy líbala Richarda a chtěla dělat víc, po celou dobu, kdy se jí dotýkal a ona chtěla, aby dělal víc. Teď se jí to splnilo.

Kahlan se sklonila, aby ho políbila. Drefan od ní odvrátil tvář. Objala mu rukama hlavu a přitiskla si ji k hrudi. Cítila jeho horkou tvář na svých ňadrech. Drsnost jeho neoholené tváře ji vzrušila ještě víc, když po ní klouzala svým zpoceným tělem. Vzdychala čím dál víc.

Už málem vykřikla, aby na ni sáhl svýma rukama, když si uvědomila, že nesmí pronést ani slovo. Popadla ho tedy za zápěstí a položila mu nejprve jednu a pak i druhou ruku na své boky, kde chtěla, aby jí držel, zatímco ona se nad ním pohybovala. Mohla si tak lépe představit, že je to Richard, kdo ji drží a potřebuje jí. Chtěla, aby ji pořádně sevřel svýma velkýma rukama.

Poprvé od té doby, co byla s Richardem, cítila divoké potěšení, prudkou touhu a divokou, zoufalou potřebu. Že to bylo s Drefanem nic neznamenalo. Chtěla jen dosáhnout uvolnění.

Přišlo s ohromujícím, vrcholným záchvěvem, který jí otřásl rameny. Vydala krátké zasténání. Nohy jí ztuhly na kámen. Prsty se jí sevřely. Zhroutila se na něho, když ji zaplavilo smyslné naplnění touhy. Oddala se mu úplně, s bezmocnou a bezuzdnou volností. Každý hlasitý nádech následoval tichý sten. Zdálo se, že to trvá věčnost, jako kdyby to bylo příliš, aby se to dalo vydržet. S posledním stahem to ustoupilo. Konečně bylo po všem.

Na malou chvíli byla volná. Nebyl žádný mor, nikdo neumíral, neměla žádnou zodpovědnost ani povinnost, nebyl žádný sňatek s Drefanem a nebyla Nadine. Na tu krátkou chvíli se od toho všeho osvobodila a nechala se unášet na vlnách uspokojení své vášně. V tu chvíli bylo její srdce a její touha zase s Richardem.

Kahlan sklouzla vedle Drefana, hlasitě oddechovala a odhrnovala si mokré vlasy z obličeje. Napadlo ji, že teď nedosáhl uspokojení on. Nestarala se o to. Ona byla uspokojena. V té chvíli to bylo jediné, na čem záleželo - sladké uvolnění.

Na krátký, ale nádherný moment se osvobodila od všeho a byla se svou láskou, i když jen ve své představivosti. Kahlan si uvědomila, že pláče radostí.

Ležela na boku, odvrácená od Drefana a pomalu se uklidňovala. Otřela si slzy potěšení z tváře. Teď, když už necítila touhu se neočekávaně začala cítit zahanbeně.

Drazí duchové, co to právě udělala? Užívala si života, to je všechno. Potřebovala uvolnění. Tak proč se náhle cítí tak špinavá?

Vzdálený hrom se k nim přibližoval. Oblohou sjel blesk. Kahlan pohlédla z okna. Další záblesk, bližší, protrhl černé mraky a krátce ozářil vrcholky hor.

Z vedlejší budovy zaslechla dlouhý výkřik Nadine. Kahlan se ho snažila nevnímat. I když ji rozjitřil smysly, už ji tak nedeprimoval.

Nadine vydala další tři výkřiky. Krátké, pronikavé a naléhavé. Kahlan si zakryla uši. Nadine dosáhla svého, nemůže už toho nechat?

Vítr přišel náhle, jakoby se otevřely obrovské dveře. Závan větru udeřil jako lavina. Budova se otřásla. Celá hora se zachvěla.

Kahlan se opřela o lokty a zírala z okna.

Vzdálené blesky křižovaly rychle plující oblaka. Burácení hromu pronikalo celou horou. Pokaždé trochu blíž.

Chrám větrů přicházel, o tom nebylo pochyb. To ji přivedlo myšlenky zpět k Richardovi, protože si přicházel pro něho. Najednou se styděla. Jak mohla tak lehce ztratit své srdce? Jak mohla najít takové uspokojení s jiným mužem? Co si myslela?

Nikdy v životě se necítila tak špinavá jako náhle teď. S Richardem se potom cítila nádherně. Teď se cítila stále hůř. Kdyby se to Richard někdy dozvěděl, nikdy by to nepochopil.“

Richard se to nedozví. Není způsob, jak by se to mohl dozvědět. Pokud by mu to neřekl Drefan. Srdce jí bilo na poplach. Vzpomněla si na lstivost, kterou viděla v Drefanových očích. Ne, neřekl by to Richardovi.

Ale co když ano?

Při náhlém, blízkém úderu blesku se Kahlan prudce posadila. V okně viděla něco divného - budovu. Jak větry řekly, nebylo nejmenších pochyb. Už může mluvit.

Otočila se zpátky k Drefanovi. Musí si zajistit jeho mlčení než odtud odejdou. Kdyby to Richard někdy zjistil...

Vítr šlehal do vrcholku hory. Hrom burácel. Ve tmě se natáhla a stiskla mu ruku.

„Drefane, poslouchej mě. Musíš mi něco slíbit. Nikdy nesmíš nikomu říct, co se tu stalo, co jsem tu s tebou dělala.“ Sevřela ruku až mu zaryla nehty do masa. „Udělám cokoliv mi řekneš po celý zbytek života, ale slib mi, že nikdy neřekneš“- stužky blesku osvětlily pokoj - „Richardovi...“ 

Hrom udeřil a podlaha se zachvěla. Blesky se jako hadi proplétaly na okraji mraků a osvětlovaly pokoj divokými záblesky.

V těchto záblescích se na ni upíraly šedivé oči.

„Myslím, že 'Richard' to už ví.“ 

Kahlan vykřikla.

Kapitola dvacátá devátá

Kahlan ztuhla. Myšlenky se jí míhaly v mysli ve směsici zmatku a hrůzy.

Vydala další výkřik, který pronikl nocí a byl tak hlasitý, že přehlušil i zvuk hromu. Nebyla schopná mrknout. Nemohla odtrhnout oči od Richardovy tváře.

Nerozuměla tomu, nedávalo to žádný smysl. Měla pocit, že se svět obrátil vzhůru nohama. Všechno se jí v mysli míchalo a ona nebyla schopná myslet.

Když další blesk osvítil místnost, věděla jedinou věc. Byl to Richard a ne Drefan.

Žádný pohled, který kdy viděla v Richardových očích, nebyl nikdy tak strašlivý, jako ten, který viděla teď. V jeho očích nebylo nic. Ani hněv, ani smrtelné odhodlání, ani rozhodnutí, ani chladná vypočítavost, ani žárlivost a dokonce ani chladiný nezájem.

V těch jeho velkých šedých očích nebyla... žádná duše. Žádné srdce.

Kahlan si třesoucíma rukama zakryla ústa a v hrůze couvala až narazila zády do kamenné zdi.

Věděl to naprosto jistě od prvního okamžiku, že vstoupila do téhle místnosti. Richard dokázal poznat, že je to ona.

Celou tu dobu to věděl, od první chvíle, kdy ji tam Cara přivedla.

Věděl to. Pokoušel se jí stisknout ruku, aby ji ujistil, aby jí dal najevo, že je to on. Ona mu ruku odstrčila. Byl tak něžný, jak jen mohl být. Když bylo po všem, pokusil se jí setřít slzy. Ona mu zase odstrčila ruku. Nenechala ho, aby jí ukázal, že je to on.

Kahlan klesla na zem s výkřikem hrůzy. „Ne! Drazí duchové, to ne!“

Richard k ní nepřispěchal, neřekl jí ani slovo útěchy, nekřičel na ní. Místo toho došel ke svým složeným věcem a začal se oblékat.

Kahlan se vrhla ke svým věcem, které byly hned vedle. Horečnatě si oblékala spodní prádlo, protože náhle pocítila ponižující nahotu, která jí připomínala, co právě udělala.

Shrábla své šaty a zastavila se, slzy jí tekly po tvářích. Sáhla za dveře a přitáhla si meč v pochvě a zblízka si ho prohlížela. Meč měl rukojeť potaženou kůží, přesně tak, jak si to pamatovala. Nebyl to Meč pravdy, nebyl to Richardův meč. Byl Drefanův.

Kahlan chytila Richarda za zápěstí, když si oblékal kalhoty. Jak... to je Drefanův meč, ne tvůj. To je Drefanův meč!“

Richard jí ho vzal z ruky a opřel ho o stěnu. „Vzali ti tvoji moc. Nemůžeš se nijak bránit. Teď bude po tvém boku Drefan. Dal jsem mu Meč pravdy, aby tě mohl chránit.“ Jeho oči se na ni konečně podívaly. „Myslím, že tenhle najde pravdu stejně jako ten druhý.“

Richard si natáhl kalhoty. Kahlan ho zase chytila za ruku.

„Richarde, nechápeš to? Byl jsi to ty. Byl jsi tady se mnou ty, ne Drefan. Duchové rozlišují mezi záměrem a skutkem. Nebyl to on, byl jsi to pořád ty!“ 

Odtáhl ruku. Duchové to mohou rozlišovat, ale on ne. Pro Richarda byl záměr stejný jako čin.

„Richarde, ty to nechápeš. Není to tak, jak si myslíš.“ 

Střelil po ní takovým pohledem, že až ucouvla. Čekal, zatímco ona tam strnule stála, neschopná najít žádná slova vysvětlení. Vrátil se zpět k oblékání.

Kahlan si oblékla svojí robu Vyznavačky. Venku se blýskání stále přibližovalo. Při každém záblesku viděla ohromnou stavbu, která se zvedala na okraji útesu – Chrám větrů. Když záblesk zmizel, chrám zmizel s ním a zase byly vidět hory v dáli, osvětlené nějakým vzdáleným bleskem.

„Richarde,“ plakala, když si natahoval boty, „prosím, mluv se mnou. Řekni něco. Žádej vysvětlení. Nebo řekni, že není co vysvětlovat. Křič na mě. Nazvi mě děvkou. Řekni, že mě nenávidíš. Zmlať mě. Udělej něco! Neignoruj mě!“ 

Otočil se a oblékal si černý nátělník. Když si ho přetahoval přes hlavu, sebrala mu jeho černou košili v domnění, že se přestane oblékat.

„Richarde, prosím! Miluji tě!“ 

Opět na ní spočinul jeho zrak. Už si myslela, že něco řekne, ale místo toho se odvrátil a připnul si kožený pás. Nasadil si kožené náramky.

Kahlan si přitiskla košili na prsa a třásla se, když ho sledovala, jak si zapíná přezku. Nevěděla, co má dělat. Zvedl Drefanův meč a připnul si ho.

„Richarde, prosím tě, mluv se mnou. Řekni něco. Tohle je dílo duchů. Nepamatuješ si, co jsem ti řekla, že mi řekl dědečkův duch? Větry rozhodly, že ty jsi cenou za cestu dovnitř. Tohle nám udělali duchové!“ 

Opět na ni vrhnul prázdný pohled. Viděl, že mu košili nevydá, tak si přehodil zlatou pláštěnku přes ramena.

Jak se otočil ke dveřím, Kahlan ho uchopila oběma rukama a otočila ho k sobě.

„Richarde, miluji tě. Musíš mi věřit. Vysvětlím ti to všechno později, ale teď mně musíš věřit. Miluji tebe. Nikoho jiného. Mé srdce je jen tvoje. Drazí duchové, prosím tě, věř mi.“ 

Richard ji uchopil za bradu a palcem jí přejel po rtech. Potom palec zvedl, aby ho viděla ve vřavě blesků.

„...protože ta v bílém, jeho opravdu milovaná, ho zradí svou krví.“ 

Jeho slova jí rvala srdce.

Kahlan zadusila výkřik v jeho košili a on se vrhl ke dveřím. Jediná věc, kterou přísahala, že nikdy neudělá, se právě stala. Zradila ho. Nemohla být horší zrada. Byla to zrada, která mu zlomila srdce.

S hysterickým výkřikem se vrhla za ním, ven do bouřlivé noci. Musí něco udělat, aby to všechno napravila. Nemůže ho nechat prožívat bolest, kterou mu způsobila. Milovala ho víc než život a provedla mu tu nejhorší možnou věc.

Venku kvílel vítr mezi horami. V záblescích světla viděla jeho tmavou postavu mířit k cestě.

Když došel k okraji útesu, na konec cesty, vrhla se na něho a pokusila se ho zastavit.

Obloha byla divokým představením oslepujících výbojů. Hromy jí burácely v kostech. Blesky křižovaly oblohu následovány ohlušujícím hřměním. Když udeřil hrom, na okraji útesu stál Chrám větrů. Ale jen během těchto pronikavých úderů. Mezi nimi tam nebylo nic, jen prázdnota.

„Richarde, co budeš dělat?“  

„Zastavím mor.“ 

„Kdy se vrátíš? Budu tady čekat. Kdy se vrátíš?“ Upřeně se jí zahleděl do očí, zatímco kolem nich řádila bouře. 

„Už tady pro mě nic není.“ 

Kahlan se k němu přitiskla. „Richarde, musíš se vrátit zpátky. Vrať se. Budu tady čekat. Miluji tě. Drazí duchové, potřebuji tě, Richarde, musíš se ke mně vrátit!“

„Ty máš manžela. Dala jsi mu slib... i všechno ostatní.“  

„Richarde, neopouštěj mě,“ vykřikla Kahlan na pokraji hysterie. „Jestli se nevrátíš, nikdy ti to neodpustím.“  

Richard se otočil ke kraji útesu.

„Richarde, ty máš taky ženu! Musíš se vrátit!“  

Hrom otřásl horou.

Ohlédl se přes rameno. „Nadine je mrtvá. Už k ní nemám žádné závazky. Ty máš manžela a slib. Už tu pro mě nic není.“

Hrozivý klikatý blesk sjel po hraně útesu a přinesl Chrám větrů v celé mohutnosti.

S vlající zlatou pláštěnkou skočil Richard dovnitř. „Richarde! Já jsem tady! Já jsem tu pro tebe! Najdeme nějaké východisko! Prosím, vrať se ke mně!“

Když oslepující blesk zmizel, byl pryč i Chrám větrů. Přišel ještě jeden a vznešené věže se objevily podruhé, tentokrát slabší a pak opět zmizely.

Kahlan klesla k zemi s Richardovou košilí pevně přitisknutou na prsa. Zničila ho.

Po straně se mihlo něco červeného. Byla to Cara, která běžela ke hraně útesu. Skočila právě v okamžiku, když vybuchl další záblesk a přinesl Chrám větru opět do světa živých. Dopadla na cestu a když záblesk zmizel, nebyl tam ani chrám, ani Richard, ani Cara.

Zničená Kahlan tiše zírala do zuřící bouře, kde se čas od času objevil přelud Chrámu z jiného světa. Už nikdy nevypadal pevně, jinak by do něho rozhodně skočila. Měla to udělat. Nechápala, proč to neudělala. Proč tu jen tak stála?

Protože ji Richard nechtěl. Zradila ho.

Jak jí to mohl udělat? Řekl, že jí bude vždycky milovat. Řekl, že budou spolu v jiném světě. Sliboval jí to. Přísahal jí věčnou lásku.

Ale ona taky a zradila ho.

Odněkud z bouře zaslechla Kahlan vzdálený smích. Ze škodolibého zachechtání jí naskočila husí kůže.

Drefan došel až k ní. Byl sám.

„Kde je Nadine?“ zeptala se Kahlan. 

Drefan si odkašlal. „Když přišly blesky a ona viděla, že jsem tam s ní já a ne Richard, vykřikla. Zešílela. Skočila dolů do propasti.“

Kahlan na něho zírala. Richard to věděl. Řekl jí, že je Nadine mrtvá. Richard byl čaroděj. To také spatřila v jeho očích než skočil do chrámu. Viděla v jeho očích magii.

„Kde je Richard?“ 

Kahlan se podívala do prázdna, do černé noci.

„Pryč.“ 

*****

Na cestě ke Chrámu větrů, v nepřirozeném tichu, vytáhl Richard svůj meč. Cizí pocit ho na chvíli překvapil, než si uvědomil, čí meč to je.

Už nebyl Hledač. Už měl všechnu pravdu, kterou mohl mít.

Nebyla tu noc ani den a přesto bylo světlo. Nebyl to sluneční svit, spíše jako v zamračený den, kdy se nedá určit, kde je slunce. Ale on věděl, že tu žádné slunce není. Tohle nebyl svět živých.

Tohle byla část podsvětí - izolovaný, vzdálený a temný výklenek ve světě mrtvých. Bylo to, jako kdyby čarodějové kdysi našli zapadlou díru, do které Chrám větrů ukryli. Byl zde ukrytý podobně jako ve světě živých.

Tmavé zdi ohromného chrámu se před ním zvedaly, v mlze se vznášely dvě věže. Byla tu celá hora Kymermosst, celá část, která chyběla ve světě živých.

Richard věděl, kam jít. Věděl víc, než kdy předtím. Znalosti mu zaplavovaly mysl. Byl válečný čaroděj. Chrám větrů otevřel stavidla do jeho mysli. Krmil ho vším, co potřeboval vědět a ještě něčím navíc.

Cítil, jako kdyby poprvé ve svém životě byl plně při vědomí.

Odměna za cenu, kterou zaplatil.

„Lorde Rahle!“ 

Cara ho bezdechu doběhla. S Agielem v ruce zaujala obranný postoj. Její Agiel tu nebyl nic platný. Vlastně jí byl teď k ničemu i ve světě živých.

Richard se otočil k chrámu a kráčel dál. Nebylo to už daleko. Vůbec to nebylo daleko. Znal cestu dovnitř.

„Caro, běž domů, nepatříš sem.“ 

„Lorde Rahle, co se stalo? Já -“ 

„Jdi domů.“ 

Zamračila se na něho a popoběhla, aby zkontrolovala cestu před ním, jestli tam nečíhá nějaké nebezpečí. Neměla vůbec ponětí o nebezpečích, která tu čekají.

„Jsem Mord-Sitha. Jsem tu, abych chránila lorda Rahla.“ 

„Už nejsem lord Rahl,“ zašeptal Richard. 

Vzhlédla k mohutným kamenným pilířům vedle vchodu. Vedle nich na zdi z černé žuly stáli skrinové, hlídači hranice mezi oběma světy. Nehybní jen v jejích očích, ne v jeho.

Cara zdvihla ruku a přinutila ho zastavit se, aby si mohla prohlédnout průchod k nedalekému vchodu a zkontrolovat, jestli mu nehrozí nebezpečí. Pod nohama se jim válely kosti.

„Lorde Rahle. co je to za místo?“ 

„Nemůžeš jít dovnitř, Caro.“ 

„Proč ne?“ 

Richard se otočil a pohlédl zpět na cestu, po které přišel - na všechno, co nechával za sebou. Na nicotu.

„Protože tohle je Síň zrazených.“ 

Richard pohlédl na dvojici skrinů, strážců, kteří zanechali kosti dvou čarodějů na cestě u svých nohou. Richard si dobře zapamatoval zprávu, kterou mu předala slif od čaroděje Rickera: Strážce vlevo dovnitř. Teď Richard věděl, co to znamená.

Zvedl levou ruku, pěstí nahoru, ke skrinovi, stojícímu na kamenné zdi vpravo. Strážce vlevo mu řekl, jakou ruku použít a který skrin hlídá. Špatná ruka by mu zabránila vstoupit do tohoto místa ve světě mrtvých. Jedna z Rickerových pastí na vetřelce.

Jeho náramek se rozžhavil. Kožený pás mu chránil ruku před energií, kterou na něj zaměřil. Ruku mu obklopila zelená záře.

Skrin vpravo, na kterého směřoval svou právě zrozenou moc, zářil spolu s jeho pěstí, dočasně nehybný, aby mohl Richard vstoupit.

Richard mrknul na strážce na černé žule nalevo. Zvolal jeho jméno, chraplavý zvuk, na který odpověděl. Černý kámen zaskřípal a začal se drobit, jak se skrin otáčel ke svému pánovi a očekával instrukce.

Richard ho znovu oslovil jménem. Zvedl svou paži ke Caře.

„Tato sem nepatří. Odveď ji zpět do světa živých. Neubližuj jí. Pak se vrať na své místo.“ 

Skrin seskočil z kamenné zdi a objal Caru.

„Lorde Rahle! Kdy se vrátíte domů?“ 

Richard upřel pohled do jejích modrých očí. „Já jsem doma.“

Vzplálo světlo a tichý hrom otřásl tichým světem, jak skrin zmizel s Carou na cestě do světa živých.

Richard se obrátil k větrům. Čtyři větry a věštec na něho shlížely ze svých míst nahoře na stěně. Richard zkoumavě prohlížel zlaté nápisy, táhnoucí se po obou stranách vstupu do síně a četl zprávy a varování, která tam zanechali čarodějové v minulosti.

V tomto světě bez větru, jak vstupoval do Síně zrazených, se za Richardem jeho pláštěnka rozevlála na důkaz, že na tom místě víří síly a proudy magické energie.

*****

Kahlan si zakryla rukama tvář, když před ní náhle zazářil blesk. Cesta do Chrámu větrů se na okamžik zalila světlem. V dáli spatřila Kahlan jen Richardova záda, jak rozhodným krokem vstoupil do vchodu.

Cara dopadla na cestu, na okraj útesu. Kahlan k nohám.

S rachotem hromu zmizel Chrám i s Richardem.

Cara se postavila na nohy. S divokým vztekem popadla Kahlan za ramena.

„Co jsi to udělala!“ 

Kahlan byla příliš slabá, aby promluvila. Hleděla k zemi.

„Matko Vyznavačko, co jsi to udělala! Zařídila jsem ti to. Co jsi mu provedla?“ 

Kahlan zvedla hlavu. „Cože jsi udělala?“

„Přísahala jsem ti. Jsme sestry Agielu, dala jsem ti slib, že když se něco stane, že když se něco pokazí, dohlédnu na to, abys to byla ty a ne Nadine, kdo bude s Richardem.“ 

Kahlan poklesla brada. „Caro, co jsi to udělala?“

„To, co jsi chtěla! Říkala jsem slova větrů, jak ke mně mluvily, ale když jsem vás vedla do budov, zaměnila jsem vás. Nadine jsem zavedla k Drefanovi a tebe k lordu Rahlovi. 

Chtěla jsem, abys byla s mužem, kterého jsi milovala celým srdcem. Vzala jsem tě k Richardovi! Nevěřila jsi mně? Neměla jsi důvěru k mému slibu?“

Kahlan jí padla do náruče. „Ach, Caro, promiň. Měla jsem ti věřit. Drazí duchové, měla jsem ti důvěřovat.“

„Lord Rahl řekl, že jde do Síně zrazených. Ptala jsem se ho, kdy se vrátí domů. Odpověděl, že je doma. Nevrátí se! Co jsi mu udělala?!“ 

„Síň zrazených...“ Kahlan se zhroutila. 

„Naplnila jsem proroctví. Pomohla jsem Richardovi dostat se do Chrámu větrů. Pomohla jsem mu zastavit mor. 

A přitom jsem ho zničila.

A přitom jsem zničila i sebe.“

„Udělala jsi víc než to,“ zašeptala Cara. 

„Co tím myslíš?“ 

Cara pozvedla Agiel. „Můj Agiel. Ztratil svoji sílu. Moc Mord-Sithy funguje jen když existuje pouto k našemu lordu Rahlovi. Žije, aby ho chránila. Bez lorda Rahla není žádné pouto. Ztratila jsem svoji moc.“

„Já jsem teď lord Rahl.“ řekl Drefan a stoupl si za Kahlan. 

Cara se na něho osopila: „Ty nejsi lord Rahl. Nemáš Dar.“

Drefan vydržel její pohled. „Jsem jediný lord Rahl, kterého máte. Někdo musí držet říši D'Hary pohromadě.“

Kahlan si přitiskla Richardovu černou košili na břicho. „Já jsem Matka Vyznavačka. Já udržím alianci.“

„Ty, má drahá, jsi také přišla o svoji moc. Už nejsi ani Vyznavačka, natož Matka Vyznavačka.“ Natáhl ruku a pevně stisknul Kahlan paži. Jeho silné prsty ji bolestivě sevřely, jak ji zvedal na nohy. „Teď jsi moje žena a budeš dělat to, co ti řeknu. Přísahala jsi, že mě budeš poslouchat.“ 

Cara se napřáhla, aby ho přinutila pustit Kahlan. Drefan ji udeřil hřbetem ruky přes tvář a srazil ji k zemi.

„A ty, Caro, jsi teď jen bezzubý had. Jestli se chceš motat kolem, tak mě budeš taky poslouchat. Jestli ne, k ničemu tě nepotřebuji. Zatím víme jen my, že tvůj Agiel nefunguje. Necháme to tak. Budeš mě chránit jako skutečného lorda Rahla.“ 

Cara na něho vrhla vražedný pohled a setřela si krev z úst. „Nejsi žádný lord Rahl.“

„Ne?“ Zvedl Meč pravdy, Richardův meč a zase ho zasunul zpátky do pochvy. „Teď jsem Hledač.“ 

„Nejsi ani Hledač,“ zavrčela Kahlan. „Richard je Hledač.“ 

„Richard? Už není žádný Richard. Teď jsem lord Rahl a Hledač.“ Drefan si přitáhl Kahlan k sobě, jeho oči Darkena Rahla ji propalovaly. „A ty jsi má žena. Nebo alespoň budeš, až zpečetíme náš sňatek. Ale tady na to není ani čas ani místo. Musíme zpět. Máme práci.“ 

„Nikdy. Jestli se mě dotkneš, uříznu ti hlavu.“ 

„Přísahala jsi duchům. Budeš dělat to, co jsi slíbila.“ Drefan se usmál. „Jsi děvka. Bude se ti to líbit. Chci, aby se ti to líbilo, abys byla potěšená, opravdu to chci.“ 

„Jak se odvažuješ mě tak nazývat! Nejsem žádná děvka a už vůbec ne tvoje!“ 

Úsměv se mu rozšířil. „Opravdu? Jak jsi tedy zradila Richarda? Proč odešel a ani se neohlédl? Hádám, že se ti to líbilo, když sis myslela, že jsem to já. Řekl bych, že Richard poznal, jaká jsi děvka. Až to budu opravdu já, bude se ti to také líbit. Už se těším.“

Kapitola třicátá

Verna jemně zatřásla Warrenem. „Vstávej. Někdo přichází.“

Warren si promnul oči. „Jsem vzhůru.“

Verna se ohlédla k oknům, aby se ujistila, že mrtvé stráže jsou stále opřené na svém místě, aby to vypadalo, že stojí na hlídce. Světlo z lampy na stole právě stačilo, aby byli zvenku vidět, ale poskytovalo dostatek světla, aby bylo vidět ji s Warrenem, takže se museli držet dál od oken.

„Jak se cítíš?“ zeptala se. 

„Lépe. Myslím, že už jsem v pořádku.“ 

Předtím byl zase v bezvědomí. Bolestí hlavy způsobené Darem přicházely v čím dál kratších intervalech. Verna nevěděla, co by pro něho mohla udělat. Nevěděla jak dlouho to bude trvat, než ho jeho Dar zabije. Jediná věc, kterou mohla udělat, bylo držet se svého plánu. Warren jí řekl, že proroctví mu sdělilo, že jeho jediná šance je být s ní.

Za oknem v temnotě viděla dvě postavy, které přicházely po cestě. V dálce na kopcích hořelo tisíce ohňů a krajina vypadala jako odraz hvězdnaté oblohy na hladině jezera.

Verna se otřásla, když pomyslela na stovky tisíc násilníku ve stanech. Čím dříve tohle místo opustí, tím lépe. Byla ráda, že nemuseli znovu do pevnosti. Nebyli by schopni vyvolat tak silnou magii ještě jednou.

Naštěstí to stačilo. Tentokrát její přítelkyně, Janet a Amélie, přišly samy, aby se setkaly s ní a Warrenem. Pokud to ovšem byly ony, kdo přicházely.

Musely to být ony. Byla čtvrtá noc po úplňku. Tady se měli setkat. Janet tvrdila, že se do té doby Amélie ze stanů vrátí.

Verna se bála pomyslet na to, v jakém stavu může Amélie být. Pravděpodobně ji bude nutno nejdřív vyléčit. Verna doufala, že to nezabere mnoho času, protože se blížilo rozednění.

Spolu s Warrenem se střídali v krátkém spánku. Měli před sebou dlouhou cestu, aby se dostali zpět ke generálu Reibishovi a jeho armádě a potřebovali si před cestou odpočinout. Verna chtěla být co možná nejdál od tohoto místa pro případ, že v pevnosti nastane poplach.

Verna doufala, že Janet už Amélii řekla o slibu věrnosti Richardovi a tím vytvoření spojení, takže se nebudou muset zdržovat. Jakmile Amélie pronese přísahu Richardovi, pouto k němu ji bude chránit před snovým cestovatelem. Pak budou moct utéct.

Verna strašně moc chtěla zachránit i ostatní sestry, ale věděla, že by to byla jejich cesta do záhuby. Na svém dvacetiletém putování, kdy byla pryč z klášterního života v Paláci proroků se Verna naučila, že ve světě musí sestry konat svoji práci obezřetně, pokud mají mít nějakou šanci na úspěch. Záchrana ostatních sester by byla více než riskantní a nebylo by nikomu prospěšné, kdyby se Verna nechala chytit při záchraně všech najednou. Je lépe si uvědomovat své možnosti a postupovat pomaleji. Dostane zbytek sester bezpečně z dosahu snového cestovatele, ale až nastane ten správný čas.

Právě teď bylo nejdůležitější, aby zachránili obě její přítelkyně a získali od nich informace, které by jim pomohly jednak osvobodit i ostatní sestry, ale také nějak pomoci Warrenovi. Bez Warrena by jejich věc byla ohrožena. Warren byl prorok, který právě začal rozvíjet svůj talent, pokud ho právě tento talent nezabije dřív, než mu seženou nějakou pomoc.

Jedno po druhém, připomínala si. Buď opatrná, používej hlavu a budeš na nejlepší cestě k úspěchu.

Ozvalo se zaťukání na dveře. Verna je otevřela a Warren zavolal jako hlídka, aby se představily. „Dvě otrokyně Jeho Excelence, sestra Janet a sestra Amélie.“

Verna otevřela dveře dokořán, natáhla ruku a popadla plášť jedné z nich a vtáhla ji dovnitř a pak druhou. Verna je postavila ke zdi, aby nebyly vidět přes okna

„Díky Stvořiteli,“ vydechla Verna úlevou. „Myslela jsem, že sem snad ani nedojdete.“ 

Obě ženy tam stály s doširoka otevřenýma očima a třásly se jako vyděšení králíci. Tvář sestry Amélie byla samá modřina, pořezaná a opuchlá.

Warren přešel blíž k Verně. Vzala ho za ruku a dívala se z jedné bledé tváře do druhé. Srdce se jí svíralo bolestí, když viděla jak Amélie trpí. Ale v jejích očích bylo něco víc než bolest, byla tam hrůza.

„Co se děje?“ zeptala se šeptem. 

„Lhala jsi nám,'„ pronesla Janet bolestně. 

„O čem to mluvíš?“ 

„O poutu. O poutu, které nás mělo chránit před Jeho Excelencí. Řekla jsem o něm Amélii. Složila přísahu Richardovi, jak jsi mě to říkala ty.“ 

Verna se zamračila a naklonila se blíž. „Co to, ve jménu Stvoření, říkáte? Řekla jsem vám, že to znemožní Jagangovi dostat se do vaší mysli.“

Janet pomalu zavrtěla hlavou. „Ne, Verno, nezabránilo mu to v ničem. Nechrání to ani moji mysl, ani mysl Amélie. .. ani Warrenovu... ani tvoji.“

Verna položila chlácholivě ruku na Janetinu paži a snažila se tak vystrašenou dívku uklidnit. „Ale ano, chrání, Janet. Musíš jen věřit a budeš chráněná.“

Janet opět pomalu zavrtěla hlavou. „Těsně než jsem přísahala Richardovi, Jagang navštívil moji mysl. Znal mé myšlenky. Věděl, co jsi mi řekla. Věděl všechno.“

Verna si zakryla v hrůze ústa. Na tuto možnost nepomyslela.

„Ale ty jsi přísahu složila. Takže teď tě chrání.“ Janet opět zavrtěla hlavou. „Tak to bylo jen první den, ale před čtyřmi dny, za úplňku, se Jeho Excelence do mé mysli vrátila. Nevěděla jsem o tom. Řekla jsem Amélii o přísaze. Ona ji také pronesla. Myslely jsme si, že jsme v bezpečí. Myslely jsme si. že až přijdete, utečeme s vámi.“ 

„Utečete.“ ujistila ji Verna. „Utečeme hned teď.“ 

„Nikdo z nás neuteče. Verno, Jagang tě dostal. Dostali Warrena. Řekl nám, že pronikl do vašich myslí, zatímco jste spali první noc po úplňku.“ Slzy se jí nahrnuly do očí. „Je mi to líto, Verno. Nikdy ses pro mě neměla vracet. Stálo vás to oba svobodu.“ 

Verny se začala zmocňovat panika, ale opět se usmála. „Janet, to prostě není možné. Chrání nás pouto.“

„Chránilo by,“ řekla Janet náhle mrzutým a nešťastným hlasem, „kdyby byl Richard Rahl stále naživu. Ale Richard před čtyřmi dny, za úplňku, opustil svět živých.“ 

Janet se zasmála srdečným, hlubokým smíchem, i když jí tekly slzy.

Verna nemohla dýchat. „Richard... je... mrtvý?“

Warren si náhle přitiskl ruce ke spánkům a vydal bolestný výkřik. „Ne! Ne!“

Verna se k němu vrhla, když klesl na podlahu. „Warrene! Co se děje?“

„Jeho Excelence... Jeho Excelence má pro mě nějaký úkol.“ 

„Úkol? Warrene, co se děje? Co je s tebou?“ 

„Jeho Excelence má nového proroka!“ Warren vykřikl. „Prosím, zastavte tu bolest! Budu vám sloužit! Budu sloužit, jak mi budete poroučet!“ 

Verna se nad něho sklonila. „Warrene!“

Bylo to, jakoby jí lebkou projel do běla rozžhavený drát. Verna vykřikla a přitiskla si ruce k hlavě. Nic v celém jejím životě, celých sto padesát šest let ji nepřipravilo na bolest, která jí explodovala v hlavě. Místnost zčernala. Cítila, jak ji podlaha udeřila do obličeje. Ruce a nohy se jí kroutily v křečích.

Neblahý smích tančil v pekelných mukách jako plameny stravující všechno kolem.

Verna se modlila ke Stvořiteli, aby omdlela. Její přání zůstalo nevyslyšeno.

Nad sebou slyšela hlas. Janetin hlas.

„Promiň. Verno. Nikdy jsi sem neměla chodit a pokoušel se nás zachránit. Budete sloužit Jeho Excelenci jako jeho otroci.“ 

*****

Ta světlovlasá, Cara, ho následovala do přijímacího sálu. Stála tři kroky za ním, jak jí nařídil. Teď pořád nosila svou červenou koženou uniformu, jak jí nařídil. Líbilo se mu, že v ní vypadají jakoby se vykoupaly v krvi. Neustále s ním jedna z nich byla, jako krvavá připomínka úlisného, lepkavého smilstva, které přijde.

Odvrátila své modré oči, když se ohlédl přes rameno. Věděl, že zůstala jen proto, aby mohla být nablízku Kahlan. Nevadilo mu to. Důležité bylo, že zůstala. Už byla neškodná, ale vypadalo to lépe, když lorda Rahla doprovázela eskorta jako ona - správný symbol jeho postavení.

Teď byl lord Rahl on, jak mu to hlasy z éteru slibovaly. Jen on měl takový intelekt, že mohl vnímat hlasy, takovou moudrost, že je slyšel a takovou pronikavost, že si jich všiml. Přinesly mu jeho triumf. Pozornost k detailům mu přinesla odměnu. Jeho výjimečná schopnost proniknout do podstaty mu vynesla postavení, které si vždycky zasloužil. Jeho Darem byla jeho genialita a ta mu poslouží lépe než magie.

Byl mužem, který převyšoval všechny ostatní a z dobrého důvodu. Byl nadřazený nad každým, protože byl člověk vzácného porozumění, instinktu a vzácného mravního principu, nezkaleného ubohými náhražkami, které ženy předkládají jako svá vulgární potěšení.

Jeho schopnosti ho omámily.

Kahlan vzhlédla, když ho slyšela vejít do místnosti. Její tvář ukazovala jen prázdnotu, výraz, který měla téměř pořád. Jenom si myslela, že neukazuje nic. Pro něho však odhalovala celou přehlídku emocí. Ponořen do detailů její okouzlující tváře, mohl určit bohatou škálu emocí, které se pokoušela zakrýt.

Viděl, jak se na něho dívala. Zachytil její pohledy v minulosti. Věděl, že to chce. Že po něm prahne. Chtěla, aby jí dal potěšení. Skutečnost, že se to pokoušela popřít ho vzrušovalo stále více. To, že zakrývala svůj hlad po něm hrubými slovy, mu to jen potvrzovalo. Fakt, že předstírala zhnusení, mu jen odkrývalo výjimečnou hloubku její touhy.

Až nakonec podlehne svému chtíči, bude to pro něho ještě nádhernější, díky čekání, díky odříkání, toužení a oddalovanému naplnění. Potom jí konečně dá co chce. Pak uslyší její výkřiky.

Generál s Kahlan se uklonili. „Dobré ráno, lorde Rahle.“

„Co je nového?“ zeptal se. Nerad viděl, když vojáci předkládali věci Kahlan bez toho, že by nejprve informovali lorda Rahla. 

„To jsou jen ranní hlášení, Drefane,“ řekla Kahlan tím svým lhostejným tónem. 

„Tak proč je neříkají mně? Hlášení by měla přicházet nejdříve k lordu Rahlovi. 

Generál Kerson se poočku podíval na Kahlan. Znovu se uklonil. „Jak si přejete, lorde Rahle. Jen jsem myslel...“

„Já jsem tu abych myslel. Vy jen konejte svoji vojenskou povinnost.“ 

Generál si odkašlal. „Jistě, lorde Rahle.“

„Takže, co stojí v ranních hlášeních?“ 

Generál zase pokradmu pohlédl na Kahlan. Drefan viděl nepatrné pokývnutí. Jako kdyby generál potřeboval povolení manželky lorda Rahla, aby mohl podat hlášení. Drefan to přešel stejně jako jindy. Líbila se mu jejich hra, když si myslela, že si toho nevšiml. Pobavilo ho to.

„No, lorde Rahle, mor ustupuje a za chvíli bude pryč.“ 

„Upřesněte termín 'za chvíli', prosím. Jako léčiteli mi nepřesnost vadí.“ 

„Během minulého týdne poklesl počet úmrtí na mor na tři případy včera v noci. Téměř všichni, kteří byli nemocní, když lord,“ - zarazil se - „když Richard odešel, se zotavili. Ať Richard udělal cokoliv - „ 

„Můj bratr zemřel, to udělal. Já jsem léčitel. Já jsem zodpovědný za to, že je mor na ústupu.“ 

Kahlan ztratila klidný pohled. Její výraz se změnil na pevně ovládaný vztek. Rád by věděl, jak se její tvář změní při bolesti, v hrůze. Nakonec se to dozví.

„Richard šel do Chrámu větrů. Obětoval se, aby všechny zachránil. Richard! Ne ty, Drefane, ale Richard!“ 

Drefan mávl nad její tirádou rukou. „Nesmysl. Co věděl Richard o léčení? Já jsem léčitel. Byl to lord Rahl, kdo zachránil lidi před morem.“ Drefan ukázal prstem na generála. „A vy byste se měl raději postarat o to, aby to každý věděl.“

Kahlan zase neznatelně přikývla.

„Ano,  lorde Rahle,“ odpověděl generál.  „Osobně dohlédnu na to, aby se všichni dozvěděli, že to byl lord Rahl, kdo zastavil mor.“ 

Na tváři Kahlan se objevil slabý náznak úsměvu nad generálovou dvojznačnou odpovědí. Drefan to přešel. Měl důležitější práci než její neúctu k manželovi.

„A co máte dál, generále?“ 

„No, lorde Rahle, zdá se, že některé naše jednotky... zmizely.“ 

„Zmizely? Jak mohou vojenské jednotky zmizet? Chci, abyste je našel. Musíme mít armádu pohromadě, abychom se mohli bránit proti Císařskému řádu. Nechci, aby mu říše D'Hary padla do rukou jen proto, že moji důstojníci nebyli schopni udržet disciplínu!“ 

„Ano, lorde Rahle. Už jsem poslal zvědy, aby našly jednotky, které... opustily svá stanoviště.“ 

„Je to chybějící pouto, Drefane,“ řekla Kahlan. „D'hařané nejsou s tebou spojeni poutem. Armáda se rozpadá, bezcílně bloudí, protože ztratila pouto, ztratila svého velitele. Neví, co mají dělat. Jsou bez lorda Rahla -“ 

Uhodil jí do tváře. Ostrý zvuk se rozlehl místností. „Postav se!“ Počkal, až se zvedne ze země. „Nesnesu takovou nestoudnost od vlastní ženy! Rozumíš?“

Kahlan si stiskla nos, aby zastavila proud krve. Rudá barva jí zaplavila prsty, rty a bradu. Při pohledu na krev se téměř zajíkl. Pohled na Matku Vyznavačku s krví na obličeji mu způsobil třas rukou. Toužil po řezání, po krvi na celém jejím těle, po jejích výkřicích a hrůze.

Ale může počkat, až ho o to bude prosit. Jako Nadine. Líbila se mu její perverzní touha. Kochal se jejím údivem, její hrůzou a agónií než ji shodil přes okraj skály, stále živou, aby mohla přemýšlet o své sprosté povaze celou cestu dolů. Uspokojilo ho to - na čas.

Muže počkat, až na povrch vyplave skutečná zkaženost Matky Vyznavačky, stejně jako první noc. Richard musel být zhrozený, když zjistil, jak moc chce jeho bratra. Že žena, kterou miloval je stejně nečistá jako kterákoliv děvka. Ubohý, nevinný, hloupý Richard. Ani se neohlédl, když kráčel pryč.

Drefan uměl čekat. Ona potřebuje čas, aby se zotavila z šoku, že způsobila Richardovu smrt. Drefan uměl čekat. Nebude jí to trvat dlouho, protože to tak zoufale potřebuje.

Vzal Kahlan do náruče. „Odpusť mi, má ženuško. Nechtěl jsem ti ublížit. Odpusť mi to, prosím. Jen jsem se obával o naši bezpečnost před Řádem. Byl jsem rozmrzelý, že ti nehodní vojáci neposlouchají příkazy a tím nás všechny ohrožují.“

Kahlan se vyprostila z jeho obětí. „Chápu.“

Lhala tak mizerně. Koutkem oka zahlédl pohyb rudé kožené uniformy. Jestliže se odhodlá k úderu, rozpárá ji. Když ne, pořád ji ještě může využít.

Kahlan vztyčila prst, aby Caru zastavila. Cara se neochotně zastavila a uvolnila. Kahlan si myslela, jak je chytrá, myslela si, že nevidí, jak dává lidem příkazy. Ale teď na tom nezáleželo.

„Generále Kersone,“ promluvil Drefan, „chci, abyste našel ty zběhlé jednotky. V armádě musíme mít disciplínu, jinak jsme ztraceni. Až je najdete, chci, aby jejich velitelé byli popraveni.“ 

„Cože? Vy chcete, abych popravil své vlastní lidi jen proto, že ztratili pouto -“ 

„Chci, abyste je popravil pro výstrahu. Když zbytek mužů pochopí, že nebudeme tolerovat takové zanedbání povinností, příště si to rozmyslí, jestli se spojí s naším nepřítelem.“ 

„S naším nepřítelem, lorde Rahle?“ 

„Jistě. Když nekonají svou povinnost jako D'hařané, aby sloužili a chránili D'hařanskou říši a to ani nemluvím o lordu Rahlovi, pak tím napomáhají nepříteli. To z nich činí zrádce! Ohrožují tím život mé ženy! Každého z nás!“ 

Přejel prsty po zlatých písmenech na jílci Meče pravdy, na jeho meči. Nosil ho právem. „A teď, máte ještě něco dalšího?“

Generál si s Kahlan vyměnili tajné pohledy.

„Ne, lorde Rahle.“ 

„Dobrá. Tak to je všechno. Odchod.“ Otočil se ke Kahlan a vztáhl k ní ruce. „Pojď má drahá. Posnídáme společně.“ 

Kapitola třicátá první

Jako omámený sestoupil Richard z trůnu čarodějů v čele Síně větrů. Ozvěna jeho kroku se rozléhala do dáli. Čarodějův trůn bylo jeho právoplatné místo. Byl jediný válečný čaroděj s Odnímací i Obnovovací částí magie.

Vnitřek Chrámu větrů byl více než obrovský. Jeho velikost téměř přesahovala jeho chápání. V tomto tichém světě se neozýval žádný zvuk, pokud ho nezpůsobil on.

Klenutý strop ohraničující vznešené výšiny mohl skrývat orly a ti by si ani neuvědomili, že jsou v uzavřeném prostoru. Kdyby tu byli jestřábi skalní, mohli by se vznášet a prudce klesat pod těmito vzdušnými oblouky a cítili by se tu jako doma.

Po stranách stály masivní sloupy, které podpíraly zdi, stoupající do vysokých křivek žebrovaného stropu. V těchto bočních stěnách byla obrovská okna, která vpouštěla dovnitř ještě více všudypřítomného rozptýleného světla.

Viděl alespoň postranní zdi, protože vzdálený konec Síně se ztrácel v nedohlednu.

Téměř všechno mělo barvu mdlého odpoledního oparu. Podlaha, sloupy, stěny, strop, to všechno vypadalo, že je vytvořeno z nějakého zamlženého světla.

Richard byl jako mravenec v rozlehlém kaňonu. Ale přesto mělo tohle místo své hranice na rozdíl od prostoru za zdmi.

Dříve by byl ohromen a naplněn bázní z takového místa, teď už nebyl. Už ho nic neohromilo.

Tady čas nic neznamenal. Neměl, kde by ve věčnosti zakotvit. Mohl tu být století nebo pouhých pár týdnů a jen on by poznal rozdíl a ještě jenom tehdy, pokud by chtěl. Život tu znamenal také velmi málo, byl to jen pojem, stejně vzdálený jako druhý konec věčnosti. Také ho sem přinesl on. A protože Chrám větrů dokázal vnímat, poskytl mu útočiště ve svém čaroději zhotoveném kamenném objetí.

Po stranách Síně, jak jí procházel, byly mezi sloupy pod všemi oblouky přístěnky. V každém z nich spočívaly magické předměty, uložené sem do úschovy, poslané sem ze věta živých, aby v něm byla zajištěna bezpečnost.

Richard chápal jejich účel a uměl je používat. Chápal, jak jsou ty věci nebezpečné a proč je někteří chtěli odstranit napořád. Teď měl všechny znalosti větrů.

S nimi zastavil mor. Neměl knihu, která byla použita na roznesení moru, ale nebylo nutné ji mít, aby zbavil její magii činnosti. Kniha byla ukradena z tohoto místa a proto byla stále připoutána k větrům. Bylo velice jednoduché vypnout proud síly, vyzařující z větrů, který umožňoval, že kniha fungovala ve světě živých.

Ve skutečnosti to bylo tak jednoduché, že byl zahanben, že na to nepřišel sám už dřív. Tisíce lidí zemřelo, protože byl tak neznalý. Kdyby věděl tehdy to, co ví teď, mohl prostě utkat předivo z obou částí své magie a Jagangovi by byla kniha k ničemu. Tolik mrtvých lidí - a přitom to bylo tak prosté.

Alespoň, že mohl použít svoji léčebnou sílu, aby uzdravil ty, kteří se nakazili dříve než přerušil proud magie. Alespoň, že ukončil mor.

Jenže ho to stálo všechno. Jaká to byla cena za všechny ty životy! Jakou cenu duchové stanovili? Jakou?

Stálo to život Nadine. Pocítil pro ni hluboký zármutek. Měl by také zničit Jaganga a hrozbu ze Starého světa, ale to nemůže udělat odtud. To bylo ve světě živých a on mohl ovlivňovat pouze věci, které se nějak dostaly do světa živých a škody, které způsobily.

Dotkl se však podstaty moci tohoto místa a už nikdy nebude moci nikdo vstoupit Síní zrádců. Jagang nebude moci podruhé provést stejný čin.

Richard se zastavil. Vytáhl svůj meč, Drefanův meč. Podržel ho ve svých dlaních, zíral na něj a pozoroval, jak se od něj odráží světlo. Tohle nebyl jeho meč - Meč pravdy.

Nechal svoji vůli proudit ze své duše, aby nesla moc, se kterou se narodil a která mu právem náležela. Dar teď přicházel lehce jako dech, zatímco dříve musel zápasit, aby vyvolal i jen bezvýznamný kousek své moci. Síla proudila dál přes jeho paže a do předmětu, který držel.

Jeho mysl ovládala jeho částečky, vyrovnávala je do požadované posloupnosti a místa, až se meč v jeho rukou proměnil ve dvojče toho, který tak dobře znal. Držel přesnou kopii Meče pravdy, i když bez otisků minulých duší těch, kteří užívali jeho opravdový meč. V každém jiném ohledu byl stejný. Měl stejnou sílu, stejnou magii.

Čarodějové umírali při pokusech stvořit Meč pravdy, až nakonec byl jeden z nich úspěšný. Jakmile se to jednou podařilo, takto zrozená znalost se uložila na tomto místě a záleželo jen na Richardovi, jestli ji využije. Stejně tak tomu bylo se všemi vědomostmi, které zde byly uloženy.

Uchopil meč za jílec a zvedl čepel vzhůru. Nechal sílu, magii, hněv meče, aby ho zaplavil, aby jím projel, jen aby něco cítil. I hněv byl něco.

I když vlastně k tomu meč nepotřeboval. Hněv zablikal a byl opět nahrazen prázdnotou.

Mrštil mečem vysoko do vzduchu a zadržel ho tam, aby se pomalu otáčel na místě. Pak ho mocným impulsem síly roztříštil na oblak kovového prachu a další myšlenkou tento oblak vymazal z existence.

Stál tam opět prázdný. Prázdný a sám.

Něčí přítomnost ho přinutila se otočit. Byl to další duch. Čas od času přicházeli, aby se na něho podívali, promluvili si, nutili ho vrátit se do světa živých než bude pozdě a on s ním ztratí navždy spojení.

Tato postava, tento duch ho však přikoval k podlaze a on v šoku strnul.

Vypadal jako Kahlan.

Jemné zářivé zjevení se před ním vznášelo, vyzařovalo světlo stejné barvy, jako všude kolem, jen větší intenzity a více ohraničené.

Vypadalo to jako Kahlan. Poprvé po týdnech se mu rozbušilo srdce.

„Kahlan? Ty jsi zemřela? Jsi teď duch?“ 

„Ne.“ odvětil duch. „Jsem matka Kahlan.“ 

Richard se uvolnil. Odvrátil se a pokračoval dál přes síň. „Co chcete?“

Duch ho následoval, jak to někdy duchové dělali, protože je zajímal a byli zvědaví.

„Něco jsem ti přinesla,“ řekl duch. 

Richard se otočil. „Co?“

Podávala mu růži. Zelený stonek a rudé okvětní lístky byly v tomto bezbarvém světle ohromující, jako záchvěv potěšení pro oči. Nádherná vůně mu zaplavila plíce příjemným aroma. Už téměř zapomněl na potěšení, které takové věci přinášely.

„Co s ní mám dělat?“ 

Duch mu ji znovu podal a pobídl ho, aby si ji vzal. Nebál se duchů, kteří k němu přicházeli. Ani ti, kteří ho nenáviděli mu nemohli ublížit. Věděl, jak se před nimi chránit.

Richard si vzal růži. „Děkuji.“ Zastrčil si její stonek za opasek.

Otočil se a kráčel dál. Duch Kahlaniny matky se vznášel za ním. Nerad se jí díval do tváře. I když byla duch a její rysy nebyly moc zřetelné, pořád se příliš podobala Kahlan.

„Richarde, mohu s tebou mluvit?“ 

Jeho kroky se rozléhaly velkým prostorem síně. „Když si to přejete.“

„Přála bych si něco ti říct o mé dceři Kahlan.“ 

Richard se zastavil a otočil se k ní. „Proč?“

„Protože je mojí součástí. Je z mého těla, stejně jako ty jsi z těla své matky. Kahlan je mé spojení se světem živých, se světem, ve kterém jsem dříve byla. Do kterého se musíš vrátit.“ 

Richard zase vykročil. „Já jsem doma tady. Nemám v úmyslu se vrátit do toho trpkého světa. Pokud jste chtěla, abych předal vaší dceři nějakou zprávu, lituji, nemohu. Nechte mě být.“

Richard už zvedal ruku, aby ji vyhnal z místnosti, ale ona pozvedla prosebně ruce, aby ještě zadržel svoji sílu.

„Nepotřebuji, abys předal Kahlan zprávu. Ona ví, že ji miluji. Chci si promluvit s tebou.“ 

„Proč?“ 

„Kvůli tomu, co jsem Kahlan udělala.“ 

„Udělala? Co jste jí udělala?“ 

„Vštípila jsem jí smysl pro povinnost. 'Vyznavačky nemají lásku, Kahlan. Mají povinnost.' To jsem jí říkala. Ke své hanbě jsem jí nikdy nevysvětlila, co jsem tím mínila. Bojím se, že jsem jí nenechala žádný prostor pro život. 

Víc než kdokoliv jiný vím, že Kahlan chtěla žít a radovat se ze života. Povinnost jí většinu toho odepřela. To z ní dělá tak dobrou ochránkyni svého lidu. Chce, aby oni měli šanci se radovat, protože vidí jasně, co by jim bylo odepřeno. Zbylo jí jen málo potěšení, které mohla mít.“

„A k čemu to všechno?“ 

„Nemáš rád život, Richarde?“ 

Richard pokračoval v cestě. „Chápu povinnost. Také jsem byl zrozen pro povinnost. Nyní jsem s povinností skončil. Skončil jsem se vším.“

„Ty také špatně chápeš, co je míněno povinností. Pro správou osobu, pro osobu, která se pro povinnost narodila, je to forma lásky, díky níž je možné všechno. Povinnost neznamená vždy zřeknutí se věcí, ale jejich rozšíření na druhé. Povinnost není vždy jen práce a nejlépe se dá vykonávat s láskou. 

Nevrátíš se k ní, Richarde? Ona tě potřebuje.“

„Kahlan má teď manžela. Nemám místo v jejím životě.“ 

„Máš místo v jejím srdci.“ 

„Kahlan ale řekla, že mně nikdy neodpustí.“ 

„Richarde, ty jsi nikdy v zoufalství neřekl něco, co jsi tak nemyslel? Nikdy jsi nepocítil potřebu vzít nějaká svá slova zpět?“ 

„Nemohu se k ní vrátil. Provdala se za jiného. Dala svůj slib a má... nevrátím se.“ 

„I když je vdaná za jiného muže, i když s ní nemůžeš být, i když ti to láme srdce, že nemůže být tvoje, nemiluješ ji natolik, abys jí uzdravit bolavé srdce? Abys jí do srdce přinesl klid a usmíření? Copak ve vašem vztahu byla jen tvoje láska a ne také její?“ 

Richard se na ducha nepřátelsky zadíval. „Našla štěstí v mé nepřítomnosti. Nic ode mne nepotřebuje.“

„Nacházíš v té růži zalíbení, Richarde?“ 

Richard pokračoval v chůzi. „Ano, je moc krásná, děkuji.“

„Budeš tedy uvažovat o návratu?“ 

Richard se otočil k duchovi Kahlaniny matky. „Děkuji vám za růži. Tady jsou jich tisíce na oplátku, abyste nemohla říct, že vám něco dlužím!“

Richard napřáhl ruku a vzduch se zaplnil růžemi. Okvětní lístky poletovaly a točily se v rudých vírech.

„Je mi líto, že ti nemohu otevřít oči, abys to pochopil, Richarde. Vidím, že ti přináším jen další bolest. Opustím tě.“ 

Když zmizela, podlaha byla poseta rudými květy a vypadala úplně jako louže krve.

Richard se zhroutil na zem, cítil, že je mu tak zle, že nemůže vstát. Brzy bude jeden z nich, bude duch a nebude muset snášet tento stav, kdy je uvězněn mezi světy. Mohl jíst kdy chtěl, mohl spát kdy chtěl, ale nedalo se tu žít neomezeně dlouho. Tohle nebyl svět živých.

Už brzy bude jeden z nich a skončí s touto prázdnotou, která byla teď jeho život.

Kahlan mu kdysi tu prázdnotu zaplnila. Kdysi mu byla vším. Věřil jí. Myslel si, že jeho srdce je u ní v bezpečí. Představoval si toho víc, než bylo pravda. Jak mohl být takový blázen? Byla to všechno jen iluze?

Richard zvedl hlavu. Rozhlédl se po síni. V duchu prošel všechny věci, které tam byly uschovány. Pozorovací fontána. Byla tam, na druhé straně síně. Věděl, jak ji použít.

Vstal a přešel místnost, až mezi dva sloupy a našel kamennou pozorovací fontánu. Měla dvě nádrže nad sebou. Nižší mu sahala asi do pasu, vyšší měl těsně nad hlavou. Obě nádrže měly tvar obdélníku. Do leštěného černošedého kamene byly vyryty symboly instrukcí a moci. Spodní nádrž byla po okraj naplněna stříbřitou kapalinou, která vypadala podobně jako obličej slif, ale věděl, že je úplně jiná.

Richard zvedl stříbrný hrneček z police pod ní a ponořil ho do spodní nádrže. Nabral tekutinu a vylil ji do horní nádrže. Pokračoval, až měla horní nádrž dostatek tekutiny.  

Pak se Richard naklonil přes spodní nádrž, aby mohl položit ruce na správné symboly, které byly umístěné na obou stranách nádrže. Přečetl starodávná slova, která spatřil nad sebou, když se naklonil a přitiskl ruce na prohlížecí symboly. Když vyřkl potřebná slova, soustředil svoji mysl na osobu, kterou si přál pozorovat. Když to udělal, soustředěným paprskem síly dal pokyn tekutině v horní nádrži.

Přes celou hranu horní nádrže se začala přelévat stříbrná tekutina a vytvořila tenkou stříbrnou plochu před jeho obličejem. V tomto vodopádu pozorovací tekutiny viděl Richard osobu, kterou ve své mysli vyvolal - Kahlan.

Srdce se mu stáhlo, když ji spatřil. Téměř se zajíkl, téměř vykřikl její jméno bolesti.

Měla na sobě svou bílou róbu Matky Vyznavačky. Když viděl známé rysy její tváře, všechno ho bolelo touhou. Byla blízko svých pokojů, své ložnice v paláci. Byla tam už noc. Richard cítil, jak mu silně buší srdce, když ji pozoroval, jak se zastavila u dveří.

Drefan se objevil za ní. Dal jí ruce na ramena, stiskl ji a naklonil se blíž a přiblížil svá ústa k jejímu uchu.

„Kahlan, má ženo, má lásko. Jsi přichystána do postele? Měl jsem těžký den. Tak jsem se těšil na noc tvé smyslné vášně.“ 

Richard uvolnil fontánu. Zvedl pěsti a zapotácel se dozadu. Pozorovací fontána vybuchla, těžké kusy kamene se rozprskly do obrovských kapek v plamenech a kouři. Úlomky kamení hvízdaly síní a mizely v dáli. Velké kusy kamení skučely, jak stoupaly vzhůru, zvedané zuřícím peklem, až ztratily rychlost a padaly zpět a tam se roztříštily na kousky a prach. Pozorovací tekutina se rozlila po podlaze.

V každé kapce i v záplavě na zemi viděl Richard tvář Kahlan.

Otočil se a pomalu odcházel. Výheň plamenů zasáhla podlahu a vysušila každou kapku, přesto spatřil její tvář i v tom nejjemnějším oparu, který zaplnil vzduch. Zvedl své pěsti. Každá kapka, každá nejmenší částečka oparu se za ním proměnila v nicotu.

Uprostřed síně, omráčen, klesl Richard na podlahu a zíral do prázdna.

Vítr k němu zanesl škodolibý úsměšek. Richard věděl, kdo je to. Jeho otec se vrátil, aby ho mučil.

„Co se děje, synu?“ pronesl Darken Rahl svým výsměšným šepotem. „Nejsi šťastný a spokojený s mojí volbou manžela pro tvou opravdovou lásku? Můj vlastní syn, mé tělo a krev, Drefan, si vzal Matku Vyznavačku. Já sám to považuji za dobrou volbu. Je to dobrý chlapec. Zdá se spokojená. Ale to ty už dávno víš, že? Měl bys být spokojený, že je tak potěšená. Tak moc potěšená.“ 

Smích Darkena Rahla dováděl síní.

Richard se ani nenamáhal vyhnat světélkující postavu, která nad ním stála. Co na tom záleželo?

*****

„Tak co říkáš, má ženo? Strávíme spolu noc plnou divoké vášně? Jako jsi to ukázala mému bratříčkovi, když sis myslela, že jsem to já?“ 

Kahlan použila veškerou sílu a narazila ramenem do Drefanovy hrudní kosti. Zastihla ho nepřipraveného. Neočekával něco takového. Předklonil se bolestí a nemohl popadnout dech

„Už jsem ti řekla, Drefane, že když se mě dotkneš, proříznu ti hrdlo.“ 

Než se vzpamatoval, aby se mohl vysmát jejímu vzteku nebo jí ukázal svoji sílu, vklouzla do pokoje, zabouchla za sebou dveře a zastrčila západku.

Stála tam v narůstající tmě a třásla se. Něco cítila. Chvíli měla pocit jakoby s ní byl Richard. Téměř vykřikla jeho jméno, zavolala na něho, že ho miluje.

Schoulila se v bolesti. Kdy už na něj konečně přestane myslet?

Richard se nikdy nevrátí.

Kahlan přešla po měkkém koberci v obývacím pokoji a vešla do ložnice. Skrčila se v obranném postoji, protože před ní náhle někdo předstoupil.

„Promiň.“ zašeptala Berdina. „Nechtěla jsem tě vystrašit.“ 

Kahlan vzdychla, uvolnila pěsti a narovnala se. „Berdino!“ Objala ji. „Ach, Berdino, tak ráda tě vidím. Jak je ti?“

Berdina objala Kahlan v zoufalé potřebě útěchy.

„Už je to pár týdnů, ale zdá se mi, jakoby Raina zemřela teprve včera. Tak moc se na ni zlobím, že mě opustila. A pak, když se na ni rozzlobím, musím brečet, protože mi tak moc chybí. Kdyby tak byla vydržela o pár dní déle, byla by teď naživu. Jen pár dní.“ 

„Já vím, já vím,“ zašeptala Kahlan. Odtáhla se trochu a tlumeným hlasem se zeptala: „Co tady děláš?  Myslela jsem, že jsi šla do Hradu vystřídat Caru.“ 

„Byla jsem tam, ale musela jsem se vrátit, abych si s tebou promluvila. 

„Chceš říct, že slif teď nikdo nehlídá?“ Berdina přikývla. 

„Berdino, nemůžeme ji nechat samotnou. Nikdy bychom se nedozvěděli, že někdo pronikl do Aydindrilu, někdo s nebezpečnou magií. Proto - „ 

Berdina ji uklidnila. „Já vím. Tohle je také důležité. Kromě toho, jaký je v tom rozdíl, jestli tam některá z nás je? Cara i já jsme ztratily svoji moc. Nemůžeme zastavit nikoho s magií, když se tam dostane s pomocí slif.

Musím s tebou mluvit, Matko Vyznavačko, a nemohu to udělat přes den, protože se kolem tebe pořád ochomýtá Drefan.“

„Ať tě nikdy nepřistihne, že mu říkáš jinak než lord Rahl, jinak-“ 

„Není to žádný lord Rahl. Není. Matko Vyznavačko.“ 

„Já vím. Ale je to jediný lord Rahl, kterého máme.“ Berdina pohlédla Kahlan do očí. „Mluvila jsem s Carou. Rozhodly jsme se, že bychom ho měly zabít. Potřebujeme, abys nám pomohla.“ 

„To nemůžeme udělat.“ Kahlan sevřela Berdině rameno. „Nemůžeme.“ 

„Ale samozřejmě, že můžeme. Ukryjeme se na balkoně a ty ho donutíš si odložit, takže bude mimo dosah těch jeho nožů a zatímco... rozptýlíš jeho pozornost, vtrhneme dovnitř a skončíme to.“ 

„Berdino, to nemůžeme.“ 

„No dobrá, když se ti tenhle plán nelíbí, klidně vymyslíme jiný. Hlavní je to, že ho musíme zabít.“ 

„Ne. Hlavní je to, že ho nemůžeme zabít.“ 

Berdina se zamračila. „To chceš žít s takovým prasákem? Dříve nebo později začne naléhat a bude se dožadovat svých manželských práv.“

„Berdino, poslouchej mě. I když to udělá, budu to muset vydržet. Vydržím i znásilnění, když to bude znamenat záchranu životů. Nemůžeme zabít Drefana. Je to jediný lord Rahl, kterého máme. Než vymyslíme, co dělat dál, je jediný, kdo drží armádu pohromadě. 

Právě teď jsou překvapeni jeho agresivním velením. D'hařané jsou zvyklí, že jim lord Rahl říká, co mají dělat. Drefan se chová, jako kdyby byl lord Rahl a v tuto chvíli se armáda drbe rozpačitě na hlavě a dohaduje se, jestli jím skutečně není.“

„Ale on není,“ naléhala Berdina. 

„Ale v tuto chvíli je to jediné, co drží armádu pohromadě. Jestli se rozpadne, Císařský řád se převalí přes Střední zemi. Alespoň v tom s Drefanem souhlasím.“ 

„Ale ty jsi Matka Vyznavačka. Generál Kerson je ti věrný. Dokonce i bez pouta se drží kolem kvůli tobě. A stejně tak i většina důstojníku. Kvůli tobě, ne kvůli Drefanovi. Ty můžeš udržet armádu pohromadě stejně jako Drefan. Třeba to bude fungovat.“ 

„A třeba ne. Drefan se mi nemusí líbit, ale neudělal nic, aby si zasloužil zákeřně zabít. I když se mi vůbec nelíbí jeho způsoby, dělá co může, aby nás všechny udržel pohromadě. S ním a se mnou budeme možná schopni se udržet pospolu.“ 

Berdina naklonila hlavu na stranu. „Nevydrží to a ty to víš.“

Kahlan si přejela rukou přes obličej. „Berdino, Drefan je můj muž. Dala jsem mu slib.“

„Tak slib, ano? Tak proč si ho nepustíš do postele?“ 

Kahlan otevřela ústa, ale nenašla slova.

„Je to kvůli lordu Rahlovi, že? Pořád si myslíš, že se vrátí? Chceš, aby se vrátil.“ 

Kahlan si dala ruku před pusu. Otočila se. „Kdyby se Richard chtěl vrátit zpět, už by to byl udělal.“

„Možná, že ho tam zdržel mor, třeba se mu ještě nepodařilo zvládnout magii moru. Možná, že až to udělá, vrátí se.“ 

Kahlan si ovinula paže kolem sebe. Věděla, že se nevrátí.

„Matko Vyznavačko, ty nechceš, aby se vrátil?“ 

„Jsem provdaná za Drefana. Mám manžela.“ 

„To jsem se tě neptala. Chceš, aby se vrátil. Musíš chtít, aby se vrátil.“ 

Kahlan zavrtěla hlavou. „Řekl, že mě bude vždycky milovat. Řekl, že jeho srdce bude navždy moje. Sliboval to.“ Kahlan utrápeně polkla. „Odešel. Možná jsem mu ublížila, ale kdyby mě opravdu miloval, nikdy by mi to neudělal. Dal by mi šanci.“

„Ale stejně chceš, aby se vrátil.“ 

„Ne. Už nikdy nechci projít takovou bolestí. Už se nikdy nechci vystavit takové trýzni. V první řadě jsem udělala chybu, že jsem se do něho zamilovala.“ Kahlan opět zavrtěla hlavou. „Nechci, aby se vrátil.“ 

„Nevěřím ti. Jsi jen rozrušená jako já, protože Raina zemřela. Ale kdyby se vrátila, odpustila bych jí a vzala ji zpátky do svého srdce.“ 

„Já Richarda ne. Už bych mu své srdce nesvěřila. Bez ohledu na to, co jsem udělala, neopravňovalo ho to k tomu, aby mně tak ublížil. Prostě ode mě odešel po tom, co sliboval, že mě bude vždycky milovat, ať se stane cokoliv. V té zkoušce zklamal. 

Nikdy bych si nemyslela, že mně může takhle ublížit. Myslela jsem si. že mé srdce je u něho bezpečné za všech okolností, ale nebylo.“

Berdina ji popadla za ramena a otočila ji k sobě.

„Matko Vyznavačko, to nemyslíš vážně. Nemůžeš to myslet vážně. Důvěra musí být na obou stranách. Kdybys ho opravdu milovala, pak bys mu musela věřit, bez ohledu na to, co udělal, právě tak, jak jsi to očekávala od něho.“ 

Kahlan tekly po tvářích slzy. „Nemohu, Berdino. Moc to bolelo. Nechci to zažít znovu. Ale to je stejně jedno. Už jsou to týdny. Mor už je dávno pryč. Richard se stejně nikdy nevrátí.“

„Podívej, nevím přesně, co se tam na té hoře stalo, ale odpověz si na jednu otázku: Kdyby se celá situace obrátila, kdybys byla ty na jeho místě, jak by ses cítila?“ 

„A co myslíš, že dělám celé dny od té doby? Já vím, jak bych se cítila. Cítila bych se zrazená. Nikdy bych si neodpustila, kdybych byla na jeho místě. Nenáviděla bych se za to, stejně jako mě teď nenávidí on.“ 

„Ne,“ tišila ji Berdina. „to není pravda. On tě nemůže nenávidět. Lord Rahl může být zmatený, zraněný, ale nikdy tě nemůže nenávidět.“ 

„Ale stejně mě nenávidí. Za to, co jsem mu udělala. To je další důvod, proč ho nikdy nemohu vzít zpět - strašně moc jsem mu ublížila. Jak bych se mu mohla podívat do očí? Nemohla. Nikdy bych po něm nemohla chtít, aby mi znovu věřil.“ 

Berdina objala Kahlan kolem krku a přitáhla si její hlavu k rameni. „Nezavírej své srdce, Kahlan. Prosím, nedělej to. Jsi sestra Agielu. Jako tvá sestra tě snažně prosím, abys to nedělala.“

„Na tom stejně nezáleží,“ zašeptala Kahlan. „Stejně s ním nemohu být, ať už si myslím nebo přeji cokoliv. Musím na něho zapomenout. Duchové mě donutili ke sňatku s Drefanem. Dala jsem svůj slib jemu a duchům výměnou za záchranu životu. Musím respektovat slib, který jsem dala. Richard ho musí respektovat také.“ 

Kapitola třicátá druhá

„VZBUĎ HO!“ zavelel HLAS v její hlavě.  

Verna vykřikla. Měla pocit, jako kdyby měla tělo pokryté vosami a všechny jí štípaly. Zběsile si ometala paže, ramena, nohy i obličej. V panice vykřikla a odháněla neviditelné vosy.

Vzbuď ho! ozval se hlas v její hlavě znovu.

Hlas Jeho Excelence.

Verna popadla hadr ze džberu. Otočila Warrenovi hlavu. Měl ji položenou na stole a byl v bezvědomí. Mokrým hadříkem mu otřela tváře a čelo. Třesoucími se prsty mu uhladila černé vlasy. Nebyl v bezvědomí dlouho, tak měla větší naději, že se jí ho podaří probrat.

„Warrene. Warrene, prosím, vzbuď se! Warrene!“ 

Zasténal bolestí. Přitiskla mu mokrý hadřík ke rtům. Druhou rukou mu hladila záda a líbala ho na tváře. Lámalo jí to srdce, když ho viděla takhle trpět bolestí, kterou způsoboval nejen snový cestovatel, ale i Dar, který se vymkl kontrole. Zatlačila mu prsty do zátylku a nechala do něho proudit teplý proud Hanu a doufala, že mu dodá trochu síly a přivede ho k vědomí.

„Warrene,“ vykřikla, „prosím tě, vzbuď se. Prosím, pro mě, vzbuď se nebo se Jeho Excelence rozzlobí. Prosím,“ Warrene.“ 

Slzy jí tekly po tvářích. Nestarala se o to. Potřebovala hlavně vzbudit Warrena, protože jinak je oba nechá Jeho Excelence trpět. Nikdy ji nenapadlo, že může být odpor tak marný. Nikdy netušila, že bude tak lehké ji přinutit zradit všechno, v co věřila.

Nemůže dokonce ani zachránit ty, které milovala tím, že se sama zabije. Zkoušela to. Ach, jak to zkoušela. On to nedovolí. On je chce živé, aby mu mohli sloužit. On si přeje využívat jejich nadání.

Teď věděla, že to musí být pravda. Richard musí být mrtvý. Pouto k němu bylo přerušeno a oni se stali bezbrannými proti snovému cestovateli. Vstoupil do její mysli. S odstrašující lehkostí ji přinutil plnit jeho přání. Bylo to, jako kdyby nebyla schopná z vlastní vůle vykonat ani nejjednodušší úkony. Když Jagang chtěl, její ruka se zvedla a ona s tím nemohla dělat nic, než to pozorovat. Také ovládal použití jejího Hanu. Bez pouta k Richardovi byla bezmocná.

Warren vydal další zasténání. Nakonec se sám pohnul. Zdálo se, že jen Verna byla schopná ho přivést zpět k vědomí, když byl mimo, působením Daru. To byl jediný důvod, proč ji Jagang zatím neposlal do stanů.

Jen spojení jejich srdcí mohlo pohnout Warrenem. Uvědomovala si, že mu to škodí, když ho budí, zatímco Dar ho chce mít v bezvědomí, jako způsob zvýšit mu odolnost snášet bolest, než přijde náležitá pomoc, ale nemohla jinak. Využívala jejich vzájemnou lásku, aby ho vzbudila a přitom ho tím přibližovala smrti. Ale o to se Jagang nestaral, dokud Warren dělal to, co mu nařídil.

„Promiň,“ zamumlal Warren. „Nemohl jsem...“ 

„Já vím.“ uklidňovala ho Verna, „já vím. Vzbuď se teď. Warrene. Jeho Excelence chce, abychom pokračovali v práci. Musíme pokračovat.“ 

„Já... nemohu. Já nemohu, Verno. Moje hlava -“ 

„Prosím tě, Warrene.“ Verna nemohla zadržet slzy. Bolest z tisíců vosích bodnutí ji nenechala v klidu. Neustále se oháněla. „Warrene, víš, co by nám udělal. Prosím, Warrene, musíš se vrátit ke knihám. Přinesu ti je sem. Jen mi řekni, které potřebuješ. Přinesu ti je.“ 

Přikývl a namáhavě se začal zvedal. Trochu ožil. Verna k němu přisunula lampu a povytáhla knot. Přistrčila mu svazek, který četl než omdlel a poklepala na stránku.

„Tady, Warrene. Tady. Tady jsi byl. Jeho Excelence chce vědět, co to znamená.“ 

Warren si přitiskl zaťaté pěsti ke spánkům. „Já nevím! Prosím, Excelence, já nevím. Nemohu vlastní vůlí přinutit vize proroctví, aby se mi zjevily. Nejsem ještě prorok. Jsem začátečník.“

Warren vykřikl a zkroutil se na židli.

„Zkusím to! Zkusím to! Prosím, nechte mě to zkusit!“ 

Warren lapal po dechu, když agónie pomalu ustoupila. Sklonil se nad knihou a olízl si rty. Prsty se mu třásly, když si v knize ukazoval řádku proroctví.

„Blahosklonná minulost,“ četl si pro sebe. „Blahosklonná minulost přenáší stejnou nepřízeň, upravenou pro nové použití na nového Mistra... Drahý Stvořiteli, já nevím, co to znamená. Prosím, ať mám vizi.“ 

*****

Clarissa vyhlédla do tmy z kočáru, který se náhle zastavil. Prach visel ve vzduchu jako jejich strašidelný doprovod. Za okny kočáru se zvedala kamenná pevnost. Byla tma a tak ji neviděla celou, ale i to málo stačilo, aby se jí prudce rozbušilo srdce.

Čekala, prsty křečovitě sevřené, až jí voják otevře dvířka.

„Clarisso.“ zašeptal. „Jsme na místě.“ 

Clarissa ho uchopila za ruku a vykročila do inkoustově černé noci. „Děkuji ti Walshi.“

Druhý Nathanův přítel, voják Bollesdun, čekal na kozlíku a pevně svíral otěže.

„Teď si pospěš.“ řekl jí Walsh. „Nathan řekl, že nechce, abys tu byla déle než několik minut, Kdyby se něco stalo, my dva nebudeme schopni bojovat s přesilou, abychom tě doslali pryč.“ 

Věděla, že je to pravda. Jeli kolem tolika stanů, že byla ohromena jejich počtem. Hordy, které napadly Renwold byly proti tomu jen hrstkou vojáků.

Clarissa si nasadila kapuci. „Nemějte obavy, nehodlám se tu zdržovat. Nalhan mi řekl, co mám dělat.“

Sevřela klopy pláště v ruce. Slíbila to Nathanovi. Tolik toho pro ni udělal. Zachránil jí život. Udělá to pro něho. Udělá to, aby ostatní neumírali.

Byla tak vyděšená, že by pro Nathana udělala cokoliv. Nebyl na světě lepší muž. Laskavější, vášnivější, statečnější než Nathan.

Walsh kráčel vedle ní, jak procházeli železnou brankou a pak zastřešeným vchodem. Dva hromotluci v kožených kabátech a ověšeni hrozivými zbraněmi stáli na stráži vedle syčících pochodní. Clarissa si přitáhla plášť ještě těsněji k sobě a kapuci si stáhla ještě více do obličeje. Sklonila hlavu, aby jí stráže neviděly do tváře. Podle instrukcí nechala mluvit Walshe.

Walsh mávl rukou směrem k ní. „Zástupce lorda Rahla, zplnomocněnce Jeho Excelence,“ oznámil mrzutým hlasem, jakoby byl nešťastný, že tento úkol padl zrovna na něho.

Vousatý strážný zahučel. „Jste ohlášeni.“ Zvedl palec ke dveřím. „Jděte dovnitř. Někdo by tam na vás měl čekat.“

Walsh si povytáhl opasek. „Dobrá. Musím ji ještě odvézt domů. Věříš tomu? Jako kdyby to nepočkalo do rána. Ten lord Rahl je strašně náročný.“

Strážný zavrčel, že dobře chápe nepříjemnosti noční služby.

Ach,“ dodal Walsh, jakoby si právě na něco vzpomněl. „lord Rahl by taky rád věděl, jestli by mohla předat jeho pozdravy Jeho Excelenci.“

Strážný pokrčil rameny. „Lituji. Jagang ráno odjel. Vzal si s sebou skoro všechny. Nechal tu jen pár lidí. aby se mu postarali o věci.“

Clarissa byla zklamaná. Nathan doufal, že tu Jagang bude, ale prohlásil, že i když v to doufá, Jagang bude asi chytřejší. Jagang nebyl z těch, kteří svěří svůj život neznámým schopnostem čaroděje tak mocného jako je Nathan.

Walsh vzal Clarissu pod paží a postrčil ji dopředu, zatímco dobrosrdečně poplácal strážného po rameni.

„Díky.“ 

„Jo. Jen jděte pořád chodbou. Čeká tam na vás jedna z dívek. Když jsem ji viděl naposledy, procházela druhou řadou pochodní.“ 

Walsh a Bollesdun byli vojáci Císařského řádu a neměli problémy s žádnými vojáky. Clarissa se bála pomyslel na to, co by se jí stalo, nebýt jich dvou, kdykoliv jejich kočár zastavily jednotky, které se zajímaly o jejich poslání.

Walsh s Bollesdunem ji tak bez problémů prováděli kontrolními stanovišti.

Clarissa se moc dobře pamatovala, co se stalo ženám v Renwoldu. Ještě stále ji pronásledovaly noční můry o tom, co se stalo Mandě Perlinové, když oddíly Řádu napadly Renwold. A jak vedle ní ležel její zavražděný manžel, Rupert.

Ozvěna jejich kroků se rozléhala, jak spěchali kamennou chodbou. Bylo to tmavé, vlhké a skličující místo. Clarissa spatřila jen pár dřevěných lavic. Bylo to místo pro vojáky, ne pro normální běžný život.

Jak řekl strážný, poblíž druhé řady pochodní na ně čekala žena.

„Kdo jste?“ zeptala se, když se přiblížili. 

Když Clarissa přistoupila blíž, viděla ve světle pochodní, že její tvář je zle potlučená. Měla hrozivě vypadající řezné rány a modřiny. Jednu stranu spodního rtu měla tak opuchlou, že byla téměř dvojnásobná. Dokonce i Walsh se odvrátil, když si ji prohlédl.

„Mám se tu setkat se sestrou Amélií. Posílá mě zplnomocněnec Jeho Excelence.“ 

Žena se uvolnila a vydechla úlevou. „Dobře. Já jsem sestra Amélie. Mám knihu. Doufám, že ji už nikdy neuvidím.“

„Zplnomocněnec Jeho Excelence mi také řekl, že mám pozdravit jeho známou, sestru Vernu. Je tady?“ 

„No, já nevím, jestli -“ 

„Když mi nebude umožněno setkání, Jeho Excelence bude nešťastná, až mu jeho zplnomocněnec oznámí, jak byla jeho žádost hrubě zamítnuta otrokyní. Jako otrokyně, která slouží Jeho Excelenci, ti mohu říct, že to nebudu já, kdo za to ponese vinu.“ 

Clarissa se cítila hloupě, když říkala taková slova, ale jak Nathan předpokládal, zdálo se, že mají kouzelnou moc.

Oči sestry Amélie se zadívaly na zlatý kruh v jejím rtu. Váhání zmizelo. „Jistě. Prosím, následujte mě. Stejně je tam, kde je kniha.“

S Walshem s rukou na jílci krátkého meče po boku, šla Clarissa za sestrou Amélií hlouběji do hrozivé pevnosti. Prošli dlouhou chodbou a pak zatočili. Clarissa pečlivě sledovala cestu, kdyby se odtud potřebovala rychle dostat, aby si nedopletla cestu a nenechala se tu chytit.

Sestra Amélie se zastavila přede dveřmi, rychle mrkla na Clarissu a pak stiskla kliku a pustila je dovnitř. V místnosti byla žena a muž, který seděl u prostého stolu a četl knihu, otevřenou před ním a žena se mu dívala přes rameno.

Když vešli, žena vzhlédla. Byla trochu starší než Clarissa a velmi hezká, s vlnitými hnědými vlasy. Clarisse připadala jako autoritativní žena, která je momentálně zlomená ponížením. Vypadala, že trpí. Jestli fyzicky nebo psychicky, to Clarissa nevěděla.

Sestra Amélie na ni ukázala. „To je Verna.“

Verna se narovnala. Měla také zlatý kruh, stejný jako sestra Amélie i Clarissa. Muž s rozcuchanými světlými vlasy nevzhlédl. Vypadal, že je naprosto soustředěn na knihu.

„Těší mě, že vás poznávám,“ řekla Clarissa. 

Žena se otočila zpět k muži a knize, kterou studoval. Clarissa si sundala kapuci a otočila se k sestře Amélii. „A co kniha?“

Sestra Amélie se uklonila. „Jistě. Je tady.“

Přistoupila k polici. Pokoj nebyl velký. V jedné z hrubých kamenných stěn byla vestavěná police, na které byly narovnány knihy. Nebyla jich víc než stovka. Nathan doufal, že jich tu bude daleko víc. Ale Nathan zároveň předpokládal, že Jagang je moc chytrý na to, aby měl mnoho svých cenných knih na jednom místě.

Sestra Amélie vytáhla svazek z police a položila ho na stůl. Vypadala, že se cítí nepříjemně, i když se ho jen dotkne.

„Tady je.“ 

Obal byl takový, jak jí ho Nathan popsal, zvláštní černá, která pohlcovala světlo z pokoje. Clarissa ji otevřela.

„Co to děláš?“ vykřikla sestra Amélie a přiskočila k ní. 

Clarissa vzhlédla. „Dostala jsem pokyny, abych se přesvědčila, že je to správná kniha. Prosím, nech to na mně.“

Sestra Amélie ustoupila o krok zpět a pevně si tiskla dlaně k sobě. „Jistě. Ale mohu tě ujistit, že je to správná kniha. Ta, se kterou Jeho Excelence souhlasila.“

Clarissa opatrně otevřela první stranu, zatímco sestra Amélie si nervózně navlhčila rty. Verna je sledovala koutkem oka.

Clarissa si sáhla do kapsy pláště a vytáhla malý kožený váček s práškem, který jí Nathan dal. Posypala s ním lehce otevřenou stránku. Začala se objevovat slova.

Svěřeno větrům od čaroděje Rickera.

Byla to kniha, pro kterou přišla. Nathan neznal jméno čaroděje, ale řekl jí, že tam bude napsáno „Svěřeno větrům“ a pak jméno. Zavřela knihu.

„Sestro Amélie, byla bys tak laskavá a nechala nás chvíli o samotě?“ 

Dívka se uklonila a rychle vyšla z pokoje.

Verna se zamračila a opět se narovnala. „Co to má znamenat?“

„Prosím, mohu vidět váš prsten?“ 

„Můj prsten?“ 

Verna vzdychla a zvedla ruku, aby se Clarissa mohla podívat na její prsten. Byl na něm obrazec, který jí Nathan popsal.

„Proč chceš vidět - „ Teprve teď si Verna všimla průvodce Clarissy. Oči se jí rozšířily. Zatřepala Warrenovi ramenem. „Walsh?“ Warren zvedl hlavu. 

Walsh se usmál. „Jak se máte, Prelátko? Warrene?“

„Moc dobře ne.“ 

Clarissa k nim přistoupila blíž. Muž, Warren, vypadal velmi udiveně.

„Poslal mě lord Rahl, abych mu přinesla tu knihu.“ 

Clarissa vrhla na Vernu i Warrena významný pohled. „Jsem spojena s lordem Rahlem.“

„Richard je mrtvý,“ zašeptala Verna. 

„Já vím. Ale mě poslal lord Rahl. Nathan Rahl, pán D'Hary. Chtěl, abych předala jeho pozdravy.“ 

Verna otevřela údivem ústa. Warren vstal tak prudce, že se židle na které seděl, s rachotem převrhla.

„Rozumíte?“ zeptala se opatrně Clarissa. „Jestliže ano, pak byste si měli pospíšit.“ 

„Ale, Nathan, nemůžeme... „ 

„Dobrá,“ řekla Clarissa, „musím se vrátit k lordu Rahlovi. Čeká na mě. Mám venku kočár a musím ihned odjet.“ 

Verna obrátila pohled k Walshovi. Přikývl.

Verna padla na kolena. Zatahala Warrena za fialovou řízu a stáhla ho k sobě dolů.

„Udělej to, Warrene!“ Sepjala ruce a sklonila hlavu. Odříkávala slova holdu. „Mistře Rahle, provázej nás. Mistře Rahle, uč nás. Mistře Rahle, ochraňuj nás. Žijeme ve světle tvé přítomnosti. Ve tvém milosrdenství nacházíme útočiště. Koříme se před tvou moudrosti. Žijeme pouze, abychom sloužili. Naše životy patří tobě.“ 

Warren po ní slova opakoval s malým zpožděním. Verna zůstala ještě chvíli strnule klečet ruce stále sepjaté. Najednou vyrazila výkřik radosti. Smála se jako blázen.

„Díky, Stvořiteli! Mé prosby byly vyslyšeny! Jsem volná! Je pryč! Cítím, že zmizel z mé mysli!“ 

Clarissa si oddychla. Nathan ji varoval, že kdyby to Verna neudělala, mohla by tady zemřít.

Verna s Warrenem si radostně padli do náručí. Clarissa je popadla oba za šaty a tahala je nahoru, aby se postavili.

„Musíme se odtud rychle dostat, ale lord Rahl chtěl, abych udělala ještě něco. Musím najít nějaké knihy.“ 

„Knihy?“ zeptal se Warren. „Jaké knihy?“ 

„Dvojitá hora, Selleronův sedmý úkol, Dvanáct slov na závěr a Knihu protikladů a zdvojení.“ 

Warren se otočil ke knize na stole „Dvanáct slov na závěr, ta je tady a myslím, že jsem jich tu většinu viděl.“

Clarissa přešla k policím. „Pomozte mi hledat. Nathan chce vědět, jestli tu jsou. Potřebuje to vědět.“

Všichni probírali názvy na hřbetech a museli jich pár vytáhnout, protože tam nebyl vždy název uveden. Našli všechny kromě Knihy protikladů a zdvojení.

Clarissa si oprášila ruce. To musí stačit. Nathan řekl, že tu nemusí být všechny. Chybí nám jen jedna a to je lepší, než jsme doufali.“

„Co chce Nathan s těmi knihami dělat?“ zeptal se Warren. 

„Nechce, aby je měl Jagang. Říkal, že jsou příliš nebezpečné, aby je měl Jagang.“ 

„Všechny by mohly být nebezpečné,“ řekla Verna. 

„To je moje starost řekla Clarissa a zastrčila knihu ze stolu zpět do prázdné mezery. „Nathan chtěl jen vědět, které tady jsou. Teď můžeme jít.“ 

Verna chytila Clarissu za rukáv. „Mám tu dvě přítelkyně. Musíme je dostat pryč odtud s námi. Říkala jsi, že tu máš kočár. Můžeme jet všechny.“

„Kdo je to?“ zeptal se Walsh. 

„Janet a Amélie.“ 

Walsh vydal souhlasné zamručení a Clarissa se podívala ke dveřím. „Ale Nathan řekl -“

„Podívej, jestli také složí přísahu věrnosti... lordu Rahlovi, mohou utéct s námi.“ Verna se dotkla kruhu, který měla Clarissa ve rtu. „Ty nemáš představu, co tady dělají ženám. Viděla jsi tvář Amélie?“ 

 „Já vím, co dělají,“ zašeptala Clarissa a vzpomněla si na scény z Renwoldu. „Budou přísahat věrnost?“ 

„Jistě. Ty bys to neudělala, kdyby to znamenalo, že se odtud dostaneš?“ 

Clarissa polkla. „Udělala bych cokoliv.“

„Tak pospěšte,“ poháněl je Walsh. „V kočáru je místa dost, ale musíme spěchat.“ 

Verna přikývla a vyklouzla ze dveří.

Zatímco Verna šla najít své dvě přítelkyně, Clarissa si rozepnula sponu na zlatém řetízku, který měla kolem krku. Warren ji zamračeně pozoroval, když vytáhla knihu ze spodní police a položila ji na stůl.

Clarissa položila na polici do prázdné mezery po knize medailónek. Opatrně ho otevřela. Prstem ho opatrně zasunula až ke zdi. Kývla prstem na Warrena, aby jí podal knihu, kterou předtím vytáhla. Zasunula ji zpátky na své místo.

„Co jsi to udělala?“ zeptal se Warren. 

„Co mi Nathan přikázal.“ 

Verna vtrhla do pokoje a táhla za sebou obě zářící ženy. Jedna z nich byla ta s potlučenou tváří, sestra Amélie.

„Složily přísahu,“ vydechla Verna. „Teď jsou spojeni s lordem Rahlem. Pojďme odtud.“ 

„Už bylo načase,“ řekl Walsh. Měl pro Vernu úsměv na tvář. Clarisse bylo jasné, že se ti dva znají. 

Walsh vzal Clarissu pod paží a vedl celou skupinu ven z pevnosti. Tmavé, vlhké kameny páchly hnilobou. Uvnitř pevnosti potkali jen několik stráží, většina jich zůstala s Jagangem v jeho ohromných stanech.

Nathan říkal, že Jagang cestuje s velkým počtem lidí a má velké, kruhové stany se vším pohodlím, jako v paláci. Zdálo se, že v pevnosti zůstalo jen pár důstojníku a stráží, spolu s několika ženami, otrokyněmi Jaganga a jeho armády.

Když zahnuli za roh, jedna z nich šla právě proti nim a nesla dvě kouřící konve s něčím, co vonělo jako jehněčí polévka. Byla oblečená stejně jako všechny ostatní ženy, které Clarissa viděla, kromě Verny. Šaty, které na sobě měla Janet nebo Amélie pro Clarissu nebyly šaty. Ty ženy mohly zrovna tak být nahé, protože jejich průhledná látka nezakrývala vůbec nic.

Když žena vzhlédla a viděla je přicházet, zvláště Walshe, okamžitě ustoupila ke stěně, aby jim uvolnila cestu.

Clarissa se prudce zastavila a zírala na ženu. která upírala pohled na zem.

„Mando?“ zašeptala Clarissa. „Mando Perlinová, jsi to ty?“ 

Manda vzhlédla. „Ano, paní.“

„Mando, to jsem já, Clarissa. Z Renwoldu. Já jsem Clarissa.“ 

Mladá žena si ji prohlédla od hlavy až k patě, její drahé oblečení, šperky, vlasy učesané do lokýnek. Jejich oči se setkaly a její se rozšířily údivem. „Clarisso, jsi to opravdu ty?“

„Ano.“ 

„Ani jsem tě nemohla poznat. Vypadáš tak... jinak. Vypadáš tak...“ Jiskřička naděje v jejích očích pohasla. „Taky tě chytili doma, viď? Vidím, že máš taky kruh.“ 

„Ne, nechytili mě.“ 

Mandě se zalily oči slzami. „Ach, to je dobře. Jsem tak ráda, že tě tam nechytili. Bylo to -“

Clarissa ji objala. Manda jí za celé ty roky, co se znaly, neřekla tolik slov. A ty, které jí řekla, nebyly vůbec milé. Clarissa vždy Mandu nenáviděla za krutá slova, kruté úsměšky a pohrdavé pohledy. Teď vůči ní pociťovala jen lítost.

„Mando, my už musíme jít. Chtěla bys odejít s námi?“ Verna popadla Clarissu za ruku. „To nemůžeme udělat.“ 

Clarissa se na Vernu zahleděla. „Přišla jsem sem zachránit tebe. Nechala jsem tě, aby sis vzala s sebou své dvě přítelkyně. Já chci také odtud dostat svoji kamarádku.“

Verna vzdychla a pustila její ruku. „Jistě.“

„Kamarádku?“ vzlykla Manda a na tváři se jí objevil nevýslovný zármutek 

„Ano,“ řekla Clarissa. „Mohu tě odtud dostat.“ 

„To bys pro mě udělala? Po všem tom, co jsem ti...“ Vzlykla a vrhla se Clarisse kolem krku. „Ach, ano. Clarisso, prosím tě! Ach, Clarisso, prosím tě, vezmi mě s sebou!“ 

Clarissa popadla Mandu za zápěstí a odstrčila ji od sebe. „Tak pozorně poslouchej. Dám ti jednu šanci. Můj pán má magii, která tě ochrání před snovým cestovatelem. Musíš mu přísahat věrnost. Musíš mu slíbit, že budeš loajální.“

Manda klesla na kolena a chytila Clarissu za plášť. „Ano, přísahám.“

„Tak po mně opakuj slova, ale musíš je procítit celým svým srdcem.“ 

Clarissa pronášela slova holdu s přestávkami, aby je mohla Manda opakovat. Když skončily, Verna s Clarissou jí pomohly na nohy.

Clarissa byla vždy Mandou tak ponižována, vždy se tak obávala jejích pohledů. Kolikrát Clarissa raději přešla na druhou stranu ulice se sklopenou hlavou, aby si ji Manda nevšimla.

„Pospěšte si.“ řekl Walsh. „Nathan řekl, že odtud musíme rychle vypadnout.“ 

U vchodu si musel Walsh rychle vymyslet historku o tom, že zplnomocněnec Jeho Excelence chce nějaké ženy. Strážný si prohlížel téměř nahé ženy znaleckým okem a pak plácl Walshe po zádech.

Nacpali se všichni do kočáru, Walsh si vylezl nahoru na kozlík k Bollesdunovi. Když se kočár rozjel, Clarissa přitiskla Janet a Mandu k podlaze uprostřed, aby mohla zvednout kožené sedadlo. Vytáhla dlouhý plášť. Měla jen jeden. Očekávali, že zachrání Vernu a Warrena. Protože Verna plášť měla, Clarissa ho dala Mandě a vytáhla deky pro Janet a Amélii. Všechny byly vděčné, že se konečně mohly zahalit.

Clarissa seděla na konci sedadla a držela podivnou černou knihu, pro kterou ji Nathan poslal. Amélie seděla na druhém konci a Manda se uprostřed tiskla ke Clarisse.

Plakala jí na rameni a pořád ji děkovala. Clarissa ji jednou rukou objala a řekla jí, že už jí vyjádřila vděčnost hodněkrát. Dělalo jí to dobře, když tentokrát krásná Manda Perlinová pro změnu vzhlížela ke Clarisse a nedívala se na ní přes prsty. A to všechno díky Nathanovi. Jak změnil její život a vůbec všechno.

Museli třikrát zastavit, aby vojáci zkontrolovali kočár. Jednou jim vojáci poručili vystoupit a seřadit se venku, aby si je prohlédli. Deky a pláště musely zůstat uvnitř, když Janet, Amélie a Manda vylezly ven na prohlídku.

Walsh velmi hrubými slovy vysvětloval, co s nimi dělá, že je musí odvézt ke zplnomocněci Jeho Excelence pro pobavení. Vojáci byli spokojení s jeho vysvětlením a nechali je pokračovat v cestě.

Od přístavu se obrátili na sever a zamířili na pobřežní cestu. Clarissa vydechla úlevou, když poslední ohně a stany konečně zmizely v dálce. Až když objeli obloukem pahorek a byli téměř hodinu cesty za posledními vojáky, viděli v dáli záblesk, který osvítil oblohu.

Clarissa zaslechla veselý hlahol z kozlíku. Walsh se naklonil dolů, rukou se zachytil za zábradlí a strčil dovnitř obrácenou hlavu.

„Dobrá práce, Clarisso! Dokázala jsi to!“ 

Clarissa se zasmála. Vyhoupl se zpátky a hulákali s Bollesdunem do nočního vzduchu. Náhle je dostihlo vzdálené zadunění, až Manda ustrašeně vyskočila.

Verna, která seděla uprostřed na protější lavici se naklonila ke Clarisse. „Práce? Co jsi tam udělala?“

Clarissa položila ruku na černou knihu na klíně. „Nathan mě poslal pro tuto knihu a ty ostatní chtěl zničit. Řekl, že jsou velmi nebezpečné, když ty a zvláště Warren, říkáte Jagangovi, co proroctví v nich znamenají. Nathan nechtěl, aby Jagang mohl takové informace využívat.“

„Aha,“ řekla Verna. „Štěstí pro nás, že jsme přísahali věrnost... lordu Rahlovi a šli s tebou.“ 

Clarissa přikývla. „Nathan řekl, že vám mám dát šanci, ale v každém případě jsem měla otevřít medailónek a schovat ho za knihami. Řekl, že když má Jagang pohromadě Warrena i proroctví, může zničit všechno, pokud se od vás dozví něco důležitého.“

Verna stiskla rty a vydechla. Podívala se na Warrena.

„Nemohu tomu uvěřit, že po tom všem se konečně setkám s prorokem,“ řekl Warren. „Není to tak dávno, co jsem se vzdal naděje a teď... se setkám s Nathanem.“ 

Verna si odkašlala. „Dostali jsme se z bláta do louže. Nemohu uvěřit, že jsem přísahala věrnost tomu bláznivému starci.“

Clarissa se naklonila dopředu. „Nathan je skvělý. Vůbec není starý.“

Verna vybuchla smíchy. „O tom nemáš ani představu, dítě.“

„A není ani bláznivý. Nathan je ten nejhodnější, nejskvělejší a nejšlechetnější muž, kterého jsem potkala!“ 

Verna se podívala Clarisse do výstřihu a zpátky do očí. Měla pohled, na který si Clarissa začínala pomalu zvykat.

„Ano,“ zamumlala Verna. „Jsem si jistá, že je, má drahá.“ 

„Není lepšího muže, kterému byste měli přísahat věrnost.“ řekla Clarissa. „Kromě toho, že je laskavý a pozorný, je to mocný čaroděj. Viděla jsem, jak proměnil jiného čaroděje na hromádku popela.“ 

Verna svraštila čelo. „Jiného čaroděje?“

Clarissa přikývla. „Jmenoval se Vincent. Vincent a další čaroděj se sestrami Jodelle a Willaminou přišli navštívit Nathana. Pokusili se mu ublížit, tak Nathan proměnil Vincenta v hromádku popela.“

Verna po vytáhla obočí.

„Potom,“ pokračovala Clarissa. „už byli k Nathanovi slušní a Jagang souhlasil, že dá knihu - poklepala na knihu na klíně - „Nathanovi. Jagang řekl, že Nathan může mít buď knihu, nebo sestru Amélii. Teď má Nathan obojí. Nathan má velké plány. Jednoho dne bude vládnout celému světu.“ 

Verna s Warrenem si vyměnili postranní pohledy. Podívala se na Amélii.

„Co je to za knihu, Amélie?“ 

„Vzala jsem ji z Chrámu větrů,'„ řekla Amélie chraptivým hlasem. „Já jsem jediná, která ji může použít. Začala jsem morovou nákazu. Tisíce lidí už zemřely kvůli tomu, co jsem udělala. Proto Jagang mohl zničit Richarda Rahla. 

Díky Stvořiteli, že máme ještě Nathana Rahla, aby nás chránil svým poutem.“

„Drahý stvořiteli.“ zašeptala Verna, „s čím jsme to souhlasili, když jsme se připoutali k někomu takovému jako je Nathan?“ 

Kapitola třicátá třetí

Richard vstal z trůnu čarodějů, když poznal ducha, který k němu plul. Nemohl přivolat určitého ducha a nikdy nevěděl, který přijde, ale tohohle znal. S ním ho spojovalo silné pouto.

Osobu, kterou duch kdysi byl, si hnusil a bál se jí. Jen jednou jí pochopil a jen tehdy, když jí odpustil, co mu udělala, byl schopen se z toho svazku uvolnit. Byla to ta, kterou zabil a tím ji osvobodil od jejího trápení.

Její duch později vzal jeho a Kahlan na místo mezi světy.

„Richarde.“ řekl duch a zdálo se, že se usmívá. 

„Denno.“ 

„Vidím, že máš Agiel. Není můj.“ 

Richard pomalu potřásl hlavou. „Je další Mord-Sithy, která kvůli mně zemřela.“

„Raina. Znala jsem ji ve světě živých a znám ji tady. Protože se dostala do světa duchů až po narušení klidu větrů, nemůže sem za tebou přijít. Není z těch, které ovládají síly, týkající se tebe a větrů. Věz, že její duch našel klid. Ty jsi jí dal klid v životě a tak mě požádala, abych za tebou zašla.“ 

Richard převaloval Agiel v dlaních. „Dal jsem tvůj Agiel Kahlan. Jak jsem ti kdysi slíbil, protože jen ona je schopná mi způsobit větší bolest než ty.“

„Jen ty, Richarde, jsi schopen způsobit sám sobě větší bolest než jsem ti dala já.“ 

„Ať je po tvém. Nechci se přít. Rád tě vidím, Denno.“ 

„Možná budeš mluvit jinak až s tebou skončím.“ 

Richard se usmál nad její povahou, která z ní vyzařovala dokonce i v této formě. „Tady mě nemůžeš ublížit, Denno.“

„Myslíš, že ne? Možná tě nemohu poranit na těle, ale pořád ti mohu ublížit.“ Pro sebe si pokývla. „Ach, ano, Richarde, mohu tě zranit.“ 

„A jak bys to dokázala?“ 

Denna zvedla ruku. „Mohu tě donutit vzpomínat - a udělat vzpomínky skutečné. Ty a já máme společnou minulost.“

Richard rozpřáhl ruce. „A z jakého důvodu?“

Denna také rozpřáhla světélkující paže. „To se musíš rozhodnout sám, Richarde?“

Zábleskem světla v jeho mysli zmizel Chrám větrů z jeho vědomí a on se ocitl na místě, které si pamatoval - v paláci v Tamarangu.

Byl tam zase.

Opět cítil tu hrůzu. Denna ho zajala. Mučila ho celé dny. Byl téměř v bezvědomí a strašně slabý.

Každý krok ho bolel, když kráčel za Dennou přes rozlehlou jídelnu. Zápěstí měl rozedřená a oteklá od okovů, které používala, když ho věšela na trám. Když se Denna zastavila a hovořila s různými lidmi, měl Richard oči upřené na její cop a tiše za ní čekal.

Denna ovládala jeho život, jeho osud. Mohl dělat jen to, co mu povolila. Nejedl od té doby, co ho zajala. Toužil po něčem k jídlu. Po čemkoliv.

Všude kolem se ozýval hovor a smích hostů královny a zvonil mu v hlavě. Denna byla také hostem královny. Richard, na konci řetězu připoutaný obojkem, byl jejím zajatcem.

Během těch dnů mučení mu nedala najíst a on zoufale potřeboval potravu. Když se posadila ke stolu, luskla prsty a ukázala na podlahu za svou židlí. Richard klesl na zem a byl rád i za tu trochu pohodlí. Mohl odpočívat. Nevisel v okovech, nebyl nucen stát celou noc, nemučila ho.

Všichni hosté jedli. Množství vůní mu způsobovalo muka. Vnitřnosti mu svíral ukrutný hlad. Všichni jedli a on seděl na podlaze za Dennou a díval se na to, jak se ostatní cpou - na to, co mu bylo odepřeno.

Richard přemýšlel o časech, kdy byl s Kahlan, jak tábořili, jedli králíka upečeného na ohni nebo kaši ochucenou lesními plody. Olízl si rty, když pomyslel na šťavnaté, horké, jemné maso, hnědé a do křupavá vypečené na ohni. Tak rád s ní jedl. Jídlo a její společnost byly to nejlepší.

Teď mu byl takový život odepřen a byl připoután k jinému.

Po chvíli, když všichni jedli, přinesl číšník misku řídké ovesné kaše. Denna mu ukázala, že ji má podat dolů Richardovi. Držel ji v třesoucích se prstech. Kdykoliv předtím by ji znechuceně odložil, ale teď to bylo všechno co měl.

Musel ji položit na podlahu a jíst ji jako pes, zatímco mu v uších zněl smích ostatních hostů. Nestaral se o to. Konečně se mohl najíst.

Dostal sice jen řídkou kaši, ale v tu chvíli, ve stavu mučivé potřeby, byla vynikající - bylo to osvobození od krutého hladu, osvobození od mizérie, kdy se musel dívat na ostatní, jak jí, zatímco on umíral hlady. Znamenala naplnění obyčejné, ale dlouho odpírané potřeby.

Srkal ji, pochutnával si na ní, polykal ji. Nemohl uniknout ze zajetí nového života, nad kterým neměl žádnou vládu a tak se rozhodl, že jestliže je tato kaše jediné jídlo, které dostane, pak se s tím bude muset smířit a ukojit hlad tím, co dostal.

V hlavě se mu rozbřesklo.

Barvy začaly blednout, mizely téměř bolestně a on opět spatřil mlčenlivý opar Chrámu větrů kolem sebe.

Klečel na podlaze, opřený o ruce a stále ještě byl ochromen hrůzou. Světélkující duch Denny se nad ním tyčil.

Denna měla pravdu. Pořád ho ještě mohla mučit. Ale tuhle bolest mu způsobila z lásky.

Richard se vrávoravě postavil na nohy. Jak si jen mohl myslet, že než sem přišel, byl nevědomý a že veškeré znalosti Chrámu větrů mu daly nový pohled na věci? Vždyt on už ten pohled měl, jen ho neviděl. Znalosti bez srdce byly k ničemu.

Čaroděj Ricker mu u slif zanechal zprávu, ale on ji ignoroval.

'Ochránce vlevo dovnitř. Ochránce vpravo ven. Střez své srdce před kamenem.'

Nedokázal uhlídat své srdce, aby neztvrdlo na kámen, a to ho stálo téměř všechno.

„Děkuji ti, Denno, za dar bolesti.“ 

„Naučila tě něco, Richarde?“ 

„Že musím jít domů, zpět do světa živých.“ 

„Děkuji ti, Richarde, že jsi se dopracoval k tomu, co jsem od tebe očekávala.“ 

Richard se usmál. „Kdybys nebyla duch, políbil bych tě.“

Denna se smutně usmála. „Myšlenka je dar, Richarde.“

Richard na chvíli spojil svůj zrak s jejím, pohled pronikající hranicí mezi světy.

„Denno, prosím tě, řekni Raině, že ji všichni milujeme.“ 

„Raina to ví. Láska překračuje hranice.“ 

Richard přikývl. „Pak tedy víš, jak moc milujeme i tebe.“

„Proto jsem se přišla za tebe zaručit, když jsi hledal větry.“ 

Richard natáhl ruku. „Doprovodíš mě k průchodu? Chci nalézt klid ve tvé společnosti než opustím tohle prázdné místo. To nejhorší mě teprve čeká.“

Denna připlula k jeho boku a zamířili k průchodu, jak naposledy procházeli Síní větrů.

Nemluvili, slova byla příliš nepatrná, aby postihla co ve svém srdci cítil.

Blízko velkých dveří čekal duch Darkena Rahla.

„Ty někam jdeš, můj synu?'' Ozvěna jeho slov bolestivě zněla síní. 

Richard pohlédl na ducha svého otce. „Zpět do mého světa.“

„Není tam už pro tebe nic. Kahlan, tvá opravdu milovaná, je provdaná za jiného muže. Složila před duchy slib manželství.“ 

„Nikdy bys nepochopil, proč se vracím zpět.“ 

„Kahlan si vzala mého syna, Drefana. Nemůže být tvá.“ 

„Proto se nevracím.“ 

„Proč tedy chceš opustit toto místo? Svět živých bude pro tebe jen prázdnotou.“ 

Richard přešel kolem ducha svého otce. Nemusel své důvody vysvětlovat někomu, kdo způsobil tolik zármutku. Denna proplula kolem něho po boku Richarda.

„Nemůžeš odejít.“ 

„Nemůžeš mě zastavit.“ 

„Ale mohu, můj synu, mohu.“ 

„Musíš ho nechat projít,“ řekla Denna. 

„Jen když bude souhlasit s podmínkami.“ 

Richard se otočil k Denně. „O čem to mluví?“

„Duchové stanovili požadavky pro tvou cestu zpět do světa živých. Protože cesta sem byla ojedinělá, byl vyzván Darken Rahl aby stanovil přiměřenou cenu, abys mohl vstoupit, tvoji oběť, abys sem mohl vstoupit. Darken Rahl stanovil, že si Drefan vezme Kahlan. Pokud se duch, který stanovil podmínky pro tvůj příchod rozhodne, má také právo stanovit podmínky pro tvůj odchod.“ 

„Tak ho prostě odeženu,“ řekl Richard. „Vím, jak to udělat. Mohu ho vyhnat z Chrámu větrů a pak odejít.“ 

„To není tak jednoduché,“ řekla Denna. „Ze světa živých jsi cestoval přes podsvětí až sem, do místa ve světě duchů. Musíš se vrátit zase přes podsvětí. Duchové mohou stanovit cenu. Musí však být přiměřená vzhledem k zúčastněným silám a světům. A musí to být cena, kterou jsi schopen zaplatit.“ 

Richard si rukou pročísl vlasy. „A já musím zaplatit?“

„Pokud stanovená cena bude přiměřená, tak musíš, jestli se budeš chtít vrátit do světa živých.“ 

Se svým ničemným úsměvem připlul Darken Rahl blíž.

„Mám jen dva nevýznamné požadavky. Splníš-li je, můžeš se vrátit ke svému bratru Drefanovi a jeho ženě.“ 

Richard se na něho upřeně zadíval. „Vyřkni je, ale pokud bude tvá cena příliš vysoká, rozhodnu se zůstat raději zde a přísahám, že zasvětím celou věčnost, abych donutil tvoji duši svíjet se v mukách. A ty víš, že to dokážu. Větry mě naučily, jak to udělat.“

„Pak si myslím, že se budeš muset rozhodnout, jak je to pro tebe důležité, můj synu. Myslím, že cenu zaplatíš.“ 

Richard mu nechtěl dát najevo, jak moc je to pro něho důležité, protože jinak by se cena vyšplhala nahoru.

„Řekni cenu a já se rozhodnu, jestli budu ochoten ji zaplatit. Chtěl jsem tady zůstat a stále se mohu rozhodnout to udělat.“ 

Darken Rahl přišel blíž, tak blízko, že bolest způsobená jeho třpytivým duchem téměř přinutila Richarda couvnout. Překonal ji jen silou vůle, bez použití štítu magie.

„Cena bude vysoká, ale já myslím, že ji stejně zaplatíš. 

Znám tě. Richarde. Znám tvé bláhové srdce. Ty to pro ni uděláš. Zaplatíš i takovou cenu.“

Darken Rahl opravdu znal Richardovo srdce. Darken Rahl byl koneckonců ten, který ho málem zničil.

„Řekni cenu, nebo zmiz.“ 

„Zaprvé, vědomosti Chrámu větrů nebyly tvé, než jsi sem přišel. Vrátíš se tak, jak jsi sem přišel - bez vědomostí, které jsi tu získal. Když se vrátíš do svého světa, budeš znát jen tolik, kolik jsi znal, než jsi odtamtud odešel.“ 

S tím Richard počítal. „Souhlasím.“

„Ach, velmi dobře, chlapče. Jaký jsi dychtivý, jak jsi netrpělivý. Budeš souhlasit i s druhou podmínkou tak ochotně?“ Jeho smích mu pronikal až do morku kostí. „To jsem zvědavý.“ Pokračoval smrtelně vážným hlasem, který se podobal spíše syčení. 

Když Darken Rahl vyslovil druhý požadavek, Richardovi se málem podlomila kolena.

„Může něco takového vůbec žádat?“ vypravil ze sebe Richard šeptem. „Může to žádat?“ 

Denna se na něho zadívala chladnýma očima ducha.

„Ano.“ 

Richard se od nich odvrátil. Sklonil hlavu a zakryl si rukama oči. „Je to pro mě důležité,“ zašeptal. „Souhlasím s cenou.“

„Věděl jsem, že s ní budeš souhlasit.“ Zlomyslný smích Darkena Rahla se rozlehl v celém ohromném prostoru Chrámu větrů. „Věděl jsem, že kvůli ní zaplatíš i takovou cenu.“ 

Richard se vzchopil. Pomalu se otočil a namířil ruku na zlého ducha.

„A touto cenou jsi mi ukázal svoji prázdnou duši. Tím jsi, drahý otče, udělal velkou chybu, protože teď mohu využít její prázdnotu proti tobě.“ 

Smích dozněl. „Souhlasil jsi s cenou, kterou jsem stanovil právem a v rámci svého postavení. Nemůžeš udělat nic jiného, než mě vyhnat z Chrámu větrů, ale to cenu nezruší. Svět duchů ji bude vyžadovat, protože jsem ji stanovil a ty jsi s ní souhlasil.“

„Věřím, že budou,“ řekl Richard. „Ale ty okusíš moji odplatu za všechno, co jsi udělal, včetně druhého požadavku, když jsi se mohl spokojit s jedním.“ 

Richard uvolnil proud starodávné, primitivní Odnímací magie, neposkvrněný ani jiskřičkou Obnovovací. Byla to uvolněná síla prázdnoty.

Ducha Darkena Rahla zahalil naprostý nedostatek Světla.

Z hlubin věčnosti se ozvalo zakvílení, jak byl Darken Rahl vržen do trvalého stínu Hlídače podsvětí, kam nepronikl ani paprsek Stvořitelova světla.

Byla to bolest z nedostatku tohoto světla, co činilo Hlídačovu temnou věčnost opravdovými muky.

Když byl pryč, Richard se opět otočil k průchodu do světa živých.

„Je mi to líto, Richarde,“ ozval se Dennin něžný hlas. „Nikdo jiný by od tebe něco takového nikdy nežádal.“ 

„Já vím,“ zašeptal Richard, když přivolával blesky, aby ho vzaly zpět. „Drazí duchové, já vím.“ 

Kapitola třicátá čtvrtá

Drefan ji chytil pod paží a trhnutím ji obrátil k sobě. Na bílých voláncích jeho košile spočívaly dva rudé Agiely.

„Není už čas skončit předstírání, má ženo? Není už čas, aby ses poddala své touze a připustila si, jak po mně hladovíš?“ 

Kahlan upřela pohled do jeho modrých očí Darkena Rahla. „Jsi opravdu šílený, Drefane, nebo to jen předstíráš? Souhlasila jsem s tím, že si tě vezmu, abych zachránila životy a ne proto, že bych to chtěla. Kdy už si to konečně uvědomíš? Nemiluji tě a nikdy nebudu.“

„Láska? Kdo tu mluví o lásce? Já mluvím o vášni.“ 

„Máš falešné představy, když si myslíš, že bych někdy -“ 

„Ale ty už jsi to udělala. A chceš to zase.“ 

Bodlo jí u srdce, jak lehce si vydedukoval, co se stalo mezi ní a Richardem. Neustále jí to připomínal. Dělal si z ní proto legraci. Byl to její věčný trest za to, co udělala, skvrna, kterou nemohla vymazat.

V horách zaburácel vzdálený hrom a ohlásil jarní bouřku, která přišla tak náhle a zuřila za městem. Divoké blesky připomněly Kahlan Richarda. Stála u okna, pozorovala zuřivé blesky a vzpomínala. „Nikdy.“

„Jsi má žena. Dala jsi slib manželský.“ „Ano. Drefane, dala jsem slib a jsem tvá žena. Budu žít podle svých slov, která jsem přísahala, ale duchové jsou spokojeni s tím, co už jsem dala. Nevyžadují víc, protože jinak by mor nezmizel.“ 

Vyprostila si ruku. „Jestli mě chceš, budeš mě muset znásilnit, protože nic jiného to nebude. Nepůjdu s tebou do postele ani dobrovolně, ani lehce.“

Jeho smích byl na zbláznění. „Já mohu počkat, až se nakonec poddáš své neovladatelné touze. Chci, aby se ti to líbilo, aby sis to taky užila. Toužím po tom, až si to konečně přiznáš a sama mě o to požádáš.“

Důstojně odkráčel, ale ještě se otočil zpět, když na něho zavolala.

„Co děláš s těmi Agiely Cary a Berdiny?“  

Dotek Agielu byl bolestivý jen tehdy, když to byl ten, který někdo použil proti jeho majiteli v minulosti - pokud byl někdo zajatcem Mord-Sithy. Agiely byly zbraně jen v rukou Mord-Sith, kam také patřily, ale bez spojení s pravým lordem Rahlem nefungovaly. Pro Drefana nebyly nic jiného než směšná ozdoba.

Zvedl je a podíval se na ně. „No, myslel jsem, že když jsem teď lord Rahl, měl bych je nosit jako symboly mého postavení a moci. Nakonec Richard ho měl také. Ty ho nosíš taky.“

„Agiely, které nosíme, nejsou symboly našeho postavení. Jsou to symboly úcty a lásky k ženám, kterým patřily.“ 

Pokrčil rameny a pustil je. „Vojáci vypadají zkrotle. když je na mně vidí. A to stačí. Dobrou noc, má drahá. Dobře se vyspi.“ Na tvář se mu vrátil jeho slizký úsměv. „Zavolej, když budeš něco potřebovat.“

Kahlan si zamumlala pro sebe nadávku a otevřela si ramenem dveře do svých pokojů. Byla vyčerpaná a toužila jen padnout do postele, ale věděla, že její rozrušená mysl jí nenechá spát.

Čekala na ni Berdina.

„Už šel spát?“ zeptala se a obě věděly o kom mluví.  

„Ano,“ odpověděla Kahlan, „a já jdu také.“  

„Ne. Ty nemůžeš. Musíš jít se mnou.“  

Kahlan zamračeně pozorovala vážný výraz na Berdinině tváři. „Kam chceš, abych šla?“

„Musíme jít do Hradu.“ 

„Co se děje? Něco se slif? Někdo se pokusil sem dostat?“ 

Berdina udělala zamítavé gesto a přistoupila blíž. „Ne, ne, to není slif.“

„Tak co to je?“ 

„Prostě chci, abys tam šla se mnou, to je všechno. Potřebuji společnost.“ 

Kahlan pohladila Berdinu po rámem. „Berdino, já vím, jak je ti smutno, ale už je pozdě, bolí mě hlava a jsem unavená. Celé odpoledne až do večera jsem byla na schůzce s Drefanem, generálem Kersonem a spoustou důstojníků. Drefan chce přesunout jednotky zpátky do D'Hary, nás všechny chce přesunout do D'Hary. Chce opustit Středozemí, nechat ho napospas Císařskému Řádu a soustředit se na obranu D'Hary. Hádala jsem se s ním do krve.

Potřebuji si jít lehnout a trochu si odpočinout, abych mohla brzy ráno vstát a znovu se je pokusit přesvědčit o pošetilosti Drefanova plánu. Generál si není jistý, jestli nemá náhodou Drefan pravdu. Já vím, že ne.“

„Vyspíš se později. Teď půjdeš se mnou do Hradu.“ 

Kahlan se zadívala do modrých očí Mord-Sithy. A byly to oči opravdové Mord-Sithy. To nemluvila Berdina, to byla paní Berdina, stejně chladná a velitelská, jako jakákoliv Mord-Sitha.

„Ne, dokud mi neřekneš proč,“ řekla Kahlan vyrovnaným hlasem. 

Berdina popadla Kahlan za ruku. „Jdeš do Hradu se mnou. Můžeš si vybrat jestli budeš v sedle sedět, nebo ležet přes něj, to je na tobě, ale jedeš se mnou a jedeme hned.“

Kahlan v jejích očích nikdy neviděla pohled tak rozhodný. Byl děsivý. Nedal se nazvat jinak než děsivý.

„Dobře, když je to pro tebe tak důležité, jedeme. Jen chci vědět proč.“ 

Místo odpovědi ji Berdina sevřela ruku ještě pevněji a táhla ji ke dveřím. Berdina pootevřela dveře, chvíli naslouchala a pak vykoukla, aby zkontrolovala chodbu.

„Čistý vzduch.“ zašeptala, „jdeme.“ 

„Berdino, děsíš mě. Co se děje?“ 

Bez odpovědi ji Berdina protáhla dveřmi. Vzaly to po zadním schodišti pro služebnictvo, aby se vyhnuly chodbám, které byly pečlivě střeženy. Berdina předtím musela promluvit se strážemi, na které narazily, protože když je míjely, otočily se na druhou stranu a dělaly, že je nevidí.

Čekaly na ně dva koně, armádní, velcí hnědí valaši.

Berdina přes Kahlan přehodila vojenský plášť „Zahal se, ať nejsou vidět ty bílé šaty, aby tě lidé nepoznali, jinak se to Drefan dozví.“

„Proč nechceš, aby Drefan věděl, kam jdeme?“ 

Berdina uchopila Kahlan za kotník a strčila jí nohu do třmenu. Třmen byl velký a volný, dělaný na mužskou botu. Berdina plácla Kahlan do zadku.

„Nahoru.“ 

Kalhlan přestala vzdorovat. Berdina nevypadala, že jí řekne, co je tak naléhavé. Jízda ke Hradu čarodějů byla tichá, stejně jako pochod prázdnými chodbami, průchody a pokoji.

Než zahnuly do chodby, která vedla k místnosti se slif, narazily na Caru, která stála na stráži u dveří. Cara, stejně jako Berdina měla nečitelný a přísný výraz, když je sledovala, jak se blíží.

U dveří Berdina stiskla jednou rukou kliku a druhou sevřela Kahlan paži.

Pohled v jejích očích hovořil jasně. „Neopovaž se mě zklamat, Matko Vyznavačko, nebo zjistíš, proč jsou Mord-Sithy tak obávané. Cara i já budeme u slif.“

Bez ohlédnutí se Cara vydala směrem ke slif a Berdina mlčky otevřela dveře a postrčila Kahlan dovnitř. Kahlan klopýtla, ale zachytila se, jak se otočila ke dveřím, které za ní Berdina zaklapla.

Kahlan se otočila a zjistila, že se dívá do očí Richardovi.

Srdce se jí zastavilo a přestala dýchat.

Plamínky půl tuctu svíček se odrážely v jeho šedých očích. Zdál se větší než život. Byl takový, jak si ho pamatovala. Jen meč mu chyběl.

Nemohla dýchat.

Konečně našla slova. „Mor skončil.“

„Já vím.“ 

Pokoj se zdál malý. Kámen byl moc tmavý. Vzduch byl těžký. Namáhavě dýchala, aby uklidnila srdce, které se jí náhle prudce rozbušilo.

Na čele měl krůpěje potu, přestože místnosti v Hradu byly chladné. Kapka potu mu stékala po tváři a zanechávala za sebou mokrou stopu.

„Tak co tu děláš? Nemáš k tomu důvod. Já mám manžela. Nemáme si co říct... ne potom, co... ne tady, takhle sami.“ 

Odvrátil od ní pohled, když slyšel její chladný hlas. Doufala, že ho to přinutí, aby to řekl.

Drazí duchové, ať řekne, že mi odpouští.

Místo toho řekl: „Požádal jsem Caru a Berdinu, aby tě přivedly, abych si s tebou mohl promluvit. Vrátil jsem se zpět, abych si s tebou promluvil. Dovolíš mi alespoň to?“

Kahlan nevěděla kam s rukama.

„Jistě, Richarde.“ 

Pokývl na znamení díků. Zdálo se, že má bolesti. Vypadal utrápeně. Jeho oči se kalně leskly bolestí.

Nepřála si nic jiného, než aby řekl, že jí odpustil. Jen to mohlo uzdravit její zlomené srdce. To byla jediná věc, která pro ni něco znamenala. Chtěla, aby to řekl, ale on tam jen stál a díval se na chladnou kamennou zeď.

Usoudila, že když chce, aby řekl, že jí odpustil, tak ho k tomu musí donutit.

„Tak, přišel jsi, abys mi odpustil, Richarde?“ 

Jeho hlas byl tichý, ale velice rozhodný.

„Ne, nepřišel jsem ti odpustit. Nemohu ti odpustit, Kahlan“ 

Otočila se. Konečně přišla na to, co udělat s rukama. Přitiskla si je na břicho.

„Aha.“ 

„Kahlan,“ ozval se za ní, „nemohu ti odpustit, protože by to ode mne nebylo správné, abych ti odpouštěl. 

Chtěla bys, abych ti odpustil tvoji lidskost? Mám ti odpustit, že jsi uhasila svoji žízeň? Mám ti odpustit, že jíš, když máš hlad? Mohu ti odpustit, že cítíš teplo slunce na tváři?“

Kahlan si otřela tváře a pak se k němu otočila. „O čem to mluvíš?“

Za opaskem měl zastrčenou růži. Richard ji vytáhl a podal jí ji.

„Dala mi ji tvá matka.“ 

„Moje matka?“ 

Richard přikývl. „Zeptala se mě, jestli v ní nacházím zalíbení a když jsem odpověděl, že ano, zeptala se, jestli se k tobě tedy vrátím. Trvalo mi to dlouho, než jsem pochopil, co tím myslela.“

„A co tím myslela?“ 

„Měla na mysli to, že jsme schopni vnímat a radovat se z takových věci. Je to špatné, když máš potěšení z pohledu na růži, z její vůně, když to nejsem já, kdo ti ji dal? Jak bych ti mohl odpustit?“ 

„Richarde, to bylo něco úplně jiného než mít potěšení z voňavé růže.“ 

Klesl na koleno. Dal si ruku na břicho. „Kahlan, jen jednou jsem byl spojen se ženou tělesně, jako jsi byla ty se svou matkou. To je jediné tělesné spojení, které v tomto životě máme.“

Jeho pěst se přesunula na srdce. „Tady jsme spojeni potom. Můžeme být spojeni jen srdcem. Ty jsi mu své srdce nedala. Bylo moje a jen moje.

Větry, duchové si od tebe vybraly cenu. Nechaly ti jen málo a ty ses rozhodla vzít i to málo a žít. Zvolila sis být člověkem. Rozhodla ses žít život jak nejlépe můžeš s tím, co ti zbylo. Bojovala jsi o život. Prostě jsi si dopřála potěšení, na které jsi měla právo.

Já tě nevlastním. Nejsi můj otrok. Nemám ti co odpouštět. Ty jsi mě ve svém srdci nezradila. Byla by to troufalost nejhrubšího zrna, kdybych přišel s odpuštěním, když jsi mě nikdy nezradila ve svém srdci.“

Kahlan cítila, že se třese a nemůže dýchat.

„Ublížil jsi mi, Richarde. Myslela jsem si, že je mé srdce u tebe v bezpečí, navždy, za všech okolností a ty jsi ode mě odešel. Sliboval jsi to a pak si mně to ani nenechal vysvětlit.“ 

„Já vím,“ zašeptal. 

Klekl si i na druhé koleno a sklonil se k jejím nohám. Svěsil hlavu.

„Proto jsem se vrátil. Přišel jsem, abych tě upřímně poprosil o tvé odpuštění. Já jsem se zachoval špatně. Já jsem ten, kdo způsobil opravdovou bolest. Já jsem zradil naše srdce, ne ty. Je to nejhorší hřích, který jsem mohl spáchat a provinil jsem se jím já. 

Nemám co říct na svoji obranu. Pro takový čin neexistuje žádná omluva.

Strašně lituji, co jsem ti udělal, Kahlan. Nemohu to nijak odčinit. Zlomil jsem ti srdce a proto se ti teď vrhám k nohám a snažně tě prosím o odpuštění. Nezasloužím si ho a proto o něj nemohu žádat, mohu tě o něj jen poprosit.“

Když tak klečel u jejích nohou, vypadalo to, jakoby se nad ním tyčila.

„Odpustíš mi, Richarde?“ 

„V mém srdci není místo pro nic jiného než lásku k to bě, i když nemůžeme být spolu. I když já jsem svého slibu zproštěn, ty jsi se zaslíbila jinému a já to musím respektovat, ale není to má vina, že nemohu milovat nikoho jiného než tebe. Jestli si to tvé srdce žádá, tak ti odpouštím. 

Prosím, Kahlan, všechno, co mohu získat v tomto životě, je tvé odpuštění, jestli mi ho dáš.“

Před několika okamžiky měla pochyby, nebyla si jistá, co k němu opravdu cítí. Nyní se přes ni převalila lavina naprostého přesvědčení.

Kahlan klesla na podlahu před něho. Položila mu ruce na ramena a donutila ho, aby se jí podíval do očí.

„Odpouštím ti, Richarde. Z celého srdce, miluji tě a odpouštím ti.“ 

Smutně se usmál. „Děkuji ti.“

Cítila jak se její srdce jako zázrakem uzdravilo, cítila, jak radost zaplňuje prázdnotu, jak kdyby se do ní vrátil život.

„Při obřadu, když mě vdávali za Drefana, jsem nahlas říkala slova, která po mně žádali, ale v duchu, ve svém srdci jsem dala slib manželství tobě.“ 

Richard jí setřel z tváře slzu. „Já jsem udělal to samé.“

Stiskla mu paže. „Richarde, co teď budeme dělat?“

„Teď už nemůžeme nic dělat. Jsi Drefanova žena.“  

Dotkla se prsty jeho tváře. „Ale co ty? A co my dva?“

Úsměv se mu vytratil z tváře. Potřásl hlavou. „Na tom nezáleží. Mám, co jsem potřeboval, pro co jsem přišel. Vrátila jsi mi srdce.“

„Ale jak budeme moci takhle žít? A to nejsou jen naše životy, ale musíme něco rychle podniknout. Drefan chce odsunout jednotky zpět do D'Hary a opevnit se proti Císařskému řádu tam.“ 

V Richardových očích vzplál hněv. „Ne. Nemůžeš mu dovolit, aby něco takového udělal, Kahlan. Když dovolíte Jagangovi rozdělit Nový svět, vezme si jej postupně, jednu zemi po druhé a D'Hara padne naposled. Nemůžeš to Drefanovi dovolit. Slib mi, že ho to nenecháš udělat.“

„Nepotřebuji ti nic slibovat. Ty jsi lord Rahl. Můžeš ten přesun zastavit teď hned. Já jsem Matka Vyznavačka. Uděláme to spolu.“ 

„Musíš to udělat ty, Kahlan. Nemohu ti pomoct.“ 

„Ale proč ne? Vrátil ses. Všechno se to dá ještě napravit. Něco vymyslíme, najdeme nějakou cestu. Ty jsi Hledač, ty vždycky dokážeš najít cestu.“ 

„Já umírám.“ 

Projel jí ledový šíp. „Cože? Co... tím chceš říct? Richarde, nemůžeš zemřít, ne teď. Ne potom, co... Ne, Richarde, ne, je to v pořádku. Vrátil ses. Všechno bude zase v pořádku.“

Pak to spatřila, bolest v jeho očích a když se svalil na bok, uvědomila si, že nemůže vstát.

„Abych se mohl vrátit, duchové si vyžádali cenu.“ Zakašlal a zkroutil se bolestí. Sehnula se k němu. „O čem to mluvíš? Jakou cenu?“ 

„Když jsem byl tam, v Chrámu větrů, získal jsem všechny vědomosti, které tam jsou uložené. Chápal a uvědomoval jsem si svoji moc. Uměl jsem ji používat. Použil jsem ji, abych zastavil mor. Nějak jsem přerušil proud magie z Chrámu větrů, který umožnil, aby magická kniha vykonala své dílo v tomto světě.“ 

„Chceš říct, že už zase nevíš, jak to udělat? Myslíš tím. že se mor zase vrátí?“ 

Zvedl ruku. aby zaplašil její strach. „Ne, mor se nevrátí. Ale jako cenu, abych se mohl vrátit do tohoto světa, jsem přišel o všechny znalosti získané v Chrámu větrů. Musel jsem se vrátit tak, jak jsem tam přišel.“

„Ale... myslíš tím, že jsi stejný smrtelník jako předtím?“ 

„Ne. Žádali víc. Abych se mohl vrátit, musel jsem na sebe vzít magii z ukradené knihy, abych od ní uchránil zbytek světa živých.“ 

„Cože?“ vydechla Kahlan, oči  rozšířené hrůzou. „Nechceš říct, že -“ 

„Mám mor.“ 

Jednou rukou mu stiskla rameno a druhou mu položila na čelo. Hořel horečkou.

„Richarde, proč jsi mi to neřekl předtím?“ 

Přes bolest se usmál. „Odpuštění bylo všechno, co jsem potřeboval, co jsem chtěl, ale musel jsem mít jistotu, že je opravdové a ne z lítosti.“

„Richarde, nemůžeš zemřít. Teď ne. Drazí duchové, nesmíš zemřít!“ 

,Drazí duchové s tím nemají nic společného. Byl to Darken Rahl, kdo ti vybral Drefana za manžela, jako cenu za to, že jsem mohl vstoupit do Chrámu větrů a Darken Rahl také žádal tuto cenu za můj návrat zpět.“

„Tvůj návrat. Neříkej mi, že jsi se vrátil jen proto, abys tu umřel? Ach, Richarde, proč bys dělal takovou hloupost?“ 

„Kdybych zůstal v Chrámu větrů, nakonec bych také zemřel, ale bez tvého odpuštění. Místo toho jsem se rozhodl pro návrat a doufal jsem, že mě stále miluješ natolik, abys mi odpustila, abych mohl umřít alespoň s tím vědomím. Se znovu získanou láskou. Nemohl bych žít dál s tím, co jsem ti udělal, vědět, jak moc jsem ublížil tvému srdci.“ 

„A ty si myslíš, že tohle neubližuje mému srdci? Richarde, musí být něco, co můžeme udělat. Co můžeme udělat? Prosím, musíš to vědět!“ 

Richard se zkroutil v křečích a držel se za břicho. „Je mi líto, Kahlan. Nemůžeme dělat nic. Proudí do mě magie z ukradené knihy. Až zemřu, magie zemře se mnou.“

Kahlan se nad ním sklonila, přitiskla se k němu a přemohl ji pláč. „Richarde, prosím, nedělej to. Prosím tě, neumírej.“

„Promiň, Kahlan. Nemohu to zastavit. Rád jsem tu cenu zaplatil, Mé srdce je teď klidné.“ Vztáhl ruku a dotkl se Agielu, který jí visel na řetízku na krku. „Ani na moment jsem nezaváhal, když jsem to pochopil. Denna mi pomohla, abych porozuměl.“ 

Kahlan ho objala, když se převrátil na záda. „Richarde, musí něco existovat. Ty jsi věděl, co dělat, než jsi přišel o všechny nové vědomosti. Pokus se vzpomenout. Prosím, Richarde, zkus si vzpomenout.“

Víčka se mu zavřela. „Potřebuji si... odpočinout. Promiň. Vyčerpal jsem všechnu sílu. Musím si trochu odpočinout.“

Kahlan uchopila jeho ruku do svých a plakala. Bylo to příliš hrozné, aby se to dalo vydržet. Mít ho zpět jen proto, aby ho zase ztratila. Bylo to příliš kruté, aby to mohla snést.

Když otevřela jeho bezvládnou ruku a přitiskla si ji ke tváři, zahlédla něco v jeho dlani. Rozevřela mu prsty a přes slzy viděla, že má na dlani něco napsáno.

Stálo tam: Najdi knihu, znič ji, abys žil.

Kahlan se natáhla přes jeho bezvládné tělo a uchopila druhou ruku. Tam měl také něco napsáno. Špetku bílého čarodějnického písku na třetí stranu. Jedno zrnko černého čarodějnického písku na to.

Byla tam ještě tři další slova, ale v mysli měla takový zmatek, že nemohla přijít na to, jak je vyslovit.

Věděl, že všechno zapomene a tak si ještě předtím napsal pro sebe zprávu. Zapomněl i na to, že si ji napsal.

Kniha. Musí mít tu knihu.

A pak se najednou rozběhla a po cestě volala. „Caro, Berdino! Pomozte mi! Caro! Berdino!“

Obě dívky vyběhly z místnosti slif na chodník kolem inkoustově černého jezírka, když slyšely Kahlan vykřikovat svá jména.

Kahlan je popadla za kožené obleky a pokusila se všechno vysvětlit. Uchopily jí každá za jednu ruku a přitiskly ke stěně.

„Uklidni se,“ řekla Berdina. 

„Nerozumíme ti ani slovo.“ řekla Cara. „Nadechni se. Přestaň křičet a nadechni se.“ 

„Richard - „ pokusila ukázat na místnost, kde ležel, ale držely jí ruce. „Richard má mor... potřebuji knihu.“ 

Berdina se k ní naklonila. „Lord Rahl... má mor?“

Kahlan naléhavě přikyvovala. „Musím dostat knihu. Tu, která byla ukradena z Chrámu větrů. Musím ji nějak získat, jinak zemře.“ Kahlan' vytrhla ruce z jejich sevření. „Prosím, potřebuji vaši pomoc. Richard má mor.“

„Co chceš, abychom udělaly?“ zeptala se Cara. 

„Musím do Starého světa. Chraňte ho.“ 

„Do Starého světa!“ Berdina zalapala po dechu. „Ty víš, kde ta kniha je? Řekl ti, kde ji máš hledat? Dal ti nějakou radu, kde ji hledat?“ 

Kahlan zavrtěla hlavou. Nebyl čas. Musela si pospíšit. Musí jít.

„Nevím, kde je! Ale je to jediná šance, kterou má. Vzal na sebe magii knihy, aby se mohl vrátit do tohoto světa. Aby mě poprosil o odpuštění. Chtěl mi říct, že moc lituje, jak mi ublížil. Jestli nezničíme knihu, zemře. Jen proto, aby mi mohl říct, že toho lituje. On zemře! Musím jít!“ 

„Ale, Matko Vyznavačko.“ namítla Berdina, „Starý svět je velký. Jestli má Richard mor... jakou máš naději, že knihu najdeš?“ 

Včas. Tak to myslela. Jakou má naději, že ji najde včas? Než Richard zemře.

Kahlan jí stiskla ruku. „Musím to zkusit! Chraňte Richarda. Drefan se nesmí dozvědět, že se Richard vrátil. Nevím, co by udělal. Neříkejte mu to!“

Cara potřásla hlavou. „O to se neboj. Neřekneme mu to. Postaráme se o Richarda, když budeš pryč. Schováme ho tady na Hradě. Ale spěchej. Když jí nebudeš moct najít, vrať se prosím, než...“

Kahlan vběhla do místnosti, kde byla slif. Přeběhla ke studni. Slif se usmála, když ji spatřila. „Přeješ -“

„Cestovat! Potřebuji cestovat! Hned!“ 

„Kam si přeješ cestovat?“ 

„Do Starého světa!“ 

„Kam do Starého světa? Znám tam spoustu míst. Můžeme cestovat kam řekneš. Vezmu tě tam. Budeš potěšená.“ 

Kahlan si přitiskla ruce ke spánkům a vrtěla hlavou s pocitem marnosti, když slif jmenovala místa, která Kahlan nikdy neslyšela.

„Na místo, kam jsi vzala Richarda, tvého pána, když šel pro mě! Když jsem s tebou cestovala poprvé!“ 

„Znám to místo, o kterém mluvíš.“ 

Kahlan si vykasala bílou róbu a vylezla na okraj studny. „Tak tam! Vezmi mě tam! Pospěš! Život tvého pána je v sázce!“

„Chraňte Richarda,“ zavolala ještě na Caru a Berdinu. 

„Co máme říct Drefanovi, když bude chtít vědět, kde jsi?“ zeptala se Berdina. 

„Já nevím. Musíte si něco vymyslet!“ 

„Postaráme se o Richarda než se vrátíš,“ řekla Cara. „Ať tě doprovází dobří duchové.“ 

„Řekni mu, že ho miluji. Kdyby... řekněte mu, že ho miluji!“ vykřikla, když se kolem ní ovinula stříbrná paže slif. 

Její hlas se stále ještě rozléhal v místnosti, když se Kahlan ponořila do rtuťovité pěny. Vdechla slif a modlila se k dobrým duchům, aby jí pomohli najít knihu. Se zoufalou snahou vplula do stavu, který v minulosti byl stříbřitou extází.

Teď to byla jen temná hrůza.

Kapitola třicátá pátá

Ann se k němu naklonila. „Je to tvoje vina, víš?“

Zedd, který seděl na podlaze uprostřed místnosti se po ní ohlédl. „Ty jsi rozbila její vzácné zrcadlo.“

„To byla nehoda,“ namítla Ann. „Ty jsi jim ale zničil svatyni.“ 

„Jen jsem se pokoušel ji uklidit. Jak jsem mohl tušit, že chytne? Neměli tam všude dávat ty uschlé kytky. Ty jsi jí polila nejlepší šaty borůvkovým vínem.“ 

Ann zvedla bradu nahoru. „Džbánek byl moc plný. Ty jsi ho naplnil. Kromě toho, ty jsi ulomil rukojeť jeho vzácného nože. Už nikdy nenajde takový kořen, ze kterého byl. Pochopitelně byl naštvaný.“

Zedd zaláteřil: „A co já vím o broušení nožů? Jsem čaroděj, ne kovář.“

„To by vysvětlovalo ten incident s koněm stařešiny.“ 

„Nemohou mi to dávat za vinu. Já jsem tu branku nenechal otevřenou. Alespoň jsem o tom přesvědčený. Stejně ho měl přivázat, když to byl nejrychlejší kůň, kterého si kdy koupil. Může si koupit jiného. Co by mě ale zajímalo, jak jsi dokázala jeho třetí ženě obarvit vlasy na zeleno.“ 

Ann si založila ruce. „No, to bylo nedopatření. Myslela jsem, že po těch bylinkách jí budou vonět vlasy. Chtěla jsem ji překvapit. Ale drahocenná králičí kůže stařešiny, to nebylo nedopatření, to byla čirá lenost. Měl jsi se na ni jít podívat dřív a ne ji nechat bez dozoru sušit nad ohněm. Bylo to umělecké dílo, se všemi těmi korálky. Nenajde hned tak náhradu za takovou krásnou pokrývku hlavy.“

Zedd pokrčil rameny. „No, nikdy jsme netvrdili, že jsme nějak dobří v domácích pracích. To jsme nikdy neřekli.“

„Zcela správně. Není to naše vina, že nepracujeme dobře. Byli bychom to řekli hned, kdyby se byli zeptali.“ 

„Určitě.“ 

Ann si do ticha odkašlala. „Co myslíš, že s námi udělají?“

Seděli zády k sobě, svázáni hrubým provazem a debata na opačné straně místnosti se protahovala.

Zápěstí měli stále ovázaná, takže nemohli používat svoji magii.

Zedd se podíval směrem, kde se vedla vášnivá diskuse. Stařešina bez své králičí kůže, jeho žena číslo jedna, několik méně vlivných Si Doaků, kteří využívali služeb zajatců a jejich šaman si navzájem stěžovali na problémy, které s nimi měli. Zedd nerozuměl všemu, ale pochopil dost, aby mohl sledovat vývoj situace.

„Rozhodli se zamezit dalším ztrátám a zbavit se svých domácích otroků,“ zašeptal Zedd. 

„Co se děje?“ zeptala se Ann, když švitoření náhle ustalo. „Jak se dohodli? Pustí nás?“ 

Oči všech na druhé straně pokoje se upřely na ně. Zedd varovně syknul.

„Myslím, že jsme měli být trochu pozornější při práci,“ zašeptal přes rameno. „Myslím, že budeme mít velké problémy.“ 

„Proč? Co s námi udělají?“ vysmívala se Ann. „Vrátí nás Nangtongům a budou požadovat zpět své pokrývky a kozy?“ 

Zedd potřásl hlavou a pozoroval Si Doaky, kteří postupně vstávali. Šamanovy náhrdelníky o sebe cinkaly. Stařešina udeřil o zem svojí holí.

„Přál bych si, aby to udělali. Chtějí nahradit všechny náklady a nějaké ztráty. Vezmou nás na cestu. 

Právě se rozhodli, že za nás dostanou nejlépe zaplaceno, když nás prodají lidojedům.“

Ann prudce otočila hlavu. „Lidojedům?“

„Tak to řekli. Lidojedům.“ 

„Zedde, dokázal jsi si sám sundat Rada'Han. Nedokážeš odstranit ty začarované náramky? Myslím, že teď by na to byla vhodná doba.“ 

„Obávám se, že skončíme v kotli s náramky na rukou.“ 

Zedd sledoval rozzlobeného stařešinu a zuřícího šamana, jak se k nim blíží.

„No, byla to legrace, Ann. Ale myslím, že právě skončila.“ 

*****

Verna položila Warrenovi ruku kolem pasu, aby ho podepřela, když klopýtal za Clarissou, která kráčela za Walsem a Bollesdunem. Janet přispěchala Warrenovi na pomoc z druhé strany a přehodila si jeho ruku kolem krku.

„Jsi si jistý?“ zeptala se Verna Walshe. „Je to opravdu tady? Nathan opravdu chtěl, abychom se s ním setkali v Hagenském lese?“ 

„Ano,“ odpověděl Walsh přes rameno. 

„Mně také řekl tohle jméno,“ přikývla Clarissa. 

Verna odevzdaně vzdychla. To bylo Nathanovi podobné, nechat je jít do Hagenského lesa. I když ho Richard vyčistil od mriswithů, pořád se jí to místo nelíbilo. Verna vždycky Nathana podezřívala, že je nebezpečně nevyrovnaný a to, že se měli setkat na takovém místě jako je Hagenský les, ji v tom jenom utvrdilo.

Cáry mechu visely dolů jako průsvitné hadry. Kořeny jim podtrhávaly nohy, jak postupovali temnotou. Nepříjemný zápach se k nim linul v teplém, vlhkém vzduchu. Verna ještě nikdy nebyla takhle hluboko v Hagenském lese a měla pro to dobrý důvod.

„Jak to jde, Warrene?“ zašeptala. 

„Dobře.“ zamumlal vysíleně. 

„Už to nebude dlouho trvat, Warrene. Teď už to nebude daleko. Ještě kousek a budeme tam. Nathan ti pomůže.“ 

„Nathan,“ zamumlal si pro sebe. „Musím ho varovat.“ 

Došli až na masivní kamenný blok, který musel být v minulosti opracován člověkem, protože tvořil čtverec. Byl už téměř zarostlý popínavými rostlinami a spletí kořenů. Další kameny, které v měsíčním světle vypadaly jako vybělené kosti, vyčnívaly z husté vegetace. Viděla nízké, zbořené zbytky zdí a sloupy, které vypadaly jako žebra nějaké příšery.

Podrostem pronikalo světlo. Z toho, jak se mihotalo a probleskovalo mezi nízkými keři, usoudila, že je od ohně. Walsh s Bollesdunem rozhrnuli větve a přidrželi je, aby mohli všichni projít. Ohniště, obložené kulatými kameny, udělal někdo na kamenné podlaze staré zříceniny. Za ním Verna viděla kruhovou zeď velké studny nebo něčeho, co vypadalo jako studna. Nevěděla, že by v Hagenském lese mohlo být ukryto takové místo, ale při četnosti jejích návštěv to nebylo příliš překvapující.

Nathan, oblečený jako bohatý, vznešený muž se postavil, aby je uvítal. Byl vysoký a naháněl strach, zvláště bez Rada'Hanu kolem krku. Když je všechny uviděl, zašklebil se svým Rahlovským úsměvem. Walsh s Bollesdunem se rozesmáli nahlas a Nathan je dobromyslně poplácal po zádech.

Clarissa se zavrtala pod jeho paži a svoje mu ovinula kolem pasu. Když ho stiskla celou svou silou a obdivem, spokojeně zamručel. Když pyšně zvedla knihu, vzal si ji od ní. Věnoval jí zvláštní, významný úsměv. Clarisse zajiskřilo v očích. Verna obrátila oči v sloup.

„Verno!“ zvolal Nathan, když ji spatřil. „Jsem rád, žes to udělala.“ 

„Ráda tě vidím, lorde Rahle.“ 

„Neměla by ses tak mračit, Verno. Dělají se ti vrásky.“ 

Prohlížel si ostatní. „Janet, tak ty ses také připojila k nám.“ Nadzvedl obočí. „A Amélie.“ Podíval se na další dívku která stála trochu stranou. „A koho pak to tu ještě máme?“

Clarissa natáhla ruku a kývala prsty na Mandu, aby přišla blíž. Manda si rukou pevně držela plášť u krku. Udělala pokorně krok dopředu.

„Nathane, to je moje přítelkyně, Manda. Z Renwoldu.“ 

Manda poklekla na jedno koleno a hluboce se uklonila. „Lorde Rahle. Můj život je váš.“

„Z Renvvoldu.“ Nathan opět vytáhl obočí a mrknul na Clarissu. „Hm, no, jsem rád, že jsi unikla Jagangovi. Mando.“ 

„Vděčím za to všechno Clarisse.“ řekla Manda a postavila se. „Je to ta nejstatečnější žena, jakou jsem kdy viděla.“ 

Clarissa se zahihňala a přitiskla se k Nathanovi. „Nesmysl. Jsem vděčná dobrým duchům, že tě dali tam, kde jsi byla, protože jinak bych se nikdy nedozvěděla, kde jsi.“

Nathan obrátil pozornost zpět k Verně. „Kdo to tady je? Mladý Warren, předpokládám?“

Verna měla co dělat, aby vyhladila čelo od vrásek a udržela klidný výraz. „Nathane -“

„Lorde Rahle.“ Zamračil se, ale pak se zašklebil. „Ale jsme staří přátelé, Verno. Pro tebe a mé staré přátele jsem Nathan.“ 

Verna sklonila hlavu a kousala se do rtu.

„Nathane,“ začala znova, „máš pravdu, je to Warren. Můžeš mu pomoci? Zrovna začal studovat proroctví, začal mít vize. Nedlouho předtím jsem mu sundala obojek a teď ho nic nechrání před jeho Darem. Má hrozné bolesti hlavy. Nathane, je na tom špatně. Půjdu s tebou, kam budeš chtít, jen když mu pomůžeš.“ 

„Mám mu pomoci?“ 

„Prosím, Nathane, snažně tě prosím.“ 

„To nic, Verno. Rád tomu chlapci pomohu.“ Nathan pokynul. „Přiveďte ho sem k ohni.“ 

Warren něco mumlal, pokoušel se představit se sám, ale byl téměř v bezvědomí. Verna s Janet ho posadily, kam Nathan ukázal a držely ho, aby seděl.

Nathan si vyhrnul kalhoty nad kolena a usadil se se zkříženýma nohama na kamenné podlaze zříceniny. Knihu si položil vedle sebe. Stáhl obočí a zamračeně si prohlížel Warrenovu tvář. Rukou odehnal Vernu i Janet. Warrena držel vzpřímeného předivem, které utkal. Přisunul se k němu tak, že se jejich kolena dotýkala.

„Warrene,“ zvolal Nathan svým hlubokým velitelským hlasem. Warren otevřel oči. „Zvedni, ruce.“ 

S nataženými prsty zvedli oba dva ruce. Přitiskli je prsty k sobě. Dívali se navzájem upřeně do očí.

„Nech svůj Han proudit do mých prstů,“ tiše pobízel Nathan. „Otevři sedmou bránu. Zavři ostatní. Rozumíš mi?“ 

„Ano.“ 

„Hodný chlapec. Tak to udělej. Bude to lehčí, když mi pomůžeš.“ 

Oba muže zahalila teplá, žlutá záře. Noční vzduch bzučel její energií. Nebyl to ani plamen, ani horko. Verna nevěděla, co Nathan dělá. Byla tím poněkud vyvedená z míry.

Nathan byl v Paláci proroků vždy něco jako záhada. Zdál se jí starý už v době, kdy byla malá holka. Vždy byl považován přinejmenším za nevyrovnaného a to dokonce i těmi nejbláhovějšími sestrami.

V paláci se našly i sestry, které nevěřily, že má Nathan sebemenší talent na něco jiného než na proroctví. Jiné ho podezřívaly, ale nebyly si tím nikdy jisté, že je schopen mnohem větších věcí, než jim kdy ukázal. Našly se i takové, které se ho tak bály, že se ani nepřiblížily pokojům, ve kterých ho držely v zajetí, a to ani když měl kolem krku Rada'Han. Verna ho vždy považovala za chodící problémy.

A teď sledovala, jak ten problémový, starý, zhýralý čaroděj dělá co umí, aby zachránil život muži, kterého Verna milovala. Občas byla záře intenzivnější kolem jednoho, pak kolem druhého, potom se na chvíli ztratila a opět se zase objevila, jakoby na něco zapomněla a vrátila se pro to.

Walsh s Bollesdunem se opírali o kamennou zeď studny za Nathanem, ale všichni ostatní sledovali celé představení jako přikovaní. Verna neměla o moc větší představu o tom, co Nathan dělá než Manda.

Nejvíc Vernu znervózňovalo, když se oba muži s koleny a prsty přitisknutými k sobě vznášeli pár centimetrů nad zemí. Ulevilo se jí, když zase klesli zpět na pevnou zem.

Nathan tleskl. „Tak!“ prohlásil. „Mělo by to být v pořádku.“

Verna nechápala, jak by to mohlo stačit, aby se Warren vypořádal s Darem.

Warren se však doširoka usmíval. „Nathane, to bylo... nádherné. Bolest hlavy úplně zmizela. Cítím se tak lehký, jako znovuzrozený.“

Nathan sebral ze země knihu a postavil se. „Mně se to také líbilo, chlapče. To, co v mém případě trvalo tomu hejnu sester celých tři sta let, já jsem udělal za takovou chvíli. Ale sestry byly hodně pomýlené.“ Pohlédl směrem k Verně. „Promiň, Prelátko. Nemyslím to jako urážku.“

„Neberu to tak.“ Verna si pospíšila k Warrenovi. „Děkuji ti, Nathane. Tolik jsem se o něho bála. Ani nevíš, jak se mi ulevilo.“ 

Warrenova tvář ztratila radostný výraz, „Nathane, teď, když jsi to pro mě udělal, vidím jasně, že... jsme bezděčně dali Jagangovi nahlédnout do proroctví, která -“

Nathan vykřikl. Clarissa vykřikla. Verna ztuhla. Cítila, jak ji něco ostrého tlačí do zad.

Amélie svoji dakru zaryla Nathanovi zezadu do stehna. Manda držela nůž Clarisse na krku. Janet držela svoji zbraň Verně za zády. Warren ztuhl, když Janet zvedla varovně prst a pak se otočila i ke dvěma vojákům.

„Ani se nehni, Nathane,“ řekla Amélie, „nebo do tebe pustím svůj Han a zemřeš.“ 

„Warren má pravdu,“ řekla Janet. „On opravdu poskytl Jeho Excelenci některé velmi cenné informace.“ 

„Amélie! Janet!“ vykřikla Verna. „Co to děláte?“ 

Amélie se otočila k Verně se zlým úsměvem. „Přání Jeho Excelence, samozřejmě.“

„Ale přísahaly jste věrnost!“ 

„Přísahaly, ale jen slovy, ne v našich srdcích.“ 

„Ale mohli jste se ho přece zbavit! Nemusely jste Jagangovi už sloužit!“ 

„Možná to byla pravda poprvé, ale když jsme to zkusily a neměly jsme pouto, když Richard zemřel, Jeho Excelence nás potrestala. Podruhé to už zkoušet nebudeme.“ 

„Nedělejte to,“ prosila Verna. „Jsme přítelkyně. Přišla jsem vás zachránit. Prosím, nedělejte to. Přísahejte znovu věrnost a budete svobodné!“ 

„Ale drahoušku, bojím se, že to nemohu udělat.“ To nebyl hlas Amélie. Byl to hlas, který Verna slýchala ve své hlavě - Jagang. Cítila, jak se roztřásla, jen když slyšela jeho tón. 

„A teď, můj věrný a důvěryhodný zplnomocněnče, mi podej knihu. Sestra Amélie a já ji budeme ještě potřebovat.“ 

Nathan ji zvedl. Amélie měla v jedné ruce dakru, zabořenou do jeho stehna a druhou rukou mu vytrhla knihu z ruky.

„No tak,“ řekl Nathan, „zabiješ mě nebo ne?“ 

„Ale ano, mám v úmyslu tě zabít,“ řekla Amélie Jagangovým hlasem. „Zradil jsi naši úmluvu, lorde Rahle. Kromě toho nemám rád podřízené, kteří mě nepustí do své mysli. 

Ale než zemřeš, myslel jsem. že by ses mohl podívat, jak opravdový otrok poslouchá svého pána. Myslel jsem. že by ses rád podíval, jak podříznu hrdlo tvé milé Clarisse.“

*****

Dýchej.

Kahlan vydechla slif z plic a nasála cizí vzduch. Noc kolem ní vybuchla. Odmítla ztrácet čas obavami z náhlých vidin a zvuků, než se přizpůsobí a místo toho se chytila kamenné zdi a vyhoupla se ven ze studny.

Uvítal ji strašidelný pohled, který se hodil ke slovům, která slyšela. Se zrakem ještě rozjitřeným ze slif, vstřebala do sebe celou scénu v jednom jediném okamžiku.

Ve chvíli, kdy ho spatřila, věděla Kahlan, že je to Nathan. Vypadal jako Rahl a Richard jí o něm řekl, že je vysoký, starý, s dlouhými bílými vlasy až po ramena. Nějaká žena měla dakru zabodnutou v jeho noze. Kahlan zaslechla její jméno. Amélie - ta, která začala mor. Kahlan viděla Vernu a ženu, která jí držela zbraň za zády. Mladík stál jako vytesán z kamene. Kahlan viděla krásnou mladou ženu, která držela za vlasy jinou dívku, což musela být Clarissa. Nůž v její druhé ruce mířil přímo na hrdlo Clarissy.

Jak Kahlan vylézala ze studny slif, slyšela poslední část rozhovoru, který právě vedli a velice dobře poznala hlas, který vycházel z ženy, která držela dakru Nathanovi v noze. Kahlan dobře poznala oslovení „drahoušku“. Pamatovala si, jak ho slyšela od čaroděje Marlina, který přišel zabít Richarda. Byl to Jagangův hlas.

Vzpomínka na amulet, který měl Richard na krku jí náhle vstoupila na mysl. Znamená jedinou věc a zároveň všechno... Všechno ostatní je druhotné. Sekni.

Výcvik, který dostala od svého otce, který byl válečníkem, byl stejný. Zabij nebo budeš zabit. Nikdy neustupuj. Nikdy nečekej. Zaútoč.

Richard byl na pokraji smrti, blízko posledního dechu. Neměla času nazbyt, neměla čas uvažovat. Musela jednat. Sekat.

Jediným plavným pohybem se vymrštila ze studny slif a schovala se za ni. Z pochvy vojáka, který tam stál, vytáhla krátký meč a vyrazila vpřed se skloněnou hlavou a mečem, kterým sekala kolem sebe.

Náhle, než měl kdokoliv čas se pohnout, byla Kahlan mezi nimi. Musela zastavit Amélii, než uvolní svůj Han do dakry a zabije Nathana. Její meč dopadl jako blesk a usekl Amélii ruku.

A potom se začalo všechno pohybovat v bolestně pomalém tanci. Kahlan viděla výrazy na všech tvářích. Žena, kterou Kahlan právě sekla, sestra Amélie, padla s výkřikem k zemi. Kahlan mávala mečem a sledovala její pád. Verna se otočila s vlastní dakrou v ruce k překvapené ženě za svými zády. Mladý muž se vrhl na ženu s nožem v ruce. Nathanovy ruce se natahovaly ke Clarisse. Jeho výkřik prořízl noční ticho.

Clarissa se natahovala k Nathanovi. Mladá žena, která ji držela za vlasy, se zlým úšklebkem zavrčela a bez zaváhání jí prořízla hrdlo.

Kahlan zahlédla spršku krve jen chvilku předtím, než noc explodovala blesky seslané Nathanem a Warrenem současně.

Kahlan teď držela meč oběma rukama a jedním pohybem proklála srdce sestry Amélie a připíchla ji k zemi dřív, než druhý voják stačil vytáhnout svůj meč.

Vernina dakra bleskurychle usmrtila ženu, kterou měla za sebou právě ve chvíli, kdy mladou ženu s nožem zasáhly blesky a bezvládné tělo Clarissy tiše dopadlo na zem.

Bylo po všem dřív, než si stačili uvědomit, co se vlastně stalo.

Jako omámený klopýtal Nathan ke Clarissině tělu. Kahlan se kolem něho mihla a klekla si vedle ní. Obrázek, který viděla, jí vzal dech. Kahlan vyskočila a obrátila se k Nathanovi, aby se ho pokusila zastavit. „Je pozdě, Nathane. Už je ve světě duchů. Nedívej se na ni. Prosím, nedívej se na ni. V jejích očích jsem viděla lásku, kterou k tobě cítila. Prosím, nedívej se na ni. Zapamatuj si ji takovou, jaká byla.“

Nathan přikývl. „Měla dobré srdce. Zachránila tolik lidí. Měla dobré srdce.“

Nathan zvedl paže. Obrátil dlaně směrem k jejímu bezvládnému tělu. Vytrysklo z nich oslnivé světlo a zaplavilo tělo mrtvé Clarissy takovou září, že v ní nebylo vůbec vidět.

„Ze světla tohoto ohně a do Světla. Bezpečnou cestu do světa duchů,“ zašeptal Nathan. Když světlo zmizelo, zbyla jen hromádka popela. 

Nathan těžce polkl. „Na ostatních ať si pochutnají supové.“

Verna si zastrčila dakru zpátky do rukávu. Jeden z vojáků vytáhl svůj meč z těla Amélie.

Mladý muž byl v šoku. „Nathane, je mi to moc líto. Prozradil jsem Jagangovi význam proroctví, které mu pomohlo. Nechtěl jsem, ale přinutil mě. Je mi to moc líto.“

Nathan k němu obrátil svůj smutný, azurový pohled. „Rozumím, Warrene. Neudělali jste to ve zlém úmyslu, snový cestovatel byl v tvé mysli a neměl jsi na výběr. Teď jsi se ho zbavil.“

Nathan si vytáhl dakru ze stehna. Otočil se k Verně.

„Přivedla jsi ke mně zrádce, Verno. Přivedla jsi ke mně zabijáky. Ale soudím, žes to neudělala schválně. Někdy se stane, že proroctví přemohou naše pokusy je přelstít a zasáhnou nás nepřipravené. Někdy si myslíme, že jsme chytřejší, než ve skutečnosti jsme, když si myslíme, že můžeme zastavit ruku osudu, když si to budeme opravdu přát.“ 

Verna si upravila plášť na ramenou. „Myslela jsem, že je zachraňuji před Jagangem. Nikdy by mě nenapadlo, že budou přísahat jen slovy a ne srdcem.“

„Chápu,“ zašeptal Nathan. 

„Nevím, co se ti táhne hlavou, Nathane. Vlastně lorde Rahle.“ Verna se zadívala na místo, kde po Clarisse zbyl jen popel. „Ale vidím, že jsi stále stejný. Opět jsi způsobil smrt další malé děvce.“ 

Úder Nathanovy pěsti zvedl Vernu ze země. Čelist se jí roztříštila s hlasitým praskavým zvukem. Pramínky krve vystříkly do nočního vzduchu. Warren vykřikl, když Verna přistála na zádech na zemi. Nehýbala se.

Warren klesl vedle ní a se zoufalým výrazem v očích vzhlédl. „Nathane! Drahý Stvořiteli, proč jsi to udělal? Zlomil jsi jí čelist. Proč jsi ji chtěl zabít?“

Nathan rozevřel pěst. „Kdybych ji chtěl zabít, byla by mrtvá. Jestli chceš, aby žila, pak bych ti doporučoval, abys ji vyléčil. Slyšel jsem, že máš na léčení talent a s tím, co jsem pro tebe dnes udělal, bys měl být schopen to zvládnout rychle. Zároveň jí můžeš vložit do hlavy trochu rozumu, když už jsme u toho.“

Warren se sklonil nad Vernou a přitiskl své ruce k její tváři. Kahlan neřekla ani slovo. Viděla v Nathanových očích lásku, když se díval na Clarissu. Právě tak tam teď viděla i hněv.

Nathan se sklonil a zvedl černou knihu, která ležela na zemi vedle mrtvého těla sestry Amélie. Narovnal se a obrátil své Rahlovské oči na Kahlan. Podával jí knihu.

„Nemůžeš být nikdo jiný než Kahlan. Očekával jsem tě. Proroctví, víš? Jsem rád, že jsem se neopozdil. Nemáš moc času. Dej to lordu Rahlovi. Doufám, že ví, jak ji zničit.“ 

„Věděl to, když byl v Chrámu větrů, ale musel se vzdát všech svých nově získaných vědomostí, aby se mohl vrátit. Napsal si však pro sebe zprávu na dlaně. Stálo tam: 'Špetku bílého čarodějnického písku na třetí stranu. Jedno zrnko černého čarodějnického písku na to. A pak tam byla tři slova. ale nevím, co znamenají.“ 

Nathan jí položil velkou ruku na rameno. „Slova jsou tři zvony: Reechani, Sentrosi, Vasi. Nemám čas tě poučit o třech zvonech, ale slova musí být vyslovena po bílém a před černým pískem. To je důležité.“

„Reechani, Sentrosi, Vasi,“ opakovala si Kahlan a pokoušela si je uložit do paměti. Opakovala si je několikrát v duchu. 

„Má Richard černý i bílý čarodějnický písek?“ 

Kahlan přikývla. „Ano, řekl mi o nich. Má je oba.“

Nathan potřásl hlavou, jakoby o něčem v duchu uvažoval. „Oba,“ zamumlal. Sevřel jí rameno. „Z proroctví vím něco z toho, čím musel projít. Stůj při něm. Láska je příliš cenný dar, abyste ji ztratili.“

Kahlan se usmála. „Rozumím. Možná ji dobří duchové přivedou opět do tvého srdce, Nathane. Nemohu ti dost poděkovat za pomoc Richardovi i mně.“

Hlas se jí zlomil. „Nevěděla jsem, co budu dělat. Jen jsem věděla, že musím sem.“

Nathan ji objal a přitiskl ji k sobě. Kahlan si pomyslela, že spíš kvůli sobě, než kvůli ní.

„Udělala jsi správnou věc. Možná tě vedli dobří duchové. Vrať se k němu nebo ztratíme našeho lorda Rahla.“ 

Kahlan přikývla. „Zabíjení skončilo.“

„Zabíjení se právě chystá začít.“ 

Nathan se odvrátil a natáhl obě pěsti k obloze. Hrozný záblesk světla vystřelil k noční obloze. Kahlan ho pozorovala, jak se na severozápadě rozprsklo tak jasně, že v jeho záři zmizely i hvězdy.

Kahlan zahlédla, jak se Verna s Warrenovou pomocí posadila. Otřela si krev z uzdravené čelisti.

„Co jsi to udělal?“ zeptala se Kahlan. Dlouho se na ni díval a pak se mu na tváři rozlil lstivý úsměv. „Právě jsem přichystal Jagangovi nemilé překvapení. Dal jsem generálu Reibishovi signál k útoku.“ 

„K útoku? Na koho?“ 

„Na Jagangovy expediční síly. Ty, které zničily Renwold. Chystaly se působit další problémy v Novém světě, ale nevěděly, kdo je sleduje. Bude to krátká bitva. Proroctví říká, že D'hařané budou bojovat nemilosrdně jako vždy a než skončí dnešní noc, zničí nepřítele svým tradičním způsobem - bez slitování.“ 

Verna se zvedla na nohy a Kahlan na její tváři nikdy neviděla takový pokorný a omluvný výraz. „Nathane, snažně tě prosím o odpuštění.“

„Nemám zájem -“ 

Kahlan položila Nathanovi ruku na paži a zašeptala mu do ucha: „Nathane, prosím, kvůli sobě ji vyslechni.“

Nathan se na okamžik zadíval do Kahlaniných očí a pak se otočil k Verně. „Poslouchám.“

„Nathane, znám tě už hrozně dlouho. Celý svůj život. Viděla jsem už předtím věci... kterým jsem možná nerozuměla. Myslela jsem, že to děláš proto, abys získal moc pro sebe. Prosím tě, odpusť mi, že jsem na tebe hodila svoji vinu, že se mé sestry obrátily proti mně - proti nám. Já někdy... dělám ukvapené závěry. Vidím, že jsem se mýlila i v tom, co bylo ve skutečnosti mezi tebou a Clarissou. Ona tě zbožňovala a já jsem si myslela... - prosím tě, odpusť mi to, Nathane.“ 

Nathan zabručel. „Jak tě znám, Verno, tohle pro tebe musela být ta nejtěžší věc, kterou jsi kdy musela vyslovit. Odpuštěno.“

„Děkuji ti, Nathane,“ vzdychla. 

Nathan se sklonil a políbil Kahlan na tváře. „Ať tě provázejí dobří duchové. Matko Vyznavačko. Řekni Richardovi, že mu vracím jeho titul zpět. Možná, že ho někdy zase uvidím.“

Uchopil Kahlan v pase a vysadil ji na studnu slif. „Děkuji ti Nathane. Už vím, proč tě měl Richard tak rád. A Clarissa taky. Myslím, že poznala skutečného Nathana.“

Nathan se usmál, ale zase zvážněl. „Když se vrátíš, musíš nabídnout Richardovu bratrovi, co opravdu chce, pokud budeš chtít zachránit Richarda.“

„Přeješ si cestovat?“ zeptala se slif. 

Kahlan se stálil žaludek. „Ano, zpět do Aydindrilu.“

„Je Richard opravdu naživu?“ zeptala se Verna. 

„Ano,“ pronesla Kahlan s náhle oživenou panikou. „Je nemocný, ale uzdraví se hned, jakmile mu donesu tuhle knihu a on ji zničí.“ 

„Walshi, Bollesdune.“ Nathan jim pokynul a odcházel. „Můj kočár čeká. Mizíme.“ 

„Ale, Nathane,“ řekl Warren, „chci se učit proroctví a rád bych se je učil od tebe.“ 

„Opravdový prorok se rodí, Warrene, to se nedá naučit.“ 

„Kam jedeš?“ zavolala na něho Verna. „Nemůžeš odejít. Jsi prorok. Nemůžeš si běhat - chci říct, že musíme vědět, kde budeš pro případ, že bychom tě potřebovaly.“ 

Bez ohlédnutí jim Nathan ukázal cestu. „Tvé sestry jsou tímto směrem, Prelátko. Na severozápad. Jděte k nim a ušetři si problémy s mým sledováním. Neuspěla bys. Tvé sestry jsou před snovým cestovatelem v bezpečí. Převedly své pouto na mě, když Richard odešel do světa mrtvých. Když bude Richard žít, převedete přísahu zase na něho. Nashledanou, Verno, Warrene.“

Kahlan se sevřel žaludek. Jestli bude žít? Jestli? „Rychle,“ pobízela slif. „Rychle!“

Stříbrná paže ji snesla ze studny dolů do rtuťovité pěny.

Kapitola třicátá šestá

Vysmíval se jí, jak se bránila. Líbilo se mu, jak bojovala. Líbilo se mu ji poučit, jak je zbytečné bojovat s osobou jeho výjimečné síly a intelektu. Fascinovaně pozoroval krev, která jí vytékala z úst a nosu. Rána na tváři mokvala.

„Docílíš jen toho, že si rozedřeš zápěstí do krve,“ vysmíval se jí. „Nemůžeš přetrhnout provazy, ale klidně pokračuj, jestli chceš.“ 

Plivla na něho. Znovu ji udeřil. Zabořil jí palec do řezné rány na tváři, omámen pramínky krve stékajícími po krku.

Znal její aury. Cítil je předtím. Přesně věděl, které se dotknout, aby ji zmrzačil. Netrvalo mu dlouho ji přemoci.

Zaťala zuby námahou, jak se pokoušela vyprostit z provazu. Byla silná, ale nestačilo to. Bez své moci a zbraně byla obyčejná žena. A obyčejná žena pro něho nebyla soupeřkou. V žádném směru.

Když jeho prsty začaly rozepínat řadu knoflíčků po straně jejího koženého obleku, zuřivě tahala za provazy, kterými měla svázané ruce a nohy. Líbilo se mu to. Rád se na ni díval, jak zápasí. Jak krvácí. Opět ji uhodil do tváře.

Byl zaražený, že nevykřikla, že ho neprosila o slitování. Že nekřičela. Ale ona bude. Ach, jak bude křičet.

Jeho úder ji na chvíli omráčil. Oči jí zamžikaly, jak se snažila zůstat při vědomi. Mocným trhnutím jí odhalil prsa a horní část těla.

Zaklesl prsty za pas jejích rudých kožených kalhot a stáhl jí je dolů tak, aby jí mohl udělat to, co měl v úmyslu.

Měla odhalené celé břicho. Dal jí na něj ruku. Měla ho pevné. Tvrdé. Měla na něm jizvy. Vzrušilo ho to. Zkoušel si představit, co je mohlo způsobit. Podle toho, jak měly nepravidelné a bílé okraje věděl, že to muselo být hodně krvavé.

„Už jsem byla znásilněná,“ zasyčela na něho. „Víckrát, než si mohu vzpomenout. Ze zkušenosti ti mohu říct, že v tom nejsi moc dobrý. Ani jsi mi nestáhl pořádně kalhoty, ty špinavý prase. Tak do toho, jestli vůbec můžeš. Čekám.'„ 

„Ach, Caro. Já se tě nechystám znásilnit. To by nebylo správné. Já jsem nikdy žádnou ženu neznásilnil. Měl jsem jen ženy, které to chtěly.“ 

Vysmála se mu. Smála se. „Ty jsi zvrhlej bastard.“

Odolal pokušení dát jí facku. Chtěl, aby byla při vědomí. Naživu, pro to, co se chystal udělat. Ale třásl se vzteky.

„Bastard?“ Zatnul pěsti. „Kvůli ženám, jako jsi ty!“  

Udeřil ji do prsou. Pevně stiskla oči a zaťala zuby, aby nevykřikla bolestí. Pokusila se stočit do klubíčka, ale nemohla, protože jí provazy držely v natažené poloze.

Nadechl se, aby se uklidnil a ovládl. Nenechá se rozptylovat jejími drzými poznámkami.

„A teď ti dám poslední šanci. Kde je Richard? Vojáci se předhánějí v řečech, že se Richard vrátil, že zase cítí pouto. Kde ho schováváte, vy děvky?“ 

Hlasy z éteru mu také prozradily, že se Richard vrátil. Také mu řekly, že když si chce udržet místo, které mu právem náleží, musí Richarda zničit.

„A kde je má milovaná žena? Kam šla?“ Hlasy mu prozradily, že je ve slif, ale slif mu neřekla, kam ji vzala. 

Cara na něho zase plivla. „Jsem Mord-Sitha. Jsi příliš hloupý, aby sis dokázal jen představit, co mi dělali. Obyčejnému cvičiteli Mord-Sith bys nesahal ani ke kotníkům. Tvé chabé mučení ze mě nedostane ani slovo.“

„Ach, Caro,  nikdy ses nesetkala s nikým, kdo má můj talent.“ 

„Dělej si se mnou co chceš. Drefane, ale lord Rahl, skutečný lord Rahl, tě rozseká na malé kousky.“ 

 „A jak by to mohl udělat?'„ Uchopil jílec Meče pravdy a vytáhl ho z pochvy, takže viděla vystouplá písmena slova PRAVDA. „Já jsem ten, kdo bude někoho sekat na malé kousky. Richarda na malé kousky. Kde je!“ 

Když na něho místo odpovědi znovu plivla, neodolal a udeřil ji přes oteklé rty. Krev se vyvalila z nově otevřené rány.

Otočil se a uchopil jednu z věcí, které si přinesl - železnou pánev. Položil jí ji na břicho, dnem vzhůru.

„Jsem moc velká, abys mě na té pánvi usmažil, ty idiote. Budeš mě muset nakrájet. To ti musím všechno vysvětlovat?“ 

Líbil se mu způsob, jakým se ho pokoušela vyprovokovat, aby ztratil nervy. Chtěla, aby ji zabil. Udělá to, ale ona napřed promluví.

„Uvařit tě? Ale ne, Caro. To máš špatný nápad. Naprosto špatný nápad. Myslíš, že jsem nějaký vraždící maniak? Ne, nejsem žádný vrah. Jsem jen ruka spravedlnosti. Jsem ruka milosti, která přišla, aby přinesla věčnou počestnost těm, kteří žádnou nemají. 

Ta pánev není na usmažení tebe.

Ta je na smažení krys.“

Pozoroval ji. Viděl, jak její modré oči zamrkaly a otočily se k němu. Přesně takovou reakci čekal.

„Krysy. Doufám, že si nemyslíš, že jsem tak hloupá, abych se bála krys jen proto, že jsem žena. Já ale nejsem žena, se kterou by ses už někdy setkal. Krysy byly moji domácí mazlíčci.“ 

„Opravdu? To byla ubohá lež. Moje drahá, milovaná, vášnivá žena mi  vysvětlila, jak se krys bojíš.“ 

Neodpověděla. Bála se, že by poznal její strach. Ale viděl jí ho v očích.

„Mám tu plný pytel krys. Krásných, tlustých krys.“ 

„Tak jen pokračuj s tím znásilněním. Už zívám nudou.“ 

„Už  jsem ti řekl že ženy neznásilňuji. Oni to po mně chtějí. Žádají si to. Žebrají o to.“ Stáhl si dolu pomačkané manžety u rukávů. „Ne, Caro, pro tebe mám něco lepšího. Chci, abys mi řekla, kde najdu svého milovaného bratra.“ 

Odvrátila tvář. „Nikdy. Začni mě už mučit, než usnu a zmeškám to.“

„Vidíš? Jak jsem ti říkal, ženy to po mně vždycky chtějí.“ 

Přitiskl jí železnou pánev na břicho a připevnil ji tam řetězem. Prstem se přesvědčil, že je dostatečně utažený.

Potom ho zase povolil, aby pod pánev mohl dát krysy. Když tam strčil první. Cara na sobě nedala nic znát.

Druhou přidržel za kůži na krku před její tváří, aby viděla, jak se kroutí a piští. „Vidíš, Caro? Jak jsem ti slíbil. Krysy. Velké krysy.“

Na čele se jí objevily kapky potu. „Docela se mi líbí. Šimrají mě na břiše. Bude se mi dobře spát.“

Dal jí tam druhou a třetí. Víc se jich tam nevešlo. Opět řetěz utáhl.

„Šimrají.“ vysmíval se. „Myslím, že tě budou naopak držet oči pěkně otevřené. Budeš vzhůru a budeš celá žhavá mluvit a zradit Richarda. Děvky nemají žádnou čest. Zradíš ho.“ 

„Berdina už brzy přijde. Stáhne tě zaživa z kůže.“ 

Zvedl obočí. „Vystřídala jsi ji. Viděl jsem vás. Hned jak odešla, vzal jsem tě sem dolů. Ta se hned tak nevrátí, ale kdyby přišla, dostala by to samé, co ty.“

Pomocí kleští vyndal velký, rozžhavený uhlík z misky nad svíčkami. Přenesl ho a položil na obrácené dno železné pánve. Zvýšené okraje zabraňovaly uhlíkům vypadnout.

„Vidíš, Caro, uhlíky rozžhaví pánev,“ řekl a díval se jí do očí. „To se krysám nebude líbit. Budou se chtít dostat ven.“ 

Zrychlil se jí dech. Po tvářích jí stékal pot. Kam zmizely její drzé poznámky? Teď mlčela.

„A jak si myslíš, že se krysy dostanou ven, Caro? Jakmile jim tam začne být horko? Jak je začne pálit rozžhavená pánev? Až jim začne připalovat jejich jemné čumáčky?“ 

„Jen mně prořízni hrdlo a zabij mě, ty bastarde.“ 

„Až tam bude krysám moc horko, začnou panikařit. Budou chtít pryč jako šílené. Hádej, jak se dostanou ven. Caro?“ 

Neměla žádnou povýšenou odpověď, která by zaplnila ticho.

Vytáhl nůž a rukojetí poklepal na pánev. „Jak se tam máte, moji malí krysí přátelé?“

Cara sebou trhla. Usmál se, když k němu obrátila oči a pozorovala ho. Viděl v nich strach. Opravdový strach. Přidal další žhavé uhlíky.

„Kde je Richard?“ 

Neměla co říct. Navršil na pánev další uhlíky do pravidelné hromádky. Víc už se tam nevešlo.

Sklonil se nad ní a podíval se jí do očí. Kůži měla bílou jako křídu. Na tvářích i na prsou se jí třpytil pot.

„Kde schováváte Richarda, vy děvky?“ 

„Jsi šílenec, Drefane. Nelíbí se mi to, ale jestli mám takto zemřít, tak takhle zemřu. Ale nikdy nezradím lorda Rahla.“ 

„Já jsem lord Rahl! Když se zbavím svého bratra, nebude nikdo, kdo by mohl ohrozit mé postaveni a moc! Jsem syn Darkena Rahla a právoplatný pán D'Hary.“ 

Odvrátila tvář. Viděl, jak polkla. Nohy se jí třásly. Dýchala trhavě, pokoušela se zadržovat dech, aby nekřičela.

Zachechtal se. „Zeptám se tě ještě jednou, až si krysy začnou prohryzávat cestu ven, aby se dostaly z horkého, železného vězení. Až tě začnou do břicha zatínat své ostré drápky. Až se začnou prohryzávat tvými vnitřnostmi a pokoušet se uniknout.“

Cara sebou zase trhla. Celé její tělo se napjalo. Oči měla doširoka otevřené a upřené ke stropu, jak se všemožně snažila potlačit výkřik. Pohlédl na její břicho a spatřil kapku krve vytékající zpod okraje pánve a po boku dolů.

„No, zdá se, že už chtějí ven. Už budeš mluvit?“ 

Plivla na něho a pak se prudce nadechla. Velké modré oči měla upřené na strop. Už se třásla po celém těle.

Celé tělo měla napjaté. Každý sval natažený. Začala prudce oddechovat. Oči se jí zalily slzami a vytékaly z koutků a po tvářích dolů.

Cítila každý nepatrný pohyb, který krysy dělaly, každé zoufalé kousnutí, každé zahrabání a trhnutí drápky.

Cara vydala krátký výkřik. Ostrý a pronikavý. Bylo to úchvatné. Věděl, že to teprve začíná. I kdyby promluvila, neměl v úmyslu to zastavit. Toužil po jejích výkřicích. Opravdových, upřímných výkřicích.

Cara mu vyhověla a vydala první.

Díky své jedinečné vnímavosti zachytil jiný detail. Jeho vnímavost ho zase odměnila. S úsměvem se obrátil ke studni slif.

*****

Dýchej.

Kalilan vydechla slif, ale ještě než se nadechla vzduchu, věděla, že se stalo něco špatného.

Pronikavý výkřik se nesl ozvěnou v kamenné místnosti. Kahlan si pomyslela, že jí ten výkřik protrhne uši.

Jak se vynořila ze slif a dříve než mohla jakkoliv reagovat, popadly ji velké silné ruce. Bojovala, aby posbírala své smysly a pochopila, co se děje, když najednou kolem ní zavířily zvuky a světlo.

Ruce jí vyrvaly knihu z rukou. Paže se jí ovinula kolem krku a pevná ruka jí stiskla paži. Cítila, jak se jí kolem zápěstí omotává provaz. Před očima jí ožila noční můra. Byla odtažena od studny, kopala a kroutila se, jak se snažila uniknout. Když jí zasáhla pěst do žaludku, její odpor ochabl, protože měla vyražený dech. Koleny dopadla na kamennou podlahu. Měla pocit, jakoby měla ruce vykloubené, jak je měla za zády svázané.

Zoufale se snažila shromáždit svoji moc Vyznavačky, když si uvědomila, že ji nemůže dosáhnout, protože ji duchové k ní zahradili přístup, aby se mohla provdat za Drefana. Byla bezbranná. Byl to Drefan, kdo ji napadl.

Cara tam ležela na zemi, zápěstí spoutaná za hlavou provazem přivázaným k háku na zdi. Kotníky spoutané stejným provazem měla přivázané k protější zdi. Uprostřed těla měla řetězem upevněnou pánev dnem vzhůru. Zápach horkého uhlí a spáleného masa vnikl Kahlan do nosu a nutil ji ke kašli.

Drefan jí klekl na ruku a uvazoval jí provaz kolem zápěstí. Kahlan se ho pokusila kousnout do nohy. Hřbetem ruky ji udeřil přes tvář tak silně, že před očima měla jen malou tečku. Bojovala, aby neztratila vědomí. Věděla, že by byla ztracená, kdyby omdlela.

S rukama svázanýma za zády, neschopná zmírnit pád, dopadla na podlahu obličejem dolů. Drefan si na ni sedl, držel ji na zemi a svazoval jí nohy. Kahlan se pokoušela nadechnout pod jeho váhou. Z nosu jí prýštila krev. Provaz kolem zápěstí byl utažen tak silně, že jí začaly brnět prsty.

Cara křičela. Byly to nejhlasitější výkřiky, které kdy Kahlan slyšela. Vysílaly ledové jehličky, které se jí zabodávaly do hlavy. Bolely jí z nich tváře.

Zpod okraje pánve crčela krev. Cara se třásla. Pak ztuhla a zase vykřikla.

Drefan zvedl Kahlan hlavu za vlasy. „Kde je Richard?“

„Richard? Richard je mrtvý.“ 

Po úderu do ledvin jen vyhekla. Nemohla se nadechnout. Drefan obrátil svoji pozornost zase ke Caře. „Už budeš mluvit? Kde schováváte Richarda?“

Jedinou odpovědí byl strašlivý výkřik. Když dozněl, lapala po dechu bolestí.

„Proč jsi mu to řekla?“ plakala Cara. „Proč jsi mu řekla o... krysách? Drazí duchové, proč jsi mu to řekla?“ 

Hrůza sevřela Kahlan hrdlo a nedovolila jí vydechnout.

Krev, jasně červená na její bílé kůži. vytékala ve stružkách zpod pánve a dolů po bocích. Kouř se spirálovitě vinul z uhlíků na dně pánve. A pak Kahlan spatřila krvavé tlapičky, jak se dobývají ven zpod pánve na Cařině břiše. Kahlan to najednou pochopila. Musela sebrat všechnu sílu, aby se nepozvracela.

Cara hystericky křičela a trhala za krvavé provazy, kterými byla spoutaná.

Kahlan se divoce vrhla vpřed, k řetězu, aby se ho pokusila uvolnit svými zuby, aby dostala železnou pánev z Cařina břicha. Drefan zdvihl Kahlan za vlasy.

„Tvůj čas teprve přijde, má ženo.“ 

Odhodil ji dozadu. Kahlan narazila do zdi a sklouzla na něco tvrdého a ostrého. Bolest jí vehnala slzy do očí. Byla to brašna Nadine, plná rohů s různými léky. Vrtěla se a mrskala sebou, aby se dostala na bok a mohla se nadechnout.

Drefan se na ni podíval očima Darkena Rahla. „Když mi řekneš, kde je Richard, nechám Caru být.“

„Neříkej mu to!“ zakřičela Cara. „Neříkej mu to!“ 

„Nemohla bych, i kdybych chtěla,“ zakřičela na ni Kahlan. „Já nevím, kde jste ho ukryly.“ 

Drefan zvedl knihu, kterou Kalilan přinesla. „Co je to?“

Kalilan upřela pohled na zlověstnou černou knihu. Musela ji mít, jinak Richard zemře.

„No, už na tom stejně nezáleží, už ji nebudeš potřebovat.“ 

„Ne!“ Kalilan vykřikla, když viděla, co chce Drefan s knihou udělat. „Prosím!“ 

Ohlédl se po ní a knihu držel nad otvorem studny slif. „Řekni mi, kde je Richard.“ Usmál se a zvedl obočí. „Ne?“

Pustil knihu dolů do studny. Kahlanino srdce klesalo spolu s knihou. Slif, která tak ráda sledovala lidi v místnosti tam najednou nebyla. Asi byla příliš vystrašená výkřiky.

„Drefane, nech Caru být. Prosím. Máš mě. Dělej si se mnou co chceš, ale nech ji být.“ 

Drefan se na ni usmál tak smilným úsměvem, jaký Kahlan ještě neviděla. Byl to úsměv stejný, jako měl Darken Rahl. „Ach, neboj se, mám v úmyslu si s tebou dělat co budu chtít. Až na to bude čas.“

Obrátil se zpět ke Care. „Jak se daří krysám, Caro? Už budeš mluvit?“

Cara přes zaťaté zuby procedila nadávku. Drefan sáhl do pytle a vytáhl další krysu a držel ji za kůži na krku. Zatřásl s ní před jejím obličejem, když se snažila odvrátit hlavu. Položil ji na ní. S pištěním a kroucením jí zaryla drápky do kůže, jak se snažila dostat se z Drefanova sevření. Zanechala jí krvavé škrábance na tváři, bradě i rtech.

Prosím,“ ječela Cara. „Prosím, dej je pryč!“

„Kde je Richard?“ 

Cara se divoce vzpínala. „Mami!“ vykřikla. „Pomoz mi! Mami! Dej je pryč! Mamííí!“

Cara byla sama v kleci s krysami, v zajetí hrůzy a bolesti. Byla zase bezmocná holčička, která prosí o útěchu a ochranu svou matku, která pláče pro svou matku.

Kahlan se slzami v očích vzlykla. Byla to její vina. Řekla Drefanovi, že se Cara bojí krys.

„Caro, odpusť mi to! Nevěděla jsem to!“ Cara sebou zmítala v poutech, malá holčička, zoufale prosila svou matku, aby z ní sundala krysy. 

Kahlan se napjala, aby si uvolnila ruce. Kdyby tak měla volné ruce. Ale provazy byly příliš pevně utažené. Trhala jimi a tahala za ně. Prsty jí brněly. Hrubý provaz se jí zařezával do zápěstí.

Kahlan přitiskla zápěstí k brašně a hledala něco ostrého, čím by mohla pouta přeříznout. Taška však byla látková a držadlo ze dřeva.

Kabela. Kahlan se obrátila na bok a prsty hledala knoflík, kterým byla zapnutá. Našla ho. Zápasila s ním, aby ho rozepnula, ale prsty měla ztuhlé a úhel v jakém měla ruce zkroucené jí neumožňoval, aby prsty pracovaly jak by si přála. Pokoušela se zastrčil pod knoflík nehet a odstrčit ho stranou, aby ho mohla utrhnout. Byl ale přišitý pevnou nití, aby vydržel drsné používání a váhu kabely. Nakonec knoflík přece jen vyklouzl z dírky.

Kahlan prohrabávala obsah kabely a pokoušela se ho vyhrnout ven, aby na rohy viděla. S každým Cařiným výkřikem sebou Kahlan škubla. Pokaždé, když Cara zavolala matku, aby ji zachránila od krys, musela Kahlan zadržet vlastní vzlyk.

Když vzhlédla, viděla Drefana, jak mává Caře před obličejem krysou. Zlomil jí vaz a položil ji Care na krk Kahlan zaťala zuby a vyndávala dál rohy z tašky.

Cara byla sestra Agielu. Kahlan musí něco udělat. Je její jediná naděje. Otočila hlavu, aby viděla na označení rohů. Nemohla najít ten správný.

Používala prsty a ohmatávala symboly, které na nich byly vyryto. Pak ucítila jeden, o kterém si myslela, že by to mohl být on. Ale bylo po naději, když zjistila, že tam jsou kruhy tři. Když se ujistila, že to není ten správný roh, zahodila jej stranou.

Zalovila v brašně a našla další rohy. Prsty slepě přejížděla po škrábancích. Byl to kruh. Přejela prsty po rohu a našla další kruh. Nahmatala hluboký rovný vryp mezi nimi.

Kahlan ho zvedla v prstech a otočila se, aby se ujistila, že je to ten, který hledala. Cara vykřikla a Kahlan ho upustila. Skulila se na stranu, aby ho zase našla.

Nakonec se jí podařilo znovu ho uchopit do prstů Pokusila se vyviklat dřevěnou zátku a uvolnit ji. Byla vyřezaná tak přesně, aby pevně držela a střežila nebezpečnou substanci.

Kahlan měla prsty tak ztuhlé, že v nich neměla žádnou sílu. Zatnula zuby a snažila se dál. Nechtěla ho odzátkovat úplně, ale jen aby si byla jistá, že to půjde, až to bude potřebovat.

S rukama za zády ho nemohla hodit. Zoufale se snažila vymyslet, co udělá. Když neudělá nic, Cara brzy zemře. A pak Drefan začne se svou milovanou ženou.

Cara kvílela v agónii.

„Prosím, mami, dej ty krysy pryč z Cary. Prosím, mami, prosím. Pomoz mi, prosím tě, pomoz mi.“ 

Prosebné výkřiky beznadějné hrůzy trhaly Kahlan srdce. Nemohla už déle čekat. Musela jen vymyslet, co udělá, až přijde čas. Musela jednat.

„Drefane!“ 

Otočil hlavu. „Už jsi ochotná mi říct. kde je Richard?“

Kahlan si vzpomněla na něco, co jí řekl Nathan.

Musíš nabídnout Richardovu bratrovi co opravdu chce, když chceš Richarda zachránit. Možná to zachrání i Caru.

„Richard? Co bych dělala s Richardem? Ty víš, že jsi to ty, koho chci.“ 

Spokojeně se usmál. „Za chvilku, má drahá. Za malou chvilku. Můžeš počkat.“

Obrátil se zpátky ke Caře.

„Ne, Drefane! Nemohu čekat. Potřebuji tě hned. Chci tě hned. Už nemohu odolávat ani chvíli déle. Už nemohu déle předstírat nezájem. Potřebuji tě hned.“ 

„Řekl jsem-“ 

„Jako tvá matka.“ Při těch slovech strnul. „Chci tě, jako ta děvka, tvá matka, chtěla tvého otce.“ 

Výraz mu potemněl. Obrátil se k ní jako rozzuřený býk, jeho pronikavé oči upřené na ni. „Co tím chceš říct?“

„Ty víš dobře, co tím chci říct. Chci, aby sis mě vzal, jako si vzal tvůj otec tvoji matku. Chci, aby sis mě vzal stejně. Jenom ty mě můžeš uspokojit. Udělej to. Udělej to hned. Prosím.“ 

Vztyčil se, velký a impozantní. Svaly se mu napjaly a zauzlovaly. Obočí se mu stálilo v typickém Rahlovském pohledu.

„Věděl jsem to,“ vydechl. „Věděl jsem to. Věděl jsem, že se nakonec poddáš své necudné zvrácenosti.“ 

Zaváhal a podíval se zpátky na Caru.

„Ano. Máš pravdu. Měl jsi pravdu od začátku, Drefane. Jsi bystřejší než já. Celou tu dobu jsi měl pravdu. Už ti nemohu dál lhát. Dej mi, co chci. Dej mi, co potřebuji. Prosím, Drefane, snažně tě prosím. Potřebuji tě.“ 

Z pohledu na jeho tváři šel strach. Bylo to šílenství. Kdyby se v tu chvíli mohla změnit v kámen, udělala by to.

Drefan vytáhl z opasku nůž a olízl si jazykem rty. Vykročil směrem k ní.

Netušila, jak účinná budou její slova. V náhlé panice se snažila uvolnit dřevěnou zátku. Drefanova tvář a postoj jeho těla se změnil. Byl jako kypící monstrum, které se k ní blížilo. Oči měl zúžené bestiální a divokou nenávistí. Nenávistí k ní.

Kahlan nemohla polknout v náhlé hrůze, která jí sevřela hrdlo. Drazí duchové, co to udělala?  Zapřela se nohama o kamennou podlahu a pokusila se odsunout zpět. Už byla u zdi.

Jak mu jen vrhne prášek do obličeje?

Drazí duchové, co udělám?

Kahlan vyviklávala zátku vší silou. Uvolnila ji. Drefan poklekl najedno koleno vedle ní.

„Řekni, jak moc chceš, abych tě potěšil.“ 

„Ano! Chci tě! Teď hned. Dej mi potěšení, které mi můžeš dát jen ty.“ 

Zvedl nůž a sklonil se k ní.

Kahlan se zvedla proti němu, zkroutila se, odvalila se co nejvíc do strany a hodila mu roh plný prášku do tváře. Pak se převrátila na obličej.

S tváří na kamenné podlaze neviděla nic. Nevěděla, jestli se trefila, jestli se vůbec prášek vysypal z rohu ven, jestli byl správně natočený nebo jestli byla dost blízko. Zadržela dech, napjatě očekávala bodnutí jeho nože, představovala si ho, jak se blíží, věděla, že se blíží. Už téměř cítila ostrou čepel, jak se do ní noří. Bojovala s panikou, že nevěděla, kam ji řízne.

Drefan se zapotácel. Otočila hlavu a viděla ho, jak padl na záda, sípal a lapal po dechu.

Kahlan se překulila a začala se sunout ke Caře. Pokusila se prosmeknout kolem Drefana, ale nebylo tam moc místa. Jeho tápající ruka ji uchopila za svázané kotníky. Kopla, aby se uvolnila z jeho sevření.

Prsty se sevřely ještě pevněji. Jeho mocná paže si ji přitáhla k sobě. Lapal po dechu a druhou rukou hmatal kolem sebe, aby zjistil, co je kolem něho. Byl slepý.

Kahlan spatřila na jeho tváři a na krku žlutý prášek. Nepodařilo se jí nasypat mu ho do očí, jak doufala. Nedostal se mu ani do pusy nebo do nosu. Jen na tvář. Většina prášku ho minula. Nevěděla, na jak dlouho ho zastaví, ale usoudila, že to nebude na dlouho.

Drazí duchové, ať to stačí.

Roh byl až za Drefanem, nemohla se k němu dostat.

Když ji zatáhl za nohy, využila celou svoji sílu a kopla ho do tváře. Zasáhla ho do ucha a trochu mu ho natrhla. Zkroutil se bolestí a pustil jí kotníky.

Kahlan se zoufale odstrkovala nohama, aby se dostala z dosahu jeho šátrajících prstů. Dostala se pryč. Vrazila do Cary. Kahlan se posadila a přisunula se k ní zády.

„Vydrž. Caro. Prosím tě. vydrž. Jsem tady. Dám je z tebe pryč. Přísahám, že tě jich zbavím.“ 

„Prosím, mami,“ kvílela Cara. „To bolí... Tolik to bolí. Bolí to.“ 

Kahlan si podsunula nohy pod sebe, aby se dostala výš. Otočila hlavu, málem si vykroutila krk, jak se dívala přes rameno, aby viděla na to, co dělá. Uchopila řetěz. Pálil ji do prstů, až ho pustila. Přinutila se ho chytit znovu. Škubala jím, třásla jím, tahala za něj, aby ho uvolnila.

Přes spálené prsty cítila, jak jeden článek povolil. Rychle mrkla na Drefana. Ten pořád zápasil s dechem, ale natáhl nohy. Ruce natáhl podél těla. Co to dělá?

Kahlan tahala za řetěz dál a podařilo se jí uvolnit další článek. Řetěz byl už volnější, tak tahala dál i když jí prsty pálily.

Drefanův dech se uklidňoval. Ležel tam natažený úplně klidně. Co to dělá?

Kahlan vykřikla radostí, když se řetěz s rachotem uvolnil úplně a sklouzl s Cary. Zády ke Caře zahákla Kahlan prsty za okraj pánve, nadzvedla ji a stáhla ji z ní.

Zakrvavené krysy seskočily na podlahu a když se dostaly na nohy, rychle utíkaly pryč.

Kahlan se téměř rozplakala radostí. „Dostala jsem je pryč, Caro. Dostala jsem je z tebe.“

Cara kývala hlavou ze strany na stranu. Oči obrácené v sloup. Něco nesrozumitelně mumlala. Když se Kahlan ohlédla a podívala se jí na břicho, musela se rychle otočit zpět, aby sejí neudělalo zle.

Posunula se směrem ke Cařiným spoutaným zápěstím, ale provaz byl tak pevně stažený, že by ho nedokázala rozvázat. Musela ho něčím přeříznout. Drefanův nůž ležel na zemi blízko něho. Drefan tam ležel úplně klidný. Musela si pospíšit. Musela sebrat nůž a přeříznout Caře provazy. Musela přeříznout pouta i sobě. Než se Drefan zotaví.

Kahlan se zapřela patami a sunula se k noži. Otočila se a hmatala po něm prsty.

Drefan se zvedl a uchopil ji v pase, zvedl ji, jakoby nic nevážila. Zvedl nůž a přejel jí s ním po tvářích.

„Odporná látka, tenhle caninský pepř. Naštěstí vím, jak používat své aury, abych ho překonal. A teď, má děvko, je čas zaplatit za svoji perverzní touhu.“ 

Kapitola třicátá sedmá

Richard klopýtal směrem k místnosti se slif. Z pokoje kam ho Cara s Berdinou ukryly, slyšel výkřiky. Neměl představu, jak dlouho nic nevnímal, nevěděl, jak dlouho tam byl ale výkřiky ho probraly.

Někdo potřeboval pomoc. A poslední výkřik byl určitě od Kahlan.

Hlava mu divoce tepala bolestí. Bolelo ho celé tělo. Nejprve si myslel, že se nebude schopen ani postavit, ale dokázal to. Nemyslel si, že bude moct chodit, ale šel. Musel.

Byl bos a bez košile. Měl na sobě jen kalhoty. Věděl, že spodní časti Hradu jsou chladné, ale byl pokrytý vrstvou potu a těžko se mu dýchalo horkem, které pociťoval.

Musel soustředit veškerou vůli, aby se pohyboval.

Narovnal se, zachytil se rukou dveří a vstoupil do místnosti.

Drefan vzhlédl. Rukou držel Kahlan kolem pasu. V druhé ruce svíral nůž. Vedle ležela na podlaze Cara spoutaná provazy. Uprostřed těla jí zela krvavá díra. Stále žila, ale třásla se v agónii.

Richardovi to nedávalo žádný smysl.

„Co se to tu u všech duchů děje, Drefane?“ 

„Richard,“ ušklíbl se. „Muž, kterého právě hledám.“ 

„No, jsem tady. Pusť Kahlan.“ 

„Ach, pustím, drahý bratříčku. Brzy. Jsi to ty, koho chci.“ 

„Proč?“ 

Drefan zvedl obočí. „Abych mohl být jednou provždy ustanoven lordem Rahlem. Je to mé právoplatné místo. Hlasy mi to řekly. Můj otec mi to řekl. Já budu lord Rahl. Byl jsem k tomu zrozen.“

Mor se ozýval jako vzdálené dunění v jeho mysli, ale tohle se mu také zdálo jako sen. „Polož ten nůž, Drefane a vzdej to. Už je konec. Nech Kahlan být.“

Drefan se rozesmál. Pohodil hlavou a zařval smíchy. Když smích dozněl, Drefanovy oči se zúžily děsivou rozhodností.

„Ona chce mě. Prosila o to. Ty to víš, můj drahý bratře. Ty jsi viděl, co je zač. Je to děvka. Je stejná jako ostatní. Jako Nadine. Jako moje matka. Musí zemřít jako všechny ostatní.“ 

Richard se podíval Kahlan do očí. Co se to tu děje? Drazí duchové, jak ji jen dostane pryč od Drefana?

„Mýlíš se, Drefane. Tvá matka tě milovala. Vzala tě na místo, kde jsi byl v bezpečí před Darkenem Rahlem. Milovala tě. Prosím tě, pusť Kahlan. Prosím tě o to.“ 

„Je moje! Moje žena! Budu si s ní dělat, co budu chtít!“ 

Drefan jí zapíchl nůž do spodní části páteře. Richard sebou trhnul, když slyšel, jak nůž narazil na kost. Kahlan vykřikla a vytřeštila oči překvapením. Drefan ji pustil. Spadla na kolena a zhroutila se na bok.

Richard se všemožně snažil to celé pochopit. Nemohl se rozhodnout, je-li to sen nebo skutečnost. Měl tolik snů, tolik nočních můr. Tohle se zdálo být stejné jako všechny ostatní, ale přece jen nějak jiné. Ani nevěděl, jestli je ještě naživu. Celý pokoj před ním plaval.

Drefan vytasil Meč pravdy. Známé zařinčení oceli se rozlehlo po místností. Zazvonění, které ho probudilo do noční můry. Richard viděl, jak se v Drefanových očích objevil hněv, magie meče.

„Jsem v pořádku, Richarde,“„ prudce vydechla Kahlan a podívala se na něho. „Nemáš žádnou zbraň. Uteč. Běž pryč. Miluji tě. Prosím, kvůli mně. Běž.“ 

Hněv v Drefanových očích se nedal srovnávat s hněvem, který vzkypěl v Richardově srdci.

 „Polož ten meč, Drefane, hned. Nebo tě zabiju.“ 

Drefan se mečem ohnal. „Jak? Holýma rukama?“

Richard si živě vybavil, co mu řekl Zedd, když mu Meč pravdy dával: meč je jenom nástroj. Hledač je zbraň. Opravdový Hledač nepotřebuje Meč.

Richard vykročil. „Nenávistí ve svém srdci.“

„Rád tě konečně zabiju, Richarde. I když nemáš zbraň.“ 

„Já jsem zbraň.“ 

Richard běžel. Vzdálenost mezi nimi se rychle zmenšovala. Kahlan na něho zakřičela, aby utekl. Sotva ji slyšel. Richard už šel za svým cílem.

Drefan zvedl meč nad hlavu a nadechl se, aby se připravil na to, že Richarda rozetne.

To byla mezera. Richard věděl, že úder je rychlejší než seknutí.

Byl v zajetí rozsudku smrti.

Richard byl ztracen v tanci se smrtí.

Drefan se trochu předklonil, jak meč začal klesat dolů.

Richard si klekl na levé koleno, vklouzl do mezery, využil svého pohybu vpřed a trochu se pootočil, aby dodal úderu sílu. S prsty nataženými a pevnými jako ocel vymrštil ruku vpřed celou svou silou.

Než se ho mohl meč dotknout, udeřil jako blesk, jeho ruka se zabořila do Drefanova břicha. V mžiku projela jeho tělem, narazila na páteř, uchopila ji, trhla s ní a zlomila ji.

Drefan se zvrátil dozadu, narazil na studnu slif a zhroutil se do kaluže rudé krve.

Richard se sklonil nad Kahlan a levou rukou k sobě obrátil její tvář. Nechtěl se jí dotýkat rukou, na kterou měl Drefanovu krev. Vzdychala bolestí. Koutkem oka zahlédl pohyb Drefanovy paže.

„Necítím nohy, Richarde, nemám v nich vůbec žádný cit. Drazí duchové, co mně to udělal?“ Hlas se jí třásl strachem. „Nemohu s nimi hýbat.“ 

Richard byl zaujat nutností něco udělat. Musel sice zapomenout na to, jak plně používat svoji moc, jako cenu za návrat z Chrámu větrů, ale on ji používal i předtím. Léčil už dřív pomocí magie. Byl čaroděj.

Nevnímal bolest hlavy, bolavý žaludek, nemohl dopustit, aby ho to zastavilo.

Od Nathana Richard věděl, že se jeho moc dala v případě nutnosti přivolal, jestliže ta potřeba byla dostatečně silná nebo hněvem, pokud byl dost velký. Nikdy v životě necítil větší potřebu než v tento moment, ani větší hněv.

„Richarde. Ach, Richarde, miluji tě. Chci, abys to věděl. kdybychom... kdyby...“ 

„Sššš, tiše,“ umlčel ji něžně. Měla pořezanou a krvavou tvář. Zabolelo ho, když viděl její bolest a panický strach. „Vyléčím tě. Lež klidně a já tě zase dám celou do pořádku.“ 

„Ach, Richarde, měla jsem knihu. Ztratila jsem ji. Ach, Richarde, je mi to líto. Měla jsem ji. Měla jsem ji v rukou a teď je pryč.“ 

S pocitem, že se někam propadá, začal chápat, co říká. Musí zemřít. Nedá se nic dělat. Byl ztracen.

„Richarde, prosím, uzdrav Caru.“ 

„Ne. Myslím, že nemám dost síly, abych vás uzdravil obě.“ Aby je vyléčil, musel na sebe vzít jejich bolest. Zabití Drefana ho připravila téměř o všechnu sílu, kterou měl. „Musím vyléčit tebe.“ 

Kahlan vrtěla hlavou. „Prosím, Richarde, jestli mě miluješ, udělej, co ti říkám a uzdrav Caru.“

Potlačila vzlyk. „Brzy budeme spolu, navždy.“

Pochopil. Oba byli odsouzeni k smrti. Budou spolu ve světě duchů. Nechtěla žít bez něho.

Richard ji políbil na čelo. „Vydrž. Nevzdávej to, prosím, Kahlan. Miluji tě. Nevzdávej to.“

Richard se otočil ke Caře. Už mu bylo tak špatně, že to pohled na ni už nemohl zhoršit. Její utrpení ho však zasáhlo novou bolestí.

Položil své ruce na její tělo, na její rozervané břicho.

„Caro, jsem tady. Vydrž. Kvůli mně vydrž, abych ti mohl pomoci.“ 

Zdálo se, že jeho slova neslyší, jen něco nesrozumitelně mumlala a vrtěla hlavou sem a tam.

Richard zavřel oči a otevřel své srdce, svoji potřebu, svoji duši. Uvolnil sám sebe do proudu energie. Nechtěl nic jiného, než zacelit Caru. Obětovala se pro ně. Nevěděl, jestli bude mít dost síly, ale dá jí ji všechnu.

Ponořil se do víru její agónie. Cítil všechno, co cítila ona, trpěl s ní. Zatnul zuby, zadržel dech a vtáhl její bolest do sebe, dovnitř, bez toho, aby se nějak chránil.

Třásl se jejím utrpením a jeho mysl křičela bolestí. Absorboval ji do sebe a pak chtěl víc. Chtěl všechnu její bolest. Žádal si ji.

Svět se stal tekutou, vlnící se a proudící bolestí. Byl smeten do jejího toku. Sžíral ho její pronikavý žár.

Čas ztratil význam. Byla jen bolest.

Když cítil, že ji všechnu shromáždil v sobě, uvolnil proud své energie, své síly, léčivé síly přímo ze srdce.

Nevěděl, jak tento proud řídit, jen ho do ní nechat vtékat. Měl pocit, jakoby celá jeho bytost odtékala do jejího těla. Ona byla vyprahlá, neplodná země, která nasávala životodárný déšť.

Když konečně otevřel oči a zvedl hlavu, jeho paže ležely na hladké kůži jejího břicha. Byla opět celá. Ačkoliv si to ještě neuvědomovala, byla celá.

Richard se otočil. Kahlan ležela na boku, krátce a přerývavě dýchala. Tvář měla popelavou a pokrytou potem a krví, oči přivřené.

„Richarde,“ zašeptala, když se nad ní sklonil, „uvolni mi ruce. Chci tě objímat, až...“ 

Až umřu. To chtěla říct.

Richard popadl nůž, který ležel opodál a přeřízl provaz. Hněv se vrátil, ale jen jako vzdálené světlo. Sotva viděl místnost. Sotva ji slyšel. Sotva ji viděl.

S rukama opět volnýma ho objala kolem krku a přitáhla si ho k sobě. Richard se ještě pokusil zastavit svůj pád, ale neměl dost sil.

„Richarde, Richarde, Richarde,“ šeptala. „Miluji tě.“ 

Richard se pokusil ji obejmout a pak spatřil kaluž krve, která se pod ní stále zvětšovala. Jeho hněv se znovu rozhořel. Jeho potřeba se obnovila.

„Prosím, dejte mi sílu, ať vyléčím i svoji milovanou.'' šeptal a dusil se slzami. „Udělal jsem všechno, co jste po mě chtěli. Obětoval jsem všechno. Prosím, nemůžete po mně žádat, abych ztratil i tu, kterou miluji. Já umírám. Dejte mi čas. Pomozte mi.“ 

Bylo to naprosto všechno, co chtěl, co potřeboval, když ji k sobě tiskl. Chtěl, aby žila, aby jí bylo dobře, aby byla zdravá.

Jak ji držel v náručí, znovu uvolnil proud své síly do jejího těla. Nasál bolest, vtáhl ji do sebe, vítal ji, vytahoval ji z ní celou svou silou.

Současně do ní nechal proudit svou lásku, teplo a soucit.

Kahlan vzdychla. Richard viděl, jak mu září ruce, jakoby jeho tělo sdílel nějaký duch. Možná byl duch už sám, ale bylo mu to jedno. Staral se jen o to, aby ji vyléčil a bylo mu jedno, za jakou cenu. Zaplatil by za to jakoukoliv cenu.

*****

Kahlan vzdychla, když cítila, jak do ní proudí síla. Nohy jí začaly brnět. Bylo to poprvé, co v nich měla zase nějaký cit od té chvíle, kdy jí Drefan zabodl nůž do zad.

Zdálo se, že Richard září kolem ní, jak ji svíral v náručí ve vřelém, milujícím objetí.

Úchvatný pocit ve slif byl ve srovnání s tím jen mučením. Tohle bylo za hranicemi všeho, co doposud ve svém životě cítila. Cítila jeho teplo, léčivou magii, procházející každým vláknem jejího těla.

Bylo to jako znovuzrození. Život a životní síla se do ní opět vlily. Slzy štěstí se jí řinuly z očí, jak se choulila v jeho objetí, když ji jeho magie úplně pohltila.

Když se od ní nakonec odtáhl, mohla se pohybovat bez bolesti. Pohybovala nohama. Cítila, že je celá. Že je vyléčená.

Richard jí setřel krev ze rtů a díval se jí do očí.

Klečeli na podlaze, Kahlan ho líbala a cítila slanou chuť jejich slz.

Odtáhla se, uchopila ho za paže a dívala se mu do očí, jako kdyby ho viděla v novém světle. Právě s ním sdílela cosi, co se nedalo vyjádřit slovy, co bylo mimo chápání.

Kahlan se postavila, vztáhla ruce, aby mu pomohla vstát. Richard k ní také vztáhl ruce.

A pak padl dopředu na obličej.

„Richarde!“ Klesla dolu vedle něho a převrátila ho na záda. Sotva dýchal. „Richarde, prosím. Richarde, neopouštěj mě. Prosím, nenechávej mě tady!'' 

Popadla ho za ramena. Hořel horečkou. Oči měl zavřené. Bojoval o každé nadechnutí.

„Ach. Richarde, je mi to líto. Ztratila jsem knihu. Prosím, Richarde, miluji tě. Neumírej a nenechávej mě tu samotnou.“ 

„Tady,“ ozval se hlas a jeho ozvěna se nesla celou místností. 

Kahlan zvedla hlavu. Hlas se zdál nadpřirozený. Nerozuměla mu. Pak ji zasáhlo poznání.

Prudce se otočila a spatřila rtuťovitou tvář slif, jak se na ni dívá. Stříbrná ruka jí podávala černou knihu.

„Můj pán potřebuje tohle.“ řekla slif. „Vezmi si ji.“ 

Kahlan popadla knihu. „Děkuji ti! Děkuji ti, slif!“

Kahlan se vrhla zpět k Richardovi, aby si vzala čarodějnický písek z jeho opasku, ale zjistila, že ho nemá.

Běžela ke Caře, která tam ležela stále spoutaná provazy. Kývala hlavou sem a tam, mumlala si něco, jako kdyby vůbec nevnímala, že ji Richard vyléčil. Stále ještě byla v zajetí hrůzy, kterou prožila. Zedd kdysi řekl Kahlan, že Dar není schopen vyléčit choroby mysli.

„Caro! Caro, kde jste schovávaly Richarda? Kde má své věci?“ 

Cara neodpovídala. Kahlan sebrala z podlahy nůž a přeřezala provazy. Cara zůstala ležet.

Kahlan jí přitiskla ruce na tváře a přinutila ji, aby se na ni podívala. „Caro, už je to v pořádku. Už jsi v pořádku.“

„Krysy,“ mumlala Cara. „Dej je ze mě. Prosím...“ 

Kahlan si ji k sobě přitiskla. „Caro, jsou pryč. Jsem sestra Agielu. Potřebuji tě. Prosím, Caro, vrať se. Prosím.“

Cara pořád jen něco nesrozumitelně mumlala.

„Caro,“ vzlykala Kahlan, „Richard zemře, jestli mi nepomůžeš. Na Hradě je tisíce pokojů. Potřebuji vědět, kde jste ho ukrývaly. Prosím, Caro, Richard ti pomohl. Teď potřebuje tvoji pomoc nebo zemře. Není čas. Richard tě potřebuje.“ 

Cara otevřela oči a soustředila se na Kahlan, jako kdyby se právě probudila. „Richard?“

Kahlan si otřela slzy. „Ano, Richard. Pospěš si, Caro. Potřebuji Richardův opasek. Musím ho mít nebo zemře.“

Cara dala ruce dolů, mnula si zápěstí, kde je předtím měla rozedřená, byla teď hladká. Sáhla si na břicho. Dokonce i staré jizvy zmizely.

„Jsem vyléčená,“„ zašeptala. „Lord Rahl mě vyléčil.“ 

„Ano! Caro, prosím, Richard umírá. Mám knihu, ale potřebuji věci, které má v opasku.“„ 

Cara se prudce posadila, zahalila si obnažené tělo a zapnula si pár knoflíčku.

„Jeho opasek. Ano. Zůstaň s lordem Rahlem. Přinesu to.“ 

„Pospěš!“ 

Cara se postavila, chvíli se potácela a pak vyběhla z místnosti. Kahlan si přitiskla černou knihu na prsa. Sklonila se nad Richardem. Sotva dýchal. Věděla, že každý nádech může být jeho poslední. Dal jim úplně všechnu svoji sílu.

„Drazí duchové, pomozte mu. Dejte mu ještě trochu času. Prosím. Tolik trpěl. Dejte mu, prosím, trochu času, než zničím tu děsivou knihu.“ 

Sklonila se nad ním a políbila ho na rty. „Vydrž, Richarde. Vydrž kvůli mně, prosím. Jestli mě slyšíš, tak máme knihu. Vím, jak ji zničit. Prosím, jen vydrž.“

Kahlan si klekla na volné místo vedle dveří a položila na zem knihu, otevřenou na třetí straně, aby byla připravená, až se Cara vrátí.

Dívala se na obraz pustiny. Byl to písek, nafoukaný do dun a rozpínající se do dáli a vyzařující z knihy. Kahlan zírala na mrtvou krajinu a pak v písku rozpoznala čáry, které tvořily geometrické obrazce.

Její pohled byl vtahován do těchto obrazců, které vířily a otáčely se kolem dokola. Odtud, z obrazců, vycházelo světlo. Probleskovalo, hýřilo všemi barvami, zářilo směrem k ní, volalo na ni.

„Matko Vyznavačko!“ zakřičela Cara a zatřásla jí rameny. „Neslyšíš mě? Mám opasek lorda Rahla.“ 

Kahlan zamrkala, potřásla hlavou, aby si ji pročistila. Vzala opasek a rozepnula kostěnou sponu, která držela váček, ve kterém měl Richard čarodějnický písek. Uvnitř našla bílý písek.

S Carou za zády nasypala špetku bílého písku na knihu.

Barvy zavířily, promíchaly se a otáčely se. Kahlan odvrátila pohled a vytála druhý váček s černým pískem. Dvěma prsty ho opatrně otevřela. Uvnitř byl inkoustově černý písek.

Kahlan se zarazila. Musela udělat ještě něco, vytanulo jí na mysli.

Slova. Nathan řekl, že musí říct ještě nějaká slova, názvy tří zvonů, než použije černý písek. Tři slova. Jak zněla?

Nemohla si vzpomenout. Její mysl zoufale hledala, ale když už je měla skoro na jazyku, zmizela. Myšlenky se jí rozletěly a ustrašeně se vrátily zpět. Zoufale se snažila soustředit, ale slova nepřicházela.

Richard je měl napsaná na dlaních. Otočila se, aby si je přečetla a ztuhla.

Drefan, který se opíral o studnu slif v místě, kam dopadl, se nějakým způsobem stále držel při životě a svíral v ruce meč. Richard ležel na podlaze přímo před ním. Drefan se ho chystal zabít.

„Ne!“ vykřikla Kahlan. 

Ale meč už byl v pohybu. Místností zazněl jeho slabý, maniacký smích.

Kahlan zvedla pěst, aby přivolala modrý blesk Con Daru a ochránila Richarda. Nepřišel. Byl mimo její dosah. Cara se mezitím na Drefana vrhla, ale byla příliš daleko. Nestihne to. Meč už byl napůl cesty.

Stříbrná paže sáhla dolů a zachytila Drefanovu ruku a pevněji sevřela. Kahlan zadržela dech.

Druhá stříbrná paže se ovinula kolem Drefanovy hlavy. „Dýchej,“ nabádala slif hlasem, který sliboval uspokojení bestiálního chtíče, hlasem, který sliboval extázi. „Chci, abys mě potěšil. Dýchej.“

Drefanova hruď se vzedmula, jak vdechl slif. Chvíli byl klidný a zadržel slif ve svých plících. Pak slif uvolnila sevření a on se svalil na bok. Vydechl a vypustil slif z plic.

Odešla z jeho úst a nosu, ne stříbrná, ale rudá.

Kahlan měla pocit, že se uvnitř ní něco uvolnilo a okamžitě se do ní vlila její síla, se sladkým pocitem znovunabytí, které vyvolalo vzdech euforie z opětovného sjednocení.

Drefan byl mrtvý. Tak dlouho, jak budou žít. Tak zněla slova slibu.

Její přísaha skončila. Větry jí vrátily její moc.

Kahlan se vytrhla z omámení, když slyšela, jak Richard zalapal po dechu. S obnovenou panikou se vrhla po Richardově pravé ruce, kde měl napsaná slova. Otevřela mu zatnutou pěst.

Slova byla pryč. Jak se snažil zastavit Drefana, jeho krev je smyla.

Kahlan vykřikla marným vztekem. Doplazila se k otevřené knize. Nemohla si vzpomenout na ta tři slova. Mysl jí bolela, ale slova nepřicházela.

Co bude dělat?

Možná, že by tam měla stejně hodit zrnko černého písku.

Ne, věděla, že nemůže dělat něco jiného, než jí Nathan řekl.

Stiskla si hlavu v dlaních, jakoby z ní chtěla slova vymáčknout. Cara si klekla proti ní a popadla ji za ramena.

„Matko Vyznavačko, co se děje? Musíš si pospíšit. Lord Rahl sotva dýchá. Dělej!“ 

Po tvářích jí tekly slzy. „Nemohu si vzpomenout na slova. Ach, Caro, nemohu si na ně vzpomenout. Nathan mi je řekl, ale nemohu si na ně vzpomenout.“

Kahlan se doplazila zpátky k Richardovi. Pohladila ho po tváři.

„Richarde, prosím, probuď se. Potřebuji ta slova. Prosím, Richarde, jaká jsou ta slova? Ta tři slova?!“ 

Zápasil o dech. Zdálo se, že se neprobere. Nebude žít.

Kahlan se vrhla zpět ke knize. Sebrala váček s černým pískem. Musí to udělat beze slov. Možná to bude fungovat. Bude to fungovat. Musí.

Nemohla pohnout rukama. Věděla, že to nejde. Nebude to fungovat, když neřekne ta slova. Věděla to. Vyrostla mezi čaroději a magií. Věděla, že musí poslechnout Nathana. Bez těch slov to fungovat nebude.

S výkřikem padla na zem a tloukla bezmocně pěstmi do kamenné podlahy. „Nemohu si vzpomenout! Nemohu!“

Cara ji objala, donutila ji si sednout a držela ji. „Uklidni se. Nadechni se. Dobře. Vydechni. Nádech, výdech. Taká teď si vybav toho muže, Nathana. Vybav si ho, jak ti ta slova říká a jak jsi šťastná, že můžeš Richardovi zachránit život.“

Kahlan to zkoušela. Zkoušela to tak, že se jí chtělo křičet.

„Nemohu si vzpomenout,“ vzlykala. „Richard zemře, protože si nemohu vzpomenout na tři hloupá slova. Nemohu si vzpomenout na tři zvony.“ 

„Tři zvony?“ zeptala se Cara. „Myslíš Reechani, Sentrosi a Vasi? Tyhle tři zvony?“ 

Kahlan na ni nevěřícně zírala. „To jsou oni. Tři zvony. Reechani, Sentrosi, Vasi.

Reechani! Sentrosi! Vasi! Vzpomínám si! Děkuji ti, Caro, už si vzpomínám!“

Kahlan držela zrnko černého písku mezi prsty. „Reechani, Sentrosi, Vasi,“ zopakovala pomalu.

Hodila zrnko černého písku do knihy.

Obě zatajily dech.

V pokoji se ozvalo bzučení. Vzduch začal tančit a chvěl se. Z knihy vystřelovala světla všech barev, kroutila se, otáčela, pulsovala a chvěla se. Světlo s bzučením sílilo, až Kahlan musela odvrátit zrak.

Paprsky světla se míhaly na kamenných zdech. Cara si zakryla obličej rukama. Kahlan také, protože světlo bylo tak jasné, že se nestačilo od něho jen odvrátit.

A pak začala přicházet temnota, jako inkoustová čerň nočního kamene, jako obálka knihy a vtahovala do sebe světla i barvy. Pohltila všechno světlo z místnosti a vše se ponořilo do tmy.

Z hloubky této slepé temnoty vyšlo tak hrozné zasténání, že Kahlan byla ráda, že nevidí jeho původce. Nářek duší zaplnil pokoj a rozptýlil se slepě kolem v šíleném víření vzduchu, ztracený, zoufalý a divoký.

Zvuk vzdáleného smíchu, který Kahlan tak dobře znala, zanikl v jekotu, který skončil na věčnosti.

Když se opět vrátilo světlo, kniha byla pryč a jen hromádka popela ukazovala místo, kde ležela.

Kahlan a Cara se obrátily k Richardovi. Otevřel oči. Stále nevypadal dobře, ale byl mnohem čilejší. Dýchal pravidelně a zhluboka.

„Co se stalo?“ zeptal se. „Mohu dýchat. Hlava mně přestala bolet.“ 

„Matka Vyznavačka vás zachránila,“ prohlásila Cara. „Jak jsem vám často říkala, ženy jsou silnější než muži.“ 

„Caro,“ zašeptala Kahlan, „jak jsi věděla jména tří zvonů?“ 

Cara pokrčila rameny. „Legát Rishi je znal, stejně jako zprávu od větrů. Když jsi řekla 'tři zvony', prostě se mi vybavily, stejně jako ostatní zprávy, které přicházely od větrů.“

Kahlan si úlevou přitiskla čelo na její rameno a pocítila vděčnost, která se nedala vyjádřit slovy. Se stejně silnou vděčností pohladila Cara Kahlan po zádech.

Richard zamrkal a protřel si oči, jakoby si chtěl pročistit hlavu. Když se posadil, naklonila se Kahlan k němu, aby ho objala, ale Cara ji zadržela.

„Prosím, Matko Vyznavačko, mohu být první? Bojím se, že když jednou začneš, už k tomu nebudu mít nikdy příležitost.“ Kahlan se zasmála. „To máš pravdu.“ 

Zatímco se Cara vrhla Richardovi kolem krku. pevně ho objala a šeptala mu srdečné díky do ucha, obrátila se Kahlan ke slif.

„Nevím, jak bych ti měla poděkovat, slif. Zachránila jsi Richarda. Jsi přítelkyně a budu tě ctít až do smrti.“ 

Stříbřitá tvář se roztáhla ve spokojeném úsměvu. Podívala se na Drefanovo tělo.

„Neměl žádnou magii, ale použil své nadání, aby zastavil krvácení, takže mohl žít dost dlouho, aby zabil mého pána. Vdechnout mě znamená smrt pro toho, kdo nemá žádnou magii. Já jsem byla potěšená, že jsem ho mohla vzít na cestu, na cestu do světa mrtvých.“ 

Richard se postavil na vratkých nohách a objal Kahlan v pase. „Slif, vděčím ti za život. Nevím, co bych pro tebe mohl udělat, ale pokud je to v mých silách, udělám to. Stačí říct.“

Slif se usmála. „Děkuji ti, pane. Byla bych potěšena, kdybys chtěl cestovat. Bude se ti to líbit.“

I když se pohyboval ještě trochu nejistě, v očích měl zase jiskru. „Ano, rádi budeme cestovat, ale potřebuji si trochu odpočinout, aby se mi vrátila síla a pak budeme cestovat. Slibuji.“

Kahlan vzala Caru za ruku. „Jsi v pořádku? Chci říct jestli jsi úplně v pořádku.“

Cara přikývla se znepokojeným pohledem v očích. „Stále mě pronásledují duchové minulosti, ale jsem v pořádku. Děkuji ti sestro, žes mi pomohla. Nestává se často, že by se Mord-Sitha musela spoléhat na někoho jiného než na sebe, ale s Richardem jako lordem Rahlem a tebou jako Matkou Vyznavačkou je možné všechno.“

Cara mrkla na Richarda. „Když jsi léčil Matku Vyznavačku, zdálo se mi, že záříš, jako kdyby s tebou byl duch.“

„Věřím, že mě pomohli dobří duchové.“ 

„Poznala jsem ho. Byla to Raina.“ 

Richard přikývl. „Cítil jsem, že by to mohla být Raina. Když jsem byl ve světě duchů, Denna mi řekla, že Raina našla klid a ví, že ji všichni milujeme.“

„Myslím, že bychom to měli jít říct Berdině,“ navrhla Cara. Richard ji objal druhou rukou kolem pasu a vyrazili společně ke dveřím. 

„Myslím, že máš pravdu.“ 

Kapitola třicátá osmá

O pár dní později, když se Richard už téměř zotavil, přijel do Aydindrilu strýc Tristana, král Jary, Jorin Bashkar v čele svých kopiníků. Na špičce každého ze stovky kopí byla hlava.

Kahlan z okna sledovala, jak kopiníci vytvořili pod pozorným dohledem D'hařanskych vojáků dvě rovné řady podél vstupu do Paláce Vyznavaček. První dva Jařanští vojáci drželi státní vlajky. Jorin Bashkar se svým hvězdopravcem Javasem Kedarem za zády čekal, až se kopiníci pěkně vyrovnají a pak se vydal důstojným krokem mezi řadami hlav ke vchodu. Kahlan odtrhla oči od představení venku a zavolala na Caru. „Jdi pro Richarda. Řekni mu, ať přijde do sněmovní místnosti.“

Cara byla pryč dřív, než se Kahlan otočila k odchodu.

Kahlan Amnellová, Matka Vyznavačka. seděla na vysoké židli pod portréty Magdy Searusové, první Matky Vyznavačky a jejího čaroděje Merrita, vyobrazenými na rozlehlé kopuli nad sněmovním sálem a čekala na svého čaroděje.

Srdce jí poskočilo, když ho spatřila vejít do místnosti s rozevlátým zlatým pláštěm, oblečeného do zlatem olemovaného černého šatu válečného čaroděje, s rubínovým amuletem na hrudi, odrážejícím paprsky slunečního světla, kterým procházel. Jeho stříbrné náramky se leskly. Meč pravdy po jeho boku zachytil světlo a odrazil jej na vyleštěnou mramorovou podlahu.

„Dobré ráno, má královno!“ zvolal a jeho hlas zněl ozvěnou ve velkém sále. „Jak se máš poslední den svobody?“ 

Kahlan se v těchto místnostech smála jen zřídka. Vždycky jí to připadalo nepatřičné. Ale teď se rozesmála a její smích se nesl přes obrovský sál a vykouzlil úsměv i na tvářích stráží.

„Mám se dobře, lorde Rahle,“ řekla, když došel k ní. Cara a Berdina šly za ním jako stíny, spolu s Ulicem a Eganem a postavily se mu po boku. 

„Co se děje?“ zeptal se už vážněji. „Slyšel jsem, že přijel nějaký král se stovkou hlav nabodnutých na kopích.“ 

„Král Jary. Pamatuješ? Poslal jsi mu Tristanovu hlavu a žádal jsi jeho kapitulaci.“ 

„Ach, tenhle král.“ Richard vklouzl na židli vedle Kahlan. „Čí jsou to hlavy?“ 

„Myslím, že se to brzy dozvíme.“ Stráže otevřely dvoukřídlé dveře.  Světlo proniklo dovnitř a ozářilo dvě postavy, které kráčely k nim. 

Když se ocitl před stupínkem, upravil si král fialovou kápi olemovanou bílou liškou a poklekl na jedno koleno v hluboké úkloně. Za ním poklekl astrolog.

„Vstaňte, mé děti,“ pronesla Kahlan formální odpověď na jejich úklonu. 

„Matko Vyznavačko,“ řekl král Jorin, „rád vás zase vidím.“ 

Jeho pěkná postava, prošedivělé, úhledně zastřižené vlasy, které vypadaly, jakoby byly odváty větrem z jeho obličeje, jeho elegantní meč, zasunutý v krásně zdobené pochvě, šerpa a různobarevné vyšívaný plášť z něho činily největšího krále, jakého kdy Kahlan viděla.

„I já vás, králi Jorine.“ Kahlan pozvedla ruku a pokynula směrem k Richardovi. „To je lord Rahl, pán D'hařanské říše a můj nastávající.“ 

Král povytáhl obočí. „Už jsem to slyšel. Blahopřeji.“

Richard se naklonil dopředu. „Poslal jsem vám zprávu. Jaká je vaše odpověď?“

Kahlan si pomyslela, že to dá ještě hodně práce, naučit Richarda diplomatickému jednání.

Král se však srdečně rozesmál. „Bude mi potěšením být částí říše, kterou vede muž, který mě neunaví k smrti plácáním nesmyslů.“ Zvedl prst a ukázal na hvězdopravce za sebou. „Jako někteří.“

„A to znamená vaši kapitulaci?“ naléhal Richard. 

„To vskutku znamená, lorde Rahle, Matko Vyznavačko. 

Velká delegace Císařského řádu přišla do Sandilaru a vyzvala nás, abychom se připojili k nim. Čekali jsme na znamení, jak žádal tady Javas Kedar. Tristan si usmyslel, že vezme věci do svých rukou a udělá výhodný obchod s Císařským řádem.

Když přišel mor, mysleli jsme si, že to ukazuje sílu Řádu a musím přiznat, že jsme se báli. Ale když jste mor ze země vyhnal, bylo to pro mě dostatečné znamení. Tady Javas určitě v brzké době najde ve hvězdách nějaké znamení, které moje rozhodnutí potvrdí. A jestli ne, jsou i jiní astrologové.“

Zrudlý Javas Kedar se uklonil. „Jak jsem řekl, Vaše výsosti, jako váš hvězdopravec budu bez problémů schopen potvrdit vaše rozhodnutí.“

Král se na něho přes rameno zamračil. „To je dobře!“

„A co ty hlavy?“ zeptal se Richard. 

„Delegace Císařského řádu. Přinesl jsem vám je na důkaz mé upřímnosti. Chtěl jsem, abyste viděl, že je to rozhodnutí, které jsem udělal z přesvědčení. Považoval jsem to za vhodnou odpověď lidem, kteří jsou schopni na lidi seslat mor a zabíjet tak nevybíravým způsobem. Ukazuje to jejich pravou povahu a dělá to z nich lháře.“ 

Richard se královi uklonil. „Děkuji vám, králi Jorine.“

„Kdo nařídil setnout mého synovce Tristana?“ 

„Já.“ prohlásil Richard. „Když jsem stál na terase s Matkou Vyznavačkou po boku, viděl jsem, jak Tristan vstoupil do její ložnice a jako šílený začal bodat do vycpané noční košile na posteli. Myslel si, že zabíjí ji.“ 

Král pokrčil rameny. „Spravedlnost je stejná pro všechny, bez ohledu na postavení. Neslyšel jsem žádné projevy nespokojenosti. Tristan nesloužil svému lidu dobře. Těším se na den, kdy se zbavíme hrozby Císařského řádu.“

„Stejně jako my.“ přitakal Richard.  

„S vaší pomocí jsme tomu dni zase blíž.“ 

Když král odešel podepsat potřebné papíry a probrat s důstojníky záležitosti velení, Kahlan s Richardem se zvedli k odchodu. Stráže je ale zastavily.

„Co se děje?“ zeptala se Kahlan. 

„Jsou tu tři muži, kteří si přejí mluvit s lordem Rahlem.“ 

„Tři muži? Kdo to je?“ 

„Neřekli svá jména. Matko Vyznavačko, ale říkají, že jsou léčitelé Raug'Mossu.“ 

Richard se posadil zpět na své místo. „Pošlete je dovnitř.“

Kahlan mu pod stolem sevřela ruku, aby ho podpořila, když před stupínek předstoupily tři postavy ve lněných pláštích s širokými kapucami na hlavách a rukama složenýma na prsou.

„Jsem lord Rahl,“ řekl Richard. 

„Ano,“ odpověděl jeden z nich, „cítíme pouto.“ Ukázal rukou vedle sebe. „Tohle je bratr Kerloff a tohle bratr Houck.“ Sundal si kapuci a odhalil vrásčitou tvář a šedivé vlasy. „Já jsem Marsden Taboor.“ 

Richard muže ostražitě pozoroval. „Vítejte v Aydindrilu. Slyšel jsem, že jste se mnou chtěli mluvit. Co pro vás mohu udělat?“

„Hledáme Drefana Rahla.“ řekl Marsden. 

Richard přejel prstem po hraně stolu a díval se na muže. „Lituji, ale váš Nejvyšší kněz je mrtev.“

Podívali se na sebe.

Marsden Taboor se zamračil. „Nejvyšší kněz? Já jsem Nejvyšší kněz Raug'Mossu a byl jsem jím, už když se Drefan narodil.“

Richard svraštil čelo. „Drefan nám řekl, že je Nejvyšší kněz.“

Marsden Taboor si otřel čelo a hledal vhodná slova.

„Lorde Rahle, obávám se, že váš bratr byl... pod vlivem svých představ. Pokud se vydával za Nejvyššího kněze Raug'Mossu, dělal to z důvodu, který se bojím domyslet. 

Jeho matka ho u nás odložila, když byl malý chlapec. My jsme ho vychovali, protože jsme věděli, co by mu jeho otec udělal, kdyby zjistil, že nemá Dar. Drefan uměl být... nebezpečný. Když jsme to zjistili, drželi jsme ho pod dohledem uvnitř naší komunity, abychom mu zabránili ubližovat lidem.

Byl velmi talentovaný v léčení a my jsme pořád doufali, že se smíří sám se sebou. Doufali jsme, že díky léčení najde způsob, jak sám sobě dokázal, že za něco stojí.

Nedávno zmizel. Několik našich léčitelů bylo nalezeno mrtvých. Byli zabiti tím nejstrašnějším způsobem, mučením. Od té doby Drefana hledáme. Sledovali jsme ho na místech, která navštívil a nacházeli jsme ženy, které byly zavražděné podobným způsobem.

Drefan byl vůči ženám nesmiřitelný. Jeho otec také nebyl právě laskavý k ženám. I když unikl svému otci svým tělem, neunikl mu svým duchem.

Doufám, že tady nikomu nic neudělal“

Richard dlouho mlčel, než promluvil.

„Měli jsme tu mor. Hrozný mor. Tisíce lidí zemřely. Drefan se choval nesobecky, podle vznešených ideálů Raug'Mossu a pomáhal nemocným. Dělil se o své znalosti a tím zachránil mnoha dalším život. 

Můj bratr svým způsobem pomohl zastavit mor a přitom zemřel.“

Marsden Taboor si zase složil ruce na prsou a upřeně se zadíval Richardovi do očí. „Takového si ho chcete pamatovat?“

„Byl to můj bratr. Částečně i díky jeho přítomnosti jsem poznal sílu odpuštění.“ 

Kahlan stiskla Richardovi ruku.

„Děkuji vám, že jste nás přijal, lorde Rahle.“ Marsden Taboor se uklonil. „Žijeme ve světle tvé přítomnosti. Ve tvém milosrdenství nacházíme útočiště. Koříme se před tvou moudrostí. Žijeme pouze, abychom sloužili. Naše životy patří tobě.“ 

„Děkuji vám,“ zašeptal Richard. 

Léčitelé už odcházeli, když se ještě Marsden otočil. „Znal jsem vašeho otce. Nepodobáte se mu. Drefan ano. Nebude mnoho lidí, kteří by vašeho bratra oplakávali.

Ve vašich očích, lorde Rahle, vidím léčitele. Opravdového léčitele, vedle válečníka. Čaroděj jako léčitel musí být vyvážený; jinak je ztracen. Po dlouhé době je D'Hara dobře spravována. Když budete potřebovat, kdykoliv se na nás obraťte.“

Ulic si povzdechl, když se za nimi zavřely dveře. „Lorde Rahle, chtějí vás vidět další vyslanci.“

„Jestli se cítíte dobře,“ dodala Cara. 

„Někdo nás pořád bude chtít vidět.“ Richard se postavil a podal Kahlan ruku. „Generál Kerson to může vyřídit sám. Nemáme snad něco důležitějšího na práci?“ 

„Jsi si jistý, že je ti už dobře?“ zeptala se Kahlan. 

„Nikdy jsem se necítil lépe. Nerozmyslela sis to, že ne?“  

Kahlan se usmála, vložila svou ruku do jeho a vstala.

„Nikdy. Pokud je lord Rahl úplně zdráv, tak na co čekáme? Mám své věci připravené.“ 

„Už bylo načase,“ zamumlala Berdina. 

*****

Jak čekaly na Richarda, položila Kahlan Caře ruku na záda, aby ji uklidnila. „Ona by nám nelhala, Caro. Když slif řekla, že můžeš cestovat, tak můžeš.“

Slif vyzkoušela Caru, Berdinu, Egana a Ulice, kteří si všichni mysleli, že jako ochránci by měli cestovat s Kahlan a Richardem, aby je mohli chránit.

Prošla jen Cara. Richard se domníval, že to bylo proto, že byla spojena s vládcem Andolianů, legátem Rishim a ten musel mít obě části magie. Cara nesnášela všechno, co souviselo s magií a slif se jí zdála být natolik magická, že váhala.

Kahlan se k ní naklonila a zašeptala jí do ucha. „V této místnosti jsi prošla horší zkouškou. Jsem sestra Agielu, budu tě celou cestu držet za ruku.“

Cara se zahleděla na Kahlan a potom na slif.

„Musíš to udělat, Caro,“ naléhala Berdina. „Budeš jediná Mord-Sitha na svatbě našeho lorda Rahla a Matky Vyznavačky.“ 

Cara svraštila čelo a naklonila se k Berdině. „Lord Rahl tě také přece vyléčil.“ Berdina pokývla. „A cítila jsi s ním potom takové... zvláštní spojení?“

Berdina se usmála. „Ano. Proto chci, abys šla. Budu v pořádku. Vím, že Raina by také chtěla, abys šla.“ Hřbetem ruky plácla Ulice do břicha. „Kromě toho, někdo musí zůstat tady a dohlédnout na Ulice a Egana, aby moc nevyváděli.“

Oba dva zvedli oči ke stropu.

Cara se dotkla Kahlaniny paže a naklonila se k ní. Zašeptala: „Od té doby, co tě lord Rahl vyléčil, cítíš... cítíš to také?“

Kahlan se usmála. „Cítila jsem to už dřív než mě vyléčil. Říká se tomu láska, Caro. Opravdový zájem o někoho jiného nejen proto, že jsi s ním spojena poutem, ale protože s ním sdílíš něco ve svém srdci. Když tě léčil, cítila jsi jeho lásku k tobě.“

„Ale já jsem o ní věděla už předtím.“ 

Kahlan pokrčila rameny. „Možná je to jen jasnější pocit.“

Cara zvedla Agiel a válela si ho po dlaních. „Možná, že je bratr Agielu.“

Kahlan se usmála. „Po tom všem, co jsme společně prožili se zdá, že jsme jako jedna rodina.“

Do místnosti vrazil Richard. „Jsem připraven. Můžeme cestovat?“

Richard si s sebou do slif nemohl vzít Meč pravdy. Jeho magie byla neslučitelná s udržováním života při cestování. Nechal ho nahoře v enklávě Prvního čaroděje, kde bude v bezpečí, kam se nikdo kromě něho nedostane. Až na Zedda, samozřejmě. Ale Zedd už nežije. Alespoň Kahlan si myslela, že už nežije. Richard to však odmítal připustit.

Richard si zamnul ruce. „Takže, Caro, cestuješ s námi nebo ne? Opravdu bych tě tam rád měl. Znamenalo by to pro nás hodně.“

Cara se zasmála. „Musím jít. Nejste schopný se sám chránit. Bez Mord-Sithy byste byl bezmocný.“

Richard se obrátil ke stříbřité tváři, která je pozorovala. „Slif, vím, že jsem tě předtím uložil ke spánku, ale ty jsi nespala. Proč?“

„Neuložil jsi mě k dostatečně hlubokému spánku, ze kterého by mě mohl probudit jen někdo, jako ty. Dal jsi mě... odpočívat. A když odpočívám, mohou mě probudit i ostatní.“ 

„Ale my nemůžeme dovolit, aby tě využívali jiní. Nemůžeš je odmítnout? Nemůžeš prostě nepřijít, když tě zavolají? Nemůžeme dovolit, aby tě využívali Jagangovi čarodějové a působili tady potíže.“ 

Slif ho zamyšleně pozorovala. „Ti, kdo mě změnili ve slif, mě udělali takovou jaká jsem. Musím cestovat s každým, kdo mě o to požádá a má potřebnou magii, kterou žádám.“ Přiblížila se k okraji studny, blíže k němu. „Ale kdybych spala, mohl bys mě probudit jen ty, můj pane. A ostatní by mě nemohli využívat.“

„Ale zkoušel jsem tě uspat předtím a nešlo to.“ 

Slif se na tvář vrátil úsměv. „Předtím jsi neměl potřebné stříbro.“

„Stříbro?“ 

Slif natáhla ruku a dotkla se jeho náramků. „Stříbro.“

„Chceš říct, že když jsem předtím zkřížil zápěstí, abych tě uspal, nešlo to, protože jsem neměl ty náramky? A teď, když tě budu chtít uspat se mi to podaří?“ 

„Ano, pane.“ 

Richard chvíli přemýšlel. „Bolí to... nebo je to něco nepříjemného, když tě někdo uspí?“

„Ne. Je to úchvatné, tedy pro mě, protože když spím, moje duše je zase celá.“ 

Richard rozšířil oči úžasem. „Když spíš, tak jsi ve světě duchů?“

„Ano, pane. Neměla jsem to nikomu říkat, ale ty jsi můj jediný pán a protože jsi to chtěl vědět, nebudeš se na mě zlobit, že jsem to řekla.“ 

Richard vydechl úlevou. „Děkuji ti, slif. Ukázala jsi mi způsob, jak zabránit špatným lidem, aby tě využívali. Jsem rád, že budeš potěšená, když tě uspím.“

Richard objal Berdinu. „Postarej se tu o všechno, když budeme pryč.“

„Takže to tu mám všechno na povel?“ zeptala se Berdina. 

Richard se podezřívavě zamračil. „Všichni tři to tu máte na povel.“

„Jste si jistá, že jste to slyšela, paní Berdino?“ zeptal se Ulic. „Nechci se dočkat toho, že nám později budete tvrdit, že jste nic takového neslyšela.“ 

Berdina se na něho ušklíbla. Richard pomohl Kahlan na okraj studny.

„Slyšela jsem dobře. Máme to tu na starost všichni tři.“ 

Kahlan si upravila kostěný nůž v podpaží a tlumok na zádech. Vzala Caru za ruku a pomohla jí nahoru.

„Slif,“ řekl Richard se širokým úsměvem, „chceme cestovat.“ 

Kapitola třicátá devátá

DÝCHEJTE.

Kahlan vydechla hedvábnou extázi a nadechla se vzduchu a světa.

Jak seděli na okraji kamenné studny slif, bouchla Caru do zad.

„Dýchej, Caro. Dělej, vydechni. Musíš vydechnout slif a nadechnout se vzduchu.“ 

Cara se konečně předklonila a vydechla slif z plic a zdráhavě se nadechla. Kahlan si pamatovala, jak to bylo poprvé těžké. Nejen vydechnout slif, ale také se znovu nadechnout vzduchu. Cara se celou cestu pevně držela Richarda a Kahlan za ruce.

Cara vzhlédla s přihlouplým výrazem. „To bylo - úchvatné.“

Richard je vzal za ruce a pomohl jim dolů. Kahlan si srovnala kostěný nůž pod paží a tlumok na zádech. V cestovních šatech se cítila dobře. Cara si pomyslela, že Kahlan vypadá v kalhotách divně.

„Sem jste chtěli cestovat,“ řekla slif. „Poklad Jocopů.“  

Richard se rozhlédl po jeskyni z předklonu, protože strop byl moc nízký, aby se narovnal. „Nevidím žádný poklad.“

„Je ve vedlejší místnosti,“ řekla Kahlan. „Někdo nás musí očekávat. Nechali nám tu hořící pochodně.“ 

„Jsi připravená k spánku?“ zeptal se Richard slif. 

„Ano, pane. Těším se, že se spojím se svou duší.“ 

Při pomyšlení na to, co slif byla a do čeho ji čarodějové proměnili, přejel Kahlan mráz po zádech.

„Způsobí ti to... zármutek, když tě budu zase potřebovat probudit?“ 

„Ne, pane. Jsem vždy připravena potěšit toho, kdo mě probudí.“ 

Richard přikývl. „Děkuji ti za pomoc. Všichni jsme tvými dlužníky. Hezky se vyspi.“

Slif se na něho usmála a on zkřížil zápěstí, zavřel oči a přivolal magii.

Lesklá stříbrná tvář, která odrážela tančící světla pochodní změkla a rozplynula se do jezírka rtuti. Richardovy pěsti začaly zářit. Stříbrné náramky se začaly rozjasňovat do takové intenzity, že Kahlan viděla skrz jeho ruce na druhou stranu a jak, se dotýkaly, vytvořily osmičku, znak nekonečna.

Jezírko bublajícího stříbra zářilo také, jak slif mizela ve studni, nejprve pomalu a pak stále rychleji až zmizela ve tmě na dně.

Richard vytáhl z držáku na zdi rákosovou pochodeň a všichni prošli širokým, nízkým průchodem a dál, až se dostali do rozlehlé místnosti.

Kahlan mávla rukou. „Poklad Jocopů.“

Richard zvedl pochodeň. Její světlo se vracelo v tisících jiskřiček na zlatých předmětech, které zaplňovaly místnost.

„No, není těžké poznat, proč se to tady tak jmenuje,“ řekl Richard. Ukázal na police. „Vypadá to, že tady něco chybí.“ 

Kahlan pochopila, co má na mysli. „Když jsem tu byla předtím, byly police plné pergamenových svitků.“ Nasála vzduch. „A ještě něco chybí. Místnost byla plná zatuchliny a pachu. Ten je pryč.“

Vzpomněla si, jak ji zápach dusil, nutil ke kašli a točila se jí z něj hlava. Na podlaze jeskyně byla hromádka ještě žhavého popela.

Kahlan ji prohrábla nohou. „To bych ráda věděla, co se tu stalo.“

Plamen pochodně se třepotal, když pokračovali dál tunelem nahoru a do zlatého jitra. Tenké stužky nafialovělých oblaků pluly ranní oblohou. Oblaka lemovalo svítící zlato, daleko krásnější než poklad Jocopů.

Před nimi se rozprostíraly zelené pastviny a voněly tak čistě a svěže.

„Vypadá to tu jako na Azritské planině na jaře,“ řekla Cara, „ještě než ji spálí letní slunce.“ 

Široké pásy divokých květin směřovaly k Blátivému lidu. Kahlan vzala Richarda za ruku. Bylo nádherné ráno, jako stvořené na procházku jarními pastvinami divočiny. Byl nádherný den, jako stvořený pro svatbu.

*****

Dlouho předtím, než došli do vesnice Blátivých lidí slyšeli zvuky bubnů, které se nesly po planině. Ranním vzduchem zvonil zpěv a smích.

„Zní to, jako kdyby Blátivý lid pořádal hostinu,“ řekl Richard. „K jaké asi příležitosti?“ 

Hlas měl nejistý. Kahlan cítila totéž. Hostiny se pořádaly proto, aby přivolaly duchy předků, jako příprava na shromáždění.

Nedaleko vesnice se setkali s Chandalenem. Měl na sobě kojotí kůži stařešiny. Vlasy měl uhlazené lepivým blátem. Od pasu nahoru byl nahý, jinak měl na sobě slavnostní jelenicové kalhoty a svůj nejlepší nůž. V ruce držel nejlepší oštěp.

S vážnou tváří přistoupil ke Kahlan a dal jí políček. „Sílu Vyznavačce Kahlan.“

Richard chytil Caru za zápěstí. „Klid,“ zašeptal. „Už jsme ti o tom říkali. Takhle se tu lidé zdraví.“

Kahlan mu facku vrátila, aby ukázala úctu k jeho síle. „Sílu Chandalenovi a Blátivému lidu. Je to krásný pocit, být zase doma.“ Vzala do prstů kojotí kůži. „Ty jsi teď stařešina?“

Přikývl. „Breginderin zemřel na horečku. Byl jsem jmenován stařešinou.“

Kahlan se usmála. „Byla to moudrá volba, že vybrali tebe.“

Chandalen předstoupil před Richarda a chvíli ho odhadoval. Dříve byli soupeři. Chandalen nakonec udeřil Richarda silněji než Kahlan.

„Sílu Richardovi plnému zlosti. Rád tě zase vidím. Jsem šťastný, že si vezmeš Matku Vyznavačku, takže si nevybere Chandalena.“ 

Richard mu políček vrátil. „Sílu Chandalenovi. Chci ti vyjádřit svůj vděk za ochranu Kahlan na vaší společné cestě.“ Pokynul rukou. „Tohle je naše přítelkyně a ochránkyně Cara.“

Chandalen byl ochráncem svých lidí a tento post měl pro něho zvláštní význam. Zvedl bradu a podíval se jí do očí. Udeřil ji mnohem silněji než Richarda nebo Kahlan.

„Sílu ochránkyni Caře.“ 

Bylo štěstí, že Cara na rukou neměla své rukavice. Tak silným úderem, který mu uštědřila, by mu byla zlomila čelist. Chandalen se zazubil a narovnal si krk.

„Sílu Chandalenovi,“ řekla mu a pak se otočila k Richardovi. „Tento zvyk se mi moc líbí.“ 

Cara natáhla ruku a přejela Chandalenovi po jizvách. „Velmi pěkné. Tahle je překrásná. Bolest musela být nádherná.“

Chandalen se zamračil na Kahlan a zeptal se v jazyce svého lidu. „Co znamenala ta poslední slova?“

„Říkala, že to musela být intenzivní bolest,“ odpověděla Kahlan. Učila Chandalena svému jazyku a on si vedl velmi dobře, ale pořád ještě se měl co učit. 

Chandalen se nadmul pýchou. „Ano, bylo to velmi bolestivé. Volal jsem svoji matku.“

Cara zvedla obočí na Kahlan. „Líbí se mi.“

Chandalen si prohlédl Caru odshora dolů, zaregistroval rudý kožený oblek a její postavu.

„Máš pěkná prsa.“ 

Okamžitě se jí v ruce objevil Agiel.

Kahlan sáhla Caře na paži. „Blátivý lid má jiné zvyky,“ zašeptala. „Pro ně to znamená, že vypadáš jako zdravá, silná žena, schopná mít děti a vychovat je ve zdraví. Právě ti udělal kompliment.“ Naklonila se k ní a ztišila hlas, aby jí Chandalen neslyšel. „Jen mu neříkej, aby si umyl bláto z vlasů, protože tím bys ho vyzvala, aby ti ty děti udělal.“

Cara ji pozorně vyslechla a zvážila to. Nakonec se otočila, trochu se předklonila a vykasala si kožený oblek, aby odhalila nepěknou jizvu.

„Tohle bylo taky velmi bolestivé, jako ta, kterou máš ty.“ Chandalen znalecky zabručel. „Měla jsem jich víc vepředu, ale lord Rahl je zničil, jak mě léčil. Je to škoda. Některé byly pozoruhodné.“ 

Richard s Kahlan šli za Chandalenem, který ukazoval Caře své zbraně a diskutoval s ní o tom, které je nejhorší místo na zranění. Byla ohromena jeho znalostmi.

„Chandalene,“ zeptala se Kahlan, „co se děje? Proč jste uspořádali hostinu?“ 

Otočil se přes rameno a zmateně se na ni podíval.

„To je svatební hostina. Vaše svatební hostina.“ 

Kahlan s Richardem se na sebe podívali. „Ale jak jste věděli, že přijdeme?“

Chandalen pokrčil rameny. „Ptačí muž to řekl.“

*****

Když vstoupili do vesnice, okamžitě byli obklopeni záplavou lidí. Děti běhaly kolem a dotýkaly se Toulavých Blátivých lidí, jak Richardovi a Kahlan přezdívaly. Lidé, kteří je znali jim přicházeli dát políčky na uvítanou.

Přišel Savidlin, poplácával Richarda po zádech a jeho žena Weselan je objímala a líbala oba. Jejich syn, Siddin, objal Kahlan nohu a štěbetal na ně. Bylo krásné zase mu rozcuchat vlasy. Richard ani Cara nerozuměli ničemu. Jen Chandalen mluvil jejich jazykem.

„Přišli jsme, abychom se vzali.“ řekla Kahlan Weselan. „Přinesla jsem si ty krásné šaty, které jsi mě ušila. Doufám, že si pamatuješ, že jsem tě požádala, abys stála vedle mě.“ 

Weselan zářila. „Pamatuji.“

Kahlan zahlédla muže s dlouhými stříbrnými vlasy, oblečeného do jelenicových kalhot a blůzy, který se k nim blížil. Naklonila se ke Caře. „To je jejich vůdce.“

Ptačí muž se s nimi přivítal podle zvyklostí. Pak Kahlan otcovsky objal. „Horečka je pryč. Duch našeho předka vám byl jistě ku pomoci.“ Kahlan přikývla. „Jsem rád, že jste doma. Rád tě oddám s Richardem plným zlostí. Všechno je připraveno.“

„Co říkal?“ ptal se Richard. 

„Všechno je připraveno na naši svatbu.“ 

Richard se zamračil. „Znervózňuje mě, když lidé ví věci, které jsme jim neřekli.“

„Richard plný zlosti je rozrušený? Není spokojen s našimi přípravami?“ 

„Ne, v tom to není,“ ubezpečila ho Kahlan. „Všechno je nádherné. Jenže nechápeme, jak jste mohli vědět, že přijedeme. Jsme překvapeni. Rozhodli jsme se teprve před pár dny.“ 

Ptačí muž ukázal k dřevěnému přístřešku s travnatou střechou. „Támhleten muž nám to řekl.“

„Opravdu?“ podivil se Richard, když mu to Kahlan přeložila a zamračil se ještě víc. „No, myslím, že je nejvyšší čas jít se podívat na muže, který toho o nás ví víc než my sami.“ 

Když se otočili, zachytila Kahlan koutkem oka, jak se Ptačí muž poškrábal na bradě, aby zakryl široký úsměv.

Museli si cestu davem probojovat. Celá vesnice se shromáždila na volném prostranství a oslavovala. Hudebníci a tanečníci byli obklopeni dětmi i dospělými. Lidé se zastavovali, aby si promluvili s Richardem a Kahlan. Mladí lidé a zvlášť mladé dívky, které se v minulosti vždy ostýchaly, jim nyní statečně blahopřály. Byla to ta nejsvátečnější událost, jakou Kahlan zažila.

Pod přístřešky byla připravena spousta jídla rozličných vůní, které lákaly k ochutnám. Zástupy dívek přinášely další mísy a podnosy a rozdávaly chutně vyhlížející pokrmy.

Kahlan viděla vybrané ženy, které u jednoho ohniště připravovaly zvláštní specialitu, která se podávala jen na shromáždění. Nikdo nesměl ochutnat. Tento chod nabízely jen tyto vybrané ženy podle přísných pravidel.

Caře se nelíbilo, jak blízko se lidé mačkali kolem jejích chráněnců, ale snažila se jak mohla, aby zůstala tolerantní a zároveň ostražitá a připravená okamžitě reagovat. Nesvírala sice v ruce Agiel, ale Kahlan věděla, že k tomu nemá daleko.

Mladé ženy nosily podnosy plné tradičních dobrot do přístřešku, kam je poslal Ptačí muž. Richard držel Kahlan za ruku a tlačil se davem k němu.

Konečně se probojovali k pódiu. Tam zůstali stát jako přikovaní.

„Zedd,“ zašeptal Richard. 

Důstojný ve své nádherné fialově černé říze, honosný dojem trochu kazily jeho typicky rozcuchané vlnité bílé vlasy, tam seděl Richardův dědeček. Kostnatý starý čaroděj pohlédl ke vchodu, zatímco mu mladé dívky nabízely různé pokrmy. Vedle něho seděla žena v černých šatech s pláštěm přehozeným přes zkřížené nohy.

„Zedde!“ zvolal Richard a vrhl se k němu. 

Zedd se usmál a zamával. „Ach, tady jsi, chlapče.“

„Ty žiješ! Věděl jsem, že žiješ!“ 

„No, samozřejmě, že jsem -“ 

Víc toho ze sebe nedostal, protože ho Richard objal, zvedl ho a přitiskl k sobě tak pevně, že ho málem rozmačkal.

Zedd ho začal mlátit pěstmi do ramen. „Richarde!“ vyjekl. „Do pytle, Richarde! Vždyť mě rozmačkáš! Pusť mě!“

Richard ho postavil na zem, ale hned se na něho vrhla Kahlan a taky ho objala. „Richard pořád trval na tom, že žiješ, ale já jsem mu nevěřila.“

Žena vedle Zedda se postavila. „Ráda tě zase vidím, Richarde.“

„Ann? Ty také žiješ!“ 

Usmála se. „Ale ne díky tvému bláznivému dědečkovi.“ Její uznalé oči se stočily ke Kahlan. „A tohle nemůže být nikdo jiný než Matka Vyznavačka.“

Richard ji objal ještě než je představil. Zedd je pozoroval a pojídal přitom rýžový koláček.

Richard postrčil Caru dopředu. Promluvila dřív než Richard. „Jsem ochránkyně lorda Rahla.“

Richard se jí podíval do očí. „To je Cara a je víc, než pouhá ochránkyně. Je to naše přítelkyně. Caro, tohle je můj dědeček Zedd a Annalina Aldurrenová, Prelátka Sester světla.“

„Prelátka na odpočinku,“ opravila ho Ann. „Těší mě, že se setkávám s Richardovou přítelkyní.“ 

Richard se otočil zpět k Zeddovi. „Nemohu tomu uvěřit, že jsi tady. To je to nejlepší překvapení. Ale jak jsi mohl vědět že přijedeme na svatbu?“

Zedd promluvil s plnou pusou. „Četl jsem to. Všechno jsem si to přečetl.“

„Přečetl? Kde?“ „V pokladu Jocopů.“ 

Kahlan se naklonila dopředu. „Na tom zlatě jsou nějaké nápisy?“

Zedd zamával rýžovým koláčkem. „Ne, ne na zlatě, v pokladu Jocopů. V proroctvích. Všechny ty svitky. To byl poklad Jocopů. Spálili jsme je všechny, aby nepadly do rukou Císařského řádu. Tam jsem si přečetl proroctví, že se vy dva vezmete. Ann zjistila den. V proroctvích se docela vyzná.“

„No, nebylo to těžké proroctví.“ řekla Ann. „Žádné z nich nebylo těžké. Proto byla tak nebezpečná, kdyby je dostal Jagang do rukou. A už se to málem stalo.“ 

„Takže vy dva jste sem přišli zničit proroctví?“ zeptal se Richard. 

„Ano.“ Zedd rozčileně vymrštil ruce nad hlavu. „Ale prožili jsme strašné chvíle.“ 

„Ano, strašné,“ potvrdila Ann. 

Zedd zahrozil Richardovi prstem. „Zatímco jsi se bavil v Aydindrilu, měli jsme opravdové problémy.“

„Problémy? Jaké problémy?“ 

„Hrozné,“ řekla Ann. 

„Ano,“ souhlasně přikyvoval Zedd. „Byli jsme zajati a drženi v hrozných podmínkách. Bylo to příšerné. Jednoduše strašné. Málem jsme se rozloučili se životy.“ 

„Kdo vás zajal?“ 

„Nangtongové.“ 

Kahlan si odkašlala. „Nangtongové? Proč vás zajali?“

Zedd si upravil svoji řízu. „Chystali se nás obětovat. Téměř jsme se stali lidskými obětinami. Celou tu dobu jsme byli ve smrtelném nebezpečí.“

Kahlan podezřívavě zúžila oči. „Nangtongové se odvážili pokračovat ve svých zakázaných rituálech?“

„Možná to bylo kvůli rudému měsíci,“ navrhl Zedd. „Obávali se nejhoršího a pokoušeli se jen bránit.“ 

Kahlan dala hlavu na stranu. „Stejně je musím navštívit a podívat se na to.“

„Mohli vás zabít,“ řekl Richard. 

„Blbost. Čaroděj a kouzelnice jsou chytřejší než potulující se banda Nangtongů. Není to tak, Ann?“ 

Ann jen zamrkala. „No -“

„No ano, jak říká Ann, bylo to trochu komplikovanější.“ Zedd se od ní odvrátil. „Ale bylo to hrozné, to vás mohu ujistit. A pak nás prodali do otroctví.“ 

Richardovo obočí vylétlo vzhůru. „Do otroctví?“

„Tak, tak. Si Doakům. Nutili nás pracovat jako otroky. Ale Si Doakové si nás z jistých důvodů moc neoblíbili, něco se jim na Ann nelíbilo a tak se rozhodli, že nás prodají lidojedům.“ 

Richardovi klesla čelist. „Lidojedům?“

Zedd se zaculil. „Naštěstí se z nich vyklubali Blátiví lidé. Vyjednávali s Chandalenem. Ten mě samozřejmě znal z dřívějška, tak to navlékl tak, že nás koupil a dostal nás pryč od Si Doaků.“

„A proč jste se od nich nedostali sami?“ zeptala se Kahlan. „Ty jsi čaroděj. Ann je kouzelnice.“ 

Zedd ukázal na svá zápěstí. „Dali nám magické náramky. Byli jsme bezmocní.“ Vzhlédl. „Úplně bezmocní. Bylo to příšerné. Byli jsme bezmocní otroci pod knutou.“

„To zní hrozně,“ řekl Richard. „A jak jste si náramky sundali?“ 

Zedd rozhodil rukama. „Nešlo to.“

Richard s jednou rukou na čele ukázal druhou na jejich zápěstí. „No, ale teď jsou pryč.“

Zedd se poškrábal na bradě. „No, teď už ano. Náramky držely magií. Já - my - jsme byli natolik chytří, že jsme nepoužili magii. To by je ještě více utáhlo. Museli jsme prostě počkat bez použití magie, až ztratí svou moc. Jakmile jsme se dostali od Si Doaků a spálili svitky, odpadly.“

„Takový jste měli plán?“ 

„No jistě!“ 

Ann přikývla. „Víra ve Stvořitele nám ten plán odhalila.“

Zedd zase pohrozil Richardovi prstem. „Magie je nebezpečná, Richarde. Jak se jednou naučíš, nejtěžší na tom, být čaroděj, je vědět, kdy nesmíš magii použít. To byl jeden z těch případů.

Museli jsme najít poklad Jocopů. Při všech problémech, které nás provázely jsem pochopil, že šanci máme jedině, když magii nepoužijeme.“

Založil si ruce. „A taky to šlo. Tím se to potvrdilo.“

Přistoupil k nim Chandalen. „Mnoho vojáků k nám přišlo.“ Ukázal k jihovýchodu. „Velký průzkumný oddíl přišel pro ty věci, které Zedd spálil. Zatímco je Zedd s Ann pálili, moji muži porazili nepřítele.

Velká bitva se bojovala na západě, proti hlavní síle nepřítele. Tato císařská armáda byla zničena.

Šel jsem a mluvil jsem s mužem jménem Reibish a on řekl, že muž, jménem Nathan ho poslal, aby zničil nepřítele.“

Richard potřásl hlavou. „To všechno je velmi zmatené.“

Zedd mávl rukou. „No, jednoho dne se to všechno naučíš. Richarde. Tahle čarodějnická práce je hrozně komplikovaná. Jednoho dne, až se rozhodneš udělat něco se svým Darem a přestaneš se věnovat svým zájmům, zatímco já riskuji krk, tak to poznáš sám. Mimochodem, čím jste se zabývali vy, když všechna důležitá práce ležela na mých bedrech?“

„Čím jsem se zabývala já?“ usmála se Kahlan a položila mu ruku na rameno, zatímco se Richard pokoušel vymyslet jak začít. „No, jsem teď lord Rahl se vším všudy.“ 

Zedd se zachechtal a praštil sebou na dřevěné pódium. „Lord Rahl, opravdu.“ Vzal si pečenou papričku. „Papírování musí být příšerné.“

Richard se poškrábal na hlavě a Ann se zase usadila na zemi vedle Zedda. „Zedde, můžeš mi odpovědět na jednu otázku? Proč jsou knihy v soukromé enklávě Prvního čaroděje vyrovnány v nepravidelných sloupcích?“

„To je takové signalizační zařízení. Pamatuji si, jak jsou poskládány, takže když se jich někdo dotkne, poznám to.“ Zedd vytřeštil oči. „Cože? Do pytle, Richarde, cos tam dělal? Je to nebezpečné místo! A jak ses tam vůbec dostal?“ Zedd zabodl prst Richardovi do prsou. „Ten amulet! Ten je odtamtud. Jak ses tam dostal? Do pytle! Kde je Meč pravdy? Svěřil jsem ten meč tobě! Nebyl jsi tak hloupý, abys ho někomu dal, že ne?“ 

„Ach, no... nemohl jsem s ním cestovat ve slif, tak jsem ho musel nechat v enklávě Prvního čaroděje, aby se k němu nikdo nemohl dostat.“ 

„Slif? Co se slif? Richarde, ty jsi Hledač. Ty musíš mít svůj meč - je to tvá zbraň. Nemůžeš ho jen tak nechat někde válet.“ 

„Když jsi mi ho dával, řekl jsi mi, že meč je jen nástroj, a že skutečná zbraň je Hledač sám.“ 

„To jsem řekl. Ale myslel jsem, že neposloucháš.“ Zedd se na něho podíval. „Doufám, že jsi ty knihy nerozházel.  Nevíš toho ještě dost, abys mohl kteroukoliv z nich číst.“ 

„Jen jednu. Tagenricht ost fuer Mosst Verlaschendreck nich Greschlechten.“ 

„Ta je psaná Vysokou D'harštinou,“ mávl rukou Zedd. „Nikdo ji dnes už neovládá. Alespoň se nemůžeš dostat do problému s knihou, kterou si nemůžeš přečíst.“ Zedd pohrozil prstem. „Ale stále jsi mi neřekl, jak ses tam dostal!“ 

„Nebylo těžké se dostat dovnitř.“ Richardovi z tváře zmizel úsměv. „Bylo to mnohem lehčí, než se dostat do Chrámu větrů.“ 

Zedd i Ann vyskočili na nohy.

„Do Chrámu větrů?“ vyhrkli současně. 

„Procesy a inkvizice Chrámu větrů - to byla ta kniha. Musel jsem se naučit Vysokou D'harštinu.“ Richard položil Kahlan ruku kolem ramen. „Jagang tam poslal sestru Amélii. Vstoupila do něho Síní zrádců. Zradila Hlídače, aby se dostala dovnitř. 

Odnesla odtamtud magickou knihu, kterou roznesla mor. Zabil tisíce lidí. Začala s tím u dětí, podle Jagangových pokynů. My jsme jen bezmocně přihlíželi, jak děti a naši přátelé umírají.

Nebylo jiného východiska. Musel jsem tam jít, abych mor zastavil, jinak by se z něho stala ohnivá bouře, která by pohltila téměř každého.“

Jedna z žen, které připravovaly zvláštní chod, k nim přistoupila s podnosem, na kterém byly krásně upravené proužky sušeného masa. Nejprve ho nabídla Chandalenovi, protože to byl teď stařešina. Chandalen si kus odtrhl a pohlédl na Richarda.

Richard věděl, co je to za maso. Vzal si velký kus.

V minulosti Kahlan tento chod odmítala. Tentokrát si ale kousek vzala. Chandalen pozoroval, jak se do něho zakousla.

Zedd si vzal také a pak žena nabídla podnos Ann. Kahlan se chystala něco říct, ale Zedd ji pohledem umlčel.

Chvíli tiše jedli, než se Richard zeptal: „Kdo je to?“

„Velitel císařské armády, která sem přišla a napadla nás, aby získala poklad Jocopů, který Zedd spálil.“ 

Ann vzhlédla. „Chce tím říct... ?“

„Bojujeme bitvu za naši existenci.“ odpověděl Richard. „Jestli ji prohrajeme, všichni zemřeme a muž, který rozpoutal mor mezi dětmi bude vládnout těm, kteří přežijí. Veškerá magie bude zničena. Všichni budou jeho otroky. Blátiví lidé tohle dělají proto, aby poznali srdce svých nepřátel a zachránili své rodiny.“ 

Richard se na ni podíval. „Sněz to, abys také lépe poznala nepřítele.“

To nepromluvil Richard, ale lord Rahl.

Ann se mu chvíli dívala do očí a pak začala žvýkat maso. Všichni snědli kousek nepřítele, aby ho lépe poznali. „Sestra Amélie,“ zašeptala po chvíli Ann. „Jestliže byla v Chrámu větru... bude víc než nebezpečná.“

„Je mrtvá,“ řekla Kahlan, kterou pořád strašila vzpomínka na to všechno. Když se na ní Ann tázavě podívala, Kahlan dodala: „Ano, jsem si jistá. Probodla jsem jí mečem srdce. Zabodla svoji dakru Nathanovi do stehna. Chystala se ho zabít.“ 

„Nathan!'' zvolala Ann. „Musíme se za ním vydat co nejdřív. Kde se to stalo? Kde je Nathan?“ 

Zedd se na Ann zamračil. „My?“

„Bylo to v Tanimuře, ve Starém světě, brzy potom, co se Richard vrátil z Chrámu větrů. Nathan mi pomohl zachránit Richardovi život, protože mi řekl o třech zvonech.“ 

Zedd i Ann vytřeštili oči. Vypadali, že přestali dýchat. Nakonec se na sebe podívali.

„Tři zvony,“ začala Ann opatrně, „chceš říci, že se prostě zmínil o třech zvonech. Neřekl ti jejich názvy, že ne?“ 

Kahlan přikývla. „Reecha - „

Zedd i Ann vymrštili ruce nahoru. „Ne!“ zařvali současně.

„To ti Nathan neřekl, že nikdo bez Daru nesmí vyslovit jejich jména nahlas?“ Ann zrudla tvář. „Tohle ti ten starý blázen neřekl?“ 

Kahlan se na ni zamračila. „Nathan není žádný starý blázen. Pomohl mi zachránit Richardovi život. Bez tří zvonů by byl Richard zemřel, když se vrátil z Chrámu větrů. Jsem jeho velkým dlužníkem. Všichni mu dlužíme své životy.“

„Já mu dlužím pouze obojek na krk,“ zabručela Ann. „Než způsobí kdoví jakou katastrofu. Zedde, musíme ho najít. A brzy.“ Ztišila hlas do šepotu. „A musíme udělat něco s... touto záležitostí.“ 

Zedd obrátil oči ke Kahlan. „Řekla jsi je potichu, viď? Vyslovila jsi jejich jména tiše, viď? Neřekla jsi je nahlas. Řekni mi, že jsi je nevyslovila nahlas.“

„Musela jsem. Cara si je pamatovala a řekla je. Pak jsem je několikrát opakovala já.“ 

Zedd zamrkal. „Víc než jednou?“

„Zedde,“ zamumlala Ann, „co s tím budeme dělat?“ 

„Proč?“ zeptal se Richard. „V čem je problém?“ 

„Nic, co by tě muselo zajímat. Ale už je nikdy nahlas neříkejte. Nikdo z vás.“ 

„Zedde,“ zašeptala mu Ann, „jestli osvobodila -“ 

Zedd zvedl ruku, aby ji umlčel.

„Co jsem měla dělat?“ ptala se Kahlan dotčeně. „Richard do sebe absorboval magii z knihy, kterou sestra Amélie přinesla z Chrámu. Měl mor. Byl těsně před smrtí. Zbývalo mu jen pár minut. To jsem ho měla raději nechat umřít?“ 

„Jistě že ne, má drahá. Udělala jsi to správně.“ Zedd zvedl obočí a naklonil se k Ann. „Promluvíme si o tom později.“ 

Ann si založila ruce. „Jistě. Udělala jsi jedinou věc, kterou jsi mohla udělat. Jsme ti všichni vděční, Kahlan. Udělala jsi to dobře.“

Zedd zvážněl. „Do pytle, Richarde, Chrám větrů je v podsvětí. Jak ses tam dostal?“

Richard přelétl pohledem celou slavnost. „Musíme ti oba vyprávět náš příběh. Nebo alespoň jeho část. Ale tohle je náš svatební den.“ Richard se usmál. Kahlan se zdálo, že se do toho musel nutit. „Těžko se to vypráví a raději bych vám ho řekl jindy. Nemohu právě teď...“

Zedd si přejel prstem po hladké tváři. „Jistě, Richarde, chápu. A máš pravdu. Jindy to bude lepší. Ale Chrám větrů... „ Zvedl prst a neodolal, aby se nezeptal. „Richarde, co jsi musel zanechat v Chrámu větrů, aby ses mohl vrátit?“

Richard se na sebe se svým dědečkem dlouho dívali. „Vědomosti.“

„A co jsi si vzal s sebou?“' „Porozumění.“ 

Zedd ovinul ochrannou ruku kolem Richarda i Kahlan. „To je dobře, Richarde. To je dobře. Dobře pro vás oba. Tento den jste si zasloužili. Zapomeňte na všechny starosti a pojďme oslavit váš sňatek.“

Kapitola čtyřicátá

Celý den strávili ve společnosti přátel a milovaných osob, bavili se a smáli, oslavovali společně s Blátivým lidem. Kahlan se snažila nemyslet na to, jak má v modrých svatebních šatech moc odhalená prsa. Bylo to však těžké, protože lidé k ni přistupovali a říkali jí, jak má krásná ňadra. Richard chtěl vědět, co jí všichni říkají. Usoudila, že nejlepší bude mu trochu zalhat, tak mu řekla, že jí chválí šaty.

Když slunce osvítilo zlatě oblohu na západě, přišel konečně jejich čas.

Kahlan pevně sevřela Richardovi ruku, jakoby to byla jediná věc, která ji držela na zemi. Richard měl co dělat, aby odtrhl oči od jejích modrých svatebních šatů. Kdykoliv se na ni podíval, jen se bezmocně usmál.

Kahlan hřálo u srdce radostí, jak moc se mu líbí šaty, které pro ni Weselan ušila. Tak dlouho snila o tom, až si je na sebe vezme, snila o této chvíli. Tak často doufala celým svým srdcem, že tento den nastane. Tak často se bála, že se to nestane. Tolikrát se něco přihodilo a oddálilo tento okamžik. A teď konečně ta chvíle nastala.

Richard opakoval slova Blátivých lidí, aniž by věděl, že říká, jak krásná má ňadra. Myslel si, že jí chválí šaty. Každý se spokojeně usmíval, když ta slova pronášel jejich jazykem. Byli šťastni, že s nimi souhlasí. Kahlan cítila, jak se červená.

Richard vypadal nádherně ve svém černém, zlatem olemovaném obleku válečného čaroděje. Kdykoliv se na něho Kahlan podívala, musela se usmát. Bere si Richarda za muže. Konečně. Kolena se jí pod modrými šaty třásla.

Cara, která stála za ní, se jí dotkla, aby jí povzbudila. Weselan, vedle Kahlan, zářila pýchou. Savidlin stál vedle Richarda a zářil úplně stejně. Zedd s Ann stálí za nimi. Zedd zase něco jedl.

Kahlan pronesla tichou modlitbu k dobrým duchům, aby se tentokrát nestalo nic špatného a ona si ho nakonec vzala. Nemohla se ubránit obavám, že jí ho zase něco na poslední chvíli vezme.

Ptačí muž se před nimi narovnal a tleskl. Za ním se shromáždila celá vesnice, aby všichni slyšeli slova slibu.

Když se všichni utišili, Ptačí muž začal a Kahlanin strach se začal pomalu vytrácet a začalo ho nahrazovat radostné očekávání. Jak Ptačí muž mluvil, Chandalen po jeho boku opakoval slova v jazyce, kterému Richard i Cara rozuměli.

„Tito dva lidé se nenarodili jako Blátiví lidé, ale dokázali, že jsou jedni z nás, svojí silou i srdcem. Spojili se s námi a my s nimi. Byli našimi přáteli a ochránci. To, že si přáli být oddáni jako Blátiví lidé jen dokazuje, co cítí ve svých srdcích. 

Jako jedni z nás se tito dva rozhodli spojit na celý život nejen před těmi z tohoto světa, ale i před těmi z toho dalšího. Tím přivolali duchy našich předků, aby s námi strávili dnešní den, aby se mohli usmívat nad jejich spojením. Vítáme naše předky ve svých srdcích, aby s námi sdíleli naši radost.“

Richard stiskl Kahlan ruku a ona zjistila, že myslí na totéž - stalo se to skutečností a bylo to takové, jak o tom oba snili - až na to, že to předčilo všechny její představy.

„Oba jste příslušníky Blátivého lidu a jste spojeni nejen vašimi slovy před svým lidem, ale i ve vašich srdcích. Jsou to prostá slova, ale je v nich síla.“ 

Setkal se s Richardovýma očima.

„Richarde, bereš si tuto ženu za manželku a budeš ji milovat a ctít na věky věků?“ 

„Ano,“ prohlásil Richard jasným hlasem, který se nesl nad celým shromážděním. 

Ptačí muž se podíval do očí Kahlan a ona měla v tu chvíli pocit, že nemluví jen jako představitel svého lidu, ale i duchů. V jeho hlase slyšela i jejich hlasy.

„Kahlan, bereš si tohoto muže za manžela a budeš ho milovat a ctít na věky věků?“ 

„Ano,“ řekla stejně jasným hlasem jako Richard. 

„Před našim lidem i před duchy našich předků jste nyní oddáni na věky věků.“ 

Nikdo ze shromážděných lidí ani nehlesl, dokud Richard nevzal Kahlan do náruče a nepolíbil ji. Pak nastala vřava.

Kahlan je sotva slyšela.

Bylo to jako sen. Sen, který tak často snila, až se konečně dočkala.

Být v Richardově náručí. Být jeho ženou a on jejím mužem. Navěky.

A pak je všichni objímali. Zedd s Ann. Ptačí muž i stařešinové. Weselan i ostatní ženy.

Cara se slzami v očích objala Kahlan. „Děkuji ti, že jsi měla na své svatbě Agiel. Hally, Raina i Denna se mohly proto dívat. Děkuji ti, že jsi uctila oběti Mord-Sith.“

Kahlan jí prstem setřela slzy z tváří. „Děkuji ti za statečnost, že jsi překonala strach z magie slif a mohla tu být s námi, má sestro.'„

Všichni vesničané se mačkali, aby pozdravili nový pár. Kahlan se zdálo, že ji umačkají. Lidé přinášeli jídlo a květiny a upřímné a prosté dary všeho druhu.

Oslava se konala převážně kolem pódia, kde měli svatbu. Kahlan si chtěla promluvit s každým a poděkovat všem, stejně jako Richard. Najednou, právě když se vyptával Chandalenových mužů na bitvu, rozevlála se jeho zlatá pláštěnka.

Nebyl ale žádný vítr.

Richard se vzpřímil. Jeho pronikavý pohled přelétl nad hlavami lidí, shromážděných kolem pódia, Instinktivně sáhl po meči. Nebyl tam.

Dav v pozadí zmlkl. Zedd s Ann se postavili vedle Richarda a Kahlan. Cara se s Agielem v ruce protáhla mezi nimi dopředu. Richard ji jemně odstrčil za sebe.

Celá vesnice ztichla a lidé se začali rozestupovat před dvěma přicházejícími postavami. Někteří popadli své děti a přesunuli se dozadu a davem zněl bojácný šepot.

Jak se dvě osamělé postavy, jedna vysoká a druhá malá, přiblížily, viděla Kahlan, že je to Shota a její společník Samuel.

Čarodějnice, která vypadala vznešeně jako vždy, přistoupila k pódiu a celou dobu se upřeně dívala na Kahlan svýma mandlovýma očima.

Potřásla Kahlan rukou a políbila ji na tvář. „Přišla jsem ti poblahopřát, Matko Vyznavačko, k tvému výkonu a k sňatku.“

Kahlan odhodila obavy do větru a objala ji. „Děkuji, že jsi přišla, Shoto.“

Shota se usmála, zadívala se Richardovi do očí a přejela mu nalakovaným nehtem po bradě. „Těžký boj, Richarde. Těžký boj. A dobře vybojovaný.“

Kahlan se otočila k tichému shromáždění. Věděla, že se Blátivý lid tak bojí čarodějnice, že by nevyslovili ani její jméno. Kahlan to chápala, protože se dříve cítila úplně stejně.

„Shota přišla, aby nám blahopřála v náš svatební den. Pomohla nám v našem boji. Je to přítelkyně a doufám, že ji přivítáte na oslavě, protože si to zaslouží a já bych si přála, aby tu zůstala.“ 

Kahlan se obrátila k Shotě. „Řekla jsem jim, že - „ Shota s úsměvem zvedla ruku. „Já vím, co jsi jim řekla, Matko Vyznavačko.“

Přistoupil k ní Ptačí muž. „Vítej do našeho domova. Shoto.“

„Děkuji ti Ptačí muži. Máš mé slovo, že dnes nepřineseme žádné neštěstí.“ 

Shota mrkla na Zedda. „Dneska příměří?“

Zedd se prohnaně usmál. „Příměří.“

Samuel natáhl svou dlouhou ruku a uchopil kostěnou píšťalku, kterou měl Ptačí muž kolem krku.

„Moje! Dej!“ 

Shota ho cvrnkla do hlavy. „Samueli, chovej se slušně.“

Ptačí muž se usmál. Stáhl si řemínek s píšťalkou přes hlav u a podal ho Samuelovi.

„Dar pro přítele Blátivého lidu.“ 

Samuel si opatrně vzal píšťalku z jeho ruky. Na tváři se mu rozlil šťastný úsměv a odhalil jeho ostré zuby.

„Děkuji ti Ptačí muži,“ řekla Shota. 

Samuel zafoukal na tichou píšťalku. Zdálo se, že ji slyší a těší ho to. Lidé se zase začali pomalu bavit a smát se. Kahlan byla ráda, že se na zapískání neobjevili supi. Samuel naštěstí nevěděl, jak přivolat určité druhy ptáků. Usmál se na nový dárek a pověsil si ho kolem krku. Opět se chytil Shoty za ruku.

Shota zabodla svůj pronikavý pohled do Kahlan a Richarda. V tu chvíli tam nebyl nikdo jiný. Jen oni tři stáli osamoceni.

„Nemyslete si, že když jsem vám přišla popřát, že jsem zapomněla na svůj slib.“ 

Kahlan polkla. „Shoto -“

Shota zvedla varovně prst a její oči byly alarmující a nádherné zároveň.

„Oba si zasloužíte tuto radostnou svatbu. I já z toho mám velkou radost. Budu ctít váš svazek a chránit vás jak budu umět, na důkaz vděčností za to, co jste pro mě udělali, pokud budete pamatovat na mé varování. Nedovolím, aby z tohoto spojení vznikl mužský potomek. Nepochybujte o mých slovech.“ 

Richardův pohled vzplál. „Shoto, nikdo mi nebude vyhrožovat -“

Opět zvedla varovně prst, aby ho umlčela. „Nevyhrožuji vám. Přišla jsem vám jen připomenout svůj slib. Nedělám to z nepřátelství ani k jednomu z vás, ale kvůli všem lidem na tomto světě. Je před vámi dlouhá bitva. Nedám žádnou šanci tomu, aby naše vítězství zakryl mrak toho, co byste vy dva přivedli na tento svět. Jagang nám stačí.“

Z nějakého důvodu nebyla Kahlan schopná promluvit. Richard také mlčel. Kahlan Shotě věřila, že to nedělá ze zlomyslnosti.

Shota zvedla Kahlan ruku a něco jí do ní vložila. „Toto je můj dar pro vás dva. Dávám vám to z lásky k vám a všem ostatním.“ Podivně se usmála. „Není to zvláštní, že něco takového říká čarodějnice?“

„Ne, Shoto,“ odpověděla Kahlan. „Nevím, jestli věřím tomu, co jsi nám řekla o synovi, ale vím, že to není z nenávisti.“ 

„Dobrá. Nos ten dar pořád a bude to v pořádku. Vezmi si má slova k srdci a nikdy si ho nesundávej, když budete spolu. Tak budete pořád šťastní. Když nevyhovíš mé žádosti, budete trpět důsledky mého slibu.“ Podívala se Richardovi do očí. „Raději bys bojoval s Hledačem, než se mnou.“ 

Kahlan rozevřela dlaň a spatřila nádherný náhrdelník. Malý, černý kámen, který visel na zlatém řetízku.

 „Co je to?“ 

Shota jí prstem nadzvedla bradu a podívala se jí do očí. „Dokud ho budeš nosit, nebudeš mít děti.“

Richardův hlas zazněl kupodivu měkce. „Ale co když -“

Shota ho opět umlčela zdviženým prstem. „Milujete se navzájem. Radujte se z té lásky i jeden z druhého. Tvrdě jste bojovali, abyste mohli být spolu. Oslavte své spojení a vaši lásku. Teď máte jeden druhého, jak jste vždycky chtěli. Neničte to.“

Richard i Kahlan přikývli. Kahlan z nějakého důvodu necítila hněv. Necítila nic jiného než velkou úlevu, že jim Shota nechtěla udělat nic, co by překazilo svatbu. Bylo to jako sen, jako formální ujednání o neznámém, vzdáleném kusu země, který teď náležel dvěma státům, jako podepsání smlouvy ve sněmovním sále, kde tak často předsedala. Nebyly v tom žádné emoce. Prostě ujednání. Shota se pomalu obrátila k odchodu.

„Shoto,“ řekl Richard. Otočila se. „Nezůstaneš? Ušla jsi dlouhou cestu.“ 

„Ano,“ připojila se Kahlan. „Opravdu bychom byli rádi, kdybys zůstala.“ 

Shota se usmála svým čarodějnickým úsměvem, když pozorovala Kahlan, jak si dává náhrdelník kolem krku.

„Těší mě, že jste mě pozvali, ale máme před sebou dlouhou cestu a raději bychom měli vyrazit.“ 

Kahlan seběhla dolů a zabalila do ubrousku bochník tavového chleba. Shota byla už také dole.

„Vezmi si to na cestu, jako poděkování, že jsi přišla a za tvůj dárek.“ 

Shota políbila Kahlan na tvář a vzala si uzlíček. Samuel se ani nepokusil ho sebrat, vypadal spokojený. Najednou stál Richard vedle Kahlan. Shota se pousmála a také ho políbila na tvář. Měla zvláštní, zamyšlený pohled.

„Děkuji vám. Oběma vám děkuji.“ 

A pak zmizela. Jednoduše byla pryč.

Zedd a Ann byli pořád na pódiu spolu s Carou a ostatními. Zedd se k nim otočil.

„Co se stalo se Shotou? Máme příměří a ona najednou beze slova odejde?“ 

Kahlan zvedla obočí. „Vždyť s námi mluvila.“

Zedd se rozhlédl. „Kdy? Byla pryč dřív, než mohla něco říci.“

„Chtěla jsem si s ní také promluvit,“ řekla Ann. 

Kahlan se podívala na Richarda. Ten se podíval na Zedda. „Řekla nám samé hezké věci. Možná jen nechtěla, abyste je slyšeli.“

Zedd se zasmál. „O tom nepochybuji.“

Kahlan se dotkla černého kamene na řetízku. Vzala Richarda kolem pasu a přitiskla si ho k sobě.

„Co si o tom myslíš?“ zašeptala. 

Richard se zamyšleně podíval směrem, kde Shota zmizela.

„Prozatím má pravdu, jsme spolu. To jsme chtěli. Já si myslím, že bychom měli být šťastní, že se nám naše sny nakonec splnily a můžeme být spolu. Jsem tak unavený ze všech problémů a pořád je tu ještě Jagang. V tuto chvíli chci být jen s tebou a milovat tě.“ 

Kahlan si o něho opřela hlavu. „Myslím, že máš pravdu. Prozatím nebudeme věci komplikovat.“

„Tím se můžeme trápit později.“ Mrkl na ni. „Mám pravdu?“ 

Kahlan zapomněla na Shotu a budoucnost a mrkla na něho také s myšlenkou na dnešek. „Máš.“

Oslavy pokračovaly dlouho do noci. Kahlan věděla, že se pravděpodobně protáhnou až do rána. Zašeptala Richardovi, že by raději odešla dřív. Richard ji políbil na tvář a pak se zeptal Ptačího muže, jestli se mohou omluvit. Chtěli jít do domu duchů. Měl pro ně zvláštní význam.

Ptačí muž se jen usmál. „Byl to dlouhý den. Vyspěte se dobře.“

Richard s Kahlan všem poděkovali a rozloučili se. Potom, v tichém domě duchů, v měkkém svitu ohně, který zde neustále hořel, byli konečně sami.

Jak se dívali jeden druhému do očí, slova jim nestačila.

*****

Berdina stála vzpřímená a sledovala, jak se prudce otevřely dvoukřídlé dveře. Jako kapky plamenů vtrhlo do Paláce Vyznavaček tucet Mord-Sith v rudé kůži.

Vojáci se rozprchli po hladké mramorové podlaze i když se snažili, aby to vypadalo, že nikam nespěchají. V bezpečné vzdálenosti rychle zaujali nová stanoviště. Ženy jim nevěnovaly pozornost. Existenci D'hařanských vojáků téměř nikdy nevnímaly, pokud jim ovšem nedělali problémy.

Skupinka se zastavila. Ve vstupní hale se opět rozhostilo ticho.

„Berdino, tak rádi tě zase vidíme.“  

Berdina se pousmála. „Vítej, Rikko. Ale co tady děláte? Lord Rahl vás nechal v Paláci lidu, abyste počkaly, až se vrátí.“

Rikka se rozhlédla a pak se její pohled zastavil na Berdině. „Slyšely jsme, že je tady a rozhodly jsme se, že mu budeme nablízku, abychom ho mohly chránit. Ostatní jsme nechaly v Paláci, kdyby se neočekávaně vrátil. Vrátíme se s ním, až se bude vracet domů.“

Berdina pokrčila rameny. „Teď považuje za svůj domov tohle místo.“

„Jak si bude přát. Teď jsme tady. Kde je, abychom se mu mohly ohlásit a chránit ho?“  

„Odjel se oženit. Daleko na jih.“  

Rikka stáhla obočí. „Proč nejsi s ním?“

„Nařídil mi, abych zůstala tady a v jeho nepřítomnosti na všechno dohlédla. Je s ním Cara.“ 

„Cara. Dobře. Cara nedopustí, aby se mu něco stalo.“ Rikka chvíli uvažovala a pak se znovu zamračila. „Lord Rahl se oženil?“ 

Berdina přikývla. „Je zamilovaný.“

Ženy se na sebe podívaly a Rikka si dala ruce v bok. „Zamilovaný? Lord Rahl je zamilovaný? Nějak si to nedovedu představit.“ Vzdychla. „Má něco za lubem. No, nevadí. My to zjistíme. A co ostatní?“

„Hally byla zabita před nějakou dobou. V bitvě, když chránila lorda Rahla.“ 

„Vznešená smrt. A co Raina?“ 

Berdina polkla a přinutila svůj hlas znít klidně. „Raina zemřela nedávno. Byla zabita nepřítelem.“

Rikka se zadívala Berdině do očí. „Je mi to líto, Berdino.“

Berdina přikývla. „Lord Rahl pro ni plakal stejně jako pro Hally.“

Ticho se vznášelo v hale a všechny Mord-Sithy na ni nevěřícně hleděly.

„Ten muž bude dělat problémy,“ zamumlala Rikka. 

Berdina se zasmála. „Myslím, že by totéž řekl on o vás.“

*****

Kahlan zabručela, když slyšela naléhavé klepání. Zdálo se, že i když si ho nebude všímat, stejně nepřestane. Políbila Richarda a zabalila se do deky.

„Nehýbej se, lorde Rahle. Zbavím se jich.“ 

Bosa přešla přes temnou místnost. Zamžourala do světla, které se nahrnulo dovnitř, když otevřela dveře.

„Zedde, co je?“ 

Jedl kus tavového chleba. V druhé ruce ho měl plný podnos. Nabídl jí ho.

„Napadlo mě, že budete mít hlad.“ 

„Ano, děkuji. Jsi velmi pozorný.“ 

Ukousl si chleba a přejel pohledem po jejích vlasech. Ukázal na ně rukou, ve které držel chleba.

„Nikdy je nerozčešeš, má drahá.“ 

„Děkuji ti za tvou péči o to, jak vypadám.“ Začala zavírat dveře. Vložil do nich ruku. 

„Stařešinové se začínají zajímat, kdy dostanou dům duchů zase zpátky.“ 

„Vyřiď jim, že až to bude, tak jim dám vědět.“ 

Cara se zamračenou tváří se postavila za něho. „Dohlédnu, aby vás už neobtěžoval, Matko Vyznavačko.“

„Děkuji ti, Caro.“ 

Kahlan mu zavřela dveře před nosem.

Pospíšila si zpátky k Richardovi.

Odložila podnos, lehla si a zabalila Richarda do deky.

„Otravný tchán,“ vysvětlila. 

„Slyšel jsem. Tavový chléb a zacuchané vlasy.“ 

„Tak, kde jsme to přestali?“ 

Políbil jí a ona si vzpomněla. Ukazoval jí právě nějaká kouzla.