Terry Goodkind

Legenda o Magdě Searusové:

PRVNÍ

ZPOVĚDNICE

Kapitola 1

„Slyšela jsem řeči o tom,“ svěřila se stařena, „že jsou mezi námi lidi, co umí víc než jenom mluvit s mrtvými.“

Vytržená ze zamyšlení se Magda Searusová podívala na ženu, která se jí nakláněla přes rameno. Soustředěný výraz jí ještě prohloubil vrásky na širokém čele.

„O čem to mluvíš, Tilly?“

Ženiny světle modré oči prohlédly temná zákoutí tmavé místnosti. „Povídá se, že dole v podzemních částech Pevnosti jsou mezi čaroději s výjimečným talentem, kteří tam provádějí své temné praktiky, takoví, kteří umí mluvit s dušemi za oponou života, s dušemi, které jsou teď ve světě mrtvých.“

Magda si přejela třesoucími se prsty po vráskách na čele. „Tilly, už bys měla vědět, že se takovým řečem nedá věřit.“

Tilly se opět rozhlédla po tmavé místnosti, do které pronikaly jen úzké paprsky světla kolem nedoléhajících okenic. V proužcích světla se nad masivním dřevěným stolem, postaveným těsně u zdi, vznášely částečky prachu.

Stůl nesl letité stopy tmavých skvrn, zářezů a škrábanců, jež se na něm za celá staletí používání nashromáždily. Hrany silné pracovní desky byly nepravidelně zaoblené a uhlazené nesčetnými dotyky rukou, které v průběhu věků dodaly dřevu lesklou, tmavě hnědou patinu.

Magda seděla u stolu, čelem obrácená k zavřeným okenicím, hleděla na předměty, které si schovávala na památku v ozdobné stříbrné kazetě, jež měla otevřenou na stole před sebou, a přemýšlela o všem, co ztratila.

Ztratila všechno.

„To nejsou jenom řeči,“ prohlásila tiše, ale přesvědčivě Tilly. „Moje dobrá kamarádka, důvěryhodná kamarádka, pracuje v podzemních prostorách Pevnosti. Hodně toho ví a hodně toho vidí. Tvrdí, že někteří z těch, co se zabývají světem mrtvých, umí víc než jen mluvit s těmi, co odešli.“

„Víc?“ Magda nemohla odtrhnout oči od předmětů ve stříbrem zdobené kazetě. „Co mi tím chceš říct?“

„Moje přítelkyně si myslí, že lidé s talentem tam dole by mohli znát způsoby, jak dostat zesnulé ze světa mrtvých. Chtěla jsem jen říct, že by vám ho možná mohli vrátit zpátky.“

S lokty opřenými o stůl si Magda přitiskla prsty na spánky, jak se snažila, aby jí nevytryskly slzy. Upřeně shlížela na usušenou květinu, kterou jí kdysi dal, vzácnou bílou květinu, pro niž se šplhal celý den, aby ji utrhl. Nazýval ji svou mladou, divokou květinou a předal jí ji se slovy, že jedině tak vzácná a krásná věc se k ní hodí.

Tak proč se rozhodl ji takovým způsobem opustit?

„Vrátit zpátky? Ze světa mrtvých?“ Magda pomalu zavrtěla hlavou a vzdychla. „Drazí duchové, Tilly, co to do tebe vjelo?“

Žena odložila dřevěné vědro a hadr na podlahu pustila do mýdlové vody. Naklonila se ještě blíž, jako by se chtěla ujistit, že ji nikdo neuslyší, přestože nikdo jiný v málokdy používané pracovně, plné harampádí, nebyl.

„Byla jste ke mně vždycky laskavá, paní,“ řekla Tilly a lehce položila upracovanou ruku Magdě na rameno. „Laskavější než většina lidí, i když jste nemusela. Obvykle mě každý ignoruje. I když tu pracuju skoro celý život, málokdo ví, jak se jmenuju. Jen vy jste se o mě vždycky zajímala, věnovala mi úsměv nebo mi nabídla něco k snědku, když jsem vypadala vyčerpaně. Jediná, ze všech lidí.“

Magda něžně poplácala teplou, uklidňující ruku na svém rameni. „Jsi dobrý člověk, Tilly. Většina lidí nevidí prostou pravdu, kterou má přímo před očima. Neudělala jsem nic víc, než že jsem ti projevila obyčejnou slušnost.“

Tilly přikývla. „Obyčejnou slušnost právě většina lidí vašeho postavení projevuje zase jen urozeným.“

Magda se usmála. „Všichni jsme urození, Tilly. Život každého z nás je…“

Magda musela polknout, protože se bála, že další slovo ji rozpláče.

„Drahocenný,“ dokončila za ni Tilly.

Magda se zmohla na úsměv. „Drahocenný,“ přitakala nakonec. „Já možná vidím tyhle věci jinak, protože nemám urozený původ.“ Odkašlala si. „Ale když život skončí, tak prostě skončil. Tak už to v životě chodí. Narodíme se, žijeme a pak umřeme. Žádný návrat zpoza opony není možný.“

Magda se nad svými slovy zamyslela a uvědomila si, že to není tak docela pravda.

Teď ji napadlo, že to mohlo být tak, že si přinesl smrt s sebou, že i když se mu podařilo se vrátit z nebezpečné výpravy do světa mrtvých, možná ve skutečnosti nikdy neunikl z jeho spárů. Možná nemohl.

Tilly žmoulala v ruce cíp zástěry, jak si něco dlouho rozmýšlela.

„Nechtěla jsem vás rozrušit, paní,“ pronesla nakonec. „Jenom proto, že jste na mě byla vždycky hodná a chovala se ke mně s úctou, vám povím něco, co bych se nikomu jinému neodvážila říct. Ale jen jestli to budete chtít slyšet. Pokud ne, stačí říct slovo a já už o tom nikdy nebudu mluvit.“

Magda zhluboka vydechla. „Tak mi to pověz.“

Tilly si přejela prstem po spodním rtu a ještě naposledy se rozhlédla po tmavé místnosti, než spustila.

„Paní, moje kamarádka tvrdí, že dole v kryptách, hluboko v podzemních chodbách, které vedou až do blízkosti míst, kde odpočívají zesnulí a kam nemá moc lidí přístup, objevili čarodějové, pracující na válečných záležitostech, způsob, jak oživit mrtvé. Přestože přiznávám, že jsem to neviděla na vlastní oči, ona přísahá na svou duši, že je to pravda.

A jestli je to pravda, tak možná… třeba by vám mohli pana Baraccuse nějak oživit.“ Tilly povytáhla obočí. „Máte postavení na to, abyste mohla požadovat takovou laskavost.“

„To jsi tak brzy zapomněla, kdo byl můj manžel, Tilly? Věř mi, čarodějové jsou mistři v klamání. Dokážou vykouzlit všelijaké iluze, které se mohou zdát úplně jako skutečné.“

„Ne, paní, nezapomněla jsem, kdo byl váš manžel. Lidi ho měli rádi a já taky.“ Tilly se shýbla pro vědro. Chvíli uvažovala o Magdiných slovech. „Musí to být, jak říkáte. Víte o takových iluzích víc než já.“ Uctivě sklonila hlavu. „Musím pokračovat v práci, paní.“

Magda ji cestou ke dveřím sledovala. Při chůzi nepatrně napadala na jednu nohu. Následek pádu loni v zimě. Zlomený krček kyčelního kloubu jí zřejmě špatně srostl.

Než došla ke dveřím, Tilly se ještě otočila. „Nechtěla jsem vás rozrušit, paní, když jsem mluvila o oživení vašeho manžela. Vím, jak moc se trápíte. Jen jsem vám chtěla pomoct.“

Staré ženě zřejmě vůbec nedocházelo, že Magdin manžel, mimořádně mocný a nadaný čaroděj, se už jednou ze světa mrtvých vrátil. Poté, co ostatní neuspěli při pokusu vyslyšet varování rudého měsíce, který se každou noc objevoval, což bylo zoufalé volání o pomoc z chrámu Větrů za oponou, vypravil se její manžel na tu mimořádnou cestu sám.

Vydal se do světa mrtvých a vrátil se.

Magda věděla, že tentokrát by se nevrátil.

Když jí ve světě živých už nic nezbylo, Magda netoužila po ničem jiném než se k němu připojit. Opět se na Tilly usmála. „Já vím, Tilly. To je v pořádku. Děkuji ti, že mi chceš pomoct.“

Tilly si navlhčila rty a pak dodala. „Paní, možná byste mohla zajít za spiritistkou. Třeba by se s vaším manželem dokázala spojit. Určitě tam dole taková žena je. Myslím, že čarodějové se s ní při své práci radí.“

„A k čemu by to bylo dobré?“

„Třeba byste si s ní mohla promluvit a požádat ji o pomoc, aby vám dala odpovědi, které by vám umožnily vyrovnat se s tím, co čaroděj Baraccus udělal. Mohla by vám přetlumočit jeho slova zpoza opony a pomoct vám se s tím smířit.“

Magda neviděla způsob, jak by se s tím mohla někdy smířit.

„Možná by se vám hodila pomoc, paní,“ dodala Tilly. „Třeba by vám mohl čaroděj Baraccus pomoct se chránit.“

Magda se na ni zamračila. „Pomoct mi se chránit? Co tím myslíš?“

Tilly si dala s odpovědí načas. „Lidé jsou krutí, paní. Zvlášť k neurozeným. Jako krásná žena čaroděje prvního řádu jste všeobecně uznávaná, přestože jste o tolik mladší než on.“ Tilly se dotkla svých krátkých vlasů a pak ukázala na Magdu. „Vaše dlouhé vlasy jsou symbolem vašeho postavení. Využívala jste své pozice, abyste se před Radou zastávala lidí ze Středozemí, kteří žádný hlas nemají. Vy jste byla jejich hlasem. Tak vás všichni znají a uznávají, nejen proto, že jste byla ženou čaroděje prvního řádu.

Ale teď, když je pan Baraccus pryč, nemáte nikoho, kdo by vás chránil, kdo by vám zajistil postavení před Radou nebo kdekoliv jinde. Možná zjistíte, že svět není příjemné místo pro vdovu po mocném muži, která sama nemá talent ani urozený původ.“

Magda už o tomto všem uvažovala, ale takovému problému muset čelit nebude.

„Možná by vám ta spiritistka mohla přinést cennou radu ze záhrobí. Třeba by vám mohl váš zesnulý manžel vysvětlit důvody, které ho vedly k odchodu, a zmírnit tak váš žal.“

Magda pohledem opět spočinula na obsahu stříbrné kazety. Nedokázala si představit, proč Baraccus takovou věc udělal, ani že by jí to mohl vysvětlit ze záhrobí. Kdyby jí chtěl vysvětlit své důvody, měl spoustu příležitostí to udělat. Přinejmenším by jí zanechal dopis na rozloučenou.

Věděla také, že Baraccus pro ni nemohl ze záhrobí udělat nic, co by jí zajistilo postavení. Ale na tom už stejně nezáleželo.

Na podlahu dopadlo světlo svíček, jak Tilly otevřela dveře do chodby.

„Paní.“

Magda se ohlédla přes rameno na Tilly, která stála v otevřených dveřích s rukou na klice.

V chodbě stáli nějací muži se zastíněnými tvářemi a rukama založenýma na prsou.

„Jsou… máte návštěvu, paní.“

Magda se otočila zpátky ke stolu a pomalu zavřela stříbrnou krabičku se svými poklady. „Ať jdou dál, Tilly.“

Magda věděla, že dřív nebo později přijdou. Jak to vypadalo, přišli dřív, než čekala. Měla v plánu to všechno skončit, než se objeví. To, jak se zdálo, už taky nepůjde.

Poklesla by na duchu, kdyby to ještě šlo. Ale co na tom záleží? Brzy bude stejně konec.

„Chcete, abych zůstala, paní?“

Magda se prsty dotkla svých dlouhých, silných, čerstvě vykartáčovaných vlasů, které jí spadaly téměř až do pasu.

Musí být silná. Baraccus by si přál, aby byla silná.

„Ne, Tilly,“ řekla pevným hlasem, „to je v pořádku. Pusť je prosím dovnitř a pak můžeš pokračovat ve své práci.“

Tilly se uklonila a vycouvala ze dveří, aby muži mohli projít dovnitř.

Když všech sedm vešlo do místnosti, Tilly vyšla a zavřela za sebou dveře.

Kapitola 2

Magda odsunula zdobenou stříbrnou kazetu ke straně stolu, vedle sbírky používaných, velice kvalitních kovotepeckých nástrojů, polodrahokamů rozdělených v krabici s přihrádkami a poznámkových sešitů, které patřily jejímu manželovi. Na chvíli spočinula dlaněmi na desce stolu v místech, kde se jí dotýkaly jeho ruce, když občas u stolu pozdě do noci pracoval a vyráběl různé předměty, jako například nádherný amulet, který vytvořil hned po vypuknutí války.

Když se ho zeptala, k čemu má sloužit, řekl, že mu má neustále připomínat jeho poslání, talent, povinnost a co je pro něho v životě nejdůležitější. Vysvětlil jí, že představuje prvořadý úkol válečného čaroděje: rozsekat útočníky na kusy. Rubínově červený kámen uprostřed složitých linií představoval krev nepřítele.

Řekl jí, že amulet vyjadřuje tanec se smrtí.

Nosil ho každý den od chvíle, kdy ho vyrobil. Zanechal ho však v enklávě čaroděje prvního řádu spolu se svým charakteristickým černo-zlatým oděvem válečného čaroděje a válečnou zbrojí, než ukončil svůj život skokem z hradeb Pevnosti čarodějů.

Magda si přehodila dlouhý pramen hnědých vlasů přes rameno a otočila se k sedmi mužům, kteří vešli do místnosti. Poznala známé tváře šesti členů Vrchní rady. Všichni měli kamenné výrazy. Usoudila, že jimi maskovali trochu studu, který zřejmě pociťovali z toho, co přišli udělat.

Samozřejmě věděla, že přijdou, ale nečekala je tak brzy. Domnívala se, že budou mít víc slušnosti a dopřejí jí trochu času.

Doprovázel je ještě jeden muž, s tváří zastíněnou kápí volného hnědého roucha. Jakmile přišli blíž na místo, kam pronikalo mdlé světlo kolem zavřených okenic, sedmý muž si stáhl kápi na ramena.

Upřel na ni takový pohled černých očí, jakým dravec hledí na bezbrannou kořist. Muži na ni často hleděli, ale nikdy takovým způsobem.

Měl krátký, silný krk. Hlavu mu pokrývaly pečlivě zastřižené vlasy. Na tvářích a na bradě měl tmavé strniště. Vysoko posazená linie vlasů mu výrazně zvětšovala čelo. Vrásky a záhyby obličeje směřovaly převážně ke středu, což mu dávalo vyzáblý vzhled. Jeho hrubé rysy se zdály pevné a upjaté, jako kdyby na něm všechno bylo stejně nelítostné jako jeho pověst.

Nebyl ve skutečnosti ošklivý, jen vypadal hodně nezvykle. Svým způsobem mu jeho nápadný vzhled propůjčoval vzezření mocného a panovačného člověka, který má autoritu.

Nebylo pochyb, že to je sám vrchní prokurátor Lothain, muž s dalekosáhlou mocí a tomu odpovídající pověstí. Na jeho neobvyklé rysy, zdůrazněné černýma očima, nebylo možné zapomenout. Magda neměla ponětí, co tento člověk pohledává ve společnosti členů Rady, kteří přišli vykonat nepříjemné úřední formality. Zdálo se to pod jeho úroveň.

Nepřipadalo jí, že by Lothainův neproniknutelný výraz, podtržený hlubokými vráskami v přísné tváři, mohl skrývat sebemenší špetku studu, jak tomu bylo u ostatních. Magda se domnívala, že není schopen pociťovat nejistotu, tím méně stud a určitě ne lítost. Strohé rysy jeho tváře svědčily o tom, že je to muž, který vykonává svoji práci s vytrvalým a pevným odhodláním.

Před necelým měsícem všechny velice překvapilo, když Lothain obvinil z velezrady celé chrámové kolegium, čaroděje, kteří na příkaz Vrchní rady shromáždili nebezpečné magické předměty v chrámu Větrů a pak ho celý přemístili do podsvětí, kde měl zůstat v bezpečí, než skončí válka. Soudní proces vzbudil velké pozdvižení. Lothain při něm odhalil, že muži zašli daleko nad rámec svého úkolu a nejenže ukryli mnohem víc magie, než měli, ale současně se postarali o to, aby bylo téměř nemožné získat je zpět.

Na svou obhajobu někteří prohlásili, že jsou zastánci snahy Starého světa ochránit lidstvo před tyranií magie.

Soudní proces ukázal, že Lothainova pověst nelhala a že je ostrý jako sekyry, které setnuly hlavy stovce obviněných čarodějů z kolegia.

V neohrožené snaze pokusit se napravit škody, které zrádci napáchali, se Lothain sám ze své vlastní pozice vydal za oponu, do podsvětí k chrámu Větrů. Všichni se o něj báli. Všichni měli strach, že ztratí tak mocného a schopného člověka.

K všeobecné úlevě se Lothain vrátil živý, i když trochu otřesený. Bohužel se ukázalo, že škody způsobené kolegiem čarodějů byly větší, než se domníval, a proto nenašel cestu dovnitř a vrátil se, aniž dokázal napravit škody způsobené čaroději z kolegia, které usvědčil.

Lothain došel k Magdě a s rozmáchlým gestem se ujal úvodního slova.

„Lady Searusová, přijměte mou soustrast s politováníhodným a předčasným úmrtím vašeho manžela.“

Jeden z radních se naklonil dopředu. „Byl to skvělý člověk.“

Lothain na něj vrhl postranní pohled a radní se hned zařadil k ostatním.

„Děkuji vám, prokurátore Lothaine.“ Pohlédla na radního, který promluvil. „Můj manžel byl skutečně skvělý člověk.“

Lothain povytáhl tmavé obočí. „A jak si vysvětlujete, že se takový skvělý člověk, milovaný nejen svým lidem, ale i přitažlivou mladou manželkou, vrhl z hradeb Pevnosti do mnohametrové hloubky, aby dole na skalách nalezl smrt?“

Magda mu klidným hlasem sdělila prostou pravdu. „To nevím, pane prokurátore. Poslal mě na celý den pryč, vyřizovat nějaké záležitosti. Když jsem se vrátila, byl mrtvý.“

„Skutečně,“ pronesl Lothain protáhle, promnul si bradu a zamyšleně odvrátil pohled. „Chcete říct, že máte podezření, že si nepřál, abyste tu byla a viděla strašlivá zranění, která mu pád z takové výšky na ostré skály způsobí?“

Magda polkla. Nedokázala zabránit tomu, aby si to v duchu snad tisíckrát nepředstavovala. Když se vrátila, lidé se už o něj postarali, uložili ho do honosné rakve a pevně ji uzavřeli.

Dopoledne, pár hodin poté, co se dozvěděla o jeho smrti, byla ozdobně vyřezávaná rakev z javorového dřeva položena na pohřební hranici na hradbách před enklávou čaroděje prvního řádu. Protože bylo jeho tělo v uzavřené rakvi, nemohla se na něj ani naposledy podívat. Nepožádala však, aby rakev otevřeli. Věděla, proč je zapečetěná.

Pohřební hranice hořela skoro celý den, zatímco stovky truchlících lidí tiše sledovaly, jak plameny stravují jejich milovaného vládce a pro mnohé i jejich poslední naději.

Místo aby odpověděla na jeho netaktní otázku, změnila Magda téma. „Mohu se zeptat, jaká záležitost vás sem přivedla, prokurátore Lothaine?“

„Jestli dovolíte, lady Searusová, otázky budu pokládat já.“

Jeho břitký tón ji zaskočil.

Když si všiml jejího překvapeného výrazu, věnoval jí letmý, neupřímný úsměv. „Nechtěl jsem vás rušit, když držíte smutek, ale pochopte, že v situaci, kdy válka ohrožuje samotnou naši existenci, se vás bohužel musím zeptat na některé záležitosti bezprostředního zájmu nás všech. Nic jiného jsem tím nemyslel.“

Magda neměla náladu odpovídat na otázky. Měla své vlastní bezprostřední zájmy. Jenže znala prokurátora dost dobře na to, aby věděla, že ji nenechá na pokoji, dokud toto nevyřídí. Neměla jinou možnost než mu na otázky odpovědět.

Kapitola 3

Magda si pohybem ruky upravila šaty a snažila se znovu uvolnit. „A ohledně jakých bezprostředně důležitých zájmů se mě budete vyptávat?“

Namířil prstem na zavřené okenice. „Je tu ta záležitost s rudým měsícem.“ Lothain udělal pár kroků a pak se znovu otočil. „Poté, co se mi nepodařilo dostat se do chrámu Větrů, podnikli stejnou výpravu další lidé, podle všeho se schopnostmi mnohem vhodnějšími k tak zvláštnímu úkolu. Nikdo z nich se nevrátil.“

Magdě bylo záhadou, kam tím míří. „Byli to významní, nadaní a cenní lidé. Je to velká ztráta.“

Lothain došel zase až k ní. Pohledem černých očí přejel po věcech na stole, podobně jako sup prohlíží kosti, jestli na nich nezůstal nějaký kousek masa. Prstem otočil poznámkový sešit a přečetl si nápis na hřbetu, než ji opět oslovil.

„Váš manžel ty muže vybral.“

„Přihlásili se dobrovolně.“

Zdvořile se usmál. „Ano, jistě. Chtěl jsem říct, že váš manžel vybíral muže, kteří měli jít do chrámu a nakonec tam nalézt smrt, ze skupiny dobrovolníků.“

„Můj manžel byl čaroděj prvního řádu.“ Stáhla obočí. „Kdo by podle vás měl vybírat lidi na tak nebezpečnou misi? Rada? Nebo snad vy?“

„Ne, ne, jistěže ne.“ Odmítavě mávl rukou. „Samozřejmě že to byla odpovědnost čaroděje prvního řádu Baraccuse vybrat muže, kteří půjdou.“

„Tak o co vám jde?“

Usmál se na ni. Na rtech měl sice úsměv, ale jeho oči se neusmívaly.

„Jde mi o to,“ prohlásil nakonec Lothain, „že vybral muže, kteří neuspěli.“

Magda mu vlepila pořádnou facku. Šest členů Rady zalapalo po dechu a trochu couvlo. Dlaň ji pravděpodobně pálila víc než Lothaina nehybná tvář, ale to jí bylo jedno. Zvuk hlasitého plesknutí nějakou dobu visel ve vzduchu, než se vytratil.

Lothain přešel facku zdvořilou úklonou hlavy. „Přijměte, prosím, moji omluvu, pokud to znělo jako obvinění.“

„Pokud to nebylo obvinění, co to tedy bylo?“

„Snažím se pouze dobrat pravdy.“

„Pravdy? Pravda je taková,“ zavrčela, „že zatímco jste se v podsvětí pokoušel dostat do chrámu Větrů, každou noc se měsíc barvil do ruda na znamení, že chrám vysílá nejvážnější možné varování, že nastaly nějaké potíže ?“

Přerušil ji mávnutím ruky. „Opakovaná vycházení rudého měsíce měly zřejmě na svědomí škody způsobené chrámovým kolegiem.“

„A když jste se vrátil po nezdařeném pokusu napravit způsobené škody, čaroděj prvního řádu měl nepříjemnou povinnost vybrat dobrovolníka, aby zareagoval na varování chrámu ? rudý měsíc. A když se nevrátil první muž, čaroděj prvního řádu musel poslat dalšího, zkušenějšího čaroděje. A když se ani on nevrátil, nezbývalo mu nic jiného než vybrat dalšího, ještě kvalifikovanějšího muže, a přitom to všechno byli jeho přátelé a nejbližší kolegové.

Každou noc jsem stála vedle něho na hradbách, zatímco upřeně hleděl na rudý měsíc, nešťastný z toho, že se žádný z jeho přátel nevrací z podsvětí. Hluboce zarmoucený, že posílá na smrt tak vynikající muže, své přátele, kteří mají rodiny.

Nakonec, když nikdo z nich neuspěl, podnikl můj manžel tu výpravu sám a pak za to zaplatil životem.“

Lothain nějakou chvíli nepřerušoval ticho, které jim zvonilo v uších, a pak tiše pronesl: „Ve skutečnosti za to životem nezaplatil. Po návratu si vzal život sám.“

Magda ho probodla pohledem. „O co vám jde?“

Lothain chvíli poklepával o sebe prsty na rukou a přitom se jí díval do vlhkých očí. „Jde mi o to, lady Searusová, že si vzal život dřív, než jsme mohli zjistit, co se stalo při jeho cestě do chrámu Větrů. Možná nám to můžete říci vy?“ Naklonil hlavu stranou. „Dostal se dovnitř?“

„Nevím,“ odvětila Magda. Ale věděla to. Baraccus jí prozradil, že byl uvnitř, a ještě mnoho dalšího. „Byla jsem jeho žena, ne člen Rady ani ?“

„Ach, ano.“ Lothain pokýval hlavou. „Jeho mladá, výjimečně krásná žena, ale úplně bez talentu. Jistě. Přece je jasné, že čaroděj tak pozoruhodných schopností se nebude bavit o záležitostech nesmírné moci s někým, kdo žádné nadání nemá.“

Magda polkla. „Správně.“

„Víte, odjakživa mě to zajímalo. Proč…“

Upřel na ni pohled černých očí a znovu se zamračil. „Proč by muž tak výjimečných schopností, válečný čaroděj s mimořádným talentem, muž, jehož nadání zahrnuje všechno od boje až po proroctví, proč by si takový muž bral ženu, která nemá vůbec žádné schopnosti? Tedy jiné než…“ Přejel pohledem po jejím těle.

Snažil se ji chytit na udičku tím, že naznačil, že není nic víc než pěkná ozdoba, módní doplněk mocného muže. Prokurátor Lothain ji nestoudně obvinil, že pro Baraccuse byla jen sexuální hračkou a ničím víc ? tím, že nahlas vyslovil to, co pomlouvači považovali za jisté ? při pokusu ji donutit k přiznání, že byla ve skutečnosti víc než pouhým atraktivním symbolem postavení staršího muže.

Magda mu na to neskočila. Nechtěla se svěřit tomuto muži s tím, co věděla. Instinkty jí napovídaly, aby mu neříkala nic z toho, co o Baraccusově cestě do chrámu Větrů věděla.

Cítila, jak jí po tváři stékají slzy. „Protože mě miloval,“ zašeptala.

„Ach, ano, jistě. Láska.“

Magda nehodlala vysvětlovat svůj vztah k Baraccusovi zrovna tomuto muži. Prokurátor Lothain byl příliš cynický, aby dokázal pochopit, co jeden pro druhého znamenali.

Lothain na ni pohlížel stejně jako mnozí jiní muži, jako na předmět touhy a ne jako na osobu, jak ji viděl Baraccus.

Jeden z členů Rady, muž jménem Sadler, vykročil směrem k nim se zamračeným výrazem ve vrásčité tváři.

„Pokud máte nějakou důležitou otázku, tak ji prosím položte. V opačném případě si myslím, že byste měl nechat vdovu Searusovou truchlit.“

„Dobře.“ Lothain sepnul ruce za zády. „Rád bych věděl, jestli jste nepostřehla, že by měl čaroděj prvního řádu Baraccus nějaké tajné schůzky.“

Magda se na prokurátora zamračila. „Tajné schůzky? Co tím myslíte? Jaké tajné schůzky? S kým?“

„Na to se ptám vás. Víte o nějakých tajných schůzkách, které měl s nepřáteli?“

Magda cítila, jak jí hněvem zrudly tváře. „Ven!“

Vlastní hlas ji překvapil klidnou silou. Chvíli jí upřeně hleděl do očí a pak se obrátil k odchodu.

„Opravdu doufám, že čaroděj Baraccus byl takovým hrdinou, za jakého ho mnoho lidí považuje,“ prohodil přes rameno. „A že se nepodílel na nějakém spiknutí.“

Magda ho několika dlouhými kroky dohonila. „Obviňujete mého muže ze spiknutí s nepřítelem?“

Otočil se ke dveřím a usmál se. „Jistěže ne. Jen si myslím, že je poněkud zvláštní, že muži, které Baraccus poslal do chrámu Větrů, neuspěli, takže se na tu misi vydal sám, právě když se válka rozhořela naplno a bylo ho nutně potřeba tady. Koneckonců, postupující nepřátelská vojska už ohrožují naši existenci. Připadá mi zvláštní, čemu dal přednost. Vám ne?

A ještě podivnější je, že když se vrátil, spěchal, aby se zabil dřív, než se ho vůbec mohl někdo zeptat, zda se mu podařilo dostat se do chrámu a napravit škody.“ Zvedl prst. „Ale počkat. Právě mě napadlo, že když je měsíc stále rudý, nemohl se dostat dovnitř, jinak by se mu vrátila původní barva ještě v době, když tam byl.“ Znovu se zamračil. „Nebo se přece jen dostal dovnitř, ale nepodařilo se mu způsobené škody napravit. Koneckonců, kdyby to udělal, měsíc by přestal rudnout. Teď, když rudý měsíc postupně ubývá, se chrám zřejmě nakonec vzdal naděje.“

Stále se ji snažil nachytat. Magda neřekla nic.

Na tvář se mu vrátil nevlídný úsměv.

„Věřím, že mě chápete. Velezrada je zločin, který může poskvrnit i mrtvé. A samozřejmě vědomě pomáhat osobě, která spáchala velezradu, je stejný zločin a stál by takovou osobu její půvabnou hlavu.“

Opět zamířil ke dveřím a ještě jednou se otočil.

„Ještě poslední věc, vdovo Searusová. Buďte k dispozici, abyste odpověděla na pár otázek, kdybych usoudil, že je nutné oficiální vyšetřování.“

Magda se třásla vzteky při pohledu na jeho úsměv. Nedopřála mu radost z odpovědi, takže se nakonec otočil a odešel.

Kapitola 4

Radní Sadler se díval, jak se za ním zavírají dveře, a pak se otočil zpátky k Magdě. „Musím se omluvit, lady Searusová.“

„Vy se nemáte za co omlouvat.“ Magda povytáhla obočí. „Leda byste souhlasil s Lothainovým obviněním mého manžela.“

Smutek mu zjemnil výraz. „Baraccus byl dobrý člověk. Všem nám chybí. Mám obavy, že roztrpčení a lítost nad nedávnými událostmi mohly zatemnit Lothainův správný úsudek.“

Vrhla letmý pohled na ostatních pět radních. Hambrook a Clay kývli na souhlas. Stařešina Cadell nedal najevo nic. Weston s Guymerem uhnuli pohledy.

„Nezdá se mi, že je to člověk, který je schopen lítosti,“ podotkla.

Shrbený stařešina Cadell jí jemně položil ruku na rameno. „Ve vzduchu se vznášejí závažné obavy, Magdo.“ Mávl rukou k zavřeným okenicím, které skrývaly výhled na Aydindril. „Všichni stojíme na pokraji záhuby. Lidé jsou pochopitelně vystrašení.“

Radní Sadler si ustaraně povzdychl. „A k tomu všemu teď panuje velké pozdvižení kvůli tomu, co se stalo s čarodějem prvního řádu Baraccusem. Nechápeme to ani my, takže si představte zvěsti a drby šířící se Pevností, a to nemluvím o městě. Každý očekával, že čaroděj prvního řádu Baraccus bude vždycky stát za svým lidem, bránit ho a ochraňovat. Mnozí mají pocit, že je opustil. Nechápou proč. Prokurátor Lothain jenom vyjádřil podezření a nejistotu a jen vyslovil nahlas to, co si ostatní jen šeptají.“

Magda zvedla bradu. „Takže podle vás je vhodné, aby prokurátor Lothain propůjčil hlas pomluvám? Taky věříte, že takové řeči prostých lidí, kteří nemají ani ponětí o skutečných důvodech, jež za těmito událostmi stojí, opravňují vrchního prokurátora k vykonstruování obvinění a stínání hlav, aby zmírnil napětí a nespokojenost mezi lidmi? Takhle se k tomu stavíte?“

Radní Sadler se usmál trochu rozpačitě z toho, jak to formulovala. „Vůbec ne, lady Searusová. Jenom jsem naznačil, že je tíživá doba a na prokurátora Lothaina ta tíha zřejmě dolehla.“

Magda se nedala jen tak odbýt a hleděla mu přímo do očí. „Odkdy se necháváme vést strachem a pochybnostmi? Myslela jsem, že jsme lepší. Předpokládala bych, že právě vrchní prokurátor se bude věnovat především svému hlavnímu úkolu, a to je zajistit, aby vyšla najevo pravda.“

„A o to mu možná právě jde,“ pronesl stařešina Cadell smířlivě ve snaze zmírnit ostrou kritiku a zároveň ukončit neshody. „Vrchní prokurátor má plné právo pokládat otázky. To je způsob, jak zjistit pravdu. Kromě toho už tady není, aby nám vysvětlil důvody pro své otázky, takže by bylo správné, abychom v jeho nepřítomnosti zase my nespekulovali a nevymýšleli svá vlastní obvinění.“

Magda znala stařešinu Cadella už několik let. Byl nezaujatý a spravedlivý, a věděla, že když dá jasně najevo, že už o dané věci nechce nic slyšet, očekává, že debata na to téma skončí. Odvrátila se, a spočinuvši rukou na hladké, zaoblené hraně masivního stolu, změnila téma.

„Takže jaký je účel vaší návštěvy? Přišli jste všichni projednat nějaké záležitosti, které jsem vám předložila?“

Nastalo dlouhé ticho. Samozřejmě že věděla, že to není důvod jejich návštěvy. Otočila se k radním, kteří na ni hleděli.

„To necháme najindy,“ oznámil jí Sadler.

„A dopřejete mi sluchu, jestliže přijdu jindy na zasedání Rady? A vyslyší pak Rada obavy těch, za něž mluvím, jestliže už nejsem manželkou našeho čaroděje prvního řádu?“

Sadler si olízl rty. „To je složité.“

Střelila po něm pohledem. „Možná pro vás, ale pro mě ne.“

„Máme strašnou spoustu věcí k projednávání,“ vložil se do hovoru radní Weston ve snaze odvést pozornost jinam.

„Naším prvořadým úkolem je najít muže, který nahradí čaroděje prvního řádu Baraccuse,“ připomněl stařešina Cadell. „Zuří válka. Aydindrilu i Pevnosti samotné může už brzy hrozit obléhání. Tyhle záležitosti vyžadují teď naši hlavní pozornost.“

„Z D’Hary právě přijel Alric Rahl,“ doplnil Sadler. „V Pevnosti vyvolal veliké pozdvižení svými naléhavými požadavky. Doufal, že se setká s čarodějem Baraccusem. Přišel s poněkud překvapivými výroky a ještě překvapivějšími opatřeními. Když je váš manžel po smrti, vyvstala celá paleta naléhavých problémů, které musíme vyřešit.“

„Jak si bezpochyby uvědomujete,“ přidal se radní Guymer z druhého konce řady, „máme spoustu důležitých vládních záležitostí, na které se teď musíme soustředit.“

„Aha.“ Magda se nevesele usmála a postupně na každého radního upřela pohled. „Naléhavé problémy. Vládní záležitosti. Důležité otázky vedení války. Musíte být hrozně vytíženi takovou prací. Chápu.

Takže jste tady kvůli jednomu z těch závažných problémů? To vás přivedlo ze zasedací síně ke mně? Důležité vládní záležitosti? Nebo otázky války a míru?“

Všichni do jednoho zrudli.

Magda před ně předstoupila. „Tak jak vám můžu pomoct s tak důležitými věcmi, které vyžadují plnou pozornost Rady? Řekněte mi, prosím, jaká neodkladná státní záležitost vás ke mně přivedla právě dnes, kdy jsme se všichni společně modlili, aby dobří duchové přijali mého zesnulého manžela, našeho vůdce, našeho Čaroděje prvního řádu pod svá ochranná křídla? Mluvte. Jaká neodkladná záležitost vás odvedla od vaší nesmírně důležité práce a přivedla vás sem právě dnes?“

Jejich výrazy potemněly. Nelíbilo se jim, že se jim vysmívá. V tu chvíli to Magdě bylo jedno.

„Víte, proč jsme tady?“ pronesl Cadell klidným tónem. „Je to drobná, ale důležitá povinnost, kterou prokážeme naši úctu k tradicím. Dáme lidem najevo, že i v takhle těžkých dobách má tradice svůj význam pro nás všechny, dokonce i pro ty na vysokých místech. Občas je dodržování zvyklostí důležité pro zachování soudržnosti společnosti.“

Radní Sadler si hubenými prsty pohrával s blankytně modrým páskem, znakem svého postavení, našitým na rukávu černé róby. „Ukážeme lidem, že pokračujeme ve zvyklostech, které jsme přijali; že na obyčejích našeho lidu a zvycích, jimiž se řídí celá naše společnost, nám stále záleží a neupustíme od nich.“

Magda ho chvíli probodávala pohledem, pak se k nim otočila zády a posadila se na židli ke stolu.

„Tak to udělejte,“ pronesla nakonec rezignovaným hlasem. „Vykonejte svou povinnost a dodržte ten váš mimořádně důležitý zvyk. A pak mě nechte být.“

Co na tom záleželo?

Jeden z mužů beze slova vytáhl rudou stužku a podal jí ji přes rameno. Magda ji chvíli držela a prsty přejížděla po měkkém sametu.

„Neděláme to rádi,“ pronesl Cadell tiše za ní. „Doufám, že to chápete.“

„Jste schopná žena a vždycky jste byla řádná manželka čaroděje prvního řádu,“ řekl Sadler nesouvisle, zjevně ve snaze zakrýt rozpaky. „Tohle je prostě jen dodržování zvyku, jež dává lidem pocit řádu. Vzhledem k vašemu vysokému postavení jako manželky čaroděje prvního řádu od nás jako Vrchní rady očekávají, že se o to postaráme. Znamená to pro ně mnohem víc, protože když uvidí, že navzdory nebezpečí, které nám v těchto dobách hrozí, naše zvyklosti přetrvávají, přežijeme i my. Berte to jako formalitu, ve které hrajete důležitou roli.“

Magda ho sotva poslouchala. Ve skutečnosti na tom nezáleželo. Na ničem už nezáleželo. Vnitřní hlas šeptal přísliby milujícího objetí dobrých duchů, čekajících na ni za oponou života. Bude ji tam čekat i její manžel. Šeptání bylo konejšivé a svůdné.

Skoro jako ve snu si shrnula dlouhé vlasy dozadu a uvázala si je až u hlavy sametovou stužkou.

„Tak krátké ne,“ řekl Cadell a jemně jí odstrčil ruce a posunul stužku níž, pod úroveň ramen. „Přestože nemáte urozený původ, prokázala jste, že máte nárok na určité postavení, a kromě toho jste přece stále vdovou po čaroději prvního řádu.“

Magda seděla mlčky a strnule s rukama v klíně, zatímco další muž jí zajel ostrým nožem do silného pramenu vlasů těsně nad stužkou.

Když bylo po všem, Cadell jí položil dlouhý pramen vlasů, svázaný červenou stužkou, do klína.

„Je mi to líto, Magdo,“ řekl. „Opravdu. Věřte, že to nijak nezmění náš názor na vás.“

Magda zvedla ustřižené hnědé vlasy a upřeně na ně hleděla. Nezáleželo jí na vlasech. Důležité bylo, že byla posuzována podle nich a ne podle toho, co sama dokázala. Věděla, že bez dlouhých vlasů už pravděpodobně nebude mít právo přijít na zasedání Rady.

Tak to prostě bylo.

Pro ni bylo mnohem závažnější, že ti, jejichž problémy předkládala Radě, už nebudou mít žádné zastání, protože se za ně nebude moct přimluvit. To znamenalo, že některá stvoření už nebudou mít žádného obhájce, a proto mohou vymřít a úplně zaniknout.

Toto pro ni znamenalo ustřižení vlasů. Že už nebude mít potřebné postavení, aby mohla pomoct těm, kterých si začala nejen vážit, ale i mít ráda.

Magda podala pramen vlasů zpátky stařešinovi Cadellovi. „Dejte je někam na viditelné místo, aby se všichni dozvěděli, že byl nastolen řád a že tradice a zvyky přetrvávají.“

„Jak si přejete, lady Searusová.“

Když takto uvedli na pravou míru její postavení ve společnosti, šest radních nakonec odešlo a nechalo ji samotnou s pochmurnými myšlenkami v tmavé místnosti.

Kapitola 5

Vlahý letní vzduch stoupající podél vnějších stěn Pevnosti až nad hradby čechral Magdě přistřižené vlasy. Jak kráčela po opuštěných hradbách, odhrnula si z obličeje prameny rozevlátých vlasů. Byl to zvláštní, nezvyklý pocit, když jí vlasy sahaly jen na ramena a ne až do pasu.

Spousta lidí, především žen, věnovala délce vlasů velkou pozornost, protože, i když to neplatilo bezvýhradně, délka přesně vymezovala jejich vzájemné společenské postavení, a tím pádem i jejich důležitost. Vlichotit se do přízně správné osoby mohlo přinést výhody. Urazit nesprávnou osobu mohlo přinést potíže. Délka vlasů byla cenné poznávací znamení.

Být manželkou čaroděje prvního řádu znamenalo mít delší vlasy než většina žen. Zároveň to však mělo za následek, že jí mnohé ženy s kratšími vlasy často podlézaly. Magda jejich lichotky nikdy nebrala vážně, ale vždycky se k takovým ženám snažila chovat zdvořile. Věděla, že většinu z nich nepřitahuje ona sama, ale její postavení.

Pro Magdu, bez urozeného původu, byly dlouhé vlasy jen prostředkem, který jí otvíral dveře, umožňoval setkání s důležitými lidmi a jak dopřát sluchu záležitostem, které pro ni byly důležité. Baraccuse si vzala z lásky a ne kvůli tomu, jak dlouhé si bude moct nechat po svatbě narůst vlasy. Přestože se jí dlouhé vlasy zalíbily, nepřikládala jim větší důležitost.

Vzhledem k tomu, že za ten rok, kdy se jí Baraccus dvořil, a další dva roky, kdy byli manželé, se dlouhé vlasy staly součástí jejího života, domnívala se, že jí budou chybět.

Nechyběly. Chyběl jí jen on.

Připadalo jí, že od velkolepé svatby s Baraccusem uběhla už celá věčnost. Byla tehdy tak mladá. To ale byla pořád. Bez dlouhých vlasů měla pocit, jako by se jí z ramen zvedla nesmírná tíha v mnoha ohledech najednou. Už neměla povinnost chovat se tak, jak se od ní očekávalo. Byla opět sama sebou, skutečně svá, a ne osoba, jejíž hodnotu určují nějaká vnější znamení.

Do jisté míry měla i pocit osvobození od svého postavení, od nutnosti chovat se tak, jak si ostatní myslí, že by se žena na jejím místě měla chovat. Teď neměla žádné místo ani postavení. Svým způsobem se osvobodila z vězení společenské pozice. Ale teď už na ničem z toho nezáleželo. A z mnohem závažnějších důvodů, než byla délka jejích vlasů.

Baraccus jí dal nový život tím, co jeden pro druhého znamenali. Bez něj žádný život neměla. Z tohoto pohledu na jejím postavení vůbec nezáleželo.

Jakmile došla na správné místo, na místo, které se jí navždy vrylo do paměti, vystoupila Magda na cimbuří vnějšího opevnění Pevnosti čarodějů. Pomalu se přiblížila až těsně k okraji. Pod špičkami bot, vykukujících zpod sukní, se ztrácela tmavá kamenná stěna v hloubce několika desítek metrů.

Pod základy Pevnosti spadal sráz ještě dál přes skalní římsy až k ohromným balvanům dole. Jemné chomáčky mraků pomalu pluly kolem příkrého srázu pod ní. To místo nahánělo strach a působilo závrať.

Magda se na vrcholu nebetyčných hradeb cítila malá a bezvýznamná. Občas přišel poryv větru tak silný, že hrozilo, že ji zvedne z cimbuří. Předpokládala, že by ji mohl dokonce odnést jako list ze stromu.

Krásné město Aydindril se rozkládalo dole v údolí, plynule přecházejíc přes zvlněné kopce na úpatí hor. Město obklopovaly zelené louky a za nimi začínaly husté lesy. Z nejvyššího místa na skále bděla monolitická Pevnost čarodějů nad mateřským městem třpytícím se jako drahokam zasazený do zeleně.

Magda viděla muže a povozy tažené koňmi, jak se vracejí z práce na polích. Po celém údolí stoupal z komínů kouř, jak ženy vařily večeři pro rodinu. Pomalu přecházející zástupy lidí na tržištích, kam přišli za prací, nakupovat nebo prodávat, plnily spletitou síť ulic.

Přestože viděla celé to hemžení, neslyšela ani klapot kopyt, rachocení povozů, ani křik pouličních prodavačů. Na takovou dálku byl vyvýšený svět Pevnosti tichý, až na křik ptáků kroužících nad ní a hvízdání větru prohánějícího se po hradbách a kolem věží.

Magda vždycky brala Pevnost především jako němého svědka. Přestože v ohromné kamenné budově žily a pracovaly stovky lidí, vychovávaly rodiny, lidé se tu rodili, žili a umírali, Pevnost samotná nad tím vším bděla v zadumaném mlčení. Tmavé zdi tohoto místa nezúčastněně sledovaly, jak plynou staletí a pomíjí životy.

Masivní hradby, na kterých stála, byly svědky i konce života jejího manžela. Přesně na tomto místě stál v posledních okamžicích před smrtí.

Krátce ji napadlo, že ho nechce následovat, ale tiché šeptání v pozadí její mysli tyto pochybnosti přehlušilo. Co ji tady ještě drží?

Magda se rozhlédla po městě rozprostírajícím se pod skalním ostrohem, kde Pevnost stála, s pocitem, že stejnou scenérii viděl i on, když na tomto místě stál. Pokusila se představit si, jaké myšlenky se mu honily hlavou v posledních chvílích života.

Uvažovala, jestli myslel na ni, nebo jestli mu i v tom zabránila nějaká hrozná a tíživá situace.

Byla přesvědčena, že musel být smutný, možná dokonce zdrcený žalem, že se ji chystá opustit a ukončit svůj život. Musel prožívat mučivou bolest.

Baraccus miloval život. Nedovedla si představit, že by si ho vzal bez závažného důvodu.

Přesto to udělal. To bylo jediné, na čem teď záleželo. Všechno se změnilo a nedalo se to vrátit.

Její svět se změnil.

Její svět skončil.

Současně se styděla, že se tak sobecky soustředí jenom na svůj svět, svůj život a vlastní smutek. V právě zuřící válce už skončil svět pro mnoho lidí. Manželky mužů, které Baraccus poslal do chrámu Větrů, stále čekaly v tichém zoufalství a s nadějí, že se jim jejich milovaní vrátí. Magda věděla, že se nedočkají. Baraccus jí to prozradil. Přesto se stále upínaly k naději, že se ti muži vrátí domů. Další ženy, manželky mužů, kteří odešli do války, bědovaly žalem, když se dozvěděly strašnou zprávu, že se jejich muži už nevrátí. V chodbách Pevnosti často zněla ozvěna nešťastného pláče žen a dětí, které zůstaly samotné.

Stejně jako Baraccus, i Magda nenáviděla válku a krutou daň, kterou si na všech vybírala. Tolik lidí už přišlo o život. A kolik jich o něj ještě přijde. A konec byl v nedohlednu. Proč nemohou žít v míru? Proč se vždycky musí najít někdo, kdo touží po dobývání a nadvládě?

Tolik jiných žen ztratilo své blízké, manžele, otce, bratry, syny. Není jediná, kdo trpí. Pocítila zahanbení, že se sama tak lituje, zatímco i ostatní prožívají stejnou bolest.

Přesto se nemohla ubránit tíživému šepotu vlastního žalu.

Zároveň měla hluboký pocit viny vůči těm, které opouštěla. Před Vrchní radou hájila zájmy těch, kteří žádného jiného obhájce neměli. Za posledních pár let se postupně stala svědomím Rady, připomínající jim povinnost chránit ty, kteří se nedokážou ochránit sami. Například noční bludičky, s nimiž se setkala před několika dny, byly odkázané na ostatní, kteří by promluvili jejich jménem a tlumočili jejich potřebu, aby je všichni nechali na pokoji, jinak budou jejich křehké životy umlčeny nadobro.

Díky svému postavení mohla často předstoupit před radní a připomenout jim, že mají sloužit všem, kteří žijí ve Středozemí. Občas, když jim vysvětlila situaci, jednali správně. Občas je k tomu přinutila. A někdy dokonce předvídali její doporučení.

Jenže bez postavení už nemůže být tím hlasem vystupujícím před Radou. Nebylo správné, že postavení získala tím, že si vzala významného muže. Jenže tak to na tomto světě chodilo.

Byla hrdá, že se spřátelila s těmi výjimečnými a uzavřenými bytostmi, které málokdo viděl. Byla vděčná za všechny přátele, které získala u mnoha národů ve Středozemí. Snažila se naučit jazyk každého z nich, a možná i díky tomu jí začali důvěřovat, přestože by nikomu jinému nevěřili. Byla hrdá na to, co se jí povedlo udělat, aby ochránila jejich pokojný a jedinečný způsob života.

Pomyslela si, že možná dokázala přinést i trochu porozumění mezi rozdílné národy, různorodé kmeny a společenství a tím alespoň malou troškou přispět k tomu, aby se všichni cítili být součástí velkého Středozemí.

Ale když si její manžel vzal život, připravil ji tím mimoděk o právo účastnit se jednání Vrchní rady.

Její život ztratil ušlechtilý smysl, s výjimkou jí samotné.

A v té chvíli pro ni vlastní život znamenal jen nesnesitelný zármutek bez konce. Měla pocit, že uvízla v rozbouřeném proudu vlastního žalu.

Toužila to beznadějné utrpení ukončit.

Vnitřní hlas ji nabádal, ať ukončí své trápení.

Kapitola 6

Jak hleděla dolů do hrozivé hloubky desítek metrů přes okraj cimbuří, všimla si Magda, že zdi této části Pevnosti nejsou úplně kolmé, ale ve skutečnosti se mírně rozšiřují směrem k základům na skále. Uvědomila si, že bude muset skočit dál od stěny, aby se dostala mimo šikmý okraj Pevnosti, jinak by to byl dlouhý a hrůzný pád.

Svaly jí ztuhly při pomyšlení na dlouhý, zpomalený pád, kdy by opakovaně narážela na strmou stěnu a postupně by si zpřelámala všechny kosti v těle, než by dopadla. Taková představa se jí vůbec nelíbila. Přála si rychlý konec.

Rukama se chytila za kamenné cimbuří po obou stranách zubu, na kterém stála, a vyklonila se, aby lépe viděla. Předtím se ještě ohlédla a zkontrolovala obě strany, jestli je opravdu sama. Stejně jako její manžel se ani ona nemusela příliš obávat, že by se jí ve skoku někdo pokusil zabránit. Jednak tato část hradeb vedla k enklávě čaroděje prvního řádu, takže sem byl omezený přístup, a pak šlo o poměrně odlehlou část Pevnosti. Strážní pod točitým schodištěm, které sem vedlo, Magdu znali a vyjádřili jí upřímnou soustrast. Protože ji tak dobře znali, pustili ji bez řečí nahoru.

Při pohledu dolů na skály se Magda snažila odhadnout, jak daleko bude muset skočit, aby při pádu nenarazila do skalní stěny. Chtěla, aby bylo po všem dřív, než by mohla cítit bolest. Vnitřní hlas jí sliboval, že když skočí dost daleko, dopadne až na úpatí skalního masivu, kde všechno skončí v jediném okamžiku.

Doufala, že se Baraccusovi podařilo to samé a že netrpěl bolestí.

Jenže on musel při pádu cítit jinou bolest ? bolest z toho, že opouští život i ji. Věděla, že i ona si bude muset prožít poslední okamžiky hrůzy z toho, že se vzdává života.

Ale skončí to rychle, a pak doufala, že spočine v konejšivé náruči dobrých duchů. Možná pak znovu uvidí, jak se na ni Baraccus usmívá. Doufala, že se na ni nebude zlobit.

Ona se na něj nezlobila, že se vzdal života, protože ho znala natolik dobře, aby chápala, že pro to, co udělal, musel mít pádný důvod. Věděla, že velmi mnoho lidí obětovalo život ve válce, aby ostatní mohli žít. Tyto oběti pramenily z lásky k ostatním. Věděla jistě, že Baraccus by se vzdal svého života jenom z podobně závažného důvodu. Jak by se na něj mohla zlobit za takovou oběť? Ne, nemohla k němu cítit hněv.

Pociťovala jen tíživý smutek.

Magda sevřela horní rohy drsných kamenných kvádrů po obou stranách. Přestože slunce už zapadalo, kámen byl na dotek stále teplý. I když mezery mezi jednotlivými zuby cimbuří byly na její postavu poměrně dost široké, k odrazu by měly stačit.

Nedaleko ve vzduchu před ní zakroužil havran, lesklé peří mu čechral vítr. Černýma očima ji sledoval, jak se připravuje ke skoku.

Magda pokrčila kolena, aby se co nejvíc odrazila a skočila daleko od stěny. Dostala se do stavu, kdy měla pocit, že je jenom nezúčastněný pozorovatel. Vnitřní hlas ji pobízel dál.

S bušícím srdcem se Magda zhluboka nadechla, přikrčila se ještě víc a začala se houpat dopředu a dozadu, čím dál víc přes okraj cimbuří nad hlubokou propast, která ji zbaví bolesti, a připravovala se na poslední mohutný odraz.

Ve chvíli, kdy ji opět přepadla vlna pochybností, slyšela hlas, který jí šeptal, ať nepřemýšlí a prostě skočí.

Jak se naposledy zhoupla přes zeď před velkým skokem, uvědomila si v jediném, křišťálově jasném okamžiku skutečnou obludnost toho, co právě dělá.

Bere si život, vzdává se ho už napořád. Vše, co byla, už dál nebude.

Hlas však šeptal stále naléhavěji, aby nepřemýšlela a skočila a ukončila tak jednou provždy své trápení.

Zarazilo ji, jak divně to znělo. Proč by neměla přemýšlet? Myšlení je přece zásadní při každém rozhodnutí.

V tom náhlém mrazivém záblesku pochopení, navzdory šeptajícímu hlasu jí došlo, jak strašlivou chybu dělá.

Jako kdyby od chvíle, kdy se dozvěděla o manželově smrti, byla unášena rozběsněným proudem emocí, poháněna dál vnitřním hlasem směrem k jedinému činu, který ji měl zbavit nesnesitelné bolesti a žalu. Teprve teď si uvědomila, že si to vůbec nepromyslela, že se jednoduše nechala unášet až na místo, kde teď stála.

Neobětovala se z lásky. Nechystala se vyměnit svůj život za něco, v co věřila, nenabízela ho za něco cenného, jako to udělal Baraccus. Místo toho ho zahazovala pro nic za nic. Podlehla slabosti, nic víc.

Bezohledně zavrhla všechno, v co věřila a za co bojovala. Kolikrát předstoupila před Radu, aby se zastala těch, jejichž hlas nikdo nevyslyšel? Kolikrát prokazovala, jak jsou jejich životy důležité, jak cenný je každý život?

A její snad nebyl stejně důležitý? Měla ho jen tak lehkomyslně a pošetile zahodit? Nehodlá bojovat za právo na svůj vlastní život, jako to dělala pro ostatní?

Vzpomněla si na slova, která řekla Tilly, že každý život je drahocenný. Měla jen tento jeden, a navzdory zdrcujícímu zármutku byl pro ni drahocenný. Dovolila, aby jí žal zatemnil zrak.

Jako by vyšla z mlhy, uvědomila si zároveň, že se tu dějí nepochopitelné věci. Na těch událostech, ke kterým došlo, muselo být něco víc, než co viděla. Proč se Baraccus zabil? Jaký to mělo smysl? Koho chránil? Za co vyměnil svůj život?

Náhle svého rozhodnutí zemřít zalitovala. Litovala, že stojí na hradbách. Ve skutečnosti jí to teď připadalo, jako by sem došla ve snu.

Ať cítila jakoukoliv bolest, chtěla žít.

Jenže se už pohybovala příliš rychle, aby to šlo zastavit, už se odrazila do prázdna.

Kapitola 7

Magda horečně zatnula prsty do kamenů po obou stranách, ale na zastavení pádu to nestačilo. Proletěla mezerou v cimbuří nad hrozivou hloubku a výkřik se jí zadrhl v hrdle.

Právě když ztratila pevný kámen pod nohama a dostala se přes okraj kamenné stěny, zvedl se podél svahu hory mocný poryv větru, zarazil ji a nadzvedl, zatímco se snažila zachytit stěn zubů po stranách, a pomohl jí dostat se zpátky na nohy. Vítr, který ji nadnesl, byl přesně tím, co potřebovala, aby nepřepadla přes okraj.

Jak začala padat pozpátku na hradby Pevnosti, levá ruka jí sklouzla z kamene. Rychle s ní zamávala, aby udržela rovnováhu. Přitom hrábla po stěně napravo a zachytila se prsty ve spáře mezi kamennými kvádry. Díky tomu dokázala udržet rovnováhu a nespadla z cimbuří na ochoz. Jakmile konečně stála pevně na nohou, zhluboka vydechla. Věděla, že bude chvíli trvat, než jí přestane bláznivě bušit srdce.

Náhle měla hlavu mnohem jasnější než po celý den.

Žila. Chtěla žít dál. Najednou měla tisíce otázek a chtěla na ně najít odpovědi. Pevně se držela kamenného kvádru, aby náhodou nespadla, když už teď věděla, že spadnout nechce.

A tehdy prsty nahmatala ve spáře mezi kameny něco zvláštního.

Na omak to nebylo tak drsné jako kámen. Mělo to spíš hladký okraj.

V nastávajícím soumraku si Magda zamračeně prohlédla spáru mezi masivními žulovými kvádry. Mezi tmavé kameny byl zastrčen složený kus papíru.

Neuměla si představit, co tam ten papír může dělat. Nešlo jí to na rozum. Kdo by strkal kus papíru do spáry mezi kvádry hradeb? A proč?

Naklonila se blíž a přimhouřila oči, aby lépe viděla. Zdálo se, že složený papír vězí ve spáře pevně. Vyčníval ho jen malý kousek, který se jí povedlo zachytit mezi prsty. Opatrně, aby ho neroztrhla, s ním jemně kývala ze strany na stranu a pomalu ho vytahovala z úkrytu.

Nakonec se jí podařilo složený papír uvolnit.

Dávala si pozor, aby jí ho nevytrhl z ruky náhlý poryv větru, seskočila z cimbuří na opuštěné hradby a tam papír rozložila.

Bylo na něm něco napsáno. Okamžitě poznala manželův rukopis. Třesoucími se prsty si dala papír blíž k očím, aby ho mohla přečíst v posledním světle mizejícího dne.

Můj čas vypršel, Magdo. Tvůj ještě ne. Tvoje budoucnost není zde. Tvým osudem je najít pravdu. Bude to obtížné, ale měj odvahu přijmout své poslání.

Pohlédni na kopec vlevo nad údolím těsně na okraji města. Tam na tom kopci bude jednoho dne stát palác. Tam je tvůj budoucí osud, ne tady.

Věz, že ti věřím. Věz také, že tě budu pořád milovat. Jsi vzácná, divoká květina, Magdo. Buď silná, chraň svou mysl a žij život, který můžeš žít jenom ty.

Magda polkla slzy a ještě jednou si to přečetla. V duchu slyšela hlas svého muže, jak jí ta slova říká.

Magda zvedla papír ke rtům a slova políbila.

Vzhlédla a otvorem v cimbuří se podívala na krásný zelený kopec nad Aydindrilem. Ani v nejmenším si nedovedla představit, co mohl Baraccus myslet tím palácem a její budoucností v něm.

Baraccus byl čaroděj. K jeho nadání patřilo i proroctví. Se staženým hrdlem polkla a na chvíli ji napadlo, jestli tím třeba nemyslel, aby žila dál a znovu se provdala.

Nechtěla jiného muže. Nechtěla se vdát za někoho dalšího. Vzala si muže, kterého milovala.

A teď byl pryč.

Přečetla si jeho slova znovu. Znamenala určitě něco víc, to věděla jistě. Bylo to něco mnohem důležitějšího než prosté proroctví nebo vzkaz, aby žila dál.

Čarodějové žili ve svém vlastním složitém světě. Jen zřídka, pokud vůbec, dělali snadno pochopitelné věci. Baraccus nebyl výjimkou.

Věděla, že pečlivě zvolená slova mají svůj význam, skrytý vzkaz. Chtěl po ní, aby si uvědomila, že znamenají něco víc.

Tvým osudem je najít pravdu. Bude to obtížné, ale měj odvahu přijmout své poslání.

Co tím mohl myslet? Jakou pravdu? Jakou pravdu čekal, že najde? Jaké poslání po ní žádá, aby přijala?

V hlavě jí vířily tisíce myšlenek. Začala si představovat všechno možné, co tím mohl myslet. Možná měl na mysli pravdu o tom, co udělal v chrámu Větrů. Možná pravdu, proč zůstal měsíc rudý, přestože jí řekl, že se dostal dovnitř.

Nebo to mohla být pravda o tom, proč se vrátil ze světa mrtvých, jen aby si krátce nato vzal život.

Přesto měla dojem, že se v tom vzkazu skrývá mnohem víc než všechno to, co ji právě napadalo. Ta slova měla skrytý význam. Měl svůj důvod, proč nenapsal jasný vzkaz.

Baraccus jí jednou řekl, že předchozí informace může narušit proroctví a nechtěně tak způsobit katastrofální následky. Znalost proroctví by mohla změnit jeho působení, takže občas bylo nutné neposkytnout informace, aby se všechno odvíjelo, jak má.

Přestože zatím nechápala význam jeho vzkazu, věděla, že jí Baraccus prozradil tolik, kolik mohl, aby to nenarušil dalšími informacemi.

Magda věděla, že jí Baraccus předal zprávu týkající se života a smrti. Pochopila, jak pro něj byl ten vzkaz důležitý. A podle toho usoudila, že je možná ještě důležitější pro ni.

Magda znovu přejela pohledem po krajině, která se čím dál víc halila do šera.

Musela přijít na to, co se jí Baraccus snažil svými posledními slovy sdělit. Nemohla promarnit jeho úsilí, jeho oběť. Musela zjistit, co doopravdy chtěl, aby se dozvěděla. Její život náhle dostal smysl.

Tvým posláním je najít pravdu.

Musela přijít na to, co tím mínil.

Baraccus promluvil ze světa mrtvých a dal jí důvod žít.

Věřil jí.

Opět políbila jeho slova a pak klesla na zem a oplakala všechno, co ztratila, a všechno, co právě získala. Plakala zármutkem nad svou ztrátou a úlevou, že je naživu.

Kapitola 8

Poblíž jejích komnat, v tiché chodbě osvětlené lampami zavěšenými po obou stranách v pravidelných rozestupech na tmavém dřevěném obložení, jí zastoupili cestu ozbrojení muži. Bylo jich hodně. Nebyli to obyčejní vojáci, ani příslušníci elitního oddílu Pevnosti. Nejdřív se Magda obávala, že jsou to vojáci z úřadu prokurátora.

Vrchní prokurátor Lothain měl svou vlastní armádu, muže, kteří přijímali rozkazy jen od něho. To byla výsada jeho vysokého postavení, kterou nikdo jiný v Pevnosti neměl. Zdůvodňovalo se to potřebou zajistit nezávislost a znemožnit ovlivnění zvenčí. Proto musel mít úřad prokurátora vlastní stráž, aby jej chránila před nátlakem a hrozbami a vymáhala soudní rozhodnutí v případech, kdy by někdo vzdoroval.

Tito muži však na sobě neměli tmavozelené uniformy prokurátorova úřadu. Toto byli mohutní, impozantní muži se širokými rameny, silnými pažemi a statnými těly. Pod koženými krunýři měli drátěné košile, odřené a matné. Ucítila olej, kterým svou výzbroj chránili před rezivěním. Pach mírně žluklého tuku se mísil s nepříjemným pachem potu.

Nebylo pochyb, že zbroj, kterou na sobě muži měli, nebyla určená na přehlídku. Podobně i jejich zbraně ? meče, nože, palcáty a hrozivě vyhlížející válečné sekery ? sloužily jedinému účelu.

Tito tvrdí muži nebyli vojáci, kteří by pochodovali na přehlídkách nebo drželi čestnou stráž.

Toto byli muži, kteří hleděli smrti do tváře a smáli se.

Magda zůstala nehybně stát. Nemohla projít ke dveřím do svých komnat a dost dobře nevěděla, co má dělat. Vojáci ji také mlčky pozorovali, jako kdyby se v jejich středu náhle ocitla nějaká zvláštní atrakce, ale nepřiblížili se k ní.

Než se jich mohla zeptat, co tam dělají, nebo je požádat, aby jí uhnuli z cesty, vystoupil z řady vojáků další muž s dlouhými vlnitými vlasy, oděný v tmavém cestovním oblečení. Byl stejně mohutný jako muži kolem něj a podobně po zuby ozbrojený, ale byl trochu starší, asi tak čtyřicátník. Ve tváři se mu začínaly tvořit trvalé vrásky.

Jak procházel mezi ozbrojenými vojáky, stáhl si dlouhé rukavice a zastrčil je za široký kožený bandalír. Dva muži, statnější než on, se drželi těsně za ním, každý na jedné straně. Jako ostatní, i oni měli světlé vlasy. Magda si všimla, že nad lokty mají upevněné široké kovové obroučky s vyčnívajícími bodci, určené pro nelítostný boj zblízka. Místo drátěných košilí měli ti dva muži přesně padnoucí kožené brnění, obepínající jim svalnatá těla. Uprostřed hrudi měli do kůže prsních štítů vyryté ozdobné písmeno „R“.

Muž s dlouhými vlasy, ostře řezanými rysy a pohledem dravce sklonil hlavu v krátké úkloně.

„Lady Searusová?“

Magda letmo pohlédla do modrých očí strážců za ním a pak zpět na muže, který ji oslovil.

„Ano.“

„Jsem Alric Rahl,“ představil se jí dřív, než se ho stačila zeptat na jméno.

„Z D’Hary?“

Krátce přikývl.

„Můj manžel o vás vždy mluvil s uznáním.“

Hleděl jí přímo do očí. „Baraccus nebyl pouze významný muž. Byl jediný tady v Pevnosti, komu jsem věřil. Jsem hluboce zarmoucený, že jsme ho ztratili.“

„Ne tak jako já.“

Pevně sevřel rty v upřímném zármutku a opět přikývl. Potom ukázal za sebe na dveře do jejích komnat.

„Mohl bych si s vámi promluvit v soukromí?“

Magda vrhla krátký pohled ke dveřím komnaty. Viděla, jak se vojáci rozestoupili a utvořili uličku lemovanou svaly a drátěnými košilemi.

Magda sklonila hlavu. „Jistě, lorde Rahle.“

Přestože se s ním nikdy nesetkala, Baraccus o něm občas mluvil. Podle toho, co pochopila z různých rozhovorů Baraccuse s ostatními čaroději, to nebyl člověk, se kterým by bylo dobré si zahrávat. Historky, které o něm slyšela, podle všeho nelhaly. Z poznámek členů Rady věděla, že mnozí o Alricu Rahlovi nemají moc dobré mínění, ale Baraccus k nim nepatřil. Řekl jí, že navzdory jeho drzému vystupování je to muž, kterému se dá věřit.

Magda zamířila ke dveřím svých komnat a vojáci lorda Rahla se rozestavili po celé chodbě.

Ohlédla se přes rameno. „Čekáte tady v Pevnosti nějaké potíže, lorde Rahle?“

„Podle toho, co jsem viděl,“ pronesl záhadně, „zde není v těchto dnech o nic bezpečněji než kdekoliv jinde.“

Magda se zamračila. „A co jste viděl, jestli se mohu zeptat?“

„Od doby, kdy jsme sem nedávno přijeli, už zemřeli tři moji muži.“

Magda se zastavila, otočila se a pohlédla do jeho zachmuřené tváře. „Zemřeli? Tady v Pevnosti? A jak?“

Zastrčil si palec za kožený bandalír. „Jeden byl nalezen v chodbě, ten zemřel na následky stovky bodných ran. Druhý zemřel ve spánku bez jakékoliv zjevné příčiny. Třetí skončil záhadným pádem z vysokých hradeb.“

Magda málem skončila stejně. Pořád se ještě cítila podivně zmatená, jako by se teprve teď dostávala ze zajetí děsivého, přízračného zlého snu a ne z pouhé chvilkové slabosti, způsobené velkým žalem.

„Třeba se ten ubodaný muž dostal do potyčky se špatnými lidmi,“ nadhodila.

„Všechna úmrtí se dají nějak vysvětlit, jestliže se budete dost snažit,“ řekl a jasně tím naznačil, že nevěří na prostá vysvětlení. Magda měla co dělat, aby se uklidnila, když znovu vykročila a míjela statné, mlčenlivé vojáky, kteří ji sledovali. Nelíbilo se jí pomyšlení, že v Pevnosti číhá nebezpečí. Nicméně i Baraccusovi dělala starosti podezřelá úmrtí v Pevnosti.

Kromě toho zde nalezl smrt i její manžel. Mlčenlivá Pevnost se stala málem svědkem i toho, jak by ho následovala do náruče smrti dole na skalách.

Začínala chápat, že za manželovou smrtí se ukrývá mnohem víc, než se na první pohled zdálo. Už to nevypadalo jako prostá sebevražda. Vzkaz v kapse, jeho poslední slova, jí určitě dost jasně naznačoval, že se tu děje ještě něco jiného.

Se všemi lidmi, kteří žili a pracovali v Pevnosti, a s pokračující válkou, nemluvě o tom, že lidé s talentem pracovali s nesmírně nebezpečnou magií ve snaze vytvořit zbraně, které by pomohly porazit hordy ze Starého světa, nebylo zas tak překvapivé, že lidé v Pevnosti umírali. Tři vojáci lorda Rahla nebyli jediní, o kterých slyšela, že zemřeli z nevysvětlitelných příčin. Ale občas nečekaně umřeli i zdraví novorozenci.

Taková úmrtí ještě nedokazovala, že se v Pevnosti děje něco zlého, ačkoli věděla, že si to někteří lidé myslí. Smrt však patřila k životu. Bez stínu smrti by nebylo života.

Magda odemkla masivní dveře a doširoka je otevřela, aby mohl vejít za ní. Dva svalnatí strážci doprovodili lorda Rahla dovnitř, zavřeli dveře a postavili se vedle nich, nohy rozkročené a ruce spojené za zády.

Magda ukázala na strážce. „Měla jsem pocit, že jste se mnou chtěl mluvit v soukromí.“

Alric Rahl se ohlédl na muže a pochopil, jak to myslela. „Mluvíme soukromě. To jsou moji osobní strážci.“

„Čaroděj, který potřebuje svaly?“

„Magie bezpečí nezaručí, lady Searusová. Na to vás určitě musel váš manžel upozornit.“

„Jak to myslíte?“

„Mezi slepými je zrak výhodou. Ale když vidí všichni, zrak nenabízí žádný zvláštní prospěch. Mezi lidmi obdařenými talentem není schopnost libovolně používat magii zbraní, která by vás činila výjimečným, tím méně nepřemožitelným. Magie může být přemožena magií, kterou ovládá někdo jiný, takže talent samotný nikomu nezaručí všemocnost, tudíž ani bezpečí.“

Alric Rahl se otočil a mávnutím ruky zapálil knoty několika lamp na stolech a půl tuctu svíček v kovovém svícnu. „Ne že by talent neměl své využití.“

Když si rozsvítil, prošel tichým pokojem a prohlédl si sbírku knih ve vyřezávané knihovně u pravé stěny. Jak procházel kolem polic s knihami a zastavoval se, aby si zblízka prohlédl svazky v prosklených vitrínách, spočinul dlaní na stříbrné rukojeti nože za opaskem. Trochu přimhouřil oči, zatímco četl jednotlivé názvy.

„Navíc,“ dodal a narovnal se, „všichni jsme z masa a kostí a obyčejný nůž mě podřízne stejně jako vás a vůbec na to není potřeba magie.“

„Už chápu. Baraccus to sice nikdy nevyjádřil těmito slovy, ale slyšela jsem ho mluvit podobně. Jednou mi řekl, že po talentu touží ti, kteří ho nemají, protože se mylně domnívají, že by je chránil nebo jim pomohl vyhrát bitvu, ale neuvědomují si, že nabízí jen nejistou a proměnlivou obdobu šach-matu. Dá se říct, že jsem nikdy nepochopila, co tím vlastně myslel, dokud jste mi to teď nevysvětlil.“

Alric Rahl přikývl a znovu si začal prohlížet knihy. „Celé se to dá vyjádřit dvěma slovy: rovnováha sil. I teď, jak tu spolu mluvíme, zkušení a nadaní čarodějové tady i ve Starém světě pilně pracují, aby přišli na nějakou novou formu magie, která by jim poskytla výhodu ve válce. Obě strany hledají stále vražednější zbraně vytvořené pomocí talentu a doufají, že najdou takovou, na kterou by druhá strana neměla protikouzlo.

Pokud uspějeme my, změníme běh války a přežijeme. Pokud se to podaří jim, zotročí nás a možná i vyhladí.“

Magda s neurčitým pocitem zlé předtuchy odvrátila pohled. „Jako manželka čaroděje prvního řádu jsem často slýchala takové obavy.“

Lord Rahl se odpoutal od knih a postavil se před ni. „Proto jsem tady. Rovnováha sil je narušena. Stojíme teď na pokraji zničení.“

Kapitola 9

„To je hrozná zpráva.“ Magda sklíčeně potřásla hlavou. „Ale obávám se, že toho pro vás nemůžu mnoho udělat. Nemám talent.“

Alric Rahl udělal pár kroků, jako by zvažoval svá další slova. „S Baraccusem jsme na něčem spolupracovali,“ začal nakonec. „Zabýval jsem se svou částí úkolu, zatímco on pracoval na té druhé části. Potřebuji vědět, jestli dokončil svůj úkol, jenže jsem se sem nedostal včas, abych se to dozvěděl přímo od něj.“ Obrátil se k ní. „Doufám, že mi teď pomůžete s tím, co je nutné udělat.“

Magda ze zvyku zvedla ruku, aby si odhrnula vlasy, jenže ty jí teď sahaly jenom po ramena, takže neměla co odhrnout. Spustila ruku dolů.

„Lituji, lorde Rahle, ale když už Baraccus není mezi námi, nevím, jak bych vám mohla pomoct.“

„Znáte v Pevnosti lidi na vysokých místech. Víte, kdo z nich bude ochoten naslouchat. Můžete promluvit s radními. Můžete mi je pomoct přesvědčit, aby brali vážně má varování. To by pro začátek stačilo.“

„Promluvit si s radními? Nebudou mě poslouchat.“

„Samozřejmě že budou. Jste osoba, která měla k Baraccusovi nejblíž.“

„K Baraccusovi?“ Magda potřásla hlavou. „Už nejsem manželka čaroděje prvního řádu, takže nemám takové postavení, abych mohla vystoupit na jednání Rady či udělat cokoliv jiného.“ Ukázala na ostříhané vlasy. „Právě členové Vrchní rady mi ostříhali vlasy, aby to dali každému jasně najevo.“

„Koho zajímají vaše vlasy? Baraccus je sice po smrti, ale vy jste stále manželka čaroděje prvního řádu. Jeho odchod nezměnil nic na skutečnosti, že jste ho znala lépe než kdokoli jiný, ani to, že vám důvěřoval. Vím, že se vám svěřoval, sám mi to řekl. Tvrdil, že tím, že nemáte talent, jste často byla nejlepší posluchačkou, kterou měl.“

„Baraccus je mrtvý.“ Magda odvrátila pohled od jeho modrých očí. „Rada ho brzy nahradí. Bez Baraccuse už nemám žádné společenské postavení. Proto mi ostříhali vlasy.

Ve Středozemí je to starodávný zvyk. Délka ženiných vlasů ukazuje okolnímu světu její postavení. Tady ve Středozemí to má veliký význam, a obzvlášť se na to klade důraz v Pevnosti. Sídlí zde vláda celého Středozemí, takže se tu vždycky hodně hledělo na otázku postavení, vlivu a moci.“

Netrpělivě mávl rukou. „Vím o tom zvyku. Je to nesmysl. Chápu, že obyčejní lidé věnují pozornost takovým prkotinám, když dělají zasedací pořádek na plese, ale jinak to k ničemu není. Tohle je vážná věc. Co má společného délka vašich vlasů s otázkami života a smrti?“

„Všechno. Alespoň tady ve Středozemí. Už nejsem hodna pozornosti, protože nemám urozený původ a můj manžel, který mi zajistil společenské postavení, už nežije. Což znamená, že jsem tam, kde jsem byla předtím, než jsem se za něj provdala. Není to moje vůle, tak to prostě je.“

Lord Rahl došel až k ní. „Proč si myslíte, že jste se stala ženou čaroděje prvního řádu Baraccuse? To si myslíte, že by si Baraccus vzal za manželku slabou a bezvýznamnou ženu?“

„No, já ?“

„Stala jste se jeho manželkou proto, že jste byla jediná žena, která ho byla hodna. Chcete mi snad tvrdit, že Baraccus, čaroděj prvního řádu, válečný čaroděj, by si chtěl vzít nějakou slabou ženu? Oženil se s vámi, protože jste byla silná.“

„Lichotíte mi, lorde Rahle, ale obávám se, že nemáte pravdu. Byla jsem bezvýznamná, když mě potkal, a když je teď pryč, jsem opět bezvýznamná.“

Zdálo se, že ho její slova upřímně zklamala. Jiskrné oči mu pohasly. Celý jeho výraz ochabl.

„Byla jste jeho žena, takže soudím, že byste ho měla znát lépe než kdokoliv jiný.“ Nesmírně smutně potřásl hlavou. „Připouštím, že jsem zklamán zjištěním, že Baraccus nebyl takový, za jakého jsem ho považoval, že nebyl nic víc než obyčejný hlupák jako tolik průměrných mužů.“

„Obyčejný hlupák? O čem to mluvíte?“

Pokrčil rameny. „Celou dobu se přetvařoval a vodil mě za nos. Až vy jste mi teď otevřela oči, abych zjistil nepříjemnou pravdu. Odjakživa jsem ho považoval za inteligentního a silného muže. Ale zdá se, že Baraccus byl jenom průměrný a slabý muž, který si jako mnoho jiných vzal ženu neurozeného původu jen proto, že na něj dělala oči.

Zřejmě jste ho potkala ve slabé chvilce, polichotila jeho mužské ješitnosti a snadno tak získala muže vysokého postavení. Teď je jasné, že si vůbec nevěřil, pochyboval, že by se o něj mohla zajímat žena se společenským postavením, takže byl ochotný vyměnit postavení, které jste postrádala, za vaši náklonnost. Domnívám se, že nebyl tak charakterní muž, za jakého jsem ho dlouho považoval.

Teď chápu, že svatbou s vámi zakrýval nedostatek sebedůvěry ve vztahu k ženám. Jasně se ukazuje, že byl připraven se upnout na první trochu hezkou ženu, bez ohledu na její postavení, která před ním zakroutila zadkem.“

V nepostřehnutelném okamžiku mu Magda přiložila nůž na krk.

„Nehodlám dál poslouchat, jak urážíte poctivého muže, který se už nemůže bránit,“ zavrčela.

„Jak se zdá, můj starý přítel Baraccus naučil svou bezvýznamnou ženu pár způsobů, jak používat zbraň.“

„Pár způsobů,“ potvrdila. „Řekněte těm dvěma, že jestli udělají ještě krok, budete dýchat něčím jiným než vaší nevymáchanou pusou.“

Ve skutečnosti uměla víc než pár způsobů, jak používat zbraně. Baraccus si vzal na pomoc svůj talent, aby ji naučil používat zbraně. Vysvětlil jí, že jako manželka čaroděje prvního řádu bude vždycky cílem. Chtěl, aby se uměla postarat sama o sebe, pokud on nebude nablízku.

„Nemůžu uvěřit, že vás někdy mohl považovat za přítele. Myslím, že je nejvyšší čas, abyste se vrátil do D’Hary. Chci, abyste hned ráno odtáhl i s celou svou armádou. Rozumíte?“

Po tváři muže, kterému mířila na hrdlo, se rozlil potutelný úsměv. Naznačil oběma strážcům u dveří, aby zůstali stát na místě.

Magdu jeho úsměv překvapil, ale hněv ji ovládal natolik, že se ani nepohnula.

„Co se to děje? Bezvýznamná, neurozená žena s krátkými vlasy, bez společenského postavení, má tu drzost rozkazovat mně, lordu Rahlovi, co mám dělat? Co vám dává právo takhle mluvit s vládcem D’Hary, mužem, který velí vojákům před vaší komnatou a strážcům uvnitř? Jak se vůbec opovažujete se mnou takhle mluvit? Kde žena bez jakéhokoliv postavení, podle vlastních slov bezvýznamná, bere tu drzost si myslet, že má takové právo?“

„Takové právo?“ rozzuřila se Magda.

A pak si všimla jiskření v jeho očích a uvědomila si, co udělal. Vztek ji opustil. Náhle se cítila trapně. Nemohla se ubránit zahanbenému úsměvu.

Magda sklonila hlavu v přehnaném gestu úcty.

„Zdá se, že lord Rahl není tak hloupý, jak říkají někteří radní.“

Roztáhl ústa v širokém úsměvu. „Magdo, znal jsem Baraccuse dlouho předtím, než jste se s ním seznámila. Bojoval jsem po jeho boku. Znám jeho povahu. Nikdy by ho nepřitahovala slabá žena. Nikdy se nestaral o délku vašich vlasů, ani o váš původ, když vás potkal, že ne?“

Magda zavrtěla hlavou, zatímco si vybavila jejich první setkání. Na vlasy se jí ani nepodíval. Zahleděl se jí do očí a zeptal se jí na jméno.

„Zajímal ho váš charakter, jaká jste osobnost. Baraccus byl mocný muž. Přitahovala ho jen síla a temperament, které by doplňovaly ty jeho. Mohl mít ženu, jakou by chtěl ? vím to, protože ho mnohé vyhledávaly, ale on je pokaždé odmítl. Přesto si vybral vás. A nebylo to proto, že byste byla slabá a obyčejná, ale protože jste byla výjimečná a vyrovnala jste se mu ve všech důležitých směrech.“

Znovu se usmála, ale tentokrát z vděčnosti. „Děkuji vám za nejlichotivější slova o mém muži ? a o mně ? jaká jsem kdy slyšela.“

„Jsou to pravdivá slova, Magdo. Vybral si vás, protože jste ho byla hodna. Měl štěstí, že vás měl. Nedovolím vám, abyste podceňovala ženu mého přítele.“

Opět posmutněla. „Nedokážu vám ani vylíčit, jak moc mi chybí. Vůbec nevím, co si mám bez něj počít.“

„Rozumím vám. Pojďme však odložit zbytečné řeči stranou. Musíme se postarat o mnohem naléhavější věci. Jestliže tu není Baraccus, jste jediná, na koho se můžu obrátit. Pokud máme mít nějakou šanci, je teď čas na odvahu a upřímnost.“

Magda nakonec zvedla bradu. „Jak vám mohu pomoci, lorde Rahle?“

Kapitola 10

„Musíte promluvit s radními, informovat je o hrozbě a vysvětlit jím, jak je vážná,“ řekl jí Alric Rahl. „Když tu není Baraccus, závisí všechno na nás a nemáme moc času.“

„O jakou hrozbu jde?“

Trochu překvapený na ni vrhl podezíravý pohled zpoza staženého obočí. „Baraccus vám bezpochyby řekl o snových cestovatelích.“

Magda mlčela. Chtěla mu pomoct, ale nelíbila se jí myšlenka, že by se s ním měla bavit o věcech, které jí Baraccus důvěrně sdělil. Oba od počátku chápali, že témata, která s ní probíral, musí kvůli jeho pozici zůstat přísně důvěrná. Nikdy o takových záležitostech nemluvila, aniž by jí manžel jasně řekl, že o nich mluvit může.

Pak si vzpomněla na vzkaz v kapse, vzkaz, který jí Baraccus nechal na cimbuří. Byla to jeho poslední slova.

Tvým osudem je najít pravdu. Bude to obtížné, ale měj odvahu přijmout své poslání.

Zdálo se jasné, že po ní Baraccus chtěl, aby jednala. Nežádal ji, aby mlčela nebo se stáhla do ústraní. Naopak chtěl, aby měla odvahu jednat.

Magda si uvědomila, že když už tu není Baraccus, potřebuje někomu důvěřovat. Přestože znala mnoho lidí, s nimiž manžel spolupracoval a kterým věřil, nikdy ho neslyšela vyprávět o někom, komu by důvěřoval tak jako Alricu Rahlovi.

„Ano, řekl,“ přisvědčila nakonec.

„Dobře. Řekněte mi, co o nich víte, všechno, co vám o nich Baraccus pověděl.“

Magda se zhluboka nadechla a zamyslela se. „Takže, když talentem obdaření nepřátelé ve Starém světě nedávno vytvořili snové cestovatele, řekl mi Baraccus, že takové zbraně, vytvořené z lidí, mohou znamenat náš konec. Tvrdil, že je jen malá šance s tím něco udělat. Tajně a neúnavně na tom pracoval. Během své práce zjistil, že snoví cestovatelé byli stvořeni s použitím sestrojeného kouzla.“

Lord Rahl přikývl. „To řekl i mně, když za mnou přicestoval prostřednictvím slif, aby mě před nimi varoval.“

Magda se při zmínce o slif naježila. Nenáviděla tu bytost vytvořenou z ženy. Slif jí Baraccuse odnášela, kdykoli se v ní potřeboval přemístit na velkou vzdálenost v krátkém čase. Byla další odpornou bytostí stvořenou čaroději z člověka.

Magda se v duchu napomenula, že by je neměla soudit tak tvrdě. Kdyby čarodějové nestvořili některé věci, všichni by už dávno zemřeli, ale taky mohlo být ještě hůř. Někteří čarodějové vytvářeli zbraně, jako třeba snové cestovatele, aby působili škody, ale mnoho dalších čarodějů používalo své nadání, aby vytvořili věci, které zachránily spoustu životů. Slif, přestože ji Magda neměla ráda, byla jednou z nich.

„Probírali jsme s Baraccusem situaci a plánovali, jak bychom se mohli se snovými cestovateli vypořádat,“ řekl lord Rahl, „ale už nevím, co se stalo potom. Nevím, co v té věci Baraccus dokázal udělat, jestli vůbec něco. To je jeden z důvodů, proč jsem tady.“

„No, protože Baraccus pochopil, jak kouzlo funguje, dokázal to využít, aby vytvořil přibližnou repliku, přestože nebyla úplně funkční, sestrojeného kouzla podle toho, jak se domníval, že musí vypadat. Z té zjednodušené formy kouzla dokázal spustit umělé prověřovací předivo. Jakmile měl funkční prověřovací kouzlo, vystopoval podle specifických uzlů a klíčových prvků toho kouzla čaroděje, kteří sestrojili skutečné kouzlo.“

Poslouchal ji s obočím povytaženým překvapením. „To je pozoruhodné. Ani jsem nevěděl, že je taková věc možná.“

Potvrdila to kývnutím hlavy. „Viděla jsem prověřovací předivo na vlastní oči. Tvořily ho zářící čáry proplétající se ve vzduchu. Bylo to trochu strašidelné. Baraccus spustil předivo kolem sebe, aby objevil ty uzly. Strašně jsem se o něj bála, jak se nehybně vznášel uvnitř.“

Pohlédl na ni, jako by ji náhle viděl v jiném světle. „Na někoho, kdo se nenarodil s talentem, máte rozhodně pozoruhodnou schopnost tomu porozumět. Mám dojem, že asi jen jedna nadaná osoba ze sta by pochopila to, co jste mi právě popsala.“ Lord Rahl si netrpělivě zamnul ruce. „A co udělal Baraccus potom?“

„Měl spojení s tajnou skupinou. Nikdy jsem je neviděla, ani nevím, kdo to je, ale měla jsem pocit, že by to mohli být členové odbojové skupiny ze Starého světa. Potají se s nimi setkal a poslal je na tajnou misi do Starého světa.“

Lord Rahl opět udiveně zvedl obočí. „Věděla o tom Rada?“

„Nevěděl to nikdo. Napodobené kouzlo, umělé prověřovací předivo, jeho spuštění a hledání uzlů, tajné schůzky uprostřed noci s těmi muži ? nikdo o ničem z toho nevěděl. Baraccus byl přesvědčen, že teď, když se snoví cestovatelé stali realitou, mohlo by být ohroženo úplně všechno, kdyby se někdo cokoliv dozvěděl.

Není to tak dlouho, co přišel domů pár hodin před svítáním a oznámil mi, že muži, které poslal, se vrátili s tím, že zabili skupinu čarodějů ve Starém světě, kteří sestrojili kouzlo snových cestovatelů. Nemohl se podělit o své nadšení s nikým jiným než se mnou. Téměř se rozplakal úlevou a řekl, že to znamená, že s velkou pravděpodobností už tohle sestrojené kouzlo nebude moct být nikdy použito.“

Lord Rahl si zhluboka oddechl. „Doufal jsem, že uslyším takové potvrzení. Neumím si představit, jak dokázal něco takového, ale celé lidstvo je Baraccusovým velkým dlužníkem.“ Znovu se zamračil. „A co samotné sestrojené kouzlo?“

Magda se k němu naklonila a ztišila hlas. „Když se tehdy v noci vrátil domů, řekl mi, že se těm mužům podařilo nejen zabít všechny čaroděje, kteří stvořili snové cestovatele, ale také ukrást to kouzlo a přinést ho s sebou. Předali ho Baraccusovi.“

Lord Rahl vypadal naprosto ohromený. „Ne.“

„Ano,“ potvrdila Magda. „Baraccus mi ukázal malou schránku vyrobenou z kosti. Boky, dno a víčko měla spojené dohromady úzkými pásky sušeného lidského masa. Uvnitř bylo něco zabaleného v jelenici. Vyndal to a rozložil obal z jemné kůže, aby mi ukázal oválnou věc velikosti slepičího vejce. Byla černá jako nejtemnější noc, jako by pocházela z nejtemnějších zákoutí podsvětí, a po jejím povrchu se pohybovaly stíny. Ta věc vypadala jako samotná smrt přenesená do světa živých.“ Magda si přitiskla dlaně na sevřený žaludek. „Připadalo mi, že dokáže vysát všechno světlo z místnosti.“

Zahnala děsivou vzpomínku a vzhlédla. „Když Baraccus to kouzlo otevřel pomocí svého talentu, objevila se konstrukce, která byla vyšší než on. Tvořila ji soustava tisíců zářících, barevných světelných čar, spojených dohromady ve složitou kruhovou síť, velice podobnou prověřovacímu předivu, které udělal předtím. Bylo to krásné a zároveň děsivé. Baraccus mi vysvětlil, že když se kouzlo použilo k zamýšlenému účelu, spustilo se kolem osoby, která se měla stát snovým cestovatelem.“

Magda poodešla stranou a zahleděla se do tmavého kouta pokoje. „Nedovedu si představit, že bych byla jedním z těch lidí, kteří se ocitli uvnitř té věci a stali se něčím jiným, než se narodili. Nedokážu si představit, že by někdo svolil, aby se stal zbraní stvořenou magií.“

Alric Rahl ji chvíli mlčky pozoroval a pak ji jemně vybídl, aby pokračovala. „Dokázal ho tedy zneškodnit?“

„Zneškodnit?“ Ohlédla se na něj se zachmuřeným výrazem. „Bohužel ne. Řekl, že je příliš složité, aby ho mohl bezpečně odstranit. Přiznal se, že ani neví, jestli je to kouzlo vůbec možné zneškodnit.“

Lord Rahl si zamyšleně promnul bradu. „Takže je pořád tady?“

Zavrtěla hlavou. „Vzal ho s sebou do chrámu Větrů, aby ho tam bezpečně ukryl.“

„Chrám Větrů!“ Lord Rahl znovu zhluboka vydechl úlevou. „To je ta nejlepší zpráva, jakou jsem se mohl dozvědět. A ještě lepší je, že čarodějové, kteří kouzlo vytvořili, jsou mrtví, takže ve Starém světě už nikdo nestvoří další.“

„Vypadá to tak. Baraccus odstranil hrozbu, takže možná přece jen nestojíme na pokraji zničení.“

Spočinul dlaní na jílci svého meče. „Nezmínil se, jestli se mu podařilo přerušit moc kouzla, která už byla uvolněná tady, ve světě živých? Dokázal odstranit ty snové cestovatele, kteří už byli stvořeni?“

Magda poklepala prstem na stolek vykládaný stříbrnými lístky a vybavila si přesně slova svého manžela.

„Baraccus řekl doslova: ‚Budeme si sice muset poradit s těmi, které již vytvořili, alespoň však nestvoří už žádné nové snové cestovatele a žádný další se nezrodí na tomto světě. To kouzlo je teď bezpečně uschované.‘ Potom se zahleděl stranou a potichu dodal: ‚Prozatím‘.“

Kapitola 11

„Prozatím? Co tím myslel?“

Magda zavrtěla hlavou. „Nevím. Víc toho neřekl. Od té doby, co se vrátil z chrámu Větrů, byl zamlklý a neklidný. Ani nevím, jestli chtěl, abych to slyšela, nebo si to zamumlal jen pro sebe.“

Nejvíc si zapamatovala, jak ji k sobě dlouho tiskl, jako kdyby pro něj byla to nejdůležitější na světě. Toužila schoulit se znovu v jeho náručí. Tak proč, když mu na ní tolik záleželo a museli čelit tolika závažným hrozbám, se zabil? Magda polkla a snažila se vypudit vzpomínky z mysli, aby nepodlehla zármutku.

„Jak jsem doufal, Baraccus opětovně dokázal zdánlivě nemožné a zbavil je možnosti vytvořit další snové cestovatele.“ Lord Rahl na ni odhodlaně pohlédl. „Bohužel to nijak neovlivnilo ty, kteří už byli stvořeni. Nebude pro ně žádný problém nás zlikvidovat. Proto musí být odstraněna i tahle hrozba.“

Magda věděla, že má pravdu. Baraccus jí vysvětlil, že poté, co se kolem vybrané osoby rozvine sestrojené kouzlo, jeho magie splyne s danou osobou, přímo s její duší. Ten člověk zůstane skoro stejný, jen má něco navíc. Stane se z něj bytost s mocí a schopnostmi, které ostatní nemají a nedokáží se proti nim bránit.

Podle jejich pojmenování si Magda nejdřív myslela, že se umí lidem ve spánku vkrádat do snů, ale Baraccus jí vysvětlil, že je to mnohem hrozivější. Ve skutečnosti vklouznou do nepatrných skulin mezi myšlenkami, podobně jako voda prosakuje do všech pórů v houbě. Nepoužívali tedy sny, aby se dostali člověku do mysli, ale spíš se stali nejhorším zlým snem pro svou oběť.

Magda chvíli zamyšleně a ustaraně přecházela po místnosti. Nechtěla na svého manžela naléhat, hned jak se vrátil, aby jí řekl podrobnosti. Byla tak šťastná, že je v pořádku, že ho chtěla jen objímat.

Otočila se k lordu Rahlovi. „Může se snový cestovatel dostat do mysli komukoliv?“

„V zásadě ano. Jenže proniknout někomu do mysli je obtížné, takže si pomáhají tím, že využívají talent oběti. V podstatě ovládnou magii dotyčného a obrátí ji proti němu. Pokud jde o snové cestovatele, je talent nebezpečnou přítěží.“

„A co nenadaní lidé jako já?“

„Pro snového cestovatele je mnohem obtížnější dostat se do mysli osoby bez talentu a těžko ji pak i ovládá. Ne že by to nešlo, ale vyžaduje to velké úsilí. Otázkou je, proč by se chtěli do mysli takové osoby dostat? Koneckonců, snoví cestovatelé byli vytvořeni jako zbraň, takže by si měli hledat nejvýznamnější cíle. Což znamená lidi s talentem.“

„To je pochopitelné,“ poznamenala Magda, jak se pokoušela dát si dohromady to, co věděla, s tím, co se dozvídala. „Ale napadená osoba o něm ví, ne? Ví, že se snový cestovatel dostal do její mysli.“

„Ne, nemusí to vůbec vědět. Snový cestovatel může být usazený v její mysli, pozorovat, naslouchat, a dokud nebude chtít, aby se o něm dozvěděla, nebude o něm mít ani tušení. Jakmile jí však jednou vklouzne do mysli, aniž by o tom věděla, má snový cestovatel přístup nejen ke všem jejím myšlenkám, ale může také vyslechnout všechno, co slyší ? plány, obranu, jména, cokoliv, co by se nepříteli mohlo hodit.

Ale když chce, umí dát oběti najevo svou přítomnost a přinutit ji udělat prakticky cokoliv nebo ji použít k jakémukoliv účelu, který si zamane. Může ji tak například využít k odhalení dalších důležitých cílů. Oběť tomu přitom nemůže nijak zabránit.

Snoví cestovatelé často využívají zdánlivě neškodné jedince jako svou prodlouženou ruku, jako nástroje ? jinými slovy jako náhradního nájemného vraha. Lidé, kteří jsou mírumilovní, nebo dokonce nesmělí, jim poskytují dokonalé maskování. Pokud chce, může snový cestovatel takovou osobu dokonce i donutit, aby zabila svého nejbližšího přítele nebo partnera.

Nadvláda snového cestovatele je absolutní. Může zůstat skrytý, takže o něm dotyčný vůbec neví, nebo je ještě záludnější a našeptává mu rady, které oběť pokládá za vlastní myšlenky. Pokud však chce, může o sobě dát vědět a ovládat úplně všechny činy oběti, nebo, jak jsem viděl na vlastní oči, působit nepředstavitelnou bolest.“

Magda přecházela po pokoji se založenýma rukama a každým okamžikem její obavy rostly. Když prošla kolem dvou mohutných strážců, nehybně stojících u dveří, vrhla na ně podezíravý pohled. Nespouštěli z ní oči. Podle ní se mohl v jejich myslích klidně skrývat snový cestovatel.

„Potom tedy mohou být už i tady v Pevnosti. Už mohou znát naše plány a vědět všechno o naší obraně.“ Poklepala si na spánek. „Podle toho, co o nich víme, mohou být v našich myslích, naslouchat, pozorovat a čekat na správnou chvíli, kdy udeřit.“

Lord Rahl se zatvářil pochybovačně. „Myslím, že ne. Snoví cestovatelé jsou nově vytvořená zbraň. Získané schopnosti nemají ještě moc dlouho. Představte si, jak těžké musí být pro někoho, kdo se stal snovým cestovatelem, naučit se vykonat něco závažného.“

„Co tím myslíte?“

„No, kdybyste právě teď získala schopnost vkrást se do mysli nepřítele ve Starém světě, jak byste si vybrala tu správnou oběť? Dokonce i kdybyste znala jméno cílové osoby, kdybyste nestála přímo proti ní, jak byste našla právě tu jednu jedinou z mnoha milionů myslí? Jak byste poznala, koho hledat nebo kde může být? Jak byste pátrala po jediné mysli, do které se chcete dostat? Kdybyste se pokoušela zaměřit se na oficiální představitele nepřítele, jak byste se dozvěděla, kdo to vlastně je? Jak byste je rozpoznala a pak našla? Kde byste hledala?“

Potřásl hlavou. „Nemůže být jednoduché navázat správné kontakty. Nepochybně budou brzy schopni šířit se jako požár v našich kruzích ? i v Pevnosti ? ale když budeme mít štěstí, pořád nám zbývá trocha času.“

„Času? Času na co? Drazí duchové,“ povzdechla Magda a rozhodila rukama, „jsme proti nim bezmocní. K čemu nám je trocha času? Opravdu stojíme na pokraji zániku.“

„Ne tak docela,“ namítl Rahl. „Baraccus měl za úkol zlikvidovat zdroj snových cestovatelů. Mým úkolem bylo vytvořit kouzlo proti těm, kteří už existují.“

„Ale jak byste mohl bez nějakého snového cestovatele vědět, jak jejich moc funguje, nebo si být jist, čeho jsou schopni? A taky jak se dozvíte, že protikouzlo, které jste vytvořil, doopravdy funguje?“

V tu chvíli, když spatřila pohled v jeho očích, Magda poprvé pochopila, proč je ten muž tak obávaný. Viděla v nich obrovské odhodlání a strašlivou jistotu.

„Protože jsme jednoho zajali.“

Magdu to na chvíli úplně ohromilo. „Vy jste doopravdy chytili snového cestovatele?“ zeptala se nakonec. „Určitě?“

„Určitě.“

„Jak víte jistě, že je to snový cestovatel?“

„Nemůžete se splést. Dívat se jim do očí je jako hledět na něco děsivého. Mají úplně černé oči, tak černé jako ta věc, kterou jste popsala, že vám ji ukázal Baraccus, a kterou si pak vzal s sebou, aby ji uzamkl v podsvětí. Když se na vás snový cestovatel podívá, tmavé stíny se pohybují přes inkoustově černý povrch jeho očí, očí tak černých, že se zdá, jako by dokázaly pohltit denní světlo a změnit svět v nekonečnou noc.“

„Dobře si pamatuji tu černou věc, kterou mi Baraccus ukázal.“ Magda si třela paže, neschopna odvrátit pohled od vřícího hněvu v očích lorda Rahla. „Podařilo se vám ho donutit ke spolupráci a zjistit něco užitečného?“

Klouby zatnutých pěstí mu zbělaly. „Zabil spoustu mých lidí, které jsem měl rád, a přinutil mě zabít některé z těch nevinných obětí, které ovládal, aby mě jejich rukou nezabil. Způsobil nám velké škody, ale nakonec jsem ho dokázal přinutit, aby prozradil tajemství své magie.“

Magda se neptala, jak donutil snového cestovatele ke spolupráci. Byla válka. Bojovali o vlastní existenci. Každý den v této válce umírali lidé. A nepoměrně víc nevinných životů bylo v sázce. Podle toho, co slyšela, jestli byli D’Harané v něčem doopravdy dobří, tak v tom, jak přimět lidi promluvit.

„Musel jsem tomu úkolu obětovat spoustu prostředků,“ řekl, „ale bylo to nutné a výsledky stály za to. Nakonec jsem vytvořil protikouzlo, které blokuje jejich schopnosti.“

Magda si v první chvíli nebyla jista, jestli slyšela správně. Udělala krok směrem k němu. „Chcete říct, že je skutečně dokážete zastavit?“

Lord Rahl přikývl. „Podařilo se mi sestrojit velice složité kouzlo, které jsem použil na sebe. Jeho magie se stala mojí součástí. Svým způsobem jsem i já něčím víc, než jsem byl předtím, podobně jako zbraně, které děláme z lidí. Tato moje nová schopnost dokonale chrání moji mysl před snovými cestovateli.“

Pevně mu sevřela paže. „Víte to jistě?“

„Ano. Vyzkoušel jsem to na našem snovém cestovateli.“

„Ale jak si můžete být jist, že jenom nepředstíral, že se nemůže dostat do vaší mysli?“

Povytáhl obočí. „Vzhledem k tomu, co jsme s ním dělali a jak dlouho, vás ujišťuji, že kdyby se mohl dostat do mé mysli, aby to zastavil, byl by to udělal.“

„Takže magie, kterou jste vytvořil, je naše spása?“

„Ano i ne.“

Cítila, jak naděje opět pohasíná. „Jak to myslíte?“

„Vytvořil jsem protikouzlo snovým cestovatelům a funguje dokonale. Potíž je však v tom, že chrání jenom mě. Snažil jsem se, ale nedokázal jsem vytvořit podobnou schopnost i u ostatních. Je to magie specifická pro mě, pro mou vlastní osobu.“

Magda poklesla na mysli. „Takže my ostatní jsme snovým cestovatelům vydáni na milost?“

„Ne tak úplně. Nakonec se mi podařilo vymyslet způsob, jak ochránit i ostatní lidi. Jako součást všudypřítomné rovnováhy sil, o které jsem mluvil předtím. Nepřítel ve Starém světě možná získal dočasnou výhodu vytvořením snových cestovatelů, ale já jsem vytvořil protikouzlo ? a teď mám i způsob, jak s jeho pomocí ochránit ostatní. Mohu zmařit plány nepřítele.“

Magda se na něj podezíravě podívala. „Tak v čem je problém?“

„Ve Vrchní radě. Většina D’Hary přijala řešení, se kterým jsem přišel, a teď jsou před snovými cestovateli v bezpečí. Potřebujeme, aby nám Rada pomohla zavést stejnou ochranu i tady. Proto je nutné, abyste s nimi promluvila. Už jsem se je snažil přesvědčit o tom, v jak velkém jsme nebezpečí, a o nezbytnosti přijmout mé řešení, ale bez Baraccuse, který by mě podpořil, mě ani neposlouchali.“

Magda si přejela prsty po čele, nešťastná z toho, že si pořád myslí, že může říkat radním, co mají dělat. „Jestliže neposlouchají lorda Rahla, vládce zemí D’Hary, určitě nebudou poslouchat mě.“

„Poslouchali vaše názory několik let a vědí, že vaše žádosti jsou vždy důležité a opodstatněné. Jsou zvyklí vám dávat slovo. Často se řídili vašimi návrhy. Na druhou stranu, proti mně byli vždycky zaujatí a nejsou ochotni naslouchat bez předsudků tomu, co říkám.“

„Lorde Rahle, přála bych si, aby to bylo jinak, ale já opravdu ?“

„Jestli vás nevyslechnou teď v této důležité věci a neudělají, co je třeba, potom lidé ve Středozemí nebudou mít možnost chránit svou mysl.“

Magda se při jeho slovech zarazila.

Velice se podobala slovům ve vzkazu.

Buď silná, chraň svou mysl…

Uvažovala, jestli je možné, že měl Baraccus na mysli právě toto. Přemýšlela, jestli se ji tím snažil upozornit na snové cestovatele. Ale jak by to bylo možné? Zamrazilo ji, když si vzpomněla, jak jí vnitřní hlas našeptával, aby skočila z hradeb.

Bylo to možné?

Zachvátil ji strach. „Co musí lidé udělat, aby byli chráněni? Jaké řešení jste vymyslel?“

„Sestrojením kouzla, které se teď stalo mojí součástí, jsem imunní vůči snovým cestovatelům a jejich snaze dostat se do mé mysli. Ale jak jsem řekl, nedokázal jsem vytvořit stejný štít pro ostatní. Snažil jsem se, ale není to možné. Takže jsem místo toho vymyslel způsob, jak ostatní propojit s mojí ochrannou magií. To spojení brání snovým cestovatelům vstoupit do jejich myslí stejně, jako jsem chráněn já.“

„Určitě? Jak je něco takového vůbec možné?“

„Všichni, dokonce i ti, kteří jsou bez talentu jako vy, mají v sobě jiskřičku magie. Tato živá jiskřička umožní každému reagovat na kouzlo, i když ho sami neumí vytvořit. Díky té nepatrné trošce talentu je každý, kdo mě uzná za svého vládce, mým poddaným, a tudíž ho ke mně váže pouto. Tím se spojíme. Oni se mnou a já s nimi. Stanu se pro ně jejich magií proti magii ?“ ukázal rukou na dva strážce, kteří je pozorně sledovali od dveří „? a oni na oplátku chrání mě.“

Magda zamrkala překvapením. „Chcete tím říct, že když chce člověk být chráněn před snovými cestovateli, musí vám složit přísahu věrnosti?“

„Ano i ne. Tím, co ve skutečnosti vytváří spojení, je upřímné přesvědčení o mé svrchovanosti. Vlastně je to to jediné, co je potřeba. Ale přísaha věrnosti pomáhá spoustě váhavých myslí se plně zavázat.“

„Jak může prostá přísaha věrnosti zajistit takovou věc, jako je vytvoření propojení s vaší schopností?“

„Skutečným klíčem není přísaha věrnosti. Je to vědomí ? přesvědčení ? že jsou moji poddaní a já jejich svrchovaný vládce, co rozdmýchá jiskřičku jejich talentu, aby se spojila s mojí magií. A musí to být míněno upřímně, aby je to propojilo s kouzlem, které je mojí součástí. Nemusí se jim to líbit, ale musí přijmout fakt, že jsem jejich vládce.“

„Jenom nechápu ?“

„To je vždycky potíž a my nemáme čas snažit se vysvětlit lidem složitosti vytvořených spojení se sestrojenými kouzly.“ Udělal podrážděné gesto. „Je to komplikované a těžko se to vysvětluje dokonce i lidem s talentem, a občas i některým čarodějům. Naštěstí jsem zjistil, že přísaha poslouží k uznání mé svrchovanosti, naváže vzájemný vztah a vytvoří propojení.“

„Přísaha?“

„Ano. Jediné, co je doopravdy nutné, aby propojení fungovalo, je závazné uznání mé svrchovanosti. Ale jak jsem řekl, přísaha věrnosti je mnohem jednodušší a ve většině případů to funguje. Jakmile je tam prvek strachu ? ať ze snových cestovatelů nebo ze mě ? funguje to naprosto spolehlivě. Strach vyvolá potřebu a potřeba podněcuje upřímnost. Upřímnost je požadovaný prvek.

Jakmile dojde k propojení, stane se jakýmsi kanálem, kterým se díky jiskřičce talentu přenese ochranné sestrojené kouzlo, jež mám v sobě, na ně, aby je chránilo. Pracoval jsem dlouho a usilovně, abych vytvořil přísahu, která rozdmýchá jiskru toho živého spojení v ostatních.“

Magda se mu pevně zahleděla do očí. „A jak zní ta přísaha?“

„Lidé, kteří chtějí být chráněni, musí přísahat takto: Mistře Rahle, veď nás. Mistře Rahle, uč nás. Mistře Rahle, ochraňuj nás. Ve Tvém světle vzkvétáme. Ve Tvém milosrdenství nacházíme útočiště. Koříme se Tvé moudrosti. Žijeme pouze proto, abychom Ti sloužili. Naše životy patří Tobě.“

Magda byla ohromena. „A vy očekáváte, že vám lidé tohle slíbí?“

„Snažím se jim zachránit život, Magdo.“ Odmítavě mávl rukou. „Ale označení přísaha u některých lidí vyvolává nevoli, proto ji raději nazývám zasvěcení. Je to pro ně přijatelnější. Zjistil jsem taky, že téměř s jistotou funguje, když se odříkává v kleče s čelem na podlaze. Něco na té pozici a samotný slib věrnosti pomáhá vyvolat strach a přiměje lidi brát to vážně.“

Nebylo divu, že Rada odmítla plán lorda Rahla.

Žádal je, aby mu pomohli ovládnout celý Nový svět.

Kapitola 12

Z toho, co jí doposud řekl manžel, a z toho, co se teď dozvěděla od Alrica Rahla, začala Magda plně chápat smrtelné nebezpečí, které jim hrozilo. Bylo jen otázkou času, než se snoví cestovatelé naučí používat své schopnosti a najdou si cestu do myslí lidí tady v Pevnosti čarodějů. Pokud něco nepodniknou, aby se ochránili, bude to začátek jejich konce.

Pevnost představovala nejen sídlo vlády Středozemí, ale zároveň byla v mnoha ohledech jeho srdcem a duší. Žila a pracovala zde Vrchní rada, ale stejně tak i zástupci mnohých zemí spolu s vojenskými i vládními představiteli a všemi možnými hodnostáři. Možná ještě důležitější bylo, že zatímco obrovské armády s podporou čarodějů bojovaly ve válce, žili v Pevnosti někteří z nejnadanějších čarodějů a pracovali na nejrůznějších úkolech, od vymýšlení protikouzel na zbraně vytvořené ve Starém světě až po sestrojování nových vlastních zbraní.

Tito talentem obdaření čarodějové pracovali dnem i nocí v podzemních částech Pevnosti, mnozí z nich tajně, na věcech, o kterých Baraccus málokdy mluvil. Magda si vzpomněla, jak jí Tilly občas vyprávěla o projektech, ze kterých šel mráz po zádech. Přestože Magda nevěřila všemu, co Tilly povídala, věděla, že to pravděpodobně nebude příliš daleko od pravdy.

Pokud Rada nepřistoupí na plán Alrica Rahla a čarodějové nepřijdou s vlastním protikouzlem, bude Nový svět zničen.

Jenže na druhou stranu to znamenalo udělat z Alrica Rahla víc než pouhého krále. Znamenalo to ustanovit ho neomezeným vládcem celého Nového světa a dovolit mu vytvořit jeho vlastní impérium.

I kdyby mohla Magda ovlivnit Radu, chtěla by se na něčem takovém podílet? Chtěl by Baraccus, aby to udělala?

Pak si ale vzpomněla, jak stála na cimbuří, jakoby zahalená v mlze, a chystala se vrhnout do náruče smrti. Ačkoli se to stalo před pár hodinami, začínala mít pocit, že to byl jen sen v neurčité vzdálené minulosti.

Myslela to vážně? Chtěla opravdu v hloubi duše zemřít? Zabít se? Samozřejmě že stále cítila nesmírný zármutek a budoucnost se jí zdála bezútěšná, jenže v trochu jiném smyslu.

Vzpomněla si na vnitřní hlas, který ji šeptem nabádal ke skoku.

Bylo to možné?

Pokud to byla pravda…

V ústech jí vyschlo.

„Chápu, jak to myslíte, lorde Rahle.“ Magda si propletla prsty a začala opět přecházet po místnosti ve snaze vyrovnat se s tím, co se všechno stalo. Během posledních pár dní se její život obrátil vzhůru nohama. Všechno se změnilo. I přes nepředvídatelnost války pro ni manžel představoval bezpečí. Teď však pocit bezpečí ztratila. Teď se musela spolehnout sama na sebe.

„Pak musíte jednat,“ řekl Alric Rahl. „Musíte udělat všechno pro to, abyste přesvědčila Radu, aby mi pomohla ochránit Středozemí před snovými cestovateli.“

Magda, zahleděná do temného kouta komnaty, kam neproniklo světlo svíček, se nakonec otočila. Pohlédla mu do tváře, v níž měl nekompromisní výraz.

„Máte pravdu. Nevím, jestli je dokážu přesvědčit, aby mě vyslechli, ale musím se o to pokusit. Musím najít nějaký způsob, jak přimět Radu ke spolupráci. Fakta svědčí pro nás. Snad je přesvědčím, aby to pochopili a sami uznali, že musí jednat v zájmu nás všech.“

Zhluboka vydechl a přikývl. „Děkuji vám, Magdo. Doufejme, že dokážete Radu přesvědčit. Je to naše jediná naděje.“

V tom okamžiku ji zasáhla bolest tak náhle, nečekaně a prudce, že jí vyrazila dech.

Svaly se jí napjaly, když ji pronikavě rozbolela hlava. Magda měla pocit, jako by ji zároveň bodaly desítky rozžhavených jehel do uší, do spánků a do týlu.

Bodce ostré jako břitva zasáhly nervy těsně pod ušima, jako by jí tam někdo vrážel další ostré jehly. Oči se jí zalily slzami a otevřela ústa dokořán, jen z nich nevyšel výkřik. Nemohla popadnout dech. Mučivá bolest jí napjala všechny svaly.

Lord Rahl se zamračil. „Magdo?“

V jeho tváři viděla zmatek a znepokojení, ale nemohla mluvit, aby mu řekla, co se děje. Chtěla vykřiknout, ale nešlo to. Ale především si přála, aby ta prudká a nečekaná bolest přestala.

Už ji nemohla vydržet. Přestože chtěla žít, přivítala by smrt, jen kdyby ji zbavila té bolesti.

V tom strašlivém okamžiku bezmoci pochopila. Prvotní nápor bolesti trochu polevil. Nevěděla, jestli je to nějaká zvrácená hra, nebo jestli pronikavá bolest zaútočí znovu s ještě větší silou. V té krátké přestávce Magda zalapala po dechu.

Než však mohla vykřiknout, bolest se vrátila, ale s nekonečně větší silou než předtím. Myslela, že už to není možné, ale bylo to tak. Překvapivá síla ji úplně omráčila.

Zapotácela se a pak začala ztrácet vědomí. Měla pocit, že jí někdo pomalu drtí lebku.

Mocný úder přišel znenadání jako blesk z čistého nebe, zasáhl ji doprostřed těla, až se prudce předklonila. Svaly se jí napjaly proti síle svírající jí hrudník. Slyšela, jak jí praskají žebra, a přidala se další bolest.

V nesnesitelných mukách, s očima doširoka otevřenýma, viděla, jak se k ní lord Rahl rozběhl, ale jeho pohyby se zdály neskutečně pomalé. Vypadal téměř jako socha stojící na místě. Tímto tempem, kterým se v jejích očích pohyboval, věděla jistě, že se k ní nedostane dřív, než bude mrtvá.

Cítila, jak jí něco teplého vytéká z uší a stéká až na bradu. Viděla jasně červenou krev, jak dopadá na kamennou podlahu pod ní.

Magda klesla na kolena.

Vidění se jí zúžilo do tmavého tunelu. Všechno jí připadalo vzdálené. Měla pocit, že slyší hlasy, ale nepoznala je přes pronikavý, bolestivý, vysoký tón, který slyšela.

Těsně na hraně svého omezeného vnímání viděla oba statné strážce lorda Rahla, jak vytahují meče a blíží se k ní. Věděla, že ji považují za hrozbu.

Krev, která jí tekla z uší a kapala z brady, vytvořila rudou kaluž na podlaze pod ní. Cítila, jak jí ta teplá tekutina promáčela šaty na kolenou.

Přes nesnesitelná muka, přes ochromující bolest bodající ji v hlavě a drtící jí hruď, Magda stejně jako strážci pochopila, co se děje. Přestože byla dezorientovaná, jasně si uvědomovala cizí přítomnost, rozpínající se z temných koutů její mysli.

Pokud ji nezabije ta věc uvnitř ní, udělají to jistě strážci.

Magda poznala, že jí zbývá už jenom pár okamžiků života.

S tím vědomím cítila, jak zoufale nechce zemřít. Navzdory tomu, jak moc toužila zbavit se bolesti, nechtěla zemřít. Ještě nikdy necítila tak silnou touhu žít. Jenže cítila, jak sklouzává stále blíž k temnému okraji podsvětí.

Magda si vzpomněla na poslední slova svého manžela ve vzkazu, který měla v kapse.

Buď silná, chraň svou mysl a žij život, který můžeš žít jenom ty.

Lord Rahl stál přímo před ní, boty namočené v její krvi. Skláněl se k ní, ruce jí položil na ramena a něco křičel.

Neslyšela ho. V uších jí znělo jen divoké kvílení bolesti.

Magda sevřela nohavice jeho kalhot, když jí bolest zatemnila zrak a hrozila, že ji oslepí. Věděla, že v příštím okamžiku neztratí jen zrak, ale i vědomí. Věděla, že má jen pár vteřin, než bude všechno ztraceno.

Slyšela nad sebou Alrica Rahla něco naléhavě křičet, ale nerozeznávala vzdálená slova. Cítila, jak ji popadl silnými prsty, skláněje se k ní.

Pochopila, že má poslední šanci.

Nevěděla ale, jestli dokáže sebrat dost sil.

„Mistře Rahle…“ vypravila ze sebe chraptivým hlasem. Krev jí stékala ze rtů. Cítila ji v ústech.

Hrůza jí sevřela hrdlo. Údery srdce slábly. Věděla, že umírá. Cítila, jak z ní prchá život. Připadalo jí nemožné ho zadržet.

Obtížné bylo se jen nadechnout.

Uvnitř se však zoufale snažila nepodlehnout vábení smrti a ukončení bolesti.

Magda sebrala poslední zbytky sil a přerývaně se nadechla.

S plícemi plnými posledního vzduchu v zoufalém spěchu odříkala ta slova a poddala se jejich významu.

„Mistře Rahle, veď nás. Mistře Rahle, uč nás. Mistře Rahle, ochraňuj nás. Ve Tvém světle vzkvétáme. Ve Tvém milosrdenství nacházíme útočiště. Koříme se Tvé moudrosti.“ Dala do těch slov srdce i duši. „Žijeme pouze proto, abychom Ti sloužili. Naše životy patří Tobě.“

Zahalila ji temnota a zastínila její duši. Pomyslela si, že už asi bylo pozdě.

Ale pak bolest náhle zmizela.

Magda těžce oddechovala úlevou, když se zbavila nesnesitelných muk, zhroutila se na podlahu a rozplakala se přetrvávající bolestí a neskonalým vděkem za Baraccusova slova ? chraň svou mysl.

Právě jí zachránila život.

Baraccus jí zachránil život.

Lord Rahl jí zachránil život.

Kapitola 13

Zbavená vetřelce, ale stále v agonii, ležela Magda v teplé kaluži vlastní krve. Bolest v hlavě, neustále vystřelující do uší a spodní čelisti, byla příšerná. Ale přesto byla nesmírně vděčná, že už to není stejná mučivá agonie, jako jí zevnitř působil snový cestovatel svou přítomností.

Přestože už nechtěla trpět další bolestí při sebemenším pohybu, neměla sílu k odporu, když ji lord Rahl a jeho osobní strážci opatrně přetočili na záda. Vykřikla bolestí, kterou jí pohyb způsobil. Cítila, jak se jí zlámaná žebra třou o sebe při každém nádechu a výdechu.

„Teď buďte v klidu,“ řekl lord Rahl překvapivě něžným hlasem, zatímco chytil její ochablé paže do svých silných rukou. „Bude to v pořádku. Ale teď musíte zůstat v klidu. Nepokoušejte se zvednout.“

Magda si jen matně uvědomovala, kde je a co se děje. Jako kdyby to všechno zažíval někdo jiný a ona to jen nezúčastněně pozorovala. Celé tělo jí svírala pronikavá bolest. Ale i ta jí připadala podivně vzdálená.

„Aspoň už v sobě nemá toho parchanta,“ prohlásil jeden ze strážců.

Lord Rahl souhlasně zabručel a opět se nad ní sklonil. „Bude to zase v pořádku, Magdo. Pomůžu vám.“

Magda přikývla, ale ve skutečnosti vlastně ani nevěděla proč. Musela polknout krev, která se jí hromadila v ústech.

Lord Rahl se k ní sklonil blíž. V očích měl zvláštní pohled. Magda si uvědomila, že je to strach.

Když viděla ten pohled a došlo jí, že je to strach o ni, zmocnila se jí panika. Naštěstí ji pevně držel za ramena a nedovolil jí se pohnout.

„Poslouchejte mě, Magdo. Musíte ležet klidně. Nehýbejte se. Já se o vás postarám.“

Pokusila se ho zeptat, jak to myslí, ale vydala jen nesrozumitelné mumlání.

Pousmál se. „Nemusíte už nic říkat. Vyslovila jste správná slova, když bylo potřeba.“ Stiskl jí rameno. „Teď jste před snovým cestovatelem v bezpečí.“

Magda pocítila úlevu. Alespoň se zbavila toho netvora, co číhal v její mysli. Pocítila jeho ďábelskou přítomnost jen na krátký okamžik, ale věděla, že na to do smrti nezapomene. Po tvářích jí tekly slzy vděčnosti, že unikla ze spárů snového cestovatele. Přestože musela dál snášet přetrvávající následky jeho útoku, i kdyby měla zemřít, osvobodila se od jeho odporné přítomnosti.

„Musím se dostat do vaší mysli, Magdo ?“

Přesně tomu právě teď unikla. Nestála už nikdy o něčí přítomnost ve své mysli. Nechtěla, aby jí někdo takovým způsobem ovládal. Hrůzou z toho pomyšlení sebou škubla, aby se vymanila z jeho sevření.

„Poslouchejte mě,“ řekl, zatímco ji pevně držel za zápěstí. „Potřebuji to jen proto, abych vyléčil poranění. Pořád ztrácíte spoustu krve. Musím si pospíšit. Musíte mi dovolit, abych vám pomohl. Jenom klidně ležte a nebraňte se, dobře? Uděláte to? Mohla byste mi důvěřovat? Bylo by to mnohem snadnější.“

Toto byla šance, jak přežít, možnost, jak se nechat odtáhnout zpátky od děsivé temné nicoty. Bojovala o život. Nemohla dopustit, aby sklouzla za oponu. Nakonec se uvolnila a přikývla.

„Děkuji, Mistře Rahle,“ vypravila ze sebe s velkým úsilím.

Krátce se usmál, než jí vzal hlavu do dlaní. Ruce ztlumily vzdálené zvuky, což, jak si až teď uvědomila, byly její vzlyky.

Pohlédla na něj a jeho oči jí připomněly blankytně modrou oblohu. Jak se do nich bez mrkání dívala, byla přitahována jejich uklidňující barvou. Z jeho očí se stala obloha. Cítila, jak se noří do azuru, z něhož se postupně stala safírová, kobaltová a nakonec přešla v půlnoční modrou.

Cítila, jak jeho kouzelná moc pronikla do její mysli a chladná záplava jeho magie se jí rozlila po celém těle.

Baraccus ji už léčil, ale všechno to byly jen drobnosti ? řezné rány, vymknutý kotník, migréna ? takže už znala jedinečný pocit působení aditivní magie. To, co při těch drobných poraněních byl pramínek, se teď změnilo v mohutný ledový proud, zaplavující ji svou silou.

A navíc pocítila i žhavý dotek, což musela být subtraktivní magie. Předpokládala, že odstraňuje pozůstatky zranění, které napáchala přítomnost snového cestovatele.

Zalapala po dechu, když pocítila náhlé, pronikavé a prudké horko hluboko v uších. Ucukla, jakmile ucítila spálené maso, a uvědomila si, že musel kauterizovat ránu, aby zastavil krvácení.

Přestože se cítila ztracená na tom zvláštním osamělém místě, věděla, že tam není sama. Byl tam s ní a snažil se jí pomoct. Připadalo jí to trochu jako předtím, když o sobě dal snový cestovatel v její mysli vědět, ale současně jako by to byl pravý opak přítomnosti toho vetřelce. Snový cestovatel, kterého poznala a cítila, byl zákeřný a měl v úmyslu jí ublížit.

Naproti tomu byla tato přítomnost v její mysli prospěšná. Jak pronikal stále hlouběji, cítila navzdory bolesti, že jeho cílem je jí pomoct a nakonec ji té bolesti zbavit.

Cítila každý pramínek aditivní magie, jak jí sešívá potrhané svaly a sceluje zlámaná žebra. Nebolelo to, ale z toho zvláštního pocitu se jí dělalo špatně od žaludku. Chtěla se vykroutit, ale věděla, že je toto její jediná šance, takže se podvolila. Horký proud magie, pronikající jí hluboko do uší, byl stejně nepříjemný.

Zároveň si uvědomovala, že se ji snaží přimět, aby mu dovolila zbavit ji té nesmírné bolesti. Magda se bránila. Nechtěla, aby kdokoliv jiný, zvlášť ne lord Rahl, musel cítit její bolest. Pevně ji zadržovala a snažila se ho ochránit před jejím plným zásahem.

Nebylo jí to nic platné. Byl silnější než ona. S nesmírnou obavou o jeho bezpečí cítila, jak bolest polevuje. Když odstranil tuto překážku, už nic nebránilo jeho talentu proniknout dál, hluboko do její podstaty, aby ji vyléčil.

Jakmile odstranil poslední zbytky bolesti, oddala se osvobozujícímu pocitu a konečně ucítila, jak ji zahřívá teplo jeho léčivé magie.

Vznášela se v tom zářivém teple a jen vzdáleně si uvědomovala, že existuje i něco jiného než tato uklidňující pomoc.

Magda ztratila pojem o čase. Nevěděla, jak dlouho se vznášela na tom poklidném místě. Mohly to být jen okamžiky, nebo také celé dny. V té tiché prázdnotě ztratil čas význam. Na tom zvláštním místě čas přestal existovat. Pozvolna si začala uvědomovat, že to skončilo.

Nakonec otevřela oči a rozhlédla se kolem. Zjistila, že leží na pohovce. Lord Rahl stál nad ní, na čele kapičky potu. Vypadal vyčerpaně.

Svíčky v kovovém svícnu už skoro dohořely. Poznala, že to trvalo skoro celou noc.

Magda si sáhla na ucho a prsty si přejela po čelisti. Už to nebolelo.

Ani v hrudi ji nepíchalo. Položila si ruku na žebra a stiskla. Byla zase celá a nic ji nebolelo.

Ale ještě něco. Přestože stále pociťovala stesk po Baraccusovi a smutek, že odešel, bylo to teď jiné. Bolest ze ztráty už nebyla tak zdrcující. Stále truchlila, pořád ji trápila jeho ztráta, ale poznala, že nejostřejší hrany se trochu otupily.

Stále bude postrádat svého manžela, navždy ho bude milovat, ale teď věděla, že je schopna jít dál. Musí jít dál.

„Děkuji,“ zašeptala s pohledem upřeným na lorda Rahla.

Věnoval jí unavený úsměv. „Doporučil bych vám, abyste si odpočinula, ale obávám se, že na to teď není čas.“

Magda se posadila, protřela si oči a rozhlédla se. „Stále je noc?“

Usmál se. „Je nový den, Magdo. Už nějakou dobu.“

„Tak musíme jít do zasedací síně Rady. Budou mít jednání. Musím je přesvědčit, že hrozí bezprostřední nebezpečí. Že musí jednat rychle.“

Lord Rahl přelétl pohledem její oblečení. „Možná byste se měla nejdřív umýt a převléknout.“

Magda se postavila a cítila se pozoruhodně pevná. Očekávala přinejmenším mírnou závrať, ale nedočkala se. Připadala si jako znovuzrozená. Skutečně živá. Pohlédla na své šaty. Měla na nich velké skvrny od krve. Měl pravdu, měla by se převléknout. Sáhla si do vlasů a zjistila, že je má slepené krví. Podívala se na sebe do zrcadla. Krev měla na obličeji i na krku.

„Vypadám hrozně. Radši se dám trochu do pořádku, než půjdeme na zasedání Rady.“

Alric Rahl přikývl a pokynul svým dvěma strážcům. „Počkáme venku, než se umyjete a převléknete.“

Jak se otočil ke dveřím, Magda ho chytila za paži.

„Ne.“

Zamračil se. „Ne?“

„Ne. Chci, aby mě radní viděli takhle. Musí vidět opravdovou krev, kterou prolije náš lid v rukou snových cestovatelů, pokud mě odmítnou vyslyšet.“

Lord Rahl se usmál. „Mám dojem, že se Rada ještě nikdy nesetkala s opravdovým odhodláním Magdy Searusové.“

Věnovala mu ustaraný pohled. „Teď se s ním setkají.“

Kapitola 14

Jak procházela impozantním sloupořadím z černého leštěného mramoru na ochozu, jenž vedl do sněmovních síní Rady, dívala se Magda přímo před sebe. Zakulacené pozlacené římsy na vrcholcích sloupů nesly široký portál s vyřezanými postavami, představujícími členy Rady.

Po celé délce klenutého stropu se rozprostírala řada zlatých čtverců. V každém čtverci byl umístěn bronzový medailon s vyobrazením nějakého místa ve Středozemí. Smyslem bylo, aby členové Rady, procházející ochozem, kráčeli pod majestátní přehlídkou rozmanitosti Středozemí a pokaždé si tak připomněli, že mají při svých oficiálních jednáních dbát na všechny vzdálené národy, které zastupovali. Podle Magdiny zkušenosti však na to bronzové medailony nestačily.

Magda prošla pod řadou dlouhých praporů z červeného hedvábí, které visely z klenutého stropu. Ty měly představovat krev, jež byla prolita při obraně Středozemí. Koberec s názvy bitev podél okrajů, po němž kráčela, byl karmínově červený a měl připomínat vybojované bitvy a v nich položené životy, aby ostatní mohli žít.

Kdykoliv Magda procházela ochozem, měla pochmurný pocit. Dnes se tento pocit ještě prohloubil.

Červené prapory a karmínový koberec jen přitáhl její pozornost ke krvi, jíž byla pokrytá. Cítila spojení s těmi, kteří vykrváceli při obraně své vlasti. Pokud ji radní neposlechnou, pak bude krve prolito mnohem víc.

Jak kráčela po dlouhém běhounu, muži po stranách umlkali uprostřed hovoru a překvapeně na ni zírali. Ženy s úlekem couvaly. Šum hovoru se postupně měnil v šepot, a když prošla, umlkal úplně a zůstalo za ní zděšené ticho.

Jakmile vešla do velké rotundy v blízkosti sněmovních síní Rady, Magda se rozhlédla po celém ohromném prostoru. Viděla tam postávat malé skupiny lidí, které si nepochybně krátily čas hovorem při čekání, než budou moci předstoupit před Radu se svými záležitostmi. Ozvěna konverzace v rozlehlé místnosti se postupně vytrácela, zatímco procházela mezi shromážděnými lidmi v doprovodu lorda Rahla ze zemí D’Hary a jeho dvou mohutných strážců.

Shora, vysokými okny lemujícími okraj zlaté kopule, pronikaly dovnitř paprsky ranního slunce a ozařovaly vysoké načervenalé mramorové sloupy po obvodu kruhového sálu ostrým světlem. Mezi sloupy u kamenných stěn stály impozantní sochy předchozích vládců.

Magda věděla, že jednoho dne i socha Baraccuse zaujme čestné místo v této místnosti, jež vedla k sídlu Vrchní rady.

Ta myšlenka ji naplnila hrdostí, ale zároveň jí připomněla, jak se Baraccus nevyhnutelně stává minulostí.

Nebude trvat dlouho a zůstane jen historickou postavou. Lidé už ho nebudou znát a budou o něm mít jen útržky informací. Uvažovala, jestli se historky, které o něm budou v budoucnosti kolovat, budou podobat realitě, již s ním prožila. Historie, stejně jako vzpomínky, měla tendenci být časem zkreslována nebo v horším případě překroucená těmi, kteří ji psali.

Přestože si moc přála, aby tomu bylo jinak, Magda nemohla změnit minulost, ani vrátit Baraccuse zpět. Teď byl ve společnosti dobrých duchů. A tady šel život dál. Chtěl, aby i ona šla dál.

Velké mahagonové dveře do sněmovní síně Rady byly jako obvykle otevřené. Na výšku měřily asi pět metrů a obě křídla, o tloušťce téměř patnácti centimetrů, zdobily složité vyřezávané obrazce, jež měly znázorňovat kouzelné formule, přestože to nebyla opravdová kouzla. Baraccus jí často vysvětloval, že kreslit skutečné kouzelné formule bylo velice nebezpečné. Smyslem této bohaté řezbářské práce bylo připomínat všem, že právě magický talent je základem všeho.

Otevřené dveře měly vyjadřovat smysl Rady pro otevřenost, ale Magda věděla, že je to jen zdání. Pokud šlo o Vrchní radu, nic nebylo tak jednoduché, jak to vypadalo.

Stráže po obou stranách dveří s kopími namířenými ke stropu pochopily, že Magda nemá v úmyslu zastavit.

Vojáci sklonili kopí a váhavě vykročili ze svých stanovišť na velké pečeti, vsazené do kamenné dlažby přede dveřmi.

Jeden ze strážců natáhl ruku v domnění, že Magda potřebuje pomoc. „Lady Searusová, jste zraněná. Přivolám vám pomoc.“

„Děkuji, ale členové Rady jsou jediní, kteří můžou pomoct každému z nás.“

„Obávám se, že právě jednají,“ upozornil ji.

„To je dobře,“ prohlásila a odstrčila jeho kopí z cesty.

„Lady Searusová,“ ozval se druhý strážce, „je mi líto, ale pro dnešek už mají program jednání plný a nemohou se zabývat ničím dalším.“

„Teď budou muset,“ řekla a prošla kolem něj.

Strážci si nebyli jisti, co mají dělat. Věděli, že jako manželka čaroděje prvního řádu se jednání Rady často účastnila. Přestože ji znali, nebyli zvyklí, aby žena s krátkými vlasy vešla jen tak dovnitř, aby promluvila k radním. A ještě závažnější bylo, že měla šaty a obličej celé od krve a oni nevěděli proč. Pokud došlo k útoku na Pevnost, potřebovali znát podrobnosti, ale dozvědět by se to měli především radní.

Další strážci uvnitř sálu se k ní také začali přibližovat, aby ji zastavili a zjistili, co se děje. Za ní zaregistrovali lorda Rahla a jeho dva muže. Zmateni z pohledu na ženu čaroděje prvního řádu celou od krve, nemluvě o vládci zemí D’Hary, který ji doprovázel, radši nakonec ustoupili, protože usoudili, že když ji nechají projít, způsobí méně potíží, než kdyby se ji pokusili zastavit. Lord Rahl byl přece jen panovník, a nakonec stejně záleželo jen na Radě, komu udělí slovo.

Magda byla ráda, že přesvědčila lorda Rahla, aby nechal svou malou armádu v chodbách před rotundou, kde ji nikdo neviděl. Kdyby se snažili vstoupit do sněmovní síně Rady, způsobilo by to komplikace.

Jakmile se ocitla uvnitř a prošla mezi strážemi, otočila se k lordu Rahlovi. Položila mu ruku na hruď, aby ho zastavila.

„Počkal byste tady? Kdybyste stál vedle mě, mohli by si myslet, že o to žádám na váš popud.“

Nespokojeně se zamračil a pohlédl směrem k radním, kteří na druhém konci síně seděli kolem stolu. Přešlápl a zastrčil si palce za opasek.

Nakonec se znovu podíval na ni. „Jak si přejete.“

Magda mu věnovala letmý úsměv a pak se otočila do místnosti, kterou už mnohokrát navštívila. Prostředkem se táhl dlouhý, úzký, modrozlatý koberec a rozděloval ji na dvě části. Vroubkované mahagonové sloupy podpíraly klenuté oblouky po stranách. Okna v obloucích propouštěla denní světlo. Pod okny na ochozech se nacházela sedadla pro přihlížející. Byla obsazena do posledního místa, což znamenalo, že Rada neprojednává žádné důvěrné vojenské záležitosti.

V prostoru pod ochozy okna nebyla, takže tam panovalo příšeří. Okna nahoře měla znázorňovat světlo Stvořitele, zatímco tmavé části dole představovaly věčnou temnotu podsvětí, jako vtipná připomínka přírodních sil, života a smrti, jejich nejdůležitějších prvků, které musí být vždy v rovnováze.

Skupiny lidí, kteří přišli na audienci, se tísnily po stranách síně, ve stínu ochozů. Stejně jako jindy zde stáli vojenští velitelé ve svátečních uniformách s hloučky svých podřízených, hodnostáři v důstojných talárech s barevnými páskami označujícími jejich hodnost a postavení, čarodějové a kouzelnice v prostých róbách a rádci, doprovázející dobře oblečené významné a vlivné ženy. Jako na mnoha místech v Pevnosti, i zde byly vidět i děti se svými rodiči.

Ve slunečních paprscích pronikajících vysokými okny se vznášel kouř z dýmek i prach zvířený neustálým pohybem. Jak kráčela po modrozlatém koberci v ostrůvcích světla z oken, navržených tak, aby světlo dopadalo na dlouhý koberec uprostřed, nikdo nemohl přehlédnout její krví nasáklé šaty. Z pohledu do zrcadla věděla, že podobně vypadají i její vlasy a obličej.

Navzdory relativnímu klidu v síni venku zuřila válka. Baraccus jí prozradil, jak strašné se svádí bitvy. Muži v nich umírali po tisících, je ? jich těla byla roztrhána při zuřivých útocích nepřítele. Zběsilost, panika, krev, křik a zoufalství prý byly nepředstavitelné.

Naproti tomu v rozlehlé síni, kde Rada vykonávala svou vznešenou práci, panoval pořádek a důstojnost, jednání probíhala svým poklidným tempem. Panika, krev a čiré zoufalství se zdály být na hony vzdálené.

Magda věděla, že je to jen iluze. Přestože se všichni snažili udržet dojem, že toto místo je protiváhou válečnému šílenství, každý na válku myslel.

Stejně jako předtím na chodbách, i zde lidé umlkali, jakmile spatřili Magdu odhodlaně kráčející po dlouhém koberci uprostřed sálu. Většina z nich ji znala. Většina z nich ji viděla stát před pohřební hranicí, jejíž plameny stravovaly jejího manžela a jejich milovaného vůdce. Mnozí jí přišli vyjádřit soustrast.

Na vyvýšeném pódiu u dlouhého, ozdobně vyřezávaného stolu, tvořícího půlkruh, seděli členové Vrchní rady. Jejich poradci seděli u stolu vedle nich a další za nimi. Lidé, kteří přicházeli na audienci, měli místo uprostřed pódia.

Magda poznala ženu, která tam právě stála a zaníceně hovořila. Žena ztratila řeč, když se ohlédla přes rameno a spatřila za sebou stát Magdu.

Nejdřív si všimla délky jejích vlasů a pak si zamračeně prohlédla její krví nasáklé šaty. „Nemůžete mě rušit, když mám slovo.“

„Teď k radním promluvím já, Vivian,“ prohlásila Magda a věnovala jí krátký úsměv. „Svou řeč dokončíte později.“

Vivian si rukou nadzvedla pramen dlouhých vlasů. „Proč si myslíte, že můžete ?“

„Odejděte,“ pronesla Magda hlasem tak klidným, tichým a smrtelně vážným, že sebou Vivian trhla.

Když se neměla k odchodu, Magda se k ní naklonila a promluvila důvěrným tónem, aby ji nikdo neslyšel.

„Buď okamžitě odejdete, Vivian, nebo vás budou muset vyvést. Myslím, že víte, že nelžu.“

Při pohledu do Magdiných očí se Vivian otočila, krátce se radním poklonila a rychle se vzdálila.

Rozhostilo se ticho.

„Co má tohle přerušení znamenat?“ zeptal se radní Weston celý rudý. „Co může být tak důležité, že jste se opovážila sem takhle vtrhnout?“

Magda sepnula ruce. „Otázka života a smrti.“

Za sebou slyšela vzrušený šepot.

„Života a smrti? O čem to mluvíte?“ zeptal se důrazně Weston.

Magda se setkala s pohledem všech radních, nejen toho, který udělal tu chybu, že ji vyzval k odpovědi.

„Snoví cestovatelé jsou v Pevnosti.“

Kapitola 15

V sále zavládl zmatek, jak všichni za Magdinými zády začali mluvit najednou. Někteří vykřikovali otázky. Jiní hlasitě vyjadřovali pochybnosti. Další nadávali. Mnohé její slova vyděsila, takže mlčeli.

Stařešina Cadell, odjakživa zastánce slušného chování ve sněmovní síni Rady, zvedl ruku deformovanou artritidou a žádal o klid.

Jakmile se přítomní utišili, radní Weston pokračoval. „Snoví cestovatelé? Tady v Pevnosti?“ Přimhouřil oči. „To není možné.“

Stařešina Cadell si nevšímal Westonovy poznámky. „Lady Searusová,“ oslovil ji shovívavým tónem, „zaprvé, Rada má pravě jednání a ?“

„To je dobře,“ skočila mu Magda netrpělivě do řeči. „Znamená to, že vás nemusím nikde shánět. Je skvělé, že jste všichni tady, abyste to slyšeli. Časuje málo.“

Radní Guymer vyskočil na nohy. „Nemáte žádné postavení, abyste mohla mluvit před Vrchní radou, natož přerušovat její jednání! Jak se opovažujete vyhodit někoho, kdo mluví o důležitých věcech a ?“

„Ať už si Vivian tentokrát stěžovala na cokoliv, může to počkat. Řekla jsem, že je to otázka života a smrti. Radní Weston mě právě vyzval, abych promluvila. Měla jsem v úmyslu tak učinit.“ Povytáhla obočí a vyzývavě se na ně podívala. „Pokud mě ovšem nechcete nechat vyvést dřív, než vás seznámím se smrtelným nebezpečím, které hrozí našemu lidu, a zároveň s tím, jak je možné s vaší pomocí všechny ochránit.“

Poradci si vyměnili pohledy. Někteří radní se rozpačitě zavrtěli na židli. Nechtěli ji veřejně umlčet, než Radě odhalí, co má dělat, aby ochránila lidi. Jejich zaváhání poskytlo Magdě příležitost.

Radní Hambrook se pohodlně opřel a založil si ruce na vystouplém břiše. „Říkáte snoví cestovatelé?“

Guymer znovu vyskočil a tentokrát obrátil svůj hněv na svého kolegu. „Hambrooku, nenecháme se vyrušovat z jednání a nedovolíme, aby tohle skandální narušení pokračovalo!“

Magda došla třemi ráznými kroky ke stolu, položila dlaně na naleštěné dřevo a s nevraživým pohledem se naklonila k radnímu Guymerovi.

„Posaďte se.“

Zaskočen chladnou zuřivostí v jejím hlase a ohromen, že si dovolila s ním takto mluvit, klesl zpátky na židli.

Magda se narovnala. „Snoví cestovatelé pronikli do Pevnosti. Musíme ?“

Tentokrát ji přerušil Weston. „Pokud pominu nestoudný způsob, jakým jste sem vtrhla, co vás vede k domněnce, že vám něco takového budeme věřit?“

Magda před ním praštila rukou do stolu. Při tom hlasitém zvuku všichni nadskočili. Cítila, jak jí tváře hoří rozhořčením.

„Podívejte se na mě! Tohle mi udělal snový cestovatel! To, co vidíte ? všechna ta krev, kterou mám na sobě ? tak budou vypadat vaši krajané i vaši blízcí předtím, než zemřou v nepředstavitelných mukách! Tohle nás postihne všechny!“

„Nebudu tady sedět a ?“

„Nech ji mluvit,“ pronesl stařešina Cadell s klidnou autoritou.

Magda úklonou hlavy staříkovi poděkovala, a pak se sebrala a pokračovala. „Snový cestovatel pronikl do mé mysli, aniž bych o tom věděla. Nevím, jak dlouho se tam ukrýval. Bojím se pomyslet na to, co všechno vyslechl, zatímco čekal v mé mysli bez mého vědomí.“

„Co by mohl vyslechnout?“ zeptal se radní Sadler podezíravým tónem.

„Například důvod, proč jsem sem dnes přišla, a tím i řešení, jak zabránit snovým cestovatelům, aby se volně pohybovali v Pevnosti a všechny nás zničili. Jakmile to řešení slyšel a pochopil, že se chystám obrátit na Vrchní radu o pomoc s jeho zavedením a rozšířením, udeřil. Měl v úmyslu mě zabít, abych vám to nemohla říct. Jeho záměrem bylo zabránit vám dozvědět se tyto důležité informace, abychom jim byli všichni vydáni na milost.“

Zatímco přejížděla pohledem členy Rady, koutkem oka zahlédla, jak se všichni přítomní nahrnuli dopředu, aby jim neuniklo ani slovo z toho, co řekne. Napřímila se a znovu se postavila doprostřed půlkruhu radních, aby se ujistila, že ji každý uslyší.

„Přestože nemám nejmenší tušení, jak dlouho se snový cestovatel ukrýval v mé mysli, pozoroval a naslouchal, prozradil svou přítomnost hned, jak se rozhodl roztrhat mě zevnitř.“ Pomalu zavrtěla hlavou, jak se otočila k radním zády a pohlédla do vyděšených tváří přihlížejících, kteří ji mlčky poslouchali. „Nedokážete si tu bolest představit.“

Lidé na ni jen tiše zírali.

Weston přerušil ticho. „Čekáte, že vám uvěřím ?“

„Ne,“ řekla, aniž by se ohlédla. „Čekám, že si na vlastní oči prohlédnete výsledek toho, co mi udělal snový cestovatel, který se vkradl do mé mysli tady v Pevnosti, kde jsme se domnívali, že jsme v bezpečí. Nejsme.“ Nadzvedla si sukni. „Když jsem ve smrtelném zápase klesla na kolena, krev mi tekla z uší a dusila mě, cítila jsem, jak mi snový cestovatel láme žebra, jedno po druhém.“ Někteří lidé v davu zalapali po dechu. „Bolest se nedala vydržet, a nemůžete se jí zbavit.“

Pomalu prošla po pódiu, aby se ujistila, že všichni shromáždění, i radní a poradci za stolem, dobře uvidí krev, kterou byla sukně nasáklá. Ozvěna jejích kroků se nesla celou síní.

„Krev, kterou vidíte,“ pokračovala, „svědčí o jeho mučení. Pokud vás to šokuje, mohu vás ujistit, že byste nechtěli slyšet mé zoufalé výkřiky, když jsem ležela v kaluži vlastní krve na prahu smrti.“

„A pak předpokládám, že zasáhli dobří duchové a v poslední chvíli vás zachránili?“ nahodil radní Guymer s úsměvem.

„Ne,“ odpověděla chladně s pohledem upřeným do davu. „I když jsem se modlila, aby mě dobří duchové přišli zachránit. Nakonec jsem se zachránila sama.“

„A jak jste to udělala, jestli se mohu zeptat,“ ozval se Sadler, „pokud jsou snoví cestovatelé skutečně tak hrůzostrašní, jak je líčíte?“

„Máte pravdu. Jsou hrůzostrašní. A jsou také mocní. Použila jsem však ještě mocnější magii a díky tomu jsem se snového cestovatele zbavila.“

„Nemáte talent,“ vysmál se jí Guymer.

„Nemusíte mít talent, abyste byli chráněni,“ obrátila se ke shromážděným lidem, kteří ji napjatě sledovali. „Jen se musíte rozhodnout, že přijmete řešení. Na poslední chvíli, když už jsem skoro umírala, jsem to pochopila a rozhodla se udělat, co bylo potřeba, abych se zachránila.

Proto jsem tady. Chci, aby se všichni naši lidé dozvěděli, že pro ně existuje ochrana. Pro všechny. Věřte mi, snoví cestovatelé dokážou proniknout do mysli kohokoliv a nemají slitování. Ale nikdo z vás se jich nemusí bát. Nikdo z vás nemusí trpět a zemřít.“

„A jak víte, že jste doopravdy chráněna?“ zeptal se Guymer.

„Kdybych nebyla chráněna, snový cestovatel by mě namístě roztrhal, aby mi zabránil přijít sem a říci vám, jak můžete ochránit sebe i náš lid před jejich schopnostmi.“

Síní se nesl znepokojený šepot. Lidé v davu vykřikovali, aby přehlušili hluk, a chtěli vědět, co je potřeba udělat, aby byli chráněni před snovými cestovateli.

Magda nechala jejich obavy chvíli růst, až nakonec ukázala přes celou síň až k velkým vstupním dveřím. Všichni se tím směrem otočili.

„Tam stojí lord Rahl, klíč k vaší záchraně,“ prohlásila tak hlasitě, aby ji všichni slyšeli. „On jediný vytvořil ochranné kouzlo, které ho chrání před snovými cestovateli. Toto sestrojené kouzlo je dostatečně silné, aby ochránilo kohokoliv, kdo je s ním spojen.“

„Lord Rahl!“ vykřikl Guymer. „Zase ten nesmysl! Lord Rahl už nám své plány na ovládnutí světa přednesl.“

Magda ho probodla pohledem. „A odkdy je usilovná snaha chránit váš život a životy všech nevinných lidí ve Středozemí stejně jako z D’Hary považována za touhu ovládnout svět?“

„Jde tu o přísahu věrnosti, na které trvá, není to tak?“ zeptal se stařešina Cadell.

Magda rozpřáhla ruce. „Jsme všichni na jedné lodi. My ve Středozemí i obyvatelé zemí D’Hary máme společné zájmy a čelíme stejné hrozbě. Vládci Starého světa chtějí zotročit celý Nový svět. Nezajímají je naše vnitřní hranice. Chtějí nás ovládnout všechny. Pokud zvítězí, nebude ani Středozemí, ani D’Hara. Všichni buď zemřeme, nebo se staneme otroky. Tady jde o naše přežití a ne o bezvýznamné záležitosti vlády.“

„Bezvýznamné?“ zeptal se Sadler. „Nepokládám za bezvýznamné, že se máme sklonit před vládou lorda Rahla.“

„Určitě to budete považovat za bezvýznamné,“ namítla Magda, „pokud se snový cestovatel tiše vkrade do vaší mysli a stane se vaším pánem a donutí vás jednat podle svých rozkazů. Dokáže vás přimět zradit ty, na kterých vám záleží, a dokonce i zavraždit ty, které milujete. Jestliže budete mít štěstí, ten pán vás místo toho jen roztrhá zevnitř.“

Sadler si navlhčil rty, ale nic nenamítl.

Šeptání v davu utichlo, když ze stínu za radními, odkud všechno sledoval, vystoupil muž.

Byl to prokurátor Lothain. Upíral na Magdu hrozivý pohled.

Kapitola 16

Lothainův úsměv vypadal děsivě, jako by se usmívala lebka. „A jak víte, lady Searusová, že to ve skutečnosti nebyla magie Alrica Rahla, co vás chtělo rozervat zevnitř, jak jste to popsala?“

„Magie lorda Rahla?“ Magda na něj hleděla s otevřenými ústy. „Proč by něco takového dělal?“

Lothain povytáhl obočí. I hrozivý úsměv se mu vytratil z tváře. „Třeba právě z toho důvodu, který vás přivedl sem ? abyste nám zahrála představení, které lidi vyděsí natolik, že přistoupí na jeho plán, jak uchvátit moc a stát se vládcem celého světa.“

Stál tam pevně jako skála a čekal, že to popře.

„Nic takového nenastalo.“ Magda si přála, aby zněla důrazněji.

„Protože vás manžel přesvědčil, že se dá Alricu Rahlovi důvěřovat?“

Magda zamrkala. Nechtěla s ním souhlasit, ale musela nějak reagovat. Vzchopila se.

„Můj manžel mi řekl o velice reálném nebezpečí snových cestovatelů. Jako válečný čaroděj dobře věděl, čeho přesně jsou schopni. Jako všichni ostatní jsem celá léta obdivovala Baraccusovy znalosti a moudrost. Koneckonců, byl jmenován čarodějem prvního řádu, protože si ho všichni vážili. Jako čaroděj prvního řádu měl v Alrica Rahla velkou důvěru. Oba v této válce bojovali na stejné straně. Oba od začátku bojovali za to, aby náš lid uchránili před vyvražděním.“

Lothain se pousmál, jako by ji nachytal při uklouznutí. „Podle vašeho vlastního vyjádření to vypadá, že váš manžel pečlivě formoval vaše názory v mnoha oblastech.“ Přejel si prsty strniště na bradě a pomalým krokem došel až k ní. „Říkáte tedy, že váš manžel byl celou tu dobu tajným spojencem Alrica Rahla v jeho plánu ovládnout Nový svět? Možná proto se váš manžel tajně scházel a jednal s cizinci.“

Magda sevřela ruce v pěst. Tentokrát neměla problém energicky odpovědět.

„Můj manžel od začátku bojoval v této dlouhé válce s cílem nás všechny ochránit.“

„V dlouhé válce, ve které prohráváme.“

„Vaše obvinění jsou urážlivá a nepodložená.“

Lothain sklonil hlavu. „Vaše oddanost manželovi je obdivuhodná, lady Searusová. Ale to se dalo čekat.“

„Tohle všechno je vedlejší,“ promluvil stařešina Cadell. „Ponechme motivy stranou, už jsme to všechno důkladně probrali a nakonec jsme se shodli na tom, že návrh lorda Rahla odmítneme.“

Magda došla ke stařešinovi, který seděl uprostřed poradního stolu. „Jenže situace se změnila. Nesmíme marnit čas. Snoví cestovatelé jsou přímo tady v Pevnosti.“

„Nikdo nepochybuje o tom, že tomu věříte,“ pronesl prokurátor Lothain za ní. „Nicméně, i když se tu možná najdou lidé, kteří uvěří ve vaše upřímné přesvědčení, jeho podstata je pochybná. Snoví cestovatelé budou nepochybně v blízké budoucnosti představovat hrozbu, ale až k tomu dojde, domnívám se, že se jejich cílem stanou důležité osoby.“

Magda se otočila k prokurátorovi a zvedla krví potřísněné paže. „Vybrali si mě!“

Lothain se přezíravě usmál. „Jak by se snový cestovatel v tak vzdáleném Starém světě o vás dozvěděl nebo vás našel, a hlavně, proč by se zajímal právě o vás? Naproti tomu Alric Rahl byl v Pevnosti, přímo ve vašich komnatách, a měl dostatečný motiv, aby vás chtěl přimět uvěřit, že ten, kdo vás napadl, je právě snový cestovatel.“

„To je naprostý nesmysl,“ prohlásila. „Snoví cestovatelé jsou skuteční a představují velkou hrozbu.“

„Samozřejmě,“ souhlasil stařešina Cadell. „V každém případě jsme se rozhodli pro vlastní řešení ochrany našeho lidu.“

„Vlastní řešení?“ Magda se k němu obrátila s překvapeně povytaženým obočím. „Snad nemyslíte ty věže?“

Radní Weston vedle stařešiny se k ní naklonil a ruku sevřenou v pěst položil na stůl. „Nemusíme tady poslouchat vaše pochyby o věcech, které jsou záležitostí Rady a ne tématem k veřejné diskuzi.“

Magda věděla, že ze zjevných důvodů se budou samozřejmě snažit zatajit podstatu celého projektu. Baraccus s jejich návrhem od počátku nesouhlasil, ani nechtěl plán držet v tajnosti. Domníval se, že kdyby se situace hodně zkomplikovala, mohl by se ten nápad nakonec vzít v úvahu, ale musel by se prodiskutovat veřejně. Ostatní si to zřejmě mysleli taky. Výsledkem bylo, že tento návrh byl jedním z nejhůře střežených tajemství v celém Aydindrilu.

„Máme řešení a pracujeme na něm,“ prohlásil stařešina Cadell svým typicky klidným autoritativním tónem. „To je hlavní, na čem záleží.“

Překvapená Magda se krátce odmlčela. „Chcete tím říct, že jste doopravdy pokračovali ve svém plánu? Že jste ho začali uskutečňovat bez Baraccusova vědomí?“

„Čaroděj prvního řádu měl své povinnosti; tohle bylo v naší kompetenci.“ Stařešina Cadell s rozmáchlým gestem doplnil vysvětlující komentář. „Po dokončení nás budou věže nejenom chránit před snovými cestovateli, ale zároveň neprodyšně uzavřou Starý svět, takže nás ochrání před čímkoliv, co by nepřítel pomocí magie vytvořil a poslal, aby nás zničil. Věže nejsou částečným řešením jako návrh lorda Rahla. Představují kompletní řešení, které nás ochrání před všemi možnými útoky a zároveň nás úplně odříznou od Starého světa a ukončí válku.“

Pochopila, že je to prohlášení určené pro veřejnost. Proto odhaloval jen vznešené stránky tohoto šíleného nápadu.

„Pokud je vůbec možné je dokončit,“ řekla.

„Budou dokončeny,“ prohlásil nasupeně radní Guymer, aby rozptýlil obavy.

Magda se zhrozila. Pohlédla zpět na Cadella. „Jenže věže budou znamenat smrt pro velmi mnoho našich čarodějů.“

„Takovou cenu musíme zaplatit,“ prohlásil. „Ukončí to válku.“

Magda tomu nemohla uvěřit. „Za jakou cenu? Kolik tisíc našich nejlepších a nejschopnějších čarodějů odsoudíte k smrti, jen abyste vytvořili vaše věže?“

S pohledem upřeným na desku stolu se Cadell poškrábal na čele. „Budou to dobrovolníci.“

„Dobrovolníci?“

„Ano.“ Stařešina jí zamračeně pohlédl do očí. „Váš manžel z titulu čaroděje prvního řádu udělal to samé, nebo ne? Nevybral snad dobrovolníky z těch nejnadanějších čarodějů, aby šli do chrámu Větrů v podsvětí? Když se jeden nevrátil, poslal druhého a pak dalšího. Baraccus věděl, že je pravděpodobně posílá na smrt. Ti muži to věděli také. Všichni považovali takové riziko za nutné a cenu zaplatili dobrovolně. Tohle je stejné. Je to oběť, aby náš lid, včetně těch, kterých se tak často zastáváte, mohl přežít.“

Magda o krok couvla. „Ale i kdyby se ty tisíce čarodějů dobrovolně obětovaly, bude nějaký čas trvat, než budou věže dokončeny. Snoví cestovatelé přicházejí. Nemůžeme si dovolit čekat.“

Zdálo se, že Cadellovi začíná docházet trpělivost. „Myslíte si, že jsou věže jediné řešení, kterému se věnujeme? Domníváte se, že jsme pošetilí starci, kteří sedí se založenýma rukama, zatímco je náš lid v nebezpečí? Naši čarodějové v současné době horečně pracují na způsobu, jak se před snovými cestovateli ochránit.“

„Neříkám, že jste pošetilí, stařešino Cadelle,“ řekla Magda a sklonila hlavu. „Ale snoví cestovatelé už jsou tady. Co když naši čarodějové nedokážou vytvořit ochranný štít včas? Co když snoví cestovatelé proniknou do myslí lidí s talentem, kteří na tom úkolu pracují, aby jim zabránili přijít s řešením? Teď máme řešení lorda Rahla, které funguje a funguje okamžitě.“

„To tvrdíte vy,“ řekl Lothain. „Pro nás zůstává otázka, jestli to říkáte proto, že jste byla podvedena, abyste tomu uvěřila, nebo proto, že se ochotně podílíte na zrádném spiknutí proti Středozemí.“

Prokurátor naklonil hlavu na stranu, jako by ji vyzýval k přiznání.

„Spiknutí proti…?“ Magda na něj vrhla vražedný pohled. „Říkám to proto, že je to pravda.“

„Tvrdíte vy. Zbývá zjistit, k čemu se Baraccus chystal. Podle toho, co víme, můžete být i vy součástí spiknutí. Koneckonců, byla jste ženou čaroděje prvního řádu, přesto se přimlouváte za to, abychom se vzdali své suverenity ve prospěch Alrica Rahla. A není divu, pokud nám teď říkáte, že sám Baraccus, muž, který byl údajně naším vynikajícím vůdcem, se vám svěřil s tím, že důvěřuje víc lordu Rahlovi z D’Hary než Vrchní radě Středozemí. To mi nepřipadá jako něco, co by měla říkat žena, která se vždycky prohlašovala za obhájce zájmů Středozemí. Spíš to zní jako obhajoba zájmů D’Hary proti našim.“

V davu to zašumělo. Magda namířila na prokurátora prst.

„Vaše překroucená obvinění mohou stát život tisíce lidí!“

Jak ozvěna jejího hlasu pomalu doznívala, šumění za jejími zády ustalo.

„Zamlčujete před námi pravdivé skutečnosti,“ nařkl ji Lothain.

„Pravdivé skutečnosti? Pravdivé skutečnosti jsou takové, že vidíte číhat spiknutí v každém stínu, špiony ukrývající se za každým rohem, zrádce za každými dveřmi. Vaším jediným zájmem je pronásledovat výplody vaší chorobné fantazie, abyste co nejrychleji dosáhl vlastního věhlasu a moci!“

V davu to opět zahučelo, jak všichni zalapali po dechu.

Magda rozpřáhla ruce. „Jak se soustředíte jen na to, abyste odhaloval všechna možná spiknutí, která jste sám vykonstruoval, jen abyste si zvýšil prestiž, záměrně ignorujete krvavou pravdu přímo před sebou.“

Očividně překvapený, že se někdo opovážil mluvit s ním takovým tónem, navíc ho veřejně obvinit z vymýšlení konspiračních teorií kvůli vlastnímu prospěchu, Lothain se chvíli nezmohl na slovo.

Než se vzpamatoval a promluvil, Magda se otočila k davu, který ji se zaujetím sledoval.

„Snoví cestovatelé jsou mezi námi,“ řekla dostatečně hlasitě, aby to všichni slyšeli. „Naši radní se rozhodli, že budou slepí ke krvavé pravdě, kterou mají přímo před očima, zatímco chytrý vrchní prokurátor pronásleduje přeludy, které vidí jen on sám. Pokud se spolehnete na usnesení Rady, nebo se necháte splést Lothainovými vypočítavými řečmi o spiknutích, riskujete, že budete trpět jako já. Pochopte, že bez ochrany můžete snadno zemřít v nesnesitelných bolestech.

Rozhodnutí Rady může být třeba dobře míněné, ale krvavou daň za její chybu zaplatíte vy.“

Dav opět neklidně zašuměl. Někteří lidé vykřikovali, aby je bylo slyšet přes hluk, a chtěli vědět, co mají dělat. Magda zvedla ruce, aby je utišila a mohla jim odpovědět.

„Nechte radní, ať jednají podle svého,“ řekla jim. „Ale pokud chcete žít, zachraňte si život tím, že padnete na kolena, skloníte hlavu a s čelem na zemi pronesete následující slova zasvěcení lordu Rahlovi:

‚Mistře Rahle, veď nás. Mistře Rahle, uč nás. Mistře Rahle, ochraňuj nás. Ve Tvém světle vzkvétáme. Ve Tvém milosrdenství nacházíme útočiště. Koříme se Tvé moudrosti. Žijeme pouze proto, abychom Ti sloužili. Naše životy patří Tobě.‘

Opakujte to třikrát, abyste se ujistili, že jste si vytvořili spojení s magií lorda Rahla, aby vaši mysl chránila před snovými cestovateli.

Udělejte to tajně, jestliže nebudete chtít vysvětlovat těmto mužům své důvody, nebo pokud se bojíte postihu. Uvědomte si, že nejste zrádci Středozemí, když přísahu věrnosti lordu Rahlovi složíte. Zůstanete jen věrni vlastnímu životu.

Lord Rahl není nepřítelem Středozemí, bojuje za všechny obyvatele Nového světa. Všichni jsme na jedné lodi. Bojujeme za právo na život, za právo osvobodit se od krvavé tyranie.

Nemůžete pomoct Středozemí, když budete mrtví.“ Magda zvedla sevřenou pěst. „Zvolte si život! Přísahejte věrnost lordu Rahlovi a budete v bezpečí před snovými cestovateli.“

Magda si všimla, jak radní urychleně dávají pokyny strážím, aby ji vyvedly ze zasedací síně.

Než si však pro ni mohli přijít, zvedla bradu a rázně vykročila ke dveřím. Dav se rozestoupil, aby jí udělal místo, jako nějaké významné a mocné osobě.

Někteří jí šeptem děkovali.

Cestou ke dveřím se Magda dívala přímo před sebe a ve tváři měla výraz, který neprozrazoval žádné emoce.

Kapitola 17

Magda zahlédla lorda Rahla se stejně nečitelným výrazem, jako měla sama, jak stojí těsně za velkými dveřmi a sleduje její odchod ze zasedací síně. Jeho dva statní strážci čekali za ním. Když se Magda ve dveřích krátce ohlédla přes rameno, viděla, že strážci, kteří za ní byli vysláni, se pomalu zastavili, jakmile se přesvědčili, že doopravdy odchází a zdá se, že nemá v úmyslu se vrátit.

Na opačné straně rotundy zahlédla Magda malou armádu lorda Rahla. Vojáci stáli s rukama na zbraních, připraveni bránit svého velitele, kdyby se vyskytl nějaký problém. Usoudila, že až se k nim donesou všechna obvinění vznesená proti lordu Rahlovi, nebudou příliš dobře naladěni. Už takto si museli připadat jako na potenciálně nepřátelském území. Navíc tři z nich zemřeli za podivných okolností od jejich příjezdu do Pevnosti. Na znamení lorda Rahla však sklonili zbraně.

V zasedací síni se i přes výzvy k pořádku situace neuklidnila. Přítomní nechtěli, aby Rada pokračovala v původním plánu jednání. Žádali odpovědi na otázky týkající se bezprostřední hrozby snových cestovatelů.

Magda doufala, že si to Rada promyslí a pochopí nutnost využít řešení, se kterým přišel lord Rahl. Z vlastní zkušenosti věděla, že radní často po následném zamyšlení uznali, že jsou její návrhy rozumné. Doufala, že tomu tak bude i tentokrát.

„Musím se omluvit, lady Searusová,“ pronesl lord Rahl s hlubokou úklonou, „strašně jsem se mýlil.“

„Mýlil? V čem?“ zeptala se Magda, stále ještě rozkurážená, když znovu vykročila.

Vyrovnal s ní krok a mávl směrem k zasedací síni, kde to vřelo čím dál víc. Lidé křičeli na členy Rady, žádali o slyšení, domáhali se odpovědí, jestli je pravda, že je nebezpečí skutečně tak blízko.

„Musím vás požádat o odpuštění. Mýlil jsem se a vy jste měla pravdu.“ Naklonil se k ní a povytáhl obočí. „Teď už chápu, že vás vaše kratší vlasy skutečně připravily o postavení, a že jste bezvýznamná a naprosto bezzubá.“

Magdin hněv se díky jeho ironii úplně vypařil. Musela se usmát. „Pravda je pravda, bez ohledu na postavení.“

Krátce se ohlédl ke dveřím do síně. „Naneštěstí vám pravda zřejmě nadělala pár nepřátel.“

Magdě zmizel úsměv z tváře. „Dnes jsem málem dvakrát zemřela. Podruhé jste mě zachránil, když už jsem procházela oponou do světa mrtvých. Už jsem byla skoro v náručí dobrých duchů. Zemřela bych nebýt toho, že jste mě přivedl zpět mezi živé.

Každá chvíle života navíc je dar. Vlastně se teď jen mohu vrátit tam, kde bych už správně měla být. Ale pokud mám žít, tak budu žít bez přetvářky.“

„Nemáte pravdu, že byste správně měla být mrtvá, Magdo. Zvolila jste si život, a proto žijete. Taková je skutečnost. Nemůžeme žít podle toho, co by mělo být. Musíme žít podle toho, co je. Jste naživu a to je důležité.“

Jenže Magdě se život bez Baraccuse zdál zbytečný, smutný a prázdný. Navzdory bolesti, kterou cítila, si už myslela, že se s ním opět setká. Přestože chtěla žít, trochu litovala, že ji lord Rahl vytáhl zpátky.

„Přežila jste a poskytla tak ostatním lidem možnost se samostatně rozhodnout, jestli se taky chtějí chránit, aby přežili,“ prohlásil jeden z osobních strážců lorda Rahla.

Alric Rahl na něj pohlédl a přikývl. „Teď je rozhodnutí na nich a ne na Radě.“

Otočil se zpátky k Magdě. „Tím, že jste lidem nabídla možnost se rozhodnout podle jejich vlastní volby, jste se ocitla v nebezpečí. Možná byste měla odjet se mnou do Paláce lidu. Tam to pro vás bude bezpečnější.“

Magdu napadlo, jestli vůbec existuje bezpečné místo, jestliže je svět ve válce. Poté co padne jedno místo, bude obléháno další, dokud i to nepadne. Nakonec nezbude nic. Buď se Nový svět ubrání společně, nebo padne celý do rukou nepřítele.

Přestože si nevšímal upřených pohledů, lidé Alrica Rahla celou dobu sledovali. Jejich oči prozrazovaly strach z jeho impozantní postavy, muže, kterého na vlastní oči viděl jen málokdo z Pevnosti. Ale všichni o něm slyšeli vyprávět.

Jak procházeli velkou rotundou, všimla si ve stínu v pozadí skupinek lidí, kteří spolu tiše hovořili a vrhali na ni přitom znepokojené pohledy. V jejich očích viděla nevyslovené obavy.

V tu chvíli si uvědomila, že zatímco se někteří báli lorda Rahla, většina ostatních nesledovala jeho, ale ji. Vzhlíželi k ní s očekáváním něčeho, možná odpovědí nebo záchrany, a možná prostě proto, že jim dala naději do budoucna. Neviděli její krátké vlasy. Viděli Magdu Searusovou, ženu celou od krve, která tvrdila, že by se to už nemuselo stát nikomu jinému.

Magda nakonec zavrtěla hlavou. „Vyrostla jsem v Aydindrilu. Když jsem si vzala Baraccuse, žila jsem tady v Pevnosti. Je to můj domov. Je válka, a můj domov je v ohrožení. Musím tu zůstat a bojovat. Tohle je můj lid. Musím zůstat a bojovat za něj.

Lidé jsou zvyklí dělat to, co jim Rada řekne. Nevím, jestli se někdo rozhodne složit vám přísahu věrnosti, aby ho chránilo takto vytvořené pouto, ale přinejmenším já jsem před snovými cestovateli chráněná. To znamená, že dokážu lépe bojovat za tyhle lidi. Možná přesvědčím další, aby se ke mně přidali a získali stejnou ochranu.

Kromě toho snoví cestovatelé nejsou jedinou hrozbou. Dějí se tu věci, kterým nerozumím. Vím, že i Baraccus se domníval, že je v Pevnosti něco v nepořádku.“

„Lothainovy konspirační teorie?“

Magda si olízla rty a uvažovala o tom. „Jak znám svého manžela, myslím, že to není tak jednoduché. Je tu něco zlého, něco mnohem hlubšího.“

„Jak to myslíte?“

„No, předně, kolegium mělo uložit nejnebezpečnější magické věci v chrámu Větrů a ten ukrýt v podsvětí. Čarodějové nás však podvedli, pravděpodobně proto, aby pomohli chránit lidstvo před tyranií magie.“

„Ale všichni byli chyceni a odsouzeni k smrti.“

Magdě začínal celý ten proces připadat příliš snadný a jednoznačný. Napadlo ji, jestli byli skutečně všichni zrádci.

„Ale jak se ti muži mohli obrátit proti nám? Copak lidstvo trpí pod diktaturou magie? Drazí duchové, byli to čarodějové, bytosti s talentem magie. Žádní tyrani.

A pokud jde o kolegium samotné ? o stovku mužů ? myšlenka, že by všichni pracovali pro nepřítele, je hrůzná. Nikdo, dokonce ani Baraccus, je nepodezíral. Takže, jestliže je nikdo nepodezíral, opravdu si myslíte, že Lothain dokázal chytit a odsoudit k smrti všechny zrádce?“

„Je těžké si představit tak rozsáhlé spiknutí tady v Pevnosti, a zvlášť mezi tak důvěryhodnými muži. Ale jsem přesvědčen, že Lothain si ještě před popravou z každého z nich vynutil mučením přiznání a pochytal by i všechny případné další.“

„Řekl jste mi, že od vašeho příjezdu do Pevnosti zemřeli za podivných okolností tři vaši muži,“ připomněla mu.

„To je pravda.“

„Baraccus mi zanechal vzkaz. Svá poslední slova. Napsal mi, že můj osud je tady. Žádal mě, abych měla odvahu najít pravdu.“

„Pravdu? Pravdu o čem?“

Magda zhluboka vzdychla. „Nevím.“

„Jak víte, že ten vzkaz znamená něco zvláštního? Baraccus, protože znal vaši povahu, vám možná jenom chtěl dát najevo, že vás nosil v srdci.“

„V tom vzkazu mi napsal, abych si chránila mysl.“

Lord Rahl se zarazil. „Chránila svou mysl? Myslíte před snovými cestovateli?“

Vrhla na něj postranní pohled. „To mi řekněte vy.“

Otočil se k ní a pramen jeho dlouhých světlých vlasů mu přepadl přes rameno. „Takže si myslíte, že chtěl, abyste zůstala tady?“

„Ano. Napsal mi, že můj osud je tady. Baraccus byl válečný čaroděj. Měl talent proroctví. Myslím, že věděl, že se tu děje něco temného, a chtěl, abych zjistila, co to je.“

Lord Rahl se nad tím zamyslel, zatímco procházeli kolem vysokých mramorových sloupů, podpírajících klenutý strop s vyobrazením důležitých událostí, oddělených jednotlivými žebry klenby.

„Baraccus byl válečný čaroděj. To vy nejste. Co zvláštního můžete udělat, co on nedokázal?“

„Zkuste hádat, kolikrát jsem si tuhle otázku položila.“

Lord Rahl chápavě zabručel. „A napadá vás, co byste měla hledat?“

„Domnívám se, že mám hledat pravdu.“

„Ale jakou pravdu?“

„Možná pravdu o tom, proč Baraccus spáchal sebevraždu.“

Lord Rahl o tom chvíli uvažoval. Nakonec rozhodil rukama. „Třeba na něj pobyt ve světě mrtvých tak silně zapůsobil, že ztratil veškerou naději.“

Magda na něj opět krátce pohlédla. „Ani jeden z členů kolegia se po návratu nezabil. Nikdo nepodlehl nějakému silnému dojmu. Baraccus byl přitom mnohem silnější než oni.“

Lord Rahl si spojil ruce za zády a mlčky šel vedle ní.

„Baraccus nikdy neudělal nic bez dobrého důvodu,“ prohlásil nakonec.

„Přesně tak. Myslím, že svojí smrtí sledoval nějaký cíl. Domnívám se, že to musel být jediný způsob, jak splnit nějaké nesmírně důležité poslání. Podle mě Baraccus obětoval svůj život z nějakého promyšleného, závažného důvodu. A já potřebuji zjistit z jakého. Myslím, že chtěl, abych hledala odpověď na tuhle otázku.

Musím tu zůstat a najít pravdu, jež se skrývá za vším, co se stalo. Zdá se, že jsem jediná, koho zajímá, proč se zabil. Možná jsem jediná, která dokáže najít odpověď. V každém případě se zdá, že Baraccus tomu věřil. V podstatě mě tím svými posledními slovy pověřil. Vzkázal mi, že mám žít život, který můžu žít jenom já.“

Když došli na dlouhý ochoz, lord Rahl vzhlédl k rudým praporům, které visely nad nimi. „Kde začnete?“

„Ještě nevím jistě.“

Nějakou dobu pokračovali mlčky dál po karmínovém běhounu s vetkanými názvy slavných bitev na okrajích, než se na ni podíval a pousmál se. Nebyl to veselý, ale spíš smutný a pochmurný úsměv.

„Chápu. Zdejší lidé mají velké štěstí, že ve vás mají někoho, kdo je odhodlán za ně bojovat. Něco vám proto řeknu. Nejste jediná, kdo je tady v bezpečí před snovými cestovateli.“

Jak míjeli impozantní černé sloupy, Magda se na něho nechápavě zamračila. „Jak to myslíte? Rada přece vaši pomoc odmítla.“

Opět si spojil ruce za zády a počkal, až přejdou kolem skupinky přihlížejících a dostanou se z doslechu, než jí odpověděl.

„Čekal jsem, že to tak dopadne, takže hned po příjezdu jsem šel za těmi, kteří mají za úkol nás chránit ? veliteli a lidmi s talentem ? a vyložil jim situaci. Vojenští velitelé moc dobře chápali, co nám hrozí, i jak je důležitá účinná obrana.“

„Jste prohnaný jak liška, lorde Rahle.“

Usmál se, spokojený sám se sebou. „Nejsem tak hloupý, abych svěřil naše životy do rukou radních. Proto jsem se ze všeho nejdřív sešel s mnoha důležitými lidmi tady v Pevnosti.“

„A složili vám přísahu věrnosti?“

„Všichni ne. Ale někteří pochopili skutečný rozměr hrozby a stejně jako vy pronesli slova zasvěcení.“ Tiše se zasmál. „I když nikdo z nich nemusel nejdřív krvácet.“

Usmála se v rozpacích. „Baraccus mi mockrát říkal, že jsem paličatá.“

„Důstojníci Rendall a Morgan jsou s námi,“ informoval ji. „Velí jednotkám v Aydindrilu a okolí. Grundwall taky. Ten velí pevnostní gardě.“

Magda přikývla. „Znám je. Jsou to slušní a schopní muži. A co lidé s talentem?“

„Protože se to týká magie, snadno pochopili jak velikost hrozby, tak moudrost řešení. Někteří mé nabídky nevyužili, ale mnozí ano. To znamená, že máme poměrně dost spojenců, kteří mohou dál pracovat beze strachu, že snoví cestovatelé zmaří výsledky jejich práce.“

Magda vzdychla. „Pořád ale nepřijali ochranu pramenící z pouta s vámi všichni. Možná je dokážu přesvědčit.“

Jakmile došli k urostlým a svalnatým vojákům na konci dlouhého ochozu, Alric Rahl se k ní otočil. „Musím se teď vydat na zpáteční cestu a postarat se o další neodkladné záležitosti.“

Magda se zahleděla do jeho modrých očí. „Než odejdete, něco mi prozraďte.“

„Pokud to bude možné.“

„Mají radní a prokurátor pravdu? Toužíte ovládnout Nový svět? Je moc ve skutečnosti tím, co vás zajímá a pohání? Proto jste vytvořil pouto, které funguje tak, že vám lidé musí přísahat věrnost? Ale pravdu.“

Zastrčil si palce za bandalír a chvíli se jí upřeně díval do očí. Jeho rozhodnost ani na moment nezakolísala.

„Lady Searusová, právě teď, zatímco spolu mluvíme, mám ve Starém světě své tajné agenty. Pátrají po snových cestovatelích. Jsou tam proto, aby vyslídili, dopadli a zabili ty parchanty do posledního. Nemohl jsem vám to říct předtím, dřív než jste mi přísahala věrnost, protože jsem nemohl riskovat, že se o tom snoví cestovatelé dozvědí. Kdyby mi šlo o nadvládu, nechal bych snové cestovatele žít, aby mi lidé museli přísahat věrnost. Jestli muži, které jsem tam vyslal, splní své poslání, nebude mi už muset skládat přísahu věrnosti nikdo.“

Magda se usmála. „Děkuji, lorde Rahle. Kořím se vaší moudrosti.“

Kapitola 18

Magda zvedla do výšky malou plechovou lampu, jak se snažila dohlédnout ve tmě co nejdál. Měla dojem, že ví, kde je, ale moc jista si nebyla. Bludiště vlhkých kamenných chodeb v podzemních částech Pevnosti bylo černé jako smrt a Magda se čím dál obtížněji orientovala. Zatímco nahoře byly prostory rozlehlé, bohatě vyzdobené a příjemné, zdejší málo používané chodby, jimiž ji Tilly vedla, se podobaly stísněným jeskyním. Magdě se při každém výdechu v chladném vlhkém vzduchu srážela u úst pára.

Voda prolínající ze spár mezi hrubě otesanými kamennými kvádry stěn vytvořila za mnoho let místy houbovitý a kluzký povlak na podlaze. Magda musela čas od času zadržet dech kvůli nesnesitelnému zápachu z rozkládajících se krys v kalužích. Od inkoustově černých louží se odráželo blikající žluté světlo lucerny a vytvářelo na nízkém stropě mihotavé obrazce.

„Tilly, víš jistě, že jsme nezabloudily?“

Tilly, která šla před ní, protože byl průchod příliš úzký, aby mohly jít vedle sebe, se ohlédla přes rameno a odpověděla, aniž by zpomalila.

„Chodím tudy často, paní. Ostatní chodby jsou většinou plné lidí. Zjistila jsem, že tahle cesta je rychlejší, a kromě toho jsem radši sama se svými myšlenkami.“

To Magda docela chápala. Přestože neměla ráda stísněné, tmavé chodby, měly výhodu, že je téměř nikdo nepoužíval. Kdyby použily kratší cestu rušnými chodbami, potkaly by spoustu lidí.

„Je to ještě daleko?“

„Ještě pořádný kus cesty, paní.“

Pohybovaly se nejistou, ale rychlou chůzí chodbou, která obcházela vyčnívající kusy vlhké, šedé, zrnité žuly na pravé straně. Stěnu zde tvořilo samotné skalní podloží hory, doklad toho, že se nacházejí u vnějšího okraje Pevnosti čarodějů, hluboko ve skále, na níž byla postavena. Spodní části Pevnosti byly vytesané přímo do kamenného srdce hory.

Na křižovatce chodeb odbočily doleva, směrem ke středu Pevnosti. Průchod se zúžil a strop snížil.

Chvíli poté, co odbočily, se kamenná podlaha otřásla dutou ránou. Magda ucítila otřes až v hrudní kosti. Zasypal je prach uvolněný ze spár mezi kameny. Zastavily se. Zaslechla ozvěnu vzdáleného výkřiku, která se nesla úzkou chodbou.

„Co to bylo?“ zeptala se Magda a slova se k ní vrátila ozvěnou ze tmy.

Tilly se ohlédla a viděla, že Magda zůstala stát. „Nedaleko odtud pracuje několik týmů čarodějů na vývoji nových zbraní. Občas se někdo zraní. Snad to nebude nic jiného.“

„Chceš říct, že by to mohlo být něco jiného?“

Stařena se k ní naklonila a ztišila hlas. „Vím, že jsem vám tenhle nápad nasadila do hlavy já, paní, jenže to bylo předtím, než tu lidi začali umírat. Jak jsem vám řekla, když jste mě požádala, abych vám ukázala cestu, nevím, jestli je to pořád ještě dobrý nápad. Ačkoli bych ráda věřila vašim podezřením, nevím, jestli mám stejné vysvětlení.“

Krátce po Baraccusově smrti se v podzemí Pevnosti začala nacházet zohavená těla. Pochopitelně že Tilly měla strach, zvlášť když sama jedno takové tělo našla. Lidé nevěděli, kdo za to může, a to ještě znásobilo jejich obavy.

Naštěstí lord Rahl už dávno odjel, takže nemohli obvinit jeho, přestože se o to pár jedinců pokusilo. Mnozí lidé totiž radši obviní kohokoliv, jen aby se nemuseli obávat neznámého.

Magda měla podezření, že zabíjení mají na svědomí snoví cestovatelé, přesně jak varovala Vrchní radu. Protože se zasvětila lordu Rahlovi, byla tímto spojením před snovými cestovateli chráněna, takže se nebezpečí v podzemí Pevnosti příliš neobávala. Tilly si však nebyla jista, zda je to práce snových cestovatelů. Bála se o Magdinu bezpečnost v podzemních částech, kde byly nalezeny oběti. Navzdory svému podezření na snové cestovatele se Magda v koutku mysli nedokázala úplně zbavit pochybností.

Magda si pročísla krátké vlasy, aby je zbavila prachu vydroleného ze spár ve stropě. „Jestli si tedy nemyslíš, že to dělají snoví cestovatelé, slyšela jsi nějaké zvěsti, kdo by za tím mohl být?“

Tilly zkontrolovala okolí. „Ne kdo, ale co.“

Magda se zamračila ještě víc. „Co tím myslíš?“

„Podle toho, co jsem slyšela, o tom vraždění nikdo moc neví a neobjevil se zatím ani žádný důkaz. Ale slyšela jsem, že se povídá, že to, co se stalo těm mrtvým ubožákům, nemohl udělat člověk. Přinejmenším ne člověk, který to má v hlavě v pořádku. A když uvážím, co jsem sama viděla, tak s tím souhlasím.“

„Snoví cestovatelé dokážou rozervat bytost zevnitř, nebo ji přinutit, aby napadla někoho jiného stejně zuřivě jako zvíře.“

Tilly se narovnala. „Možná. Prosím, slibte mi, že tam dole budete opatrná. Nemáte talent. Slibte mi, že budete neustále ve střehu.“

Magda přikývla. „To se nemusíš bát. Jakmile zjistím, co potřebuji, hned se vrátím. Netoužím se tam dole zdržovat déle, než bude nutné.“

Šla za Tilly, která pokračovala v chůzi tak rychle, že se dalo poznat, že trochu kulhá. Magda zaslechla ještě několik výkřiků, než se změnily v tlumené sténání a pak naštěstí utichly úplně. Doufala, že se jen nějaký čaroděj zranil při práci a nejednalo se o nic jiného. Když šlo o čaroděje, pomoc zraněnému byla vždycky po ruce.

Pokud by to měl na svědomí snový cestovatel, žádná pomoc nablízku nebyla. Magda si moc dobře uvědomovala, že se Tilly může téměř neomezeně pohybovat po Pevnosti a nikdo jí nevěnuje pozornost. Většina lidí si jí ani nevšimla, jako by byla neviditelná. Jako uklízečka, jedna z mnoha, která dělá svou práci. Zřídkakdy jí někdo věnoval druhý pohled.

Magda se obávala, že by toho snoví cestovatelé mohli využít, chopit se příležitosti takové anonymity a vklouznout do Tillyiny mysli, aby ji využili ke svým záměrům. Aby ji ochránila, přemluvila ji Magda, aby pronesla slova zasvěcení lordu Rahlovi a získala tak jeho ochranu. Přestože teď byla Tilly v bezpečí před snovými cestovateli, pořád měla strach, co dalšího se může v Pevnosti volně pohybovat. Magda tyto její obavy tak úplně nezavrhovala.

Stařena se náhle zastavila a přitiskla se zády ke stěně, aby udělala místo třem mužům, kteří se náhle vynořili ze tmy před nimi. Muži v prostých šatech měli očividně naspěch. Magda si stáhla kapucu pláště do čela, aby si zakryla tvář, a přitiskla se ke stěně vedle Tilly.

„Tilly,“ pozdravil první z trojice mužů krátkou úklonou. Přestože většina lidí ani nevěděla, jak se Tilly jmenuje, někteří si jí přece jen všimli a jako Magda znali její jméno.

„Víte, kdo to křičel?“ zeptala se Tilly.

Muž se k ní musel trochu natočit čelem, aby se protáhl. „Ano,“ řekl hněvivým hlasem. „Kvůli Merritovi zemřeli další dva muži. Třetí je zraněný. Toho jste slyšely křičet.“

Magdě se to jméno zdálo povědomé. Baraccus se o něm musel někdy zmínit. Promluvila bez přemýšlení.

„Jak to, že zemřeli kvůli tomu Merritovi?“

První muž se na ni podíval s jasně patrným rozhořčením v očích. Magda dala lucernu stranou, jako by mu chtěla udělat místo, ale spíš proto, aby měla tvář ve stínu a jeho osvětlila.

„Merrit nám odmítl dál pomáhat s vývojem nové, rozhodující zbraně. V důsledku toho zemřelo pět statečných čarodějů.“ Napjaly se mu svaly v čelisti, jak pevně sevřel rty. „Teď zemřeli další dva, zatímco se snažili splnit úkol, od kterého Merrit utekl, místo aby nás vedl. Alespoň že se třetí muž zotaví, i když možná zůstane slepý. Nevím, o kolik mužů ještě přijdeme, než se nám to, dá-li Stvořitel, podaří.“

„To je mi líto,“ pronesla Magda soucitným tónem.

„Merrit tam měl být,“ dodal muž stojící za ním.

První muž protahující se kolem Magdy zabručel na souhlas. Zaregistrovala, že je cítit kouřem a spáleným masem. A jak se přiblížil, viděla i cákance krve na jeho šatech.

Magda sklonila hlavu, aby ji náhodou nepoznali další dva muži, kteří drželi v rukou svítící koule, jež vrhaly chladné nazelenalé světlo na jejich rozzlobené tváře. Všichni tři rychle zmizeli ve tmě.

Kapitola 19

Jakmile se muži dostali z doslechu, Tilly se k ní naklonila blíž. „Čarodějové,“ oznámila jí a zase vyrazila dál.

Magda odhadla, že jsou to čarodějové, už podle jejich prostých rób. Jistě to však věděla, až když jim pohlédla do očí.

Přestože neměla magické nadání, měla výjimečnou schopnost rozpoznat talent v očích těch, kteří jím byli obdařeni. Odjakživa to považovala pouze za jistý druh intuice. Baraccus však tvrdil, že je to víc než intuice. Vysvětlil jí, že ačkoli v pravém slova smyslu nemá magický talent, má skryté schopnosti, jež ji poněkud odlišují od ostatních lidí bez talentu.

Tvrdil, že má v sobě jiskru života silnější než většina lidí. Právě to ho, podle jeho slov, zaujalo v jejích očích. Že není jen krásná, ale i chytrá, neobyčejná a výjimečná. Občas se jí zahleděl do očí a šeptal si sám pro sebe, jak je okouzlující, jako by tam ani nebyla, jako by se díval spíš na nějaký výjimečný úkaz než na vlastní ženu.

Magda se nikdy nepokládala za výjimečnou, ale byla ráda, že má to štěstí, že svému muži taková připadá.

Jasně si pamatovala okamžik, kdy poprvé pohlédla Baraccusovi do očí. Nikdy nezapomene, jak v tu chvíli úplně oněměla a jen hleděla do těch něžných a chápavých očí. Vzbuzovaly v ní pocit bezpečí. Samozřejmě věděla, že má magický talent, ale za těmito schopnostmi viděla také pohledného staršího muže, který ji nevysvětlitelně přitahoval. Kdo zná cesty lásky?

Kromě toho, že odhalila přítomnost talentu v očích všech tří mužů, Magda si byla jista, že první dva poznala. Neznala sice jejich jména, ale určitě se s nimi už setkala. Magda občas doprovázela Baraccuse při jeho častých návštěvách v podzemních částech Pevnosti, kam chodil za svými čaroději. Zřejmě ty muže musela vidět při takové příležitosti, protože si nevzpomínala, že by přišli za Baraccusem do jejich komnat.

Také jí něco říkalo jméno Merrit. Baraccus se setkával se spoustou lidí s talentem a ne vždy ji s nimi seznamoval. Magda poznala, kdy se má raději držet v pozadí nebo dokonce odejít, třeba když za ním přicházeli řešit důvěrné záležitosti nebo ho informovat o potížích. Občas se stávalo, že když takoví hosté odešli, Baraccus dlouho stál u okna a upřeně hleděl na Aydindril.

Někdy jí však prozradil jejich jména i o čem hovořili. Příležitostně jí povídal o lidech, se kterými se setkal dole ve spodních patrech Pevnosti. Jméno Merrit jí znělo povědomě, i když k němu nedokázala přiřadit tvář. Možná ho nikdy neviděla, jenom o něm slyšela od Baraccuse.

Magda by do podzemních částí Pevnosti nejradši už nikdy nevkročila. Hodně optimisticky by se daly nazvat skličující, a to nebrala v úvahu zneklidňující věci, které slyšela od Baraccuse. Podle Tilly a jejího varování to teď bylo mnohem horší. Magda přesto nevěděla, co jiného má dělat. Došly jí nápady a potřebovala najít odpovědi.

Po odjezdu lorda Rahla se pár týdnů nenápadně vyptávala, ovšem bezvýsledně. Promluvila si s každým čarodějem i kouzelnicí, které znala, přinejmenším s těmi, které neměla potíže oslovit. Většinou s ní cítili, ale nikdo nevěděl nic, co by jí alespoň trochu pomohlo.

Magda věděla, že se Baraccus ostatním příliš nesvěřoval, dokonce ani stejně nadaným čarodějům, s výjimkou určitých věcí, které potřebovali vědět. Její vyptávání to jen potvrdilo. Ostatní znali jen střípky z celkové mozaiky. Magdu trochu překvapilo, když zjistila, že o Baraccusovi a jeho aktivitách ví mnohem víc než kdokoliv jiný, dokonce víc než ti, s nimiž pravidelně pracoval.

Díky Baraccusovi viděla v širších souvislostech válku, složité spojenectví a tajné aktivity, i když, na rozdíl od ostatních, zase neznala podrobnosti. Jiní lidé znali detaily v určitých konkrétních oblastech, zatímco ona měla v mnoha případech přehled o všem, čemu se Baraccus věnoval. A lépe chápala i to, jak jsou jednotlivé oblasti, se kterými byli různí lidé obeznámeni, navzájem propojené.

Dokonce i lord Rahl, kterému Baraccus věřil asi nejvíc, na tom nebyl o moc líp. Přestože se mu Baraccus svěřil s mnohem podstatnějšími věcmi než ostatním, ani jemu neřekl všechno. I když Alric Rahl znal hodně podrobností o snových cestovatelích, Magda věděla mnohem víc o celkové situaci.

Její manžel pečlivě střežil nejen svá tajemství, ale i svou činnost a důvody svého jednání. Často říkal, že nechávat si věci pro sebe je otázka přežití.

Ani s tím, co znala, Magda však stále nevěděla dost o různých záležitostech, kterými se zabýval. Pořád nevěděla, proč vlastně spáchal sebevraždu.

Mnohé z lidí, s nimiž mluvila, zajímala víc ona než Baraccus. Chtěli se něco dozvědět o snových cestovatelích a jestli je pravda, co slyšeli od účastníků jednání Rady toho dne, kdy tam přišla celá od krve. Když Magda potvrdila, že je to pravda, ptali se na zasvěcení, které je mělo ochránit. Poradila každému, kdo ji o to požádal. Někteří naslouchali se zaujetím a byli jí vděčni. Jiní o spojení s Alricem Rahlem zájem neprojevili.

Jak zjistila, někteří lidé s talentem se s lordem Rahlem už setkali a přijali jeho nabídku.

Po odjezdu lorda Rahla z Pevnosti se Magda zpočátku bála, jestli bude spojení fungovat dál. Ke svému překvapení zjistila, že ho prostřednictvím pouta cítí. Byl to zvláštní pocit, ale přes to pouto s ním cítila propojení, dokázala určit, kterým směrem se právě nachází, a dokonce i jak je přibližně daleko. Bylo to uklidňující spojení, které jí ukazovalo, že je v bezpečí před snovými cestovateli.

Teď na sklonku léta, kdy ji záhadná Baraccusova smrt pronásledovala na každém kroku, jí zbyla poslední možnost, vyzkoušet původní Tillyin návrh. Sice se jí ten nápad pořád nelíbil, zvlášť když dole v Pevnosti hrozilo nové nebezpečí, ale při hledání odpovědi se dostala do slepé uličky. Podvědomě se také obávala, že by mohla přijít o poslední možnost, kdyby se k té ženě dostal dřív snový cestovatel.

I přes jisté pochybnosti se zdálo, že Tilly chápe její potřebu najít odpovědi na to, proč se Baraccus zabil. Tilly se domnívala, že když Magda tu ženu navštíví, dosáhne alespoň její duše klidu. Magda hledala víc než klid v duši. Chtěla odpovědi.

Chodbou se nakonec dostaly do rozlehlé, úzké síně, která se zvedala do výšky, jako ohromná trhlina uvnitř hory. Jemnozrnné žulové kvádry tvořily vysoké zdi. Dutina byla víc než pět pater vysoká, ale široká jen jako frekventované chodby nahoře v Pevnosti, kde obchodníci občas prodávali své zboží ve stáncích nebo přímo z vozíků.

Úzká síň byla tak dlouhá, že Magda nerozeznávala obličeje lidí na opačné straně. V některých případech nedokázala odhadnout ani pohlaví. Poznávala jen různobarevné tečky oblečení, označující postavení a funkci.

Při pohledu na lidi se Magdě trochu ulevilo, že už není sama v tmavých chodbách. Výkřiky, které předtím slyšela, a vědomí, že nějací muži zemřeli, jí připomněly vlastní ztrátu.

Vysoko nahoře, skoro až u stropu, zahlédla úzkými průzory podél jedné z dlouhých stěn noční oblohu. Ve výšce poletovali netopýři a lovili hmyz.

Opodál seděla kočka a upřeně netopýry pozorovala. Byla zjevně hladová. Magdě se vychrtlé černé kočky zželelo, a vytáhla z váčku u pasu sáček s proužky sušeného kuřecího masa. Vyndala maso, které si vzala na cestu, a hodila jeden kousek hladové kočce. Když už měla sáček v ruce, podala proužek Tilly a jeden si vzala sama, než ho vrátila zpátky do váčku. Kočka se hladově vrhla na nečekanou odměnu, zatímco Magda s Tilly šly dál a pomalu žvýkaly sušené maso.

Magda byla v této ohromné síni už několikrát, ačkoli se sem vždycky dostala mnohem příjemnější cestou, takže věděla, že je to jakýsi pomyslný střed, odkud vedou chodby k mnoha důležitým podzemním částem Pevnosti. Když tu byla poprvé, Baraccus jí vysvětlil, že úzké otvory podél horního okraje jedné stěny napomáhají tomu, že síň slouží jako větrací komín a do spodních prostor Pevnosti tak proudí čerstvý vzduch.

Otevřenými úzkými průzory se dovnitř také občas dostali ptáci. Nebylo nic neobvyklého vidět poletovat nějakého zbloudilého ptáčka v síních nebo chodbách. Do jídelen si občas našli cestu kosi, poskakovali kolem stolů a hledali drobečky, a někteří odvážnější dokonce kradli jídlo přímo z talířů.

Magda spatřila několik vrabců jak hřadují na římsách. Na jednom z trámů dokonce zahlédla i krkavce, jak si čechrá peří a pozoruje lidi dole.

Tím, že venku bylo tepleji než uvnitř, se zdálo, že ventilační otvory fungují opačně a pouští do místnosti teplý a vlhký vzduch, který budil dojem lepkavosti. Kouřový opar, vycházející z dílen, se vznášel prostorem ve vrstvách.

Kamenné schodiště, přilepené k pravé stěně, vedlo na dlouhé úzké ochozy s daleko od sebe vytesanými vstupními otvory. Některé měly dveře, ale většinou z nich vedly spojovací chodby na další místa v suterénu Pevnosti.

Zdálo se, že lidé v místnosti mají naspěch, ale Magda si už zvykla, že všichni v Pevnosti neustále spěchají. Budova byla tak rozlehlá, že nebylo nic mimořádného, když cesta mezi některými místy v Pevnosti trvala celé hodiny. Zdržovat se třeba hovorem mohlo v některých případech skončit tak, že pochůzka člověku zabrala skoro celý den. Zřejmě proto Tilly dávala přednost převážně opuštěným vedlejším chodbám.

Když si Tilly všimla, jak Magda zírá na vozíky plné zakrvácených obvazů, tu a tam odstavené u stěny, naklonila se k ní a zašeptala: „Tady dole se za chyby ve věcech, které tu lidé dělají, platí draze. Mnohdy i smrtí.“

Magda se Tilly nemusela ptát, o čem mluví. Doprovázela sem Baraccuse několikrát, když si potřeboval promluvit s čaroději, kteří pracovali na výrobě zbraní pro válečné účely.

Nacházely se v té části Pevnosti, kde se některé z těchto zbraní vytvářely z lidí.

I když chápala potřebu takových zbraní, pořád ji děsila myšlenka použít magii, aby změnila lidskou podstatu, to, co ti lidé byli ? v některých případech v něco naprosto nelidského. Považovala metodu přeměny lidí takovým způsobem za víc než odpudivou.

Kapitola 20

„Tamhle.“ Tilly ukázala na vchod téměř ponořený do stínu na druhé straně rozlehlé síně. „Tudy vede cesta dolů.“

Magda přikývla. Samozřejmě že o tom místě věděla, ačkoli zatím nikdy neměla důvod tam jít. Přitiskla si ruku na strachem sevřený žaludek.

Jak se vydaly přes rozlehlou síň, Magda se snažila co nejlépe si zakrýt obličej kapucí pláště. Neměla v úmyslu plížit se někde u zdi, jen aby ji lidé nepoznali, ale na druhou stranu se zase nechtěla všem ukazovat. Ozvěna každého jejího kroku se však rozléhala prostorem, jako by ji chtěla prozradit.

Když se krátce rozhlédla kolem sebe, viděla pár známých lidí s talentem. Přestože nedělala nic špatného, netoužila dát se s nimi do řeči nebo jím vysvětlovat, co tady dělá. Nikomu do toho nic nebylo. Držela si kapucu staženou.

Baraccus jí často říkal, že když dělá něco důležitého, neměla by lidem vykládat nic, co nepotřebují vědět. Touto zásadou se sám v životě řídil. Ve skutečnosti ani Magdě často neříkal nic, co nepotřebovala znát.

Třeba proč spáchal sebevraždu.

Byla si jista, že to, co udělal, nebyla prostá sebevražda, jak se jevila těm, kteří ho neznali tak dobře jako ona. Magda věděla, že to bylo složitější. Sebevražda se neslučovala s jeho povahou, takže věděla, že v tom muselo být něco víc, že to mělo hlubší smysl. Moc dobře věděla, že pro to, aby si vzal život, musel mít Baraccus závažný důvod.

Také se domnívala, že to bylo tentokrát jiné v tom, že doopravdy chtěl, aby zjistila, co za tím bylo. Jeho poslední slova ve vzkazu, který jí zanechal, to podle ní jasně dokazovala. Jeho hlas a slova jí stále zněla v uších.

Tvým posláním je najít pravdu.

Tak či tak, Magda měla v úmyslu zjistit pravdu kolem jeho smrti.

Cestou rozlehlou místností viděla, že řada klenutých zapuštěných prostor po levé stěně slouží jako specializované dílny. Lidé stáli u pracovních stolů a pilovali, řezali, bušili kladivy a tvarovali kov, jinde zase opracovávali dřevo. Vzadu za těmito klenutými dílnami byly další prostory, většinou oddělené posuvnými dveřmi, zřejmě kvůli čerstvému vzduchu.

Načervenalé světlo vycházející z kovářské výhně v jedné z postranních místností odhalilo horečnou činnost, jež upoutala Magdinu a Tillyinu pozornost. Muži vykřikovali povely, jak se chvatně snažili zmírnit škody způsobené nějakou vážnou nehodou. Širokým vstupním otvorem Magda viděla, že je v místnosti všechno vzhůru nohama. Kovářská výheň se částečně roztrhla. Kovový kryt s otvorem do komína nad ní nebyl na svém místě. Ze zbytků ohniště stále stoupal štiplavý kouř a létaly žhavé saze, dým se hromadil u stropu a unikal otevřenými dveřmi ven. Železná ochranná mříž kolem výhně byla zdeformovaná a ohnutá ven, jako by v ohništi došlo k výbuchu.

Zlověstné záblesky se stále mihotaly kolem zničené výhně, probleskujíce tlumeně osvětlenou místností a pronikajíce kouřem nahromaděným u stropu. Klikaté blesky praskající v místnosti a vycházející z výhně svědčily o použití magie a pravděpodobné příčině nehody.

Rozeklané blesky ozařovaly tváře mužů ve výbojích namodralého světla. Většinou běhali s vědry a hasili oheň vodou. Žhavé uhlíky syčely a kouřily. Další muži drželi v dlaních svítící koule a osvětlovali celý prostor.

Magda zahlédla bezvládné tělo muže na podlaze u zadní stěny a druhého hned vedle něj. Obě těla byla roztrhána a samá krev. Nebylo pochyb o tom, že jsou oba mrtví. Zčernalý oděv jednoho z nich stále ještě doutnal.

Druhému trčel z hrudi dlouhý lesklý úlomek roztříštěného meče. Magda viděla, že mu chybí celá paže. Nehybný úlomek prozrazoval, že muž nedýchá. Stále žhavé uhlíky ležely rozházené mezi bezvládnými těly spolu s dalšími úlomky rozbité čepele. Jeden takový úlomek se zaryl i do stěny a probleskoval ze stínu.

Malý hlouček lidí obklopoval zraněného muže na podlaze. Čarodějové, klečící v kruhu kolem sténajícího muže, se nad ním skláněli a společnými silami mu ošetřovali zranění. Muž se svíjel ve strašných bolestech. Někteří ho pevně drželi, zatímco ostatní se mu snažili pomoci svým talentem.

Magda usoudila, že odtud musely vycházet výkřiky, které slyšely. Pocítila nutkání jít tomu muži na pomoc, ale už mu pomáhali povolanější lidé s talentem. Podle toho, co se dozvěděly od tří čarodějů, které potkaly, by se nic z toho nestalo, kdyby čaroděj Merrit nenechal ty muže na holičkách. Nedovedla si představit, proč opustil lidi, kteří potřebovali jeho pomoc. Kvůli němu teď dva muži zemřeli.

Také si nedokázala vysvětlit, jak se mohl meč takto roztříštit a napáchat takové škody.

Magda s Tilly pokračovaly dál. Tady nemohly nijak pomoct.

I v dalších místnostech, tmavých až na intenzivní žár z výhní a pecí, bylo rušno jako v úlu. Navzdory neštěstí, které se stalo hned vedle, tam práce pokračovala s nezmenšeným úsilím. Tavicí pece a tekutý kov se nemohly nechat bez dozoru. Skupiny mužů zvedaly těžké nádoby a za pomoci dlouhých tyčí je zasunovaly do pecí. Na jiném místě vytahovali muži sálající nádoby z pecí a nalévali žhavý roztavený kov do forem.

Jinde zase přebíhali s rozžhavenými kusy kovu od výhní k masivním kovadlinám, kde už čekali další muži s kladivy. Jakmile byl žhavý kov na místě, kladiva se dala do práce. Pravidelné údery chladné oceli do rozžhaveného kovu z mnoha dílen se rozléhaly ohromnou síní. Zvonění kladiv se mísilo s hučením ohňů, rozdmýchávaných kovářskými měchy, křikem, hovorem a tlumeným zvukem pilníků v pozadí.

Magda cítila roztavený kov, kouř z ohňů a výpary ze slané vody a oleje, používané k ochlazování rozžhavené oceli. Závoj kouře a páry, který se nehybně vznášel po celé délce rozlehlé síně, místy barvila záře z kovářských výhní i z tavicích pecí do oranžova.

Navzdory smrtelné nehodě se práce ani na chvíli nezastavila. Válka zuřila dál. Každým dnem se nepřítel přibližoval. Tito lidé věděli, že nesmí polevit v úsilí.

Hrozba, jež nad nimi všemi visela, se zdála téměř hmatatelná.

Kapitola 21

Když došly na druhý konec dlouhé síně, Magda se rozhlédla, aby se ujistila, že se lidé věnují svým záležitostem a nestarají se o ni. Uklidněná vklouzla za Tilly do krytého vchodu.

Ačkoli svým stylem napodoboval některé majestátní vstupní prostory v Pevnosti, byl na rozdíl od nich malý a úzký. Obě strany tmavého výklenku lemovaly vroubkované vápencové sloupy. Menší pilíře, jen o málo vyšší než Magda, končily dlouhou římsou, jež podpírala oblouky klenby. Ty zdobily dlaždice, orámované vytesanými kamennými lištami, uspořádané do tmavých geometrických obrazců. Sedátka po obou stranách měla ozdobné prvky, které ladily s architektonickými detaily vchodu.

Zdálo se, jako by vybízela k tomu, aby se návštěvník posadil a znovu zvážil, jestli má jít dál. Nebo možná aby se zdrcený zármutkem na chvíli zastavil a nabral sílu.

Na konci černého průchodu stály kamenné sochy v nadživotní velikosti, zachycené v zasmušilých, schoulených a ztrápených pózách, které navozovaly pocit tragédie a sklíčenosti z toho, co se nacházelo za nimi. Mělo to dobrý důvod. Výmluvné sochy, stojící u vchodu, měly každému připomínat, že se sem nevstupuje s lehkým srdcem.

Toto byl práh k pohřebním prostorám.

Tilly, bez zaváhání nebo odpočinku, zmizela v tmavém ústí. Magda ji rychle následovala. Jejich lampy spolu s dalšími na stěnách osvětlily kamenné schodiště mizející dole ve tmě. Schody byly dostatečně široké, aby mohly jít vedle sebe.

„Chodíš sem dolů často?“ zeptala se Magda.

„Ne, paní. Jenom když mě nějaký čaroděj nebo kouzelnice požádají, abych jim přišla uklidit. Někteří mají rádi pořádek. Většinou však nechtějí, aby kdokoliv chodil na místa, kde dělají svou práci. Část zaměstnanců má práci přidělenou tady, tak jako ostatní pracují nahoře.“

Magda přejela pohledem po pečlivě udržované a naleštěné kamenné balustrádě. Usoudila, že se to tu pro návštěvníky udržuje ve slušném stavu jako projev úcty k zesnulým.

V porovnání s mramorovým schodištěm, které dodávalo sestupu pocit majestátnosti, stěny a strop nebyly nic víc než široká šachta vyhloubená ve skále. Patro schodů za patrem, odpočívadlo za odpočívadlem, vedlo masivní schodiště čím dál hlouběji. Neodbočovaly z něj žádné postranní chodby ani místnosti nebo výklenky, kde by se dalo odpočinout.

Magdu překvapilo, jak dlouho musely jít, než schodiště konečně vyústilo ve spoře osvětleném prostoru. Místnost byla vytesaná ve skále, podobně jako šachta schodiště, a na hrubých kamenných stěnách byly stále patrné stopy po nástrojích a vyvrtané díry. Jen podlaha měla hladký povrch, tvořený světlými a tmavými kamennými dlaždicemi, uspořádanými do soustředných kruhů. Uprostřed místnosti stál jen stůl z leštěného ořechu a na něm bílá váza s kyticí bílých lilií.

V pravidelných vzdálenostech kolem celé místnosti byly do skály vytesané otvory, jež vedly někam dál do tmy. Každý z nich vypadal jako vchod do jeskyně. Žádný z devíti průchodů nebyl nijak zvlášť ozdobený, s výjimkou symbolů vyrytých do kamene nad každým z nich.

Tilly bez váhání vešla do průchodu označeného symbolem devítky, čísla, které, jak Magda věděla od Baraccuse, mělo velký význam ve věcech, které se nějak týkaly magie.

Stěny průchodu byly stejně hrubě opracované jako samotná místnost. Téměř okamžitě zase scházely po dalších schodech, které na rozdíl od těch předešlých byly vytesány přímo do kamene. Povrch schodů byl drsný a nerovný, takže si Magda musela dávat pozor, aby nespadla.

Po dalším dlouhém sestupu po klikatém schodišti se kámen náhle změnil. Na konci schodiště se ocitly ve vrstvě měkčího pískovce. Neosvětlené chodby vybíhaly do všech směrů, ale Tilly zamířila k největší, zřejmě hlavní chodbě. Zanedlouho se po obou stranách začaly objevovat komory vyhloubené v pískovci.

Téměř okamžitě v nich Magda spatřila uložená těla.

Jak míjely místnost za místností, světlo její lampy odhalilo výklenky vytesané přímo do stěn pohřebních komor. Zdálo se, že v každém výklenku je nejméně jedno tělo, ale většinou ještě víc. Vypadalo to, že v některých vyhloubených komorách jsou uloženy celé rodiny.

Magda zpomalila, aby nahlédla do jedné z větších hrobek napravo. Viděla, že místy bylo v pískovci vytesáno nad sebou i pět takových výklenků, ty nejvyšší přístupné jen z žebříku. Většina těl, uložených k věčnému odpočinku v dutinách, byla zabalena v rubáších tak starých a zaprášených, že vypadaly, jako by byly vytesány ze stejného pískovce jako samotná krypta. V mnohých výklencích spočívaly kamenné rakve ozdobené vytesanými reliéfy, pokryté vrstvou prachu a částečně obalené množstvím pavučin.

Jak šly dál, narazily na hrobky s výklenky, kde bylo ohromné množství kostí. Každá z těch dutin byla vyplněna pečlivě poskládanými kostmi, setříděnými podle druhu a pokrytými prachem. V několika komorách ležely jenom lebky. Mnoho těchto míst vypadalo, že jsou celá desetiletí, možná i staletí, nedotčena. Jen o málo z nich se někdo staral.

„Tohle jsou nejstarší hrobky,“ řekla Tilly. „Když bylo potřeba víc místa, nejstarší kosti se uložily sem. Časem se musely katakomby rozšiřovat stále hlouběji, aby bylo kam pohřbívat další nebožtíky. Hloubení pokračuje dodnes. Mnozí z těch, co žijí nahoře, jednou skončí tady dole.“

Nad mnoha vytesanými výklenky se stále dala přečíst vybledlá jména rodin nebo jména a tituly zesnulých. Některé měly okraje ozdobené hrubě vytesanými ornamenty, zřejmě prací pozůstalých.

Mnozí lidé své blízké ukládali k věčnému odpočinku tímto způsobem, aby je mohli navštěvovat. Jiní, zvlášť příbuzní slavnějších lidí, dávali přednost pohřebním hranicím, aby se z těla zemřelého nestala atrakce, nebo aby na ně rivalové nemohli chodit plivat.

Magda se rozhodla tělesnou schránku, v níž pobývala Baraccusova duše, spálit, nebo také, jak se říkalo, očistit duši zemřelého od světských útrap před její cestou do podsvětí. Někteří lidé nemohli snést pomyšlení, že z jejich blízkých zbude jen popel. Magda se nedívala na prázdnou skořápku jako na milovanou osobu. Její manžel odešel mezi dobré duchy. Jestliže si mohla vybrat, zvolila raději oheň než rozklad.

Chodba, kterou spěchaly, se rozšířila, takže mohly jít pohodlně vedle sebe. Jak postupovaly stále dál, kolem tisíců uložených těl, došly nakonec do novějších částí katakomb. Těla zabalená v rubáších, která Magda viděla, ještě nepokrývala vrstva staletého prachu.

Pochodně v rezavých držácích v těchto novějších sekcích hořely a poskytovaly tak dostatek světla, takže nepotřebovaly lampy. Tilly tu svoji sfoukla.

„Kromě pohřebních komor,“ řekla, „jsou tu i místa, kde pracují lidé nadaní magií.“

Ačkoliv se o tom Tilly nezmínila, Magda si vzpomněla, že jí kdysi řekla, že tito čarodějové pracují s mrtvými. Magda o tom nechtěla moc přemýšlet a usilovně se snažila nepředstavovat si, co taková práce může znamenat.

Zanedlouho dolehl k Magdě šum hovoru. Pak začaly potkávat lidi vycházející z postranních chodeb. Někteří spěchali kolem v opačných směrech. Většinou byli sami, ale zahlédla i skupinky čtyř, pěti lidí, kteří spolu hovořili tichými hlasy, ponořeni do debat o magických formulích nebo proroctvích.

Magda zahlédla i jiné místnosti než pohřební komory. Vypadaly jako pracoviště vyhloubená v pískovci. Některé osvětlovaly louče, ale ve většině z nich jasně svítily skleněné koule.

Uvnitř několika tmavších místností viděla Magda zářící prověřovací přediva, obklopená čaroději, kteří je podrobně studovali, ukazovali na určité prvky nebo k nim přidávali další čáry. Některá přediva slabě bzučela. Jejich barvy se odrážely v soustředěných tvářích.

Prošly také kolem několika velkých knihoven, od podlahy až ke stropu lemovaných policemi zaplněnými knihami. Magda od Baraccuse věděla, že jsou to cenné a nesmírně nebezpečné knihy, které musí být uloženy mimo veřejné prostory. Některé z nich musely být dokonce uloženy v chrámu Větrů.

Lidé seděli u stolů, mlčky studovali knihy otevřené před sebou, zatímco jiní postávali v uličkách nebo hledali určité knihy v policích a sháněli potřebné informace. Další místnosti byly opatřené bytelnými dveřmi. Pod jedněmi viděla záblesky světla, jako by uvnitř řádila bouře.

Tilly ukázala rukou do chodby napravo. „Tudy.“

Dlouhá chodba se podstatně lišila od těch, kterými doposud prošly. Byla širší a měla důkladně opracované rovné stěny i strop. Také zela prázdnotou a ticho v ní působilo tísnivé.

Jak nechaly rušnou část daleko za sebou a pokračovaly chodbou dál, Magdě z toho místa trochu mrazilo v zádech.

Chodba končila jednoduchým klenutým vstupem, jehož význam ještě zdůrazňovala široká chodba, která k němu vedla. Vchod zakrývala tkanina s dávno vybledlými, svisle uspořádanými geometrickými obrazci.

Tilly se postavila stranou zakrytého vchodu. „Tudy musíte projít, paní. Dál už s vámi nemůžu.“

„Proč ne?“

Tilly se podívala na závěs před vchodem. „Čarodějové, pro které občas něco dělám a kteří mi o té ženě řekli, mě také upozornili, že nemám chodit za tyhle symboly. Že tam můžou jít jen lidé s talentem magie.“

Magda se zamračila. „Já přece talent nemám.“

„Ale jste Magda Searusová. Jako žena čaroděje prvního řádu jste se, na rozdíl od ostatních, musela zhostit jistých povinností, s nimiž se zároveň pojily výhody a oprávnění, které obyčejní lidé bez talentu neměli.“

Navzdory Tillyinu přesvědčení si Magda nebyla příliš jista, že tam bude vítaná. Skutečnost, že Tilly neměla dovoleno jít dál, bylo zneklidňující znamení a Magda něco takového nečekala.

Tilly vyndala z kapsy kousek papíru a podala jí ho. „Tenhle plánek mi namalovala spolehlivá kamarádka, které věřím. Podle něj poznáte, kterou chodbou se dát. Sledujte ho pozorně, ať se v tom bludišti neztratíte. Až dojdete ke vchodu zakrytému červenou látkou, budete na místě.

Uvnitř je prý slepá žena jménem Isidora, která se stará o spiritistku. Nikdy jsem ji neviděla, ale slyšela jsem, že prý když vás bude spiritistka ochotna přijmout, Isidora vás k ní zavede.

Musíte se ale smířit s tím, pokud se spiritistka rozhodne, že vás nepřijme. Jejím posláním je pomáhat čarodějům nahlížet do světla mrtvých a ne udělovat audience prosebníkům. Může se klidně stát, že vás odmítne.“

„Vždyť jsi mi sama navrhla, abych za ní šla. A teď mi říkáš, že ani nevíš, jestli mě přijme?“

„Jste žena čaroděje prvního řádu, který je teď ve světě mrtvých. I když to nevím jistě, od začátku jsem věřila, že právě vás přijme.“

Přestože se tvářila poněkud omluvně, Tilly se snažila zmírnit její obavy další radou. „Jakmile vám však dovolí vyslovit vaše přání, bude muset vstoupit do světa duchů, aby zjistila, co chcete vědět. Radila bych vám, abyste si pořádně rozmyslela, co potřebujete vědět nejvíc.“

„Rozumím.“ Magda pohlédla na papír s plánkem a nevěděla jistě, jestli jí vůbec k něčemu bude. „Děkuji, Tilly, vážím si toho, žes mi ukázala cestu.“

„Jestli svolí, že vám pomůže, slyšela jsem, že to nějakou dobu trvá. Když dovolíte, nechám vás pátrat po odpovědích samotnou. Měla bych se vrátit do práce, než mě někdo začne shánět.“

Podle kradmých pohledů, které Tilly vrhala směrem k podivnému vstupnímu otvoru, Magda uhádla, že se stařena toho místa bojí. Magda se taky moc příjemně necítila.

„Samozřejmě, Tilly. Už jsi pro mě udělala dost. Klidně se vrať ke své práci. Já budu v pořádku.“

Tilly se krátce usmála. „A najdete sama cestu zpátky?“

Magda přikývla. „Ano. Vím, kudy se vrátit.“

Tilly chytila Magdu za ruce. „Tak vám přeji hodně štěstí, paní. Doufám, že najdete odpovědi, které hledáte, a do duše se vám zase vrátí klid.“

Magda nevěděla, jestli bude mít někdy klid v duši, přesto přikývla. Přinejmenším byla odhodlaná najít odpovědi.

Tilly se k ní naklonila a ztišila hlas. „A dávejte na sebe pozor, paní.“

„Co tím myslíš?“

„Říká se, že spiritistka je nebezpečná.“

Magda se zamračila. „V jakém smyslu?“

Tilly povytáhla obočí. „Pohybuje se mezi mrtvými.“

Magda se s povzdechem znovu zadívala na tkaninu, která v nehybném vzduchu zakrývala klenutý vchod.

„Dám si pozor.“

Dívala se za Tilly, jak spěchá širokou chodbou pryč, než zahnula za roh.

V úplném tichu stála před závěsem s jednoduchými vybledlými geometrickými obrazci a studovala plánek, aby se zorientovala.

Dlouho rozvažovala, jestli je rozumné za tou ženou vůbec jít. Nakonec zhluboka vydechla. Nic jiného ji nenapadlo.

Vyzkoušela už všechno. Udělala by hloupost, kdyby se vrátila, když už je tak blízko.

Kapitola 22

Magda odhrnula hrubou látku a opatrně vstoupila. Podle plánku ji očekávalo složité bludiště. Zvedla lucernu, aby zahnala tmu, ale moc daleko nedohlédla. Jak pomalu postupovala hladce vyhloubeným tunelem, setkávala se s širokými pruhy hrubě tkaného plátna, které nehybně visely v prostoru. Neměla dobrý pocit, kdykoliv nečekaně narazila na látkovou stěnu, zavěšenou v tmavé chodbě. Nedovedla si představit, k čemu mohou sloužit. Napadlo ji, jestli tam nejsou proto, aby nezvaným návštěvníkům cestu ještě ztížily. Jí rozhodně cestu neulehčily.

Za závěsy se také ukrývalo mnoho vedlejších chodeb, což jí dost ztěžovalo orientaci. Za chvíli už podle plánku sotva dokázala určit, kde se nachází a jestli pruh látky visí uprostřed tunelu, nebo zakrývá vstup do jiné chodby. Občas pruhy plátna vytvořily čtvercový prostor a za některými látkovými stěnami pokračovaly chodby dál a za jinými ne. Musela neustále nahlížet za závěsy a porovnávat skutečnost s plánkem, který jí Tilly sehnala. Několikrát se musela vrátit ve svých stopách, začít znovu a snažit se odbočit na správných místech. Přestože plánek pečlivě zkoumala, jak se dostávala hlouběji do změti tunelů, připadalo jí, že složitá síť chodeb plánku vůbec neodpovídá. Bylo to matoucí a děsivé. Měla potíž najít v plánku místo, kde se právě v tunelech nacházela, a bála se, že se v bludišti ztratí.

Po čase však Magda pochopila, že krátké značky v plánku na vyznačené cestě, kudy měla jít, nepředstavují postranní chodby, jak si původně myslela. Krátké čárky ve skutečnosti označovaly místa, kde visely přes cestu pruhy plátna. Potvrdila si svou teorii tak, že spočítala závěsy mezi postranními tunely. Jakmile se správně zorientovala, vybírala už s jistotou směr, kam odbočit, kdykoli se dostala na křižovatku.

Panovalo zde hrobové ticho. Jediným zvukem byly její tiché kroky na pískovcové podlaze. Všimla si, že je podlaha poměrně drsná, na rozdíl od těch, po nichž s Tilly procházela, jež byly uhlazené od lidí, kteří po nich během staletí prošli. Tímto tunelem evidentně zatím moc lidí neprošlo.

Magda se ohlédla, protože se jí zdálo, že za sebou zaslechla nějaký tichý zvuk. Chvíli nehybně stála, pomalu dýchala a poslouchala. Když nic neslyšela, pokračovala dál, ale trochu zrychlila krok.

Po stranách se objevilo pár inkoustově černých průchodů, které neměly vstup zakrytý plátěným závěsem. V celém bludišti tunelů neviděla ani jedny dveře, na rozdíl od prostor, kde pracovali čarodějové. Jako kdyby tady dveře ani nebyly potřeba, protože vstup do vedlejších chodeb uzavírala děsivá temnota. Nebo hrozivé nehybné závěsy. Suchý vzduch byl cítit prachem se stopami hořící smůly z pochodní zapálených v obytných částech.

Magda opatrně a důkladně propátrala každý prostor, kudy prošla, ale nikoho neviděla. Všechny místnosti byly úplně prázdné, bez nábytku nebo čehokoliv, co by naznačovalo jejich účel. Žádná nevypadala, že by byla někdy obydlena. Nedoléhaly k ní ani žádné hlasy. Připadalo jí, jako by vstoupila do prázdného světa úplně bez života.

Zastavila se a otočila, když se jí znovu zdálo, že za sebou slyší nějaký zvuk. Chvíli bez pohnutí stála, zadržovala dech, naslouchala, ale už nic neslyšela. Nakonec vydechla a šla dál, ale čas od času se ohlédla přes rameno.

Nevzpomínala si, že by se někdy v kterékoliv části Pevnosti cítila takto osamělá. Nikdy předtím nebyla dole v katakombách, takže nevěděla, jak vypadají. Ale dokonce ani místo posledního odpočinku jí nepřipadalo tak deprimující jako tyto chodby vedoucí ke spiritistce. Vůbec netušila, že dole v podzemí Pevnosti existují taková podivná, opuštěná místa.

Všechny tunely a průchody vypadaly stejně. Snadno se v této složité spleti chodeb dalo zabloudit. Jak na každém rozcestí kontrolovala svoji polohu podle plánku, děkovala v duchu Tilly, že jí ho obstarala.

Náhle se Magda ocitla na konci chodby. Ze tmy se před ní vynořil klenutý průchod zakrytý hrubým červeným plátnem. Tady plánek končil. O tomto místě Tilly mluvila.

Chvíli jen nehnutě stála a nevěděla, co má dělat. Postrádala dveře, na které by mohla zaklepat.

Nakonec zavolala: „Je tu někdo?“ Ozvěna jejích slov se k ní vrátila z chladného průchodu.

„Jsme tady,“ ozval se zevnitř ženský hlas. „Proč jste přišla?“

„Přišla jsem si promluvit s mrtvým.“

Jediný zvuk vydávala lucerna, kterou Magda držela v ruce, zatímco nehybně stála a sledovala páru srážející se jí u úst, jak stoupá vzhůru v nehybném vzduchu. Ohlédla se do tmy za sebou a poslouchala, jestli se znovu ozve ten zvuk, který ji předtím vyplašil.

„Vstupte, jestli to nutně potřebujete,“ ozvala se žena nakonec.

Tón jejího hlasu přiměl Magdu uvažovat o tom, jestli by se neměla vrátit, dokud ještě může.

Kapitola 23

Než ztratila odvahu, odhrnula červený závěs a se skloněnou hlavou se pod ním protáhla do úzké chodby. Pod nízkým klenutým stropem vedla chodba tmou směrem k osvětlenému místu. Na konci vstupní chodby našla Magda komnatu přibližně kruhového půdorysu, osvětlenou několika desítkami lojových svíček. Místnost byla vyhloubena ve stejně světlém pískovci jako zbytek katakomb. Svíčky stály na římsách vytesaných ve stěnách po celém obvodu místnosti. Dodávaly jí příjemný, jantarový nádech.

Napravo Magda zahlédla tmavý vchod, který podle všeho vedl do další komnaty. Usoudila, že by tam mohla sídlit spiritistka.

Na podlaze uprostřed místnosti seděla hubená mladá žena se zkříženýma nohama. Měla velice krátké, světle hnědé vlasy a na sobě tmavé volné šaty, které jí zakrývaly nohy, ale ramena a štíhlé paže ponechávaly odhalené. Ruce měla složené v klíně.

Zvláštní páska ze silné kůže, zavázaná kolem hlavy, jí zakrývala oči. Páska měla všude stejnou šířku až na výřez pro nos uprostřed. Končila jí na spáncích a vzadu byla zavázána koženými řemínky. Do kůže byly pečlivě vyryty magické symboly a kouzelné formule, zčásti barevné. Podle odřených hran a uhlazené kůže se zdálo, že ji už nějakou dobu nosí.

Samotná kožená páska byla moc hezká na pohled, ale jak zakrývala oči mladé ženy, působila na Magdu jako neblahé znamení.

Žena naklonila hlavu stranou, jako by podle sluchu dokázala lépe najít svého hosta. „Vítejte.“

„Děkuji,“ odpověděla Magda. Krátce se podívala na tmavý otvor po straně, ale nikoho neviděla.

„Jste Isidora?“

Mladá žena se usmála a zdůraznila tak ještě víc vystouplé lícní kosti. Ten úsměv, přestože byl příjemný, Magdu moc neuklidnil. Ženin výraz a vrásky kolem úst vyjadřovaly neústupnou rozhodnost, která kontrastovala s jejím věkem. Magdě trochu připomněla výraz, který viděla v očích osiřelých dívek, které v Aydindrilu žily na ulici. Ty dívky byly na svůj věk také tvrdé a neústupné.

„Jsem Isidora. Sem málokdy přijde někdo cizí. Kdo jste vy?“

„Magda Searusová.“

„Ach. Baraccusova manželka. Slyšela jsem o vás.“

Magda nedokázala odhadnout, jestli je to dobře, nebo špatně. Opět pohlédla směrem k tmavému vchodu a uvažovala, jestli spiritistka slyší jejich rozhovor.

Zatímco většina lidí o Magdě slyšela a mnozí ji znali a měli ji upřímně rádi, věděla, že jsou i lidé, kteří ji rádi nemají. Některé ženy na ni žárlily, protože nějak zaujala a nakonec si vzala čaroděje prvního řádu. Někteří lidé považovali sňatek obecně, a s přitažlivou mladou ženou zvlášť, za rozptýlení nevhodné pro čaroděje prvního řádu. Určití lidé ji jednoduše odsuzovali za to, že si vzala tak významného muže, když sama neměla talent. Nepovažovali to za správné.

Také věděla, že kromě radních si znepřátelila i další lidi poté, co vystoupila před Radou po útoku snového cestovatele. Nelíbilo se jim, že by jejich život v Pevnosti mohlo něco ohrozit. Jako kdyby svým varováním před nebezpečím osobně přinesla hrozbu do jejich středu. I když ji takový postoj mrzel, pravda byla pravda.

„Přijměte mou upřímnou soustrast,“ řekla Isidora. „Čaroděj prvního řádu byl skvělý muž.“

„Děkuji. Přišla jsem vlastně kvůli němu. Ráda bych si promluvila se spiritistkou, jestli mohu.“

„Obávám se, že ne. Víte, výhradním posláním spiritistky je pomáhat čarodějům v jejich práci. Nevím, co vám kdo napovídal, ale nezprostředkuje rozmluvy s duchy ani jako útěchu, ani pro potěšení ostatních. Přikázala mi, abych lidem vysvětlila, že její práce je velmi důležitá a spotřebovává veškerou její sílu, takže se nemůže zabývat ničím jiným. Lituji.“

Magda pochopila, co jí tím naznačila. „Slyšela jsem jen to, že je možné, aby ji navštívila i osoba bez talentu.“

Isidora zvažovala její slova. „Je to důležité?“

„Pro mě ano,“ odpověděla Magda. „A mohu vás ujistit, že tu nejsem pro útěchu ani pro potěšení. Raději bych nechala mrtvé jejich věčnému odpočinku.“

Mladá žena se chvíli nepřítomně usmívala. „Myslela jsem, jestli je to důležité pro nás.“

Magdu její otázka trochu překvapila. „Mohlo by to být dokonce nezbytné pro záchranu nás všech.“

„Přijďte jindy.“

Magda stála jako opařená, překvapená příkrým odmítnutím. Nedostala ani možnost, aby přednesla svou prosbu. Rozhodla se, že nešla tak daleko, aby se tak lehce vzdala.

„Jde o samotnou existenci našeho lidu a způsobu života. Jsme ve válce a všem nám hrozí nebezpečí. Potřebuji pomoc spiritistky. Obávám se, že na tom musím trvat.“

„Trvat?“ Žena se trochu zaklonila, jako by se na ni chtěla podívat zpod pásky. „A vy si myslíte, že když jste byla manželkou významného muže, máte nárok na zvláštní výhody? Domníváte se, že když jste měla za muže samotného čaroděje prvního řádu, můžete trvat na svém a my musíme poslechnout?“

Magda si pomyslela, že její slova znějí spíš udiveně než rozhořčeně, takže se otázkou nenechala vyvést z míry a klidně jí odpověděla.

„Vůbec ne, Isidoro. Připouštím, že mi mé postavení často umožnilo setkat se s důležitými lidmi, ale využívala jsem toho jen proto, abych obhajovala zájmy jiných, kteří takovou možnost neměli. Nesnažila jsem se získat zvláštní výhody pro sebe. Teď je to stejné. Nežádám zvláštní výhody proto, že jsem byla manželkou významného muže. Chci se setkat se spiritistkou, protože potřebuji znát odpovědi, abych pomohla ochránit ostatní lidi. Připouštím, že mi jde i o vlastní bezpečí. Snažím se najít způsob, jak pomoct nám všem přežít.

Ten významný muž, můj manžel, čaroděj prvního řádu, mě svými posledními slovy vyzval, abych hledala pravdu. Věřil, že je to mé životní poslání. Proto jsem zde a to je důvod, proč musím trvat na svém. Ne kvůli tomu, kdo jsem, ale protože jsem byla pověřena najít pravdu.“

„Jakou pravdu?“

„Pro začátek pravdu o smrti mého manžela. Baraccus nebyl člověk, který by si vzal život z malomyslnosti. Musel k tomu mít závažný důvod. Když se vydal do chrámu Větrů, něco se stalo. Vím, že skok, kterým ukončil svůj život, měl nějaký účel, jehož cílem bylo nám všem pomoct. Nebyla to sebevražda. Obětoval svůj život, aby nám všem dal šanci na přežití. Potřebuji zjistit, co za tím bylo, aby ta oběť nebyla zbytečná.“

Isidora se usmívala. Ten zvláštní úsměv jí zjemnil rysy.

„Lituji.“ Zvedla ruku a ukázala na vchod, kudy Magda vstoupila, a naznačila jí, aby odešla. „Jak jsem řekla, spiritistka má práci a nemůže nikoho přijímat. Její práce také pomáhá nám všem. I když je vaše snaha obdivuhodná, není to náš problém.“

Magda se zhluboka nadechla a pomalu vydechovala. Připomínala si, že musí být trpělivá. „Velice snadno se to může stát i vaším problémem. Možná dřív, než si myslíte, a pak bude pozdě.“

Isidora spustila ruku zpátky do klína. Poprvé se jí ve tváři objevil náznak znepokojení.

„Co tím míníte?“

„V Pevnosti čarodějů není všechno v pořádku. Jsme ve válce a nepřítel už je tady mezi námi.“

Žena nedala najevo žádné emoce, jen trochu pobledla. „Nepřítel je uvnitř Pevnosti?“

„Ano.“

„O čem to mluvíte?“

„Slyšela jste o snových cestovatelích?“

Isidora chvíli mlčela. Z jejího výrazu se dalo snadno vyčíst, že ano.

„Slyšela jsem o nich. Ale jsou daleko, ve Starém světě.“

„To si myslí i Vrchní rada. Ale mýlí se. Snoví cestovatelé už pronikají do myslí lidí přímo tady v Pevnosti. Obávám se, že jim v tom pomáhají agenti nepřítele nebo zrádci uvnitř Pevnosti. Podivné vraždy ukazují na nepřítele.“

„Moc dobře vím o vraždách, které se staly tady dole v katakombách. Z toho důvodu si jistě uvědomujete, že vám tu hrozí nebezpečí. Ale snoví cestovatelé? Tady v Pevnosti? Jste si tím jista?“

„Ano. Napadli mě.“

Isidora se zdála překvapená a zmlkla. Po chvilce přemýšlení řekla: „Pokud je to pravda, měla byste být mrtvá, přesto se zdá, že jste vyvázla se zdravou kůží.“

„Téměř mě zabil. Už jsem myslela, že jistě zemřu. V podstatě jsem už nahlížela za oponu, skoro jsem jí navždy prošla do světa duchů, ale naštěstí jsem včas dokázala získat ochranu proti snovému cestovateli a zachránit si tak život. Stejným způsobem můžete ochránit svou mysl i vy, aby se do ní snový cestovatel nedostal.“

Opět se usmála. „Aha, takže chcete smlouvat. Nabízíte ochranu výměnou za to, že bude spiritistka souhlasit s tím, že vás přijme.“

Neřekla to jako otázku. Spíš jako obvinění.

„Vůbec ne,“ namítla Magda. „Nabídla bych vám ochranu bez jakýchkoliv podmínek předtím, než bych se dostala k důležitým záležitostem a dřív, než byste s čímkoliv souhlasila. Vlastně jsem měla v úmyslu trvat na vaší ochraně i v případě, že byste mi pomoct odmítla.“

Opětovný úsměv vystřídalo zamračení. „Domníváte se, že když projevíte laskavost a nabídnete takovou pomoc nezištně, že nás tím obměkčíte a přimějete ke shovívavosti?“

„Ne,“ odmítla Magda. „Nenechte se mýlit. Zdaleka nejde o laskavost, dělám to ve vlastním zájmu. Snoví cestovatelé se mohou vkrást do nechráněné mysli, aniž by o tom měla napadená osoba sebemenší tušení. Spiritistka je ve velkém nebezpečí, že ji napadnou, protože je pro nás velice důležitá. Jsem přesvědčena, že v Pevnosti jsou zrádci. A jestli mám pravdu, pak nepochybně nasměrují snové cestovatele ke spiritistce. Jakmile ji objeví, budou ji samozřejmě chtít ovládat, aby mohli tajně sledovat důležité záležitosti. Případně se mohou rozhodnout ji úplně odstranit, aby nám nemohla dál pomáhat v našem boji.

Podle všeho, co vím, už můžete mít snového cestovatele v mysli, může všechno sledovat, poslouchat a doufat, že uslyší, na co bych se zeptala, a především odpověď, kterou bych dostala. To nesmím dopustit. V sázce je příliš mnoho.“

Isidora se mračila stále víc. „Chcete tím říct, že mi nabízíte ochranu, protože chcete mít jistotu, že jste se mnou v bezpečí?“

„Přesně tak. Moc dobře vím, čeho jsou snoví cestovatelé schopni. Kvůli nim jsem málem zemřela. Nemohu riskovat, že bych dostala odpovědi od spiritistky, kterou bez jejího vědomí ovládá snový cestovatel, který má samozřejmě zájem na skrývání pravdy. Mohl by mě nasměrovat špatným směrem, abych neuspěla a abychom všichni zemřeli.

Mám podezření, že v Pevnosti máme zrádce. Myslím si, že kromě jiného pomáhají snovým cestovatelům vybírat oběti. Musíme počítat s tím, že tihle zrádci mohou plánovat něco mnohem horšího. Baraccus možná chtěl, abych zjistila právě tohle. Vím, že jsou mezi námi nějací zabijáci. Krátí se nám čas. Potřebuji se ujistit, že spiritistka, která mi pomáhá, mluví pravdu a neovládá ji snový cestovatel.“

Isidora otočila hlavu stranou, jako by se zahleděla do své soukromé tmy.

„A to není všechno,“ pokračovala Magda. „Mám strach, že kdyby se snový cestovatel tajně skrýval ve vaší mysli, mohl by vás roztrhat zevnitř, aby mi zabránil dozvědět se odpovědi, které potřebuji. Takže, jak vidíte, přestože nechci, aby se vám stalo něco hrozného, víc se starám o sebe a o všechny ostatní než pouze o vás.“

Isidora pobledla ještě víc. Tvář měla úplně popelavou. Magda si všimla, že má na pažích husí kůži. Otočila hlavu k Magdě.

„Mysl je pro mě nesmírně důležitá,“ prohlásila Isidora. Natáhla ruku. „Prosím, posaď se ke mně, Magdo Searusová. Velice ráda bych získala ochranu jak z důvodů, o kterých jsi mluvila, tak ze svých vlastních.“

Isidora právě potvrdila Magdino podezření.

Kapitola 24

Jakmile Isidora dokončila třetí zasvěcení lordu Rahlovi, zvedla se z podlahy a znovu se usadila se zkříženýma nohama jako předtím.

„Děkuji ti, Magdo Searusová, žes mě naučila, jak se spojit s magií lorda Rahla, abych získala ochranu před snovými cestovateli.“

Magda zaregistrovala, co Isidora neřekla. Kývla hlavou, ale pak si uvědomila, že ji Isidora nevidí. „Rádo se stalo. A pro přátele jsem Magda.“

Isidora se usmála. „Máš stín, Magdo.“

Magda se zarazila. „Prosím?“

Isidora s úsměvem ukázala ke vchodu. „Tvůj stín je téměř neslyšný.“

Magda se ohlédla a spatřila pár velkých zelených očí, které na ni upřeně hleděly. Vychrtlá černá kočka nahrbila hřbet a nesměle se otřela o hranu vchodu. Vypadala úplně jako kočka, kterou Magda viděla ve velké síni a jíž hodila kousek sušeného masa. Musela jít za ní, zřejmě doufajíc, že dostane další. Magdě se docela ulevilo, když si uvědomila, že zvuky, které cestou slyšela, neznamenaly nic hrozivého.

Magda se neubránila úsměvu. „Je to kočka,“ řekla Isidoře.

„Jakou má barvu?“

„Je černá.“

Isidora souhlasně přikývla. „Proto se sem nebála přijít.“

Magda svraštila čelo. „Jak to?“

„Lidé se bojí černých koček, protože si myslí, že jsou ďábelské. Nejsou. Mají jenom schopnost nahlížet mezi světy. Černé kočky dokážou letmo nahlédnout do světa duchů. Proto se jich lidé bojí a proto se nebála jít za tebou až sem. Tohle místo jí není tak úplně cizí jako těm, kteří vidí jen svět živých.“

Katakomby se Magdě určitě zdály být blíž ke světu duchů než místa, která dosud navštívila. Všechny podzemní prostory Pevnosti se zdály velice vzdálené od života nahoře.

Když se kočka znovu ozvala, Magda se jí zeptala: „Máš hlad, maličká?“

Kočka zamňoukala, skoro jako by jí odpověděla, a otřela se tváří o hranu vchodu. Bála se přiblížit a zároveň po tom toužila.

Magda vyndala z váčku u pasu malý sáček a vytáhla kuřecí proužky. Věděla, že lákadlo jídla zvítězí nad opatrností. Zeptala se Isidory, jestli nemá hlad. Když Isidora přikývla, vložila jí Magda do dlaně kousek sušeného kuřecího masa. Kočka se k Magdě přiblížila a otřela se jí o nohu. Magda vyndala malý kousek sušeného masa a podala jí ho.

„Tady máš, maličká, něco k jídlu.“

Jak Magda žvýkala zbytek proužku, kočka se po jídle vrhla a zhltla ho.

„Jako by ti dělala stín,“ poznamenala Isidora. „Měla bys jí dát jméno Stína.“

„Nepotřebuji kočku,“ namítla Magda a podala kočce další kousek kuřecího masa.

„Pro ty, kdo rozumí jejich nadání, je dobré mít černou kočku.“

„Nadání?“ Magda si nedovedla představit, k čemu by jí byla kočka. „Myslíš, že dokáží nahlížet do světa duchů?“

„Myslím jejich schopnost vidět věci ze světa duchů, které jsou tady, v našem světě.“

Magda si uvědomila, že už si spolu jen tak nepovídají. Isidora chtěla, aby Magda věnovala jejím slovům pozornost a brala je vážně.

„Chceš říct, že vidí duchy?“

„Někdo si myslí, že kočky, a zvlášť ty černé, dokážou zjistit přítomnost duchů, nebo možná jejich esence. My pokaždé nepoznáme, když se taková esence zatoulá do říše živých a je nablízku, ale černá kočka ji vycítí. Proto byly černé kočky dlouho spojovány se smrtí. Neznalí lidé se jich kvůli tomuto spojení neopodstatněně bojí. Ale to, že vidí do říše duchů, ještě neznamená, že jsou černé kočky posly smrti nebo že jsou ďábelské.

Občas musíme věnovat pozornost nepatrným signálům, protože takové signály mohou znamenat víc, než se zdá. Zvlášť tady dole. Nikdy nenechám ani ten sebemenší signál bez povšimnutí.“

„Ale k čemu je dobré mít takové zvíře?“

„I když se duchové potloukají naším světem jen zřídka, je dobré vědět, že jsou nablízku.“

Magda sice nevěděla, k čemu by jí to mohlo být dobré, ale nechtěla nad jejími slovy jen tak mávnout rukou. „Takže si myslíš, že když ta kočka sem přišla za mnou, je to znamení, že bych si ji měla nechat, abych poznala, že je nablízku nějaký duch?“

„Jde za tebou jako stín. Asi bys takovému signálu měla věnovat pozornost.“ Isidora pokrčila rameny. „Duch mohl dokonce dovést tu kočku za tebou, aby ti poskytovala útěchu v osamělosti.“

„Takže si doopravdy myslíš, že může být znamením ze světa duchů?“

Isidora se usmála. „To nemůžu říct. Třeba byla jen hladová a cítila jídlo, které máš u sebe.“

Její záhadný úsměv se vytratil. „Ale neodháněla bych takového tvora, který se dostal do okruhu tvé životní energie.“

Magda přišla za spiritistkou, aby našla odpovědi. Napadlo ji, že by nemuselo být od věci naslouchat její radě.

„Tak tedy Stína.“ Pohladila kočku po hřbetě. „Líbí se ti to jméno? Stíno?“

Kočka zamňoukala, jako by jí odpověděla. Netrvalo dlouho a vyskočila Magdě do klína. Zřejmě doufala, že dostane další maso. Magda vytáhla ještě jeden kousek a dala jí ho. Když se kočka zasytila, stočila se do klubíčka a začala s očistou.

„Jak dlouho už jsi spiritistka?“ zeptala se Magda, zatímco hladila měkkou, hebkou, černou srst. Stína začala hlasitě příst.

Isidora předstírala překvapení. „Já? Spiritistka? Ne, jsem jenom ?“

„Jsi spiritistka, Isidoro.“

Isidora chtěla ochránit sama sebe a nežádala o ochranu pro spiritistku. Jak byla vyplašená, když slyšela o hrozbě, a rozptýlená příchodem kočky, zapomněla na přetvářku. To napovědělo Magdě, že byl její úsudek správný a nikdo jiný tu není. Isidora byla spiritistka.

Isidora se trochu zarazila a vrátila se do role. „Lichotí mi, že si myslíš, že jsem tak nadaná žena, Magdo, ale jsem jen její pokorná služebnice.“

„Hraješ roli pomocnice spiritistky, abys nemusela odmítat žádosti přímo. Tím se chráníš a usnadňuje ti to odmítat prosebníky a šetří ti to čas a potíže. Pracuješ s čaroději, takže si potřebuješ držet lidi od těla, aniž bys je musela odmítat přímo. A navíc jsi empatická a nechceš lidi zklamat, jenže máš důležitější práci a tahle malá lež ti umožňuje soustředit se na práci bez toho, že bys musela odmítat zástupy prosebníků, kteří by se rádi spojili se zesnulými blízkými, kdyby se rozkřiklo, že jsi spiritistka, která je ochotna jim pomoct.“

Isidora tiše seděla, ruce složené v klíně, a její slova nekomentovala.

„Neprozradím tvé tajemství, Isidoro. Ale nikdo jiný tu není. Ty jsi spiritistka. Máš zakryté oči, aby ses nedívala na tento svět, ale pomohlo ti to dívat se do jiného světa. A to je tvoje práce. Díváš se do světa duchů.

Pomohla jsem ti ochránit se před snovými cestovateli, abys mohla pokračovat v důležité práci. Prosím, Isidoro, moje práce je také důležitá. Přestaňme si hrát na schovávanou.“

Isidora nakonec zhluboka vydechla a trochu se uvolnila. Zřejmě se jí ulevilo, že už nemusí nic předstírat.

„Odhadla jsi to skoro správně.“

„Jak to myslíš?“

„Páska přes oči není jediná věc, co mi brání vidět tento svět.“

Magda natáhla ruku a položila ji na Isidořinu. „Ukaž.“

Jak se kočka v Magdině klíně uložila ke spánku, Isidora přikývla a začala rozvazovat kožené šňůrky, kterými měla pásku připevněnu. Pak si ji stáhla z očí, posadila se rovně a opět složila ruce do klína, aby jí Magda viděla do tváře.

Víčka měla zavřená přes prázdné důlky, kde mívala oči. Nebyla však přišitá. Neměla řasy. Vypadalo to, jako by oči nikdy neměla, nebo o ně přišla a rána se zahojila.

Magda ale věděla, že se Isidora takto nenarodila, ani neutrpěla poranění očí.

„Jak jsi přišla o oči?“ zeptala se Magda s obavou, že už zná odpověď; že to byla práce čaroděje.

„Tohle je otázka, kterou jsi přišla položit spiritistce?“

„Ne. Ptám se tě jako žena ženy, protože mě velice zajímá důvod.“

Isidora chvíli přemýšlela a pak natočila hlavu, jako by se na Magdu chtěla podívat.

„Přišla jsem o oči, abych viděla.“

„Změnili tě čarodějové?“

„Ano.“

„Je mi líto, že jsi přišla o zrak,“ upřímně ji politovala Magda.

Isidora vypadala, jako by měla na krajíčku slzy, které jí nemohly téct.

Odkašlala si. „Ještě nikdo mě nepolitoval, že jsem přišla o oči.“

„O to je to horší, viď?“

Mladá žena přikývla. „V jistém smyslu. Ale ta ztráta je mnohem větší, než bys myslela.“

„Řekni mi, jak jsi mohla dovolit, aby ti to udělali?“

„Nedovolila jsem to v tom smyslu, jak se domníváš. Chtěla jsem to sama, žádala jsem o to, abych mohla nahlédnout do světa duchů.“

Magda tomu nemohla uvěřit. „Proč bys to dělala?“

„Nutně jsem to potřebovala.“

„Potřebovala? Proč bys žádala čaroděje, aby tě takhle změnili? Proč jsi chtěla, aby tě připravili o zrak?“

„Není to hezký příběh. Ani na vyprávění, ani na poslouchání.“

„To si dovedu představit.“ Magda si dodala odvahu. „Ale vyslechnu si ho, jestli jsi ochotna mi ho vyprávět.“

Kapitola 25

Isidora přikývla a pozvedla ruku, jako by si chtěla setřít slzy. Pak se zarazila, když jí došlo, že žádné nemá. Ruka jí zase klesla do klína.

„Žila jsem v Grandengartu. Znamená to ‚Strážce brány‘. Je to starý název, který naznačuje, že je to místo na jižní hranici Nového světa. Odedávna představoval jedno z mála osídlení v divočině. Starý svět leží hned vedle.

Díky své poloze dlouho fungoval jako křižovatka obchodních cest v Novém světě. Vzácné zboží sem přicházelo i z několika vzdálených míst ve Starém světě. Grandengart celé věky sloužil jako pohraniční město, ve kterém se zastavovali lidé přicházející ze Starého světa. Obchodní vztahy s lidmi z divočiny a vzdálenými místy na jihu byly vždycky dobré.

Několik tisíc obyvatel města si většinou vydělávalo na živobytí obchodem. Pro mnoho lidí, kteří obývali rozlehlá a nehostinná území divočiny, a pro kupce, kteří s nimi obchodovali, jsme představovali bezpečné a důvěryhodné místo k obchodu. Díky tomu, i díky nepřebernému množství nejrůznějších typů lidí a druhů zboží, které tudy procházely, to bylo vzrušující místo plné života, kde se mísily rozdílné kultury i vyznání, a kde poutníci vyprávěli fascinující příběhy z dalekých zemí.

Pak se najednou začaly objevovat první náznaky problémů. Příliv vzácných koření, potravin a dalšího zboží z jihu postupně ustával, až se zastavil docela. Všichni to považovali za varovné znamení. Nějakou dobu se nic nedělo. Pak začaly přicházet první skupiny lidí, kteří prchali před novou vládou ve Starém světě.

Když se obchod zastavil, stavební dříví ze severu, vzácné zboží v těchto částech světa, se začalo hromadit a čekalo, až si je odvezou kupci z jihu. Ale ti nepřijeli. Potraviny, čekající na přepravu, se zkazily.

Jak se obchod zastavil, lidé se začali obávat o živobytí. Také jim dělalo starosti, co mohou vzdálené náznaky problémů znamenat nejen pro ně, ale i pro jejich známé na jihu.

Jako kouzelnice jsem sloužila obyvatelům Grandengartu. Lidé z jihu, ze Starého světa, magii příliš neschvalovali. Vždycky se ode mě drželi dál a vyhýbali se mi. Ale obyvatelé Grandengartu na mě spoléhali kvůli mým schopnostem, zkušenostem a hlavně v ochraně před neurčitými obavami.

Pro mnoho lidí jsem měla tajemné schopnosti, takže jsem svým způsobem nebyla jednou z nich. Proto jsem měla někdy pocit, jako bych byla spíš jejich talisman, určený k tomu, aby od jejich dveří zahnal neznámé zlé síly. Zdálo se, že se domnívají, že mít nablízku moc kouzelnice je nějak výhodné, že jim to přinese štěstí, podobně jako jejich modlitby k dobrým duchům za bezpečnou cestu.

Jejich obavy z narůstajících signálů, že se na jihu děje něco špatného, nebyly zase tak neurčité. Hledali u mě pomoc proti tomuto znepokojivému vývoji.

Nevěděla jsem přesně, co s tím můžu dělat. V magii jsem neviděla řešení, ačkoli podle některých, kteří o magii nic nevěděli, jim měla nějak pomoct. Nakonec jsem se vydala na cestu sem do Pevnosti, navštívit Vrchní radu. Doufala jsem, že by mohla pomoct. Radní mi sdělili, že vezmou obavy obyvatel Grandengartu, stejně jako podrobné informace, které jsem jim poskytla, v úvahu spolu s ostatními zprávami, které dostávali. Naznačili, že nepokoje se pravděpodobně brzy uklidní a obchod se znovu rozběhne. Jeden radní dokonce přišel s vysvětlením, že možná jen velká voda strhla nějaké mosty a nic jiného v tom není. Řekla jsem jim, že podle toho, co jsem slyšela od uprchlíků z jihu, mají ve Starém světě nového vládce a jeho ozbrojené síly jsou zdrojem nepokojů. Zdálo se, že nejsou ochotni pokládat změnu ve vládě za vysloveně špatnou, protože stará vláda byla rozštěpená a neschopná.

I když jsem od Rady nedostala žádnou bezprostřední pomoc, slíbili, že jakmile budou mít k dispozici nějaké vojáky, pošlou zvláštní jednotku prozkoumat situaci. Usoudila jsem, že do té doby bude nejlepší, když se vrátím domů. Věděla jsem, jak jsou lidé znepokojeni, a chtěla jsem být s nimi.

Vrátila jsem se domů den poté, co generál Kuno se svou armádou ze Starého světa překročil hranice a prohnal se Grandengartem. I když někteří tušili, že se schyluje k bouři, do chvíle, než přišel Kuno, panoval ve světě mír.“

Magda polekaně ztuhla. „Generál Kuno? Pravá ruka císaře?“

Isidora přikývla. „Sám císař Sulachan poslal Kuna na sever do mého domova.“

Magda se zhluboka nadechla a s povzdechem vydechla. Od Baraccuse věděla, jak je Kuno nemilosrdný. Budil strach v každém, koho potkal.

Císař Sulachan chtěl, aby měl svět jen jednoho vládce, současného vládce Starého světa. Chtěl, aby se mu všichni klaněli jako jedinému císaři. Také věděla, že válka začala bleskově a agresivně. Vypadalo to, že začala právě v Isidořině rodném městě.

„Generál Kuno nechal všechny obyvatele shromáždit na náměstí,“ pokračovala Isidora ve vyprávění, „kde jim oznámil, že nastává nová doba, mění se uspořádání světa a oni byli vybráni, aby jako první dostali příležitost připojit se ke Starému světu a poklonit se císaři Sulachanovi. Dále řekl mužům, že je na nich, aby za své rodiny rozhodli, jestli zůstanou součástí Nového světa, nebo se přidají k Sulachanově říši. Požádal je, aby zvedli ruku ti, kteří jsou na straně císaře.

Nezapomeň, že válka ještě nezačala, takže si lidé vůbec neuvědomovali nebezpečí, které jim hrozí, když se nepostaví na stranu císaře Sulachana. Ten den se svět poprvé o takovém nebezpečí dozvěděl.

Vojáci generála Kuna pečlivě zaznamenali, jak který muž hlasoval, a pak obyvatele rozdělili. Ty, kteří se rozhodli podrobit se císaři Sulachanovi, postavili na jednu stranu náměstí a ostatní na druhou. A tehdy zavládla panika. Vojáci chytili každého, kdo chtěl utéct, a drželi obě skupiny oddělené a obklíčené kruhem oceli. Každého, kdo se pokusil uniknout, brutálně rozsekali na kusy před očima všech, aby odradili další od pokusu o útěk. Vojáci pak odvedli ty, kteří se odmítli sklonit před císařem, aby vyhloubili jámy podél cesty do Grandengartu. Potom je přinutili vztyčit kůly ze stavebního dříví, se kterým obyvatelé města obchodovali.

Na dovršení všeho byli muži, kteří se postavili proti, spolu se svými rodinami, křičícími strachy, pověšeni za svázaná zápěstí na kůly. Několik desítek starců donutili se dívat, jak vojáci generála Kuna procházejí po obou stranách cesty a sekají do vyděšených lidí pověšených na kůlech. Vojáci jim odřízli a strhli pruhy kůže a obnažili tak svaly a žebra. Dalším probodli břicho, ale nechali je naživu, zděšené a bezmocné viset na kůlech.

Obyvatelé města, kteří zbyli, ti, kteří hlasovali pro Sulachana, poté, co viděli, co se stalo jejich přátelům a sousedům, byli jako otroci odvedeni na jih.

Skupinu starců, přinucených se dívat na ta zvěrstva, vojáci propustili. Uprchli, aby následně po celém okolí líčili prožité hrůzy a způsobili tak paniku na dalších místech ještě před příchodem postupující armády generála Kuna, aby se lidé neodvážili odporovat vůli císaře Sulachana.

Když jsem se vrátila, den poté, co Kuno se svou armádou odtáhl, cesta do Grandengartu byla po obou stranách lemována kůly s obětmi. Muži, ženy, děti ? všichni na tom byli stejně. Bylo tam přes patnáct set kůlů a na každém někdo visel. Každý prožíval svou vlastní agonii, ale zároveň dostatečně blízko svým sousedům, přátelům a členům rodiny, aby je viděl trpět a umírat.

Matky, které se musely dívat na své děti, jak křičí hrůzou i bolestí, obviňovaly své muže, že se odmítli přidat na stranu Starého světa. Muži museli snášet nenávist umírajících manželek a nepředstavitelné utrpení dětí za osudné rozhodnutí.

Za řadami kůlů na konci cesty stoupal k modré obloze kouř z doutnajících trosek města. Ani jedno stavení nezůstalo stát. Kunovi muži všechno spálili.

Psi a kojoti trhali pruhy kůže odsouzených. Zmocnili se těch, co zemřeli. Vrhala jsem na ně jiskřící plameny, abych je zahnala. Hodovat přiletěla i hejna ptáků. Použila jsem hromy a blesky a odehnala i je.

V jasném slunci ostře kontrastovala bílá obnažená žebra nebohých obětí se zbytky rudé tkáně, která na nich ještě zůstala. Většina lidí byla dávno mrtvá, jejich těla rozervaná, aby se k jejich vnitřním orgánům dostali mrchožrouti. Zápach krve, tělních tekutin, jak oběti přestaly ovládat tělesné funkce, byl nepředstavitelný.

Přestože někteří zemřeli během noci, mnoho obětí, snad každá čtvrtá, stále žily. Většina z nich si už dávno vykřičela hlas. Ale sténali, plakali a šeptali modlitby, které nikdo nevyslyšel.

Šla jsem po cestě mezi kůly a ti, co byli ještě naživu, se na mě dívali a doufali, že já, jejich věrná kouzelnice, pro ně můžu něco udělat. Někteří z posledních sil volali o pomoc.

Na kůlech seděli černí krkavci, ostražitě mě pozorovali, jak procházím kolem, a čekali, až přejdu, aby mohli pokračovat v hostině. Někteří dokonce hlasitě krákali, aby mě zahnali od těl, která pokládali za svou kořist.“

Isidora otočila hlavu stranou, jako by se v duchu dívala jinam. Dýchala přerývaně.

„Co jsi udělala s těmi, co ještě žili?“ zeptala se Magda po chvíli. „Mohla jsi jim nějak pomoct? Mohla jsi alespoň některé zachránit pomocí svého talentu?“

Isidora dlouho nehybně seděla, slepě někam zahleděná, jako by si znovu přehrávala všechno, co toho dne viděla.

„Už se zachránit nedali,“ zašeptala nakonec. „Ti, co ještě žili, mě z posledních sil úpěnlivě prosili, ať je zbavím té nesnesitelné bolesti. Prosili mě o smrt.“

„Nepodařilo se ti zachránit nikoho?“

„Všichni, až na jednoho, už překročili hranici, kdy by jim mohl někdo pomoct. Dokonce ani čarodějové mnohem schopnější než já by nic nezmohli. Nemohla jsem udělat nic, co by jim zachránilo život. Vůbec nic.“

Magda se k ní naklonila. „Tak co jsi tedy udělala?“

Isidora se poslepu otočila k Magdě. „Mohla jsem je jedině ušetřit zbývajícího utrpení, abych ulehčila jejich duším na poslední cestě do světa duchů. Spěchala jsem po cestě a nejdřív jsem pomocí talentu přesekla provazy, kterými byli na kůlech přivázáni. V takové pozici nemohli ani pořádně dýchat. Mnozí zemřeli udušením. Postupně, jak jsem je zbavovala pout, se všichni zhroutili na zem.

Potom jsem šla od jednoho z těch, co stále žili, k druhému, vzala je za ruce a několika slovy jim poskytla útěchu a slíbila ukončit jejich agonii.

Měla jsem pocit, že jsem mimo své tělo a pozoruji sama sebe, jak přecházím od jednoho člověka k dalšímu, držím je za ruce, nabízím jim slova útěchy a pak jim zastavím srdce. Nemohla jsem uvěřit, že dělám takové věci. V životě by mě nenapadlo, že budu magické schopnosti používat k tomu, abych musela ukončit život těch, které jsem měla chránit.

Ale věděla jsem, že to musím udělat. Byla jsem tam, abych těm lidem pomáhala, přestože mi jen zřídkakdy poděkovali za mé úsilí a tohle byla jediná pomoc, kterou jsem jim v té chvíli mohla nabídnout. Jen si pomysli, že po tak dlouhé době, co jsem mezi nimi žila, mi každý děkoval víc než kdy předtím za to, co jsem se jim chystala udělat. Plakali radostí a šeptali nejhlubší díky za to, že ukončím jejich život.“

Isidora trhavě a namáhavě dýchala, jak se snažila pokračovat ve vyprávění. „Pak jsem použila talent, abych jim zastavila srdce, jednomu po druhém a stále dokola. Musela jsem to udělat víc než čtyřistakrát.

Trvalo to dlouho do noci, než jsem zbavila všechny obyvatele Grandengartu utrpení. Všechny, až na jednoho. Ještě jsem nebyla s prací hotová. Umlčela jsem sténání a zastavila srdce všech, kromě toho jednoho.“

Kapitola 26

„Dlouho poté, co měl být měsíc vysoko na obloze, jsem konečně došla k poslednímu muži,“ pokračovala Isidora. „Jenže měsíc nesvítil, protože se na obloze nakupily těžké mraky, jako by tmavý rubáš zakryl mrtvé. Věděla jsem, že se brzy spustí déšť.

Poslední živý muž se třásl a špatně se mu dýchalo. Jmenoval se Joel. Byl pekař. Každý den mi nosil malý bochník chleba. Nikdy ho nechtěl zaplatit. Joel říkal, že je to jeho malý příspěvek k tomu, aby grandengartská kouzelnice neměla nouzi o jídlo.

Abych řekla pravdu, Joel byl můj ctitel, ačkoliv o svých citech nikdy nemluvil, ani je nedával najevo s výjimkou toho každodenního chleba. Stejně jsem si myslela, že to má jako záminku, aby mě mohl navštívit.

Joelova žena zemřela při porodu, ještě než jsem přišla do Grandengartu. Byl osamělý a strašně smutný. I pod tím smutkem však měl v sobě něco, co se mi líbilo, ale protože jsem věděla, že přišel o ženu a nenarozené dítě, nepřipadalo mi vhodné, abych mu projevila větší náklonnost a bavila se s ním víc než se ho jako místní kouzelnice zeptat, jak se má a jestli pro něj můžu něco udělat. Pokaždé řekl, že se má dobře, a odmítl jakoukoliv pomoc.

Postupem času moje city k němu rostly, ale vzhledem k jeho ztrátě jsem cítila, že není namístě o takových věcech mluvit. Věděla jsem, že bude trvat dlouho, než se s tím vyrovná, a měla jsem pocit, že to musím respektovat. Takže i když jsem moc toužila říct mu o svých citech, držela jsem se zpátky. Přesto mi každý den nosil chléb, jako by to byl jediný způsob, jak si se mnou promluvit.

Než jsem došla až k Joelovi, ležícímu na zemi ve tmě u cesty, byla jsem úplně vyčerpaná. Sotva jsem šla. Byla jsem otřesená a celá od krve lidí, kterým jsem právě pomohla zemřít.

Klesla jsem na kolena vedle Joela a vzala ho za ruku. Věděla jsem, že musím být silná, abych pomohla poslednímu člověku. Přiložila jsem si jeho ruku na srdce a vložila všechnu svou sílu do útěchy.

Ale jak jsem to udělala, cítila jsem, že na rozdíl od ostatních to s ním není úplně beznadějné. Věděla jsem, že existuje malá šance, že se mi ho podaří zachránit.

Vzpomínám si na jeho rozpraskané rty. Pokoušel se mi něco říct. Dala jsem mu doušek vody, stejně jako tolika ostatním před ním, a sklonila se k němu blíž.

Zašeptal, že se mnou cítí. Přiznala jsem, jak je mi strašně líto, že jsem tam nebyla s nimi, že jsem mohla třeba něco udělat. Odpověděl, že ví jistě, že bych s tak brutálními muži nic nesvedla.

Upozornil mě, že ve svých řadách měli lidi s talentem, čaroděje s hrozivými schopnostmi. A kdybych tam byla, visela bych na kůlu spolu s ostatními a nemohla bych jim pomoct a zbavit je utrpení.

Joel prohlásil, že si myslí, že to tak mělo být, abych mohla těm lidem pomoct.

Oznámila jsem Joelovi, že mu snad ještě dokážu zachránit život, že se mi ho možná podaří vyléčit. Povzbuzovala jsem ho, aby byl silný a vydržel. Strávila jsem několik hodin skloněná nad ním a léčila, co jsem mohla. Poznala jsem ale, že potřebuje víc, než mu mohu poskytnout.

Věděla jsem, že ve Whitney, městě dál na severu, budou zkušení léčitelé. Pomohla jsem mu nasednout za mě na koně. Jeli jsme zbytek noci a celý další den. Často jsem musela použít svůj talent, nejen abych dodala nebohému zvířeti energii běžet dál, ale také Joelovi sílu, aby vydržel.

Téměř to dokázal. Náhle však vykřikl bolestí. Snažila jsem se ho podpírat a jet dál, ale už nemohl pokračovat a prosil mě, abych mu pomohla dolů.

Jak jsem vedle něho klečela, zjistila jsem, že jediný člověk, o kterém jsem si myslela, že ho mohu ještě zachránit, je v takovém stavu, že jsem mu už nemohla pomoct. Díky talentu jsem věděla, že navzdory tomu, jak zoufale jsem se mu snažila pomoct, byla jeho vnitřní zranění příliš vážná. Cítila jsem, jak z něj vyprchává život. Byla to krutá rána naději na jeho záchranu. V té chvíli už jsem nemohla udělat nic, abych zabránila jeho smrti.

Jak jsem se nad ním skláněla, tiskla mu ruce a skrápěla ho slzami, řekl mi, že lituje toho, co udělal. Zeptala jsem se ho, co tím myslí. Joel odpověděl, že se tak upnul ke vzpomínce na svou ženu, že potlačil všechno ostatní. Moc ji miloval, ale odešla. Měl ji nechat jít a žít dál. Přiznal, že věděl, že se držím zpátky, protože na něj beru ohled.

Řekl, že kdyby mi prozradil své city, možná bych mu také otevřela své srdce a oba jsme pak mohli prožít šťastný zbytek života. Místo toho se radši držel vzpomínek na svou mrtvou ženu a nevěnoval se živé. Připustil, že si měl víc užívat života, jenže na to už bylo pozdě.

S pláčem se mi svěřil, že lituje, že nedal mě ani sobě šanci najít společné štěstí a teď je nato pozdě a jemu je to hrozně líto. Jeho život končí, aniž by ho prožil tak, jak mohl.

Vzlykala jsem, když jsem přiznala, že i já jsem se s ním bála sblížit. Řekla jsem mu, že jsem se měla víc snažit ho utěšit a zároveň ho povzbudit, aby žil svůj život.

Odpověděl, že by si přál, aby tehdy věděl, že ho neodmítnu. Měl udělat víc než mi jenom nosit každý den bochník chleba. Se slzami v očích jsem se tomu smála. Prohlásil, že tím, jak jsem respektovala jeho city k zesnulé ženě, jsem prokázala skutečnou ohleduplnost a citlivost, a že by si přál, aby mi to mohl vrátit.

Joel věděl, že obyvatelé města už jsou s dobrými duchy. Řekl, že se už brzy shledá se svou ženou ve světě duchů, a litoval jen toho, že si neužil posledních pár let života. Ujistil mě, že až se naplní můj čas na tomto světě, budu zase s nimi, s lidmi z Grandengartu, mezi které patřím a kde budu vítaná. Slíbil, že na mě bude čekat tam, kde budeme všichni v bezpečí ve světle Stvořitele mezi dobrými duchy.

Joelova poslední slova byla prosbou, abych se modlila za všechny, kteří tu hroznou noc zemřeli. Žádal mě, abych se modlila za to, aby je dobří duchové přijali a dopřáli jim klid.

Slíbila jsem mu, že použiji všechny své schopnosti, abych dohlédla na jejich bezpečný přechod na druhou stranu, do světa duchů. Usmál se, a jak mi děkoval a stiskl mi ruku… vydechl naposled.

Začalo drobně pršet a já se nad ním skláněla a tekly mi slzy za něj i za ostatní, kteří tolik trpěli. Oplakávala jsem to, co mohlo být, kdybychom měli odvahu nechat minulost jít a přijmout, co nám mohl život ještě nabídnout.“

Magda moc dobře chápala její bolest ze ztráty blízkého člověka.

„Takže jsem se ocitla na cestě do Whitney s mrtvým tělem svého přítele, zatímco v Grandengartu ležela těla mých spoluobčanů a spáleniště mého města. Těla lidí, které jsem zklamala.“

Magda jí položila ruku na paži. „Nezklamala jsi je, Isidoro. Přisluhovači císaře Sulachana jsou silní a nemilosrdní. Joel měl pravdu, nemohla bys udělat nic, co by je zastavilo. Neber na sebe vinu, která je jasně na straně vrahů.

Není mnoho lidí, kteří by v tak těžké situaci projevili takovou odvahu jako ty. Udělala jsi pro své lidi největší možnou laskavost. Ukončila jsi jejich utrpení, když se nedalo už nic jiného dělat.“

„Taky jsem si to myslela. Ale když jsem dojela do Whitney a pochovala Joela, ukázalo se, že to byl jenom začátek hrozné noční můry.“

Kapitola 27

Magda hladila hedvábnou černou srst kočky, která se jí na klíně stočila do klubíčka a usnula. Její spokojené předení jen prohlubovalo prodlužující se ticho.

„Začátek noční můry?“ ozvala se nakonec Magda. „Co se stalo pak?“

Isidora se zhluboka nadechla. S unaveným výdechem svěsila ramena. „Podařilo se mi mrtvého Joela zvednout a přehodit přes koně.“ Mávla rukou. „Mívala jsem mnohem víc síly než teď. Od té doby jsem hodně zhubla a ztratila svaly. Jen zřídka mám chuť k jídlu.

Takže jsem jela skoro celou noc, s krátkými přestávkami na spánek, když už jsme ani kůň, ani já nemohli dál. Byl to první spánek od chvíle, co jsem se vrátila zpátky do Grandengartu. Jenže se mi zároveň zdál první z děsivých snů, které mě pronásledují dodnes. Krátký odpočinek mi přesto stačil, abych mohla jet dál. Druhý den odpoledne jsem konečně spatřila obilné lány a usedlosti na okraji Whitney.

Nějaký sedlák s ženou, kteří pracovali na poli, mě zahlédli a museli poznat, že jsem na pokraji vyčerpání. Rozběhli se ke mně, aby mi pomohli. Když spatřili bezvládné tělo na hřbetě koně, řekli, že musí být okamžitě pohřbeno. Byli tak laskaví, že mě dovedli na malý hřbitov ve stínu vzrostlých dubů, jediných stromů v dohledu na pláních jižního okraje Nového světa. Potom mi pomohli Joela sundat z koně a pohřbít.

Byla jsem jako ochromená ze všeho utrpení, z dlouhé a namáhavé cesty s mrtvým tělem svého přítele, s mučivými myšlenkami, co mezi námi mohlo být a co jsem mohla udělat, abych zabránila tomu šílenství, kdybych se vrátila dřív. Nejedla jsem celé dny a už jsem skoro blouznila vyčerpáním. Přesto jsem poklekla vedle čerstvého Joelova hrobu a vroucně se modlila k dobrým duchům, aby ho přijali mezi sebe spolu se všemi ostatními.

Skloněná nad jeho hrobem jsem znovu Joelovi slíbila, že dodržím slovo, které jsem mu dala, než zemřel, a využiji svých schopností, abych zajistila, že se všichni bezpečně dostanou do konejšivé náruče dobrých duchů.

Potom mi manželé dali nějaké jídlo a pití a doprovodili mě až do Whitney. Zřejmě usoudili, že bych to sama nemusela zvládnout.

Ve Whitney jsem zjistila, že hrstka vyděšených starců z Grandengartu, které generál Kuno nechal jít, udělala přesně to, co chtěl ? šířili zprávy o tom, co se stalo, a vyvolali paniku. Prošli městem a každému vyprávěli o příšerném osudu, jenž postihl obyvatele Grandengartu. Zprávy se rychle rozšířily po celém městě, takže městské zastupitele nepřekvapilo, když jsem jim v krátkosti vylíčila svůj příběh.

Místní lidé s magickými schopnostmi poslouchali s ještě větším zájmem než městské zastupitelstvo. Když jsem jim vylíčila, co zatím nemohli vědět, tedy jak jsem šla od jednoho umírajícího ke druhému a zbavovala je utrpení, nekomentovali to.

Hodně lidí si už balilo věci a ještě víc jich odjelo z města. Všichni mířili na sever. Nikdo nevěděl, kde generál Kuno se svou armádou udeří příště, ale chtěli utéct co nejdál, kde se domnívali, že by mohli být v bezpečí. Nemohla jsem jim to vyčítat.

Zvláštní vojenské jednotky, které Vrchní rada vyslala, aby ověřily zprávy o narůstajících problémech na jihu, shodou okolností právě dorazily do Whitney. Promluvila jsem s velitelem a oznámila mu, co se stalo. Vysvětlila jsem mu, že nedokážu sama pohřbít víc než tisíc těl a potřebuji pomoc. Nechtěla jsem, aby moji lidé leželi u cesty a pomalu se rozkládali, nebo aby jejich ostatky roztahala po okolí zvířata. Musela jsem pořád myslet na to, že je mou povinností postarat se o to, aby byli pohřbeni.

Velitel měl naštěstí pochopení. Vzal mě se svými vojáky s sebou. Jeli jsme co nejrychleji do Grandengartu, abychom se co nejdříve postarali o mrtvé.

Když jsme tam dorazili, žádní mrtví tam nebyli.“

Magda překvapeně zamrkala, nevěděla, jestli dobře slyšela. „Nebyli? Jak to že tam nebyli?“

Isidora pokrčila rameny.

„Byli pryč. U cesty, kde jsem je nechala, neleželo ani jediné tělo. Město bylo vypálené. Déšť mezitím uhasil doutnající trosky. Ani ve městě jsme nenašli žádná těla. U cesty pod vztyčenými kůly, kde jsem ukončila jejich utrpení, nebyl nikdo.“

„Věřili ti vojáci?“

Isidora pokývala hlavou. „Půda byla nasáklá krví. Věřili mi. Kůly, na kterých stále visely provazy, byly také celé od krve. Kolem byly roztroušené kosti a vnitřnosti těch, které roztrhala zvířata. Velitel si je prohlédl a potvrdil, že jsou lidské.“

Isidora zvedla ochable ruku. „Ale nebyla tam žádná těla.“

Magda si dala pramen krátkých vlasů za ucho, jako kdyby je měla pořád dlouhé. Stále si nezvykla, že je ostříhaná.

„To nechápu. Jak je to možné? Co se s nimi mohlo stát?“

„No, všimla jsem si stop, které tam předtím nebyly, takže mě nejdřív napadlo, že se generál Kuno se svou armádou možná rozhodl vrátit do bezpečí Starého světa a vzal to zpátky přes Grandengart. Pomyslela jsem si, že jak projížděli městem, rozhodli se mrtvé pohřbít místo toho, aby je tam jen tak nechali.“

„Ne,“ zavrtěla hlavou Magda. „Podle toho, co o Kunovi vím, to není pravděpodobné. Baraccus mi řekl, že Sulachan osobně vybral Kuna, aby velel armádě, právě pro jeho krutost. Kuna by ani ve snu nenapadlo pohřbívat mrtvé nepřátele. Stejně jako Sulachan je to člověk, který by tam záměrně nechal těla ležet jako hrůzné varování každému, koho by napadlo mu vzdorovat. Používá taktiku šíření strachu, aby zlomil odhodlání svých možných protivníků.“

Isidora přikyvovala. „Ačkoliv válka teprve začala a ještě jsme nevěděli, jak je císař Sulachan a jeho armáda brutální, s velitelem jsme si nedělali žádné iluze. Velitel prohlásil, že armáda, která přijde a takhle mučí a vraždí nevinné lidi, se nebude starat o to, aby je pohřbila. A pak jeho muži našli důkaz o tom, že těla byla odvezena.“

„Odvezena? A kdo je odvezl?“ zeptala se Magda. Vůbec to nechápala.

„Vojáci přišli s tím, že spousta stop ukazuje na to, že tudy armáda znovu prošla a pak zamířila na jih. Na zemi našli stopy, které svědčily o tom, že těla byla odvlečena a naházena na hromady. Na těchto místech našli mnohem víc krve. A končily tam stopy kol od vozů. Byla tam spousta vyjetých kolejí.“

Magda svraštila čelo. „Chceš říct, že se Kunova armáda vrátila a… odvezla je?“

„Vrátili se a sebrali mrtvé,“ prohlásila Isidora chladným tónem.

Magda se zarazila s rukou na kočičím hřbetě. „Sebrali mrtvé?“ Naklonila hlavu na stranu. „Z jakého důvodu? Co s nimi zamýšleli?“

Isidora pokrčila rameny. „Velitel mohl říct jen to, že to vypadá, jako kdyby odvezli mrtvé s sebou na jih, zpátky do Starého světa.“

Magda si přitiskla prsty na čelo, jak se to snažila pochopit. „Ale proč by to dělali? K čemu by ta těla mohli chtít?“

Isidora obrátila ruce dlaněmi vzhůru v neurčitém gestu. Magda si dovedla představit, v jak strašném stavu musela těla být. Posbírat stovky a stovky několikadenních mrtvol a odvézt je na vozech musel být jistě odporný úkol. Nikdo by nic takového neudělal bez závažného důvodu.

Isidora jí žádné vysvětlení nenabídla. Magda usoudila, že to možná bylo tak neskutečné a nepochopitelné, že na to Isidora ani nechtěla myslet, natož o tom povídat. Z její zdrženlivé reakce však měla Magda dojem, že zřejmě ví víc, ale nechce to prozradit.

Magda na ni nenaléhala. Nechala ji, ať vypráví příběh podle svého, aby se stačila vyrovnat s hrozivými vzpomínkami.

„Každopádně je to příšerné. Už chápu, proč jsi řekla, že ta noční můra teprve začala.“

Isidora měla svěšenou hlavu. Nezvedla ji.

„Ne, nemyslela jsem tohle, když jsem mluvila o té noční můře.“

Magda na ni chvíli překvapeně hleděla. „Tak co přesně jsi tím myslela?“

Kapitola 28

Isidora nakonec zvedla hlavu. „Potom jednotky vyrazily na jih za Kunovou armádou, aby se přesvědčily, že se neotočí a nevrátí se zpátky na sever do Nového světa jinudy. Velitel se navíc domníval, že s takovým nákladem a tolika vozy bude Kunova armáda pomalá, a když pojedou rychle, má naději, že je dostihne. Byl přesvědčen, že má dostatečně velkou vojenskou sílu na případnou odvetu.

Nevěděla jsem, co mám dělat. Když velitel se svými vojáky odjel, zůstala jsem zase sama. Všichni obyvatelé Grandengartu byli buď mrtví, nebo zajatí, a svého přítele Joela jsem pohřbila. Rozhodla jsem se vrátit do Whitney.“

Magda to považovala za logické rozhodnutí. Z Grandengartu nezbylo nic a Whitney bylo nejbližší město. Přesto ji napadly i jiné možnosti, třeba jet do Aydindrilu, aby Vrchní radě a armádě předala zprávu o všem, co se stalo. Koneckonců, šlo o významnou událost. Znamenala vlastně začátek války, které se všichni dlouho obávali.

Magda usoudila, že za jejím rozhodnutím bylo ještě něco jiného. „Měla jsi k tomu ještě jiný důvod než to, že jsi tam pochovala Joela?“

Isidora si chvíli přejížděla palcem po koleni, než odpověděla. „Ano, vrátila jsem se do Whitney, protože jsem věděla, že tam žije spiritistka.“

„Spiritistka?“ Magda svraštila čelo. „Proč jsi chtěla navštívit spiritistku?“

„Všechno, co se stalo, mě tak rozrušilo, a korunu tomu nasadilo to záhadné zmizení těl, takže jsem se s ní chtěla poradit. Myslím, že jsem chtěla to samé co téměř kdokoliv, kdo za spiritistkou jde. Chtěla jsem vědět, jestli je Joel v pořádku ve společnosti dobrých duchů. Chtěla jsem dodržet slib, který jsem mu dala.“

Magda zase začala hladit kočku. „Chápu, jak ses cítila. A pomohla ti spiritistka ke klidu?“

Magda sledovala, jak si Isidora dál přejíždí palcem sem a tam po koleni. Odpověděla se skloněnou hlavou.

„Sofie byla mnohem starší a zkušenější, ačkoliv se přiznala, že v posledních letech se svému povolání moc nevěnovala. Řekla mi, že i když je hrdá na to, co udělala, strávila touto prací skoro celý život a už toho nechala. Přiznala se, že už chce jen v klidu dožít. Odmítla mi pomoct.

Naléhala jsem na ni. Vysvětlila jsem jí jak je to důležité a že jsem to slíbila. Nejen jako přítelkyně, ale i jako kouzelnice. Rozzlobeně odmítla moji prosbu a řekla, že jsou to moje sliby a ne její. Zeptala jsem se jí, jestli by mi mohla pomoct alespoň ze soucitu ke všem těm nevinným lidem, abych zjistila, jestli jsou v pořádku ve světě duchů. Odpověděla, že i kdyby chtěla, což nechce, stejně by mi nemohla pomoct, protože moje ztráta je příliš čerstvá a jsem moc rozrušená.

Zeptala jsem se, jestli bych mohla přijít později, až získám trochu nadhled. Odpověděla, že pátrání ve světě duchů neznamená to, co si většina lidí představuje, a že její profese není prostředek, jak komunikovat s mrtvými, aby živí našli klid. Řekla, že její práce zahrnuje nebezpečí, jaká si nikdo ani nedovede představit. Sofie mě znovu a důrazně odmítla.“

Isidora se usmála. „Myslím, že jsem se od Sofie naučila neochotě přijímat lidi, kteří chtějí nahlédnout do světa duchů. Poradila mi, jako kouzelnice kouzelnici, abych na celou věc zapomněla.“ Úsměv jí zmizel z tváře. „Jak se ukázalo, byla to moudrá rada. Možná jsem ji měla poslechnout.“

Magda to nekomentovala a čekala, až bude Isidora zase pokračovat. Drobná žena si otřela rukou tvář, jako by chtěla setřít neviditelnou slzu.

„Podobně jako ty jsem se nehodlala spokojit se zápornou odpovědí.“ Isidora zvedla hlavu. „Jak se ukázalo, tato neodbytnost byla podmínkou.“

Magda překvapeně povytáhla obočí. „Podmínkou, aby ti spiritistka pomohla?“

Isidora přikývla. „Počkala jsem pár dní, kdy jsem odpočívala a přemýšlela, pak jsem se vrátila. Sofie s duchy stále odmítala promluvit. Nemohla jsem pochopit proč. Rozhodla jsem se zůstat ve Whitney a zkusit to později.

Protože jsem kouzelnice, využila jsem svých schopností a pomáhala léčit obyvatele Whitney. Nepřestávala jsem však otravovat Sofii. Prosila jsem ji, jestli bych jí mohla s něčím pomoct v domácnosti, až mi začala dávat drobné úkoly. A zatímco jsem jí vařila, nosila dříví, zatápěla v krbu nebo nosila vodu, vyptávala jsem se jí na různé věci. Snažila jsem se, aby otázky zněly bezelstně a zvídavě, prostě nenápadně. Pozorně jsem naslouchala všemu, co mi odpovídala. Dělala jsem všechno pro to, abych se od ní poučila ve všech směrech.

Vymyslela jsem totiž, že když mi nepomůže v tom, co jsem potřebovala, pokusím se od ní získat dostatek znalostí na to, abych to zvládla sama. Jsem přece kouzelnice, takže jisté schopnosti mám. Přestože potřebné metody pro mne byly tajemstvím, domnívala jsem se, že nebudou tak složité, abych se je nemohla naučit a sama se přesvědčit, že jsou duše zemřelých v pořádku ve společnosti dobrých duchů. Myslím, že jsem měla stále pocit viny, že jsem nebyla se svými lidmi v Grandengartu, když tam přitáhl Kuno se svou armádou, a snažila jsem se to nějak odčinit.

Sofie samozřejmě poznala, o co se snažím. Nakonec se mě zeptala, čeho chci dosáhnout tím, že se přímo spojím se světem duchů. Vysvětlila jsem jí, že jsem Joelovi slíbila, že se pokusím zajistit, aby se on i všichni obyvatelé Grandengartu dostali bezpečně do všeobjímající náruče dobrých duchů.

Zasmála se a zeptala se, jak si myslím, že může někdo z živých ovlivnit události ve světě duchů? Jak si představuji, že můžu pomoct duším dostat se do podsvětí? Jestli si myslím, že je můžu vzít za ruku a dovést je do nádhery světla Stvořitele? Jestli si opravdu myslím, že duše v podsvětí nenajdou klid, pokud jim ho nezajistím já? Samozřejmě jsem nevěděla, co na to mám odpovědět.

Nakonec jsem jí tedy vylíčila, jak byla těla zavražděných obyvatel Grandengartu posbírána a odvezena. Přiznala jsem, že mi dělá veliké starosti, co dělají čarodějové ve Starém světě s mrtvými z Grandengartu. Řekla jsem jí, že mám neblahou předtuchu, že duše těch lidí nejsou v bezpečí.

To ji zarazilo.

Sofie se zachmuřila a zopakovala, že takové věci nejsou starostí živých, a kromě toho, bez ohledu na to, co bychom si přáli udělat, abychom nějak pomohli, nemáme možnost cokoliv ve světě duchů ovlivnit. Ale obavy z toho, proč odvezli mrtvé, jí nedaly spát. Pozorovala jsem, jak záhada obklopující sbírání mrtvých pomalu ovlivňuje její postoj.

Jednou večer nakonec svolila, že mi pomůže zjistit, jestli jsou obyvatelé Grandengartu v pořádku ve světě duchů, ale měla jednu podmínku.

Protože jsem kouzelnice a ne obyčejná osoba, která k ní přišla pro radu, chtěla, abych se na oplátku za její pomoc nejdřív u ní vyučila spiritistkou. Vysvětlila mi, že je to staré, poctivé povolání, které bohužel provází politováníhodné stigma. Naznačila mi, že je na sklonku života a chtěla by další generaci předat své celoživotní zkušenosti a znalosti. Přála si, aby její profese žila dál.

Upozornila jsem ji, že nemám zájem stát se spiritistkou. Sofie mi s úsměvem sdělila, že je jí úplně jedno, jestli mám nebo nemám zájem, hlavně když to udělám. Řekla, že je to zanikající umění a že zatím nenašla nikoho, kdo by se tohle staré povolání chtěl dobrovolně učit. Postěžovala si, že dnešní mladé kouzelnice už nechtějí mít nic společného se světem mrtvých. Argumentují tím, že celou věčnost stráví jako mrtvé, takže čas vyměřený na tomto světě chtějí prožít jako živé a mezi živými.

Sofie uznala, že je tento postoj pochopitelný, ale ona že věří v důležitost všeho, co vykonala, a nechce být svědkem toho, jak staré způsoby zaniknou. Samozřejmě jsem věřila, že dělá záslužnou práci. V té době mi to vlastně připadalo jako jediná pro mě opravdu důležitá věc.

Přestože jsem moc chtěla, aby mi pomohla, připouštím, že mě nelákala představa dělat takovou profesi sama. Připomněla mi, jak moc jsem toužila po pomoci spiritistky a že i v budoucnu přijdou lidé, kteří budou potřebovat stejnou pomoc. Sofie mi řekla, že když se mladí lidé jako já nenaučí staré způsoby, navždy zaniknou a těm lidem už nebude nikdo umět pomoct.

Naléhala, že to může být moje příležitost, jak ovlivnit budoucnost živých. Slíbila jsem jí, že si to rozmyslím.

Pak jsme dostali zprávy, že vojáci zvláštních jednotek, kteří se mnou jeli do Grandengartu a pak pronásledovali Kunovu armádu na jih, byli zmasakrováni.“

Magda zalapala po dechu. „Zmasakrováni? Všichni?“

Isidora přikývla. „Byla to léčka. Sofie se domnívala, že těla, která odvezli, měla sloužit jako návnada, aby je vlákali do pasti. Dva vojáci utekli, aby podali zprávu o tom, co viděli.“

„Kuno je nejspíš nechal uniknout, aby šířili strach.“

„Zřejmě máš pravdu. Vojáci vyprávěli, jak jeli na jih, a když už si mysleli, že jsou blízko, nepřítel je přepadl ze zálohy. Všichni naši vojáci, kromě těch dvou, kteří utekli, byli zabiti nebo smrtelně zraněni.

Po boji svázali Kunovi muži všechny padlé vojáky za zápěstí do skupin asi po deseti a ty pak přivázali k vozům, na kterých vezli mrtvé z Grandengartu. Jeden ze zachráněných vojáků řekl, že mu to připomínalo svazky ryb zavěšené na šňůrách na rybím trhu. Kunova armáda odtáhla všechny mrtvé a umírající vojáky s sebou. Někteří stále žili a křičeli bolestí, nebo už jen sténali v nesnesitelných mukách.“

Magda se zhrozila. „Nikdy jsem neslyšela, že by armáda odvezla vojáky, které zabila.“

„Sebrali všechny mrtvé,“ potvrdila Isidora. „A jak jsem se později doslechla, dělali to i jinde. Tehdy jsem si myslela, že je to nová návnada, aby za nimi vyslali další vojáky. V jistém smyslu jsem měla pravdu.

Když jsem slyšela, že odvezli i mrtvé vojáky, věděla jsem, že musím získat Sofiinu pomoc. Dělo se něco, čemu nikdo nerozuměl a čeho se všichni báli. Doufala jsem, že s pomocí spiritistky budu moct odhalit pravdu.

Sofie mi vysvětlila, že pokud budu souhlasit a vyučím se její profesi, dokážu zjistit víc z vlastní zkušenosti než pouze z informací od ní. Řekla, že potom budu schopna sama zjistit pravdu, kterou hledám, pravdu, kterou můžu pochopit jen já.

Přestože mě ta myšlenka trochu děsila, nemohla jsem se už dál vyhýbat tomu, co jsem musela udělat, atak jsem souhlasila.

Sofie mi na to řekla, že mě za ní duchové poslali z nějakého důvodu, že tím sledují nějaký cíl a že jsem pro něco předurčena.

Ještě ten večer začala s výukou.“

Kapitola 29

„Jak dlouho ti učení trvalo?“ zeptala se Magda.

„Méně, než jsem si myslela, že bude potřeba. Jako dcera kouzelnice a čaroděje jsem měla dobrý základ, na kterém se dalo stavět. Mého otce navíc celý život fascinovalo podsvětí. Hodně se toho naučil při svých ‚dobrodružných výpravách‘, jak tomu sám říkal, do míst, kde všichni jednou skončíme.

Máti tvrdila, že dobrodružství je jen jiné slovo pro problémy. Lidé si o něm šeptali, že si přeje zemřít. Věděla jsem, že to není pravda, ale uchvátil mě odvážný způsob, s jakým rád pokoušel smrt. Současně jsem ale sdílela matčiny obavy, že to znamená problémy.

Jeho dobrodružné výpravy spočívaly převážně v experimentování s magickými formulemi, kdy zjišťoval, jak funguje souhra aditivní a subtraktivní magie. Tím se hodně naučil. Kromě jiného se tím naučil balancovat na hraně mezi světy. Tím a pak ještě závoděním na koních na krkolomných cestách nebezpečným územím.“

„Už chápu, cos myslela tím, že rád pokoušel smrt,“ poznamenala Magda.

Isidora pokývla hlavou a povzdechla si.

„Dokonce učil ostatní čaroděje to, co sám zjistil. Od mládí, k nelibosti mé máti, mi vyprávěl o svých pozoruhodných zkušenostech s experimentální magií a úžasných věcech, které odhalil ohledně toho, jak na sebe ty dva protikladné světy působí. Seděla jsem s vykulenýma očima, zatímco mi barvitě líčil příběhy o jízdě na hraně, jak své experimenty nazýval. Řekl mi, že je přesvědčen o tom, že život a smrt jsou spojené nádoby, stejně jako aditivní a subtraktivní magie, a jedna druhou potřebují k vymezení své podstaty.

Tohle spojení viděl ve všem, dokonce i v něčem tak základním, jako je světlo a tma. Samozřejmě takovou vzájemnou souvislost spatřoval i v jednoduchých věcech.“

„Jednoduchých věcech?“ zeptala se Magda. „V čem třeba?“

Isidora pokrčila rameny. „Tam, kde jsem na zemi viděla stín, viděl nejen stín, ale také to, co nazýval negativní forma, vytvořená stínem. Tvrdil, že jsou nerozlučně spojené, že pozitivní a negativní forma závisí jedna na druhé, že by jedna bez druhé neexistovala. Říkal, že abych mohla plně ocenit jednu, musím přinejmenším poznat přínos té druhé.

Takže potřebuješ tmu, aby ti ukázala světlo. Potřebuješ smrt, aby ti ukázala život.

Proto nacházel potěšení ve svých ‚dobrodružných výpravách‘ do oblastí, které ostatní považovali za děsivé. Dalo by se říct, že jeho snaha o pochopení světa mrtvých přispívala k tomu, že si tím více cenil života. Máti obracela oči v sloup, když mi to vyprávěl, ale občas jsem ji přistihla, jak se na něj potají usmívá.

Takže jsem na tom byla lépe než kdokoliv jiný, protože jsem měla dobré praktické znalosti o Milosti, jak se kreslí a funguje, jak je magie propojená se Stvořením a smrtí pomocí aditivní a subtraktivní magie a jak mohou kouzelné formule čerpat z těchto prvků svou moc. Můj otec nepovažoval různé stránky světa, jako život a podsvětí za oponou života, za nezávislé, ale spíš za vzájemně propojené prvky, které jsou součástí velkého a jednotného celku. A proto jsme podle něj všichni součástí všeho.

Sofie mi sdělila, že taková výchova, znalosti a pochopení mi ušetřily spoustu let na cestě k profesi spiritistky. Řekla, že jsem se k tomu dostala, jako by to bylo mé poslání, i když přiznala, že na osud nevěří.

Nejtěžší na celém učení pro mne bylo, že jsem se od otce naučila o všem přemýšlet z hlediska celku, a proto, když jsem se měla naučit nevidět tento svět a vyloučit ho z celku, šlo mi to jen obtížně.“

Magda se zamračila. „Jak ho vyloučit z celku?“

„Abych mohla nahlédnout do světa duchů, vysvětlila mi Sofie, že musím být schopna odhlédnout od světa, co nás obklopuje, abych viděla do toho druhého. Řekla, že i když neví, jestli je to pravda nebo ne, někteří lidé věří, že podsvětí je všude kolem nás v našem světě, ale současně je to samostatný svět, který nemůžeme vidět. Teď, když jsem slepá, to chápu. Slyším věci, o kterých jsem předtím nevěděla, že tu jsou, a přesto tu pořád byly.

Při učení mi vždycky zavazovala oči. Tvrdila, že mi to pomůže učit se rychleji. Několik týdnů po tom, co jsme začaly s výukou, prohlásila, že je čas podniknout první výlet do jiného světa.

Samozřejmě že tou dobou, s tím vším, co jsem se dozvěděla ? varování, upozornění na opatrnost, abych neudělala sebemenší chybu, strašidelné historky o tom, jak i maličkosti mohou mít katastrofální následky ? jsem byla pořádně vystrašená.

Sofie věřila, že nás ochrání hlavně pečlivá příprava. Ráno jsme vypily čaj, abychom očistily své aury, aby se nezachytily za oponu a neuvěznily nás. Odpoledne jsme si vzaly silné bylinky, abychom otupily naše vnímání okolního světa a mohly tak lépe odhalit nebezpečí číhající ve tmavém světě. Večer jsme začaly s monotónním zpěvem, abychom připravily mysl se otevřít. Samozřejmě jsme celý den, kromě čaje a bylin, spřádaly kouzla a vytvářely různé formy ochran a zabezpečení. Jakmile zapadlo slunce, rozdělaly jsme oheň. Sofie řekla, že plamen je pevné spojení s tímto světem, a kdyby se něco pokazilo, osvětlí nám cestu zpátky věčnou temnotou.“

Isidora zvedla paži a ukázala kolem. „Proto tu mám zapálené svíce, i když jsem slepá.“ Pousmála se. „A taky samozřejmě proto, aby návštěvníci nezakopli a nepadli na mě.“

Magda se usmát nedokázala. „Co bylo dál, když jsi byla připravena?“

„Sofie mě řízla do prstu a krví nakreslila symbol Milosti na podlahu před krbem, kam jsme se pak posadily.“

Ačkoliv Magda magii neovládala, strávila spoustu času s lidmi, kteří magický talent měli. Navíc mívala za manžela čaroděje prvního řádu. Proto moc dobře znala význam symbolu Milosti namalovaného krví. Milost spojovala Stvoření, svět živých se světem mrtvých prostřednictvím magie.

„Vzpomínám si, že byla zamračená, větrná a tmavá noc,“ pokračovala Isidora spíš pro sebe, jako by se ve vzpomínkách do té noci přenesla zpátky. „Černý svět za dvěma malými okny Sofiina pokoje se zdál tísnivý a nevěstil nic dobrého.“

Zdálo se, že se Isidora snaží vymanit ze zajetí vzpomínek. Odmlčela se a mávla rukou. „Podrobnosti vynechám. Nemáš talent, tak by ti stejně nic neříkaly. Důležité je, že jsme musely použít nejtemnější formy magie, abychom vyvolaly temnotu podsvětí. Pak jsme nakreslily kouzla s pomocí subtraktivní magie, která způsobila roztažení.“

„Roztažení?“

„Opony do podsvětí,“ vypravila ze sebe namáhavě.

Magda si uvědomila, že Isidora je na pokraji zhroucení. Slepá žena si zakryla ústa rukou, jako by v duchu opět viděla hrůzy té noci. Svraštila čelo. Hruď se jí zvedala s každým trhavým nádechem. Magda pochopila, že Isidora svým způsobem vzlyká, i když nemá slzy.

Srdce se jí sevřelo soucitem, že zvedla kočku z klína a přisedla si k Isidoře. Postavila kočku na zem a ta se po dlouhém spánku protáhla. Magda objala drobnou ženu kolem ramen. Isidora se k ní přivinula a zabořila jí tvář do ramene.

Magda ji hladila po vlasech. „Promiň, že jsem po tobě chtěla, abys mi vylíčila tak hrozné vzpomínky.“

Isidora se narovnala. „Ne, chtěla jsem ti to vyprávět. Nikdy jsem neměla nikoho, komu bych to mohla říct, kromě toho, kdo mě připravil o zrak. Chtěla jsem, abys věděla, jako jsem musela pochopit já, co znamená být spiritistka, provozovat tak smutné řemeslo, které tě přivádí mezi mrtvé.“

„Chápu,“ řekla Magda.

„Obávám se, že to doopravdy nechápeš.“ Neřekla to krutě nebo přezíravě, prostě jen vyjádřila pravdivou realitu. „Nechápala jsem to ani já, dokud jsme skutečně nerozhrnuly oponu života a nezjistily něco neuvěřitelného, nepochopitelného.“

Magda chvíli naslouchala tichu, ale nakonec se musela zeptat: „Co jsi viděla za oponou?“

Isidora slepě hleděla do vzpomínek.

„Viděla jsem místo temnější než nejtemnější noc,“ řekla nakonec ztrápeným hlasem. „Nekonečný svět duchů, který bych nepřehlédla ani za celou věčnost, a přesto jsem ho zahlédla celý v jediném okamžiku.

V tom okamžiku jsem spatřila, co jsem chtěla vidět, poznala pravdu, pro kterou jsem přišla… a zděsila jsem se.“

„Když jsi spatřila svět mrtvých?“

„Ne,“ odpověděla Isidora. „Zděsila jsem se té pravdy.“

Kapitola 30

„Nerozumím tomu,“ řekla Magda. „Jakou pravdu jsi viděla?“

Nějakou dobu se ozývalo jen prskání jedné ze svíček, hořících kolem dokola v místnosti. Kočka tiše seděla na podlaze vedle Magdy, jako by taky čekala, co Isidora řekne.

„Viděla jsem tam Joela,“ pronesla Isidora nakonec. „Vlastně jeho ducha. To jediné mi přineslo útěchu, vidět pokojné světlo jeho duše.“

Magda jí stiskla rameno. Nechtěla, aby to znělo podezíravě nebo pochybovačně, ale nedokázala si to představit.

„Jak je možné, Isidoro, když si představím, kolik duší je v podsvětí ? duše všech, kteří kdy žili a teď jsou ve světě mrtvých ? žes dokázala hned spatřit tu jedinou, kterou jsi mezi všemi dušemi hledala?“

„No, to se těžko vysvětluje.“ Isidora chvíli přemýšlela. Zamračila se a naklonila hlavu na stranu. „Určitě jsi to už taky zažila, žes vešla do ohromné místnosti plné lidí a bez ohledu na to, že jich tam byly tisíce, neomylně jsi mezi nimi okamžitě zahlédla Baraccuse, rozpoznala jsi ho i v tom davu.“

Magda se při vzpomínce smutně usmála. „Ano, takové případy si skutečně vybavuji.“

„Je to něco podobného,“ řekla Isidora. „Není to totéž, ale je to jediný příklad, který mě napadl, že bys mohla pochopit. V podsvětí fungují věci jinak než tady. Čas, vzdálenost, množství a takové věci jsou tam úplně jiné než tady. A podobně je to i s pravidly, kterými se řídí tento svět. V podsvětí neplatí.“

„Baraccus se vydal do podsvětí,“ pronesla Magda zamyšleně spíš pro sebe, „těsně předtím, než se zabil.“

Napadlo ji, jaké asi pro něho bylo to, co viděl, a jak ho to muselo ovlivnit.

„Pro spiritistku to není stejné.“ Isidora chápavě stiskla Magdě ruku. „Baraccus byl nesmírně mocný čaroděj, který se vydal napříč světem mrtvých. My nemáme takovou moc a do podsvětí nevstupujeme. Spiritistka jen trochu poodhrne oponu, aby se za ni na chvíli podívala.

Místo toho, aby vstoupila do podsvětí, jako to udělal Baraccus, spiritistka je kouzelnice používající svůj talent jedinečným způsobem. Prostřednictvím kouzelných formulí spojujeme dohromady množství sil, spolu s aditivní a subtraktivní magií vytvořenou k velice specifickému účelu.

On na tom místě byl. My se tam jenom díváme oknem.“

„Aha,“ řekla Magda. „Tak co jsi tím oknem viděla?“

„V tom kotli magie, uprostřed bouře sil, se všechno odehrává v jediném okamžiku, který se zdá trvat celou věčnost.

V tom strašlivém záblesku času jsem spatřila pravdu.“

„A co to bylo, že ses tak zhrozila?“

Isidora se kousla do rtu, jak sbírala odvahu to vyslovit. „Pravdu, že ostatní obyvatelé Grandengartu, kteří zemřeli, tam nejsou.“

Magda se zamračila a naklonila se k ní blíž. Nechápala, jak je to možné.

„Chceš říct, žes je nemohla najít? Nedokázala jsi v tom nekonečném prostoru zjistit, jestli jsou v bezpečí a nalezli klid tak jako Joel?“

Isidora důrazně zavrtěla hlavou. „Ne, chci říct, že tam prostě nebyli.“

„Pořád to nechápu. Jsou mrtví. Tak tam jistě jsou. Možná jsi tam dokázala najít jenom Joela, jako já zahlédnu svého manžela v davu lidí, protože jsi k němu měla hlubší vztah, ale na ostatní to nefungovalo.“

„Ne,“ zdůraznila Isidora. „To je ta pravda, kterou jsem v ten okamžik poznala. Viděla jsem, že jejich duše nejsou ve světě mrtvých. Jejich duše, jejich duchové nebo jak tomu chceš říkat, nebyly v podsvětí.“

„Tak kde tedy jsou?“

„Nevím,“ přiznala Isidora. „Od toho dne jsem je hledala a zatím nenašla. Vím jen to, že duše obyvatel Grandengartu, lidí, jejichž těla nepřítel sebral a odvezl, nejsou ve světě mrtvých. A nejsou tam ani duše ostatních, kteří byli ve válce zabiti.“

Ticho bylo tíživé. Magda si musela připomenout, že se má nadechnout.

„Jak je možné,“ zeptala se nakonec, „že mrtví nejsou v podsvětí?“

Kapitola 31

„Přesně to jsem chtěla vědět taky,“ řekla Isidora. „Jakmile jsem zjistila pravdu, bylo mi jasné, že musím najít odpověď.“

„Ale jak?“ Magda si odhodila vlasy z tváře. „Říkala jsi, že jste oponu mohly odhrnout jen na chvilku.“

„Ano, ale v okamžiku, kdy se spojí všechna magie, všechna síla, tak ten záblesk času trvá věčnost. Svým způsobem to není okamžik. V určitém smyslu je to nekonečně velká část věčnosti.“

Magda měla pocit, že se ztratila v hustém lese. „Jak je to možné?“

„Jak jsem se dozvěděla od otce, je to proto, že ve věčnosti po smrti neexistuje čas. Protože tam není začátek, ani konec, nedá se změřit, jak dlouho tam jsi.“

„Ale musí přece existovat způsob, jak měřit, jak dlouho události trvají. Čas pořád existuje. Den je pořád dnem.“

„Tady ano, ale ne v podsvětí. Tady je čas konečný. Dny tu začínají a končí. Tam panuje věčná noc.“

„Pořád to nechápu,“ přiznala Magda.

„Představ si, že narazíš na provaz natažený přes cestu. Nemá začátek nalevo, ani konec napravo. Provaz je nekonečně dlouhý. Začíná v nekonečnu a táhne se do nekonečna. Jak můžeš změřit nějakou jeho část? Část nekonečna je protimluv. Jak bys například změřila čtvrtinu nekonečna? Kdyby ses pokusila vyříznout nějaký úsek takového nekonečného provazu, bude také nekonečný, protože provaz nemá žádné konce, takže je nemůžeš vytvořit na něčem, co je nemá už ze své podstaty. To, že chceš začátek a konec, protože by se ti to hodilo, ještě neznamená, že existují. Přestože tady existují, v podsvětí ne.

Uprostřed toho víru neexistuje ani čas. Minuta, den, rok, všechno je stejné.

Takže v tomto nekonečném čase, v ten okamžik, kdy jsem tam byla, jsem měla dost času, abych mohla hledat. Svým způsobem jsem na to měla celou věčnost. Pátrala jsem nekonečně dlouhou dobu.

Pokusila jsem se zeptat Joelova ducha, kde jsou, ale ještě než jsem zformulovala otázku, odpověděl, že tam nejsou.

Viděla jsem lidi, které jsem znala z Grandengartu, jež zemřeli v minulosti, před tím strašným dnem, kdy přišel generál Kuno se svou armádou. Lidé, kteří byli staří nebo nemocní, dokonce i chlapce, jemuž jsem se snažila pomoct, ale který stejně zemřel na horečku. Nikdo z nich nevěděl, kde jsou ostatní obyvatelé Grandengartu, kteří zemřeli u cesty toho dne.

Všichni, které jsem znala, mi řekli jen to, že tam nejsou. V podsvětí nebyli.“

„Jak je to možné?“ zopakovala Magda. „Jak můžou být mrtví, a přitom nebýt ve světě mrtvých?“

Isidora se pousmála. „Přesně tahle otázka mě přivedla až sem, mezi ostatky mrtvých.“

Úsměv se jí z tváře vytratil, jako by se opět ponořila do vzpomínek.

„Viděla jsem trýzněné duše, jako samo zlo, ztracené v černém smutku věčné temnoty. Neodvážila jsem se jim věnovat delší pozornost, aby mě nestáhly do nekonečné noci k sobě a neroztrhaly mou duši na kousky.

Viděla jsem nádheru dobrých duchů. Potěšilo mě, že nalezli klid v nazlátlém světle. Nechtěla jsem je rušit, ale musela jsem najít ztracené obyvatele. Musela jsem je požádat o pomoc, aby mi řekli, co vědí.

Jeden se ke mně otočil, a já zjistila, že je to duch Sofie, hledící na mě skrze měkkou zlatavou záři. Řekla, že jsem už zjistila pravdu. A víc že se tam nedozvím.“

Magda svraštila obočí. „Sofiin duch? Jak se k tobě mohl otočit její duch a mluvit s tebou ve světě mrtvých?“

Isidora si navlhčila rty. „Protože byla mrtvá.“

„Cože?“

Isidora si odkašlala. „Byla to její poslední cesta do světa duchů. Pochopila jsem, že se se mnou za oponu už nevrátí. Poskytla mi odpověď a ta byla velice prostá.“

Magdu vyvedlo z míry, když si uvědomila, že Sofie, kterou znala jen z Isidořina vyprávění, zemřela během cesty za poznáním.

„Jak to, že odpověď byla velice prostá?“

Isidora položila něžně ruku na její paži.

„Nebylo to vůbec složité. Zjistila jsem to hned. Nebyli tam. Duchové těch lidí nebyli v podsvětí. To byla ta prostá pravda.“

„Pokud je pravda, že nejsou v podsvětí, tak to musí znamenat, že jejich duše jsou stále zde, na tomto světě, že ještě nepřekročily hranici.“

Isidora se místo odpovědi jen pousmála.

Kapitola 32

Magda nemohla uvěřit tomu, co slyšela. „Je to tak? Znamená to, že duchové všech těch lidí jsou stále ještě na tomto světě? Protože jestli opravdu nejsou ve světě mrtvých, můžou být jenom tady, v našem světě, mezi námi.“ Přistihla se, že se rozhlíží, jako by napůl očekávala, že nad sebou spatří vznášející se duchy. „To chceš říct?“

Isidora na chvíli stiskla rty, ale pak odpověděla. „Obávám se, že je to tak. Pravda je, že ti lidé zemřeli, ale jejich duše ještě nebyly schopny přejít tam, kam patří.“

Magda nevěděla, jak by něco takového bylo možné, pokud se to vůbec mohlo stát. Napadlo ji, že se duše možná dostaly za oponu, kam patřily, ale pak byly zase nějak vytaženy zpět.

Ale proč?

Unaveně si přejela rukou po tváři. Bála se představit si důvod něčeho takového. A nedovedla si ani představit důsledky. V hlavě jí vířila změť myšlenek. Isidora pokračovala, aniž by ji Magda musela pobízet.

„Sofiin duch se přiblížil. Roztáhla paže jako jestřáb a snesla se přímo přede mě. I když jsem Sofii znala, vyděsila jsem se a úplně jsem zkameněla, neschopna se pohnout. Její oči zářily stejným světlem, které ji obklopovalo celou.

Upřela na mě pohled z podsvětí a řekla: ‚Znáš pravdu, kterou jsi sem přišla najít.‘ Nevěděla jsem, co mám dělat. Jako by mi chtěla odpovědět, její duch se ještě přiblížil a řekl: ‚Najdi je!‘

V tom strašném okamžiku jsem získala odpověď, kterou jsem hledala, odpověď na všechno, co jsem potřebovala vědět. Pochopila jsem, co musím udělat.

Vrátila jsem se, protože jsem zjistila pravdu, pro kterou jsem se vydala. Vrátila jsem se jako spiritistka, ale bez ducha ženy, která mě učila. Vrátila jsem se zpátky a zaujala její místo.

Sofie ležela mrtvá vedle mě uprostřed symbolu Milosti, v ruce svírajíc pásku, kterou používala, když mě učila své profesi.“

Magda pochopila, jak moc si Isidora Sofii oblíbila. V její tváři viděla hluboký zármutek. Magda měla pro Isidoru pochopení, o to větší, že hledání odpovědi stálo Sofii život.

„Je mi líto tvé přítelkyně.“

Isidora se pousmála. „Ano, nakonec se z ní stala v mnoha směrech dobrá přítelkyně. Díky ní jsem přišla na to, co musím udělat, abych pomohla svým lidem.“

Magda naklonila hlavu na stranu. „Takže kvůli tomu, co jsi v podsvětí zjistila, jsi pochopila, že máš povinnost… co vlastně? Doprovodit nějak ztracené duše do světa za oponou?“

„Chci říct jen to, že jsem pochopila, že bitva neskončila tím, že jsem nahlédla do podsvětí a poznala část pravdy. Že válka, která začala vražděním lidí z mého města, je teprve na počátku. Uvědomila jsem si, že jsem v této bitvě bojovnicí.“

„Ale ?“

„Stejně jako ty. Jsi tady, protože i ty ses stala bojovnicí.“

„Já?“

Isidora se otočila k Magdě, téměř jako by jí mohla pohlédnout do očí. Asi tak, jak si Magda představila, že se na ni musel dívat Sofiin duch.

„Byla jsi ženou Baraccuse, ale po jeho smrti i ty hledáš odpovědi na znepokojivé otázky. I ty jsi přišla sem, za spiritistkou, protože potřebuješ zjistit pravdu. I ty hledáš odpovědi za oponou, podobně jako tvůj manžel. Děláš to proto, že máš bojovného ducha.

Přestože nemáš magický talent, máš znalosti, schopnosti a odhodlání, které z tebe činí jedinečně nadanou osobnost. Možná si myslíš, že by každý udělal to, co děláš, jako například se postavil Radě, ale ve skutečnosti to nikdo neudělá, nemůže. Jenom ty můžeš udělat to, co jsi udělala, a taky můžeš být jediná, kdo odhalí hroznou pravdu. Nenech se mýlit, Magdo Searusová, nepřítel se tě bojí a má k tomu dobrý důvod, i když o tom nevíš.“

„Bojí se mě?“

„Ano. To je zodpovědnost, kterou jsi přijala. Tím, že jsi sem přišla, abys našla pravdu, jsi ukázala, že jsi bojovnice. A zároveň jsi ukázala, že jsi pro ně nebezpečná.“

Magda si moc dobře pamatovala, jak snový cestovatel číhal v její mysli a pak se ji pokusil zabít.

„Myslím, že máš pravdu. Takhle jsem o tom nepřemýšlela, ale asi ano. Nemám sice talent, ale z nějakého důvodu nechtějí, abych hledala pravdu.“

„Cesta za odhalením pravdy nás občas zavede na místa, kam jsme nečekali, že se někdy dostaneme,“ řekla Isidora. „Ale je důležité, aby po takových stezkách kráčela správná osoba, protože bojujeme proti těm, kteří mohou vstoupit do našich myslí a ukrást nám naše duše. Možná nějak chápou, že jsi ta správná osoba, a proto se tě bojí. A protože se tě bojí, půjdou po tobě.“

Magda proti tomu nemohla nic namítnout. Od toho dne, kdy se nahoře na hradbách Pevnosti rozhodla, že chce žít, věděla, že hledá něco podstatného.

Kapitola 33

„Tak kam tě cesta za pravdou zavedla poté, co ses vrátila a našla Sofii mrtvou?“ zeptala se Magda.

Isidora přejela rukou po hedvábném černém kožíšku kočky, stočené mezi nimi. „Když jsem Sofii pohřbila, ještě jsem nějaký čas zůstala v jejím domě a podnikla pár dalších výprav do světa duchů. Tak jsem zjistila, že místo pro můj boj není v podsvětí, ale tady, ve světě živých. Uvědomila jsem si zároveň, že musím najít pomoc tam, odkud je náš boj řízen.“

„Vydala ses opět navštívit Radu,“ odhadla Magda.

Isidora to potvrdila kývnutím hlavy. „Přijela jsem podat zprávu o tom, co jsem zjistila. Žádala jsem o slyšení na jednání s vyloučením veřejnosti. Měla jsem pocit, že kdyby se moje informace rozšířila mezi lidmi, kteří takovým věcem nerozumí, mohla by způsobit paniku. Chtěla jsem mluvit jen s lidmi nadanými magií, jenom s těmi, kteří alespoň trochu rozumí práci spiritistky.

Nakonec jsem se ocitla ve sněmovní síni Rady na uzavřeném jednání a čekala ve frontě, až na mě dojde řada. Domnívala jsem se, že taková jednání s vyloučením veřejnosti jsou důvěrnější než běžná zasedání Rady. I tak se však jednání účastnilo mnoho důležitých lidí. Zdálo se, že všichni přišli s novinkami, zprávami nebo obavami souvisejícími s válkou.

Několik vojenských velitelů zahájilo jednání důvěrnými zprávami z bojů, včetně podrobností z výzvědné činnosti. Zaslechla jsem sice jen útržky, přesto jsem pochopila jejich hlavní podstatu. Pak přišli na řadu čarodějové s tím, co zjistili o nových magických zbraních, které proti nám nepřítel zřejmě použije. Zaslechla jsem také jen něco, ale i to málo stačilo, aby mě vyděsilo. Další lidé s talentem předkládali ke schválení různé návrhy, většinou se jednalo o naše vlastní zbraně.

Někteří velitelé i čarodějové se při podávání hlášení o činnosti nepřítele k radním naklonili a mluvili tlumenými hlasy, zatímco členové Rady pozorně naslouchali, takže jsem neslyšela nic. Nemusela jsem však slyšet, co říkali. Z tváří radních jsem vyčetla hluboké znepokojení a obavy, že se pro nás válka nevyvíjí příliš dobře.

Po válečných zprávách předstoupil před Radu starý čaroděj, který čekal ve frontě přede mnou, a sáhodlouze vysvětloval, že je potřeba vytvořit další slif, abychom mohli rychle získávat informace z různých míst dřív než nepřítel.“

Magda se zhrozila myšlenky, že by vytvořili další. Neměla slif ráda. Podle ní jedna bohatě stačila. Vypudila takové myšlenky z hlavy a poslouchala dál.

„Stařešina Rady mu zdvořile vysvětlil, že vytvořit slif bylo velice obtížné a skončilo to problémy, které nikdo nečekal. Čaroděj mu začal oponovat, ale stařešina ho přerušil a upozornil na fakt, že když válka začala, nepřítel si našel cestu do Pevnosti právě skrze slif.“

Magda si jasně vybavila krveprolití, jež následovalo. Baraccus nařídil, aby někdo z těch, kdo vládli magií, slif neustále hlídal, aby se už nikdo nemohl dostat dovnitř a zaútočit.

Znala jednoho z čarodějů, Quinna, kterému připadl úkol slif střežit. Vyrůstal s Magdou v Aydindrilu. Hlídat slif nebyla moc zábavná povinnost, ale zdálo se, že to Quinnovi nevadí. Prohlašoval, že má alespoň čas psát své deníky. Rád zaznamenával podrobnosti o všem, co se v Pevnosti událo, informace o lidech, které znal, i vlastní názory na složité politické intriky. Magda se ho zeptala, jestli si někdy bude moct deníky přečíst. Slíbil, že ano, ale upozornil ji, že ji to bude pravděpodobně nudit.

„Starý čaroděj o tom útoku zřejmě nevěděl a zaraženě se odmlčel,“ pokračovala Isidora. „Poděkovali mu, ale žádost zamítli. Navrhli mu, aby radši vytvořil další cestovní deníky a napomohl tím ke zlepšení komunikace.

Když se starý čaroděj uklonil a odešel, další muž v řadě přímo přede mnou netrpělivě předstoupil před radní. Byl to také čaroděj, vysoké postavy s širokými rameny a asi stejně starý jako já. Po boku měl nádherný meč, což mě zaujalo, protože není zvykem, aby čaroděj nosil meč. Proto jsem si ho všimla. Navíc na sobě neměl oblečení, jaké nosí většina čarodějů.

Protože jsem stála v řadě za ním, slyšela jsem celý rozhovor. Všichni radní se při pohledu na mladého čaroděje zatvářili kysele. Jeden se zeptal: ‚Co to bude tentokrát, Merrite?‘“

Magda si to jméno pamatovala. Čarodějové, které s Tilly potkaly v tmavé chodbě cestou sem, jim sdělili, že kvůli Merritovi zemřeli další lidé. Byli hodně rozzlobení, že jim Merrit odmítl pomoct.

„Merrit řekl radním, že je přesvědčen, že jeho postup, jak vytvořit osobu, jež by neomylně dokázala zjistit pravdu, se dá realizovat.“ Isidora naklonila hlavu k Magdě. „To upoutalo moji pozornost.“

Magdinu taky, i když z jiného důvodu. Magdě se nikdy nelíbila představa transformace lidí pomocí magie.

„Radní ho poslouchali jen chvilku, než ho přerušili s tím, že už jeho návrh slyšeli a podle jejich názoru ho nedokáže uskutečnit ani nejschopnější čaroděj. Merrit trval na tom, že od posledního slyšení prostudoval všechny aspekty celého postupu a podrobil ho rozsáhlé sérii prověřovacích kouzel, aby se ujistil, že má pravdu. Prohlásil, že je nejen proveditelný, ale že věří, že to zvládne sám. Přesvědčoval je, že výsledek navrhovaného postupu je tak nesmírně důležitý, že je nutné pokusit se ho realizovat.

Souhlasili s teoretickým přínosem dosaženého cíle, ale namítli, že když je to možné realizovat, proč to už neudělal? Proč se mu nepovedlo takovou osobu vytvořit?

Merrit jim sdělil, že nejdřív potřebuje nějaké unikátní astrální výpočty a vzorce, aby mohl dokončit proces, a pak vhodnou a ochotnou osobu. Zeptali se, jaké výpočty potřebuje. Neslyšela jsem jeho odpověď, ale několik členů Rady se zasmálo. Další rozčileně praštil pěstí do stolu a řekl, že se zbláznil.

Když mu řekli, že takové výpočty jsou jen spekulace, Merrit se nenechal odradit. Jasným a klidným hlasem namítl, že ví, co dělá. Řekl, že díky svému bádání ví, že takové astrální výpočty musí existovat. Sdělil jim, že si je jist, že vzorce z doby před posunem hvězdy se zachovaly. Řekl, že musí přinejmenším existovat nějaké grafy a tabulky sedmiúrovňového průniku, ze kterých by mohl odvodit vzorec pro své výpočty.

Merrit je ujistil, že pokud by získal zbytek toho, co potřebuje, dokázal by vytvořit zbraň, osobu, která by spolehlivě dokázala rozlišit pravdu od jakékoliv lži.

Všichni radní začali mluvit najednou. Stařešina je přerušil a sdělil Merritovi, že vzhledem k tomu, co slyšel a co je mu známo, pokus vytvořit takovou zbraň by měl pravděpodobně za následek smrt dotyčného dobrovolníka. Řekl, že takhle hazarduje se životy lidí nepřítel, ale my to riskovat nebudeme. Merrit neodpověděl. Když se přidali i ostatní radní a jeho nápad zamítli, stál rovně jako svíce. Podle toho, co říkali, si nejsem jista, jestli vůbec pochopili jeho myšlenky. Věci, o kterých mluvil, byly sice nad moje chápání, ale přesto jsem v nich zachytila náznak jeho geniality. Neznám toho však dost, abych mohla posoudit správnost Merritových tvrzení. Radní je rozhodně nepovažovali za reálná.

Stařešina se ho zeptal, jestli může potvrdit jejich domněnku, že při tom procesu hrozí dané osobě nebezpečí, že zemře. Merrit chvíli mlčel a pak klidně prohlásil, že i když je přesvědčen, že by to dokázal, nikdy se netajil tím, že celý proces zahrnuje i smrtelné nebezpečí. Jenže kolik nevinných lidí zemře bez té zbraně? zeptal se jich. Zaraženě seděli za stolem, neschopni nebo neochotni odpovědět.

Nakonec se stařešina opět naklonil nad stůl a oznámil mu, že mu nemůžou pomoct, protože ani nevědí, jestli nějaké výpočty sedmiúrovňového průniku vůbec existují, a i kdyby existovaly, Rada je nemá k dispozici. Merrit pak prohlásil, že když mu radní nemohou poskytnout potřebné astrální výpočty a vzorce, bude muset zajít za čarodějem prvního řádu. Několik radních se zasmálo a vybídlo ho, ať to zkusí.“

Magdě teď došlo, proč jí bylo jméno Merrit povědomé, když ho slyšela v tmavé chodbě na cestě sem. Vzpomněla si, jak jednou přišel Baraccus domů z důvěrné schůzky, která ho velmi znepokojila. Magda se ho zeptala, co ho trápí. Stál u okna a dlouho hleděl na měsíc. Pak jí řekl, že za ním přišel jeden velice nadaný čaroděj a sháněl nějaké nesmírně cenné a unikátní výpočty, které potřeboval, aby mohl realizovat sedmiúrovňový průnik. Magda netušila, co to je, ale vůbec nepochybovala o tom, že je to vážná věc. Zeptala se Baraccuse, jestli mu vyhověl.

Baraccus odpověděl doslova: ‚Nemohl jsem dát Merritovi vzorce, které potřebuje. Rád bych to udělal, ale nejde to, protože všechny výpočty a vzorce jsou ukryté mimo dosah, v chrámu Větrů v podsvětí.‘

Takže Magda věděla, že Merrit od Baraccuse nezískal, co potřeboval.

„Nakonec,“ pokračovala Isidora dál, „stařešina doporučil Merritovi, aby se vrátil k práci na méně náročných úkolech, dokud nebude schopen přijít s něčím užitečným, ale uskutečnitelným.

Když Merrit procházel kolem mě, viděla jsem, jak má pevně sevřenou čelist. Rukou svíral ozdobný jílec meče. Bylo mi ho líto, protože v jeho hlase jsem slyšela něco, co se mi líbilo.“

Magda se vymanila ze zamyšlení a podívala se na ni. „A co to bylo?“

Isidora pokrčila rameny. „Nevím. Upřímnost. Schopnosti. Sebedůvěra. Zdálo se mi, že ví, o čem mluví, přestože ho radní nebrali vážně.

A jeho oči…“

„Co jeho oči?“

Isidora pokrčila rozpačitě rameny. „Nevím. Předně měly neobvyklou barvu ? byly oříškově hnědé se zeleným nádechem. Ale zaujalo mě hlavně to, co jsem v nich viděla.

Když na mě pohlédl, úplně se mi zatajil dech. Jako by se mi díval až do duše. Přestože tiše zuřil, že radní zamítli jeho požadavek, měl v očích něhu i laskavost. Přes zlost jsem v nich rozeznala i soucit.“

I ve světle svíček Magda viděla, že se Isidora začervenala. „Cítila jsi z něj jistotu,“ poznamenala.

Isidora přikývla. „A měla jsem pro něj pochopení. Mrzelo mě, že radní nedokázali ocenit jeho skutečné schopnosti a potenciál. Chápala jsem ho, protože jako mladá kouzelnice moc dobře vím, jaké to je, když tě lidi neberou vážně, i když dobře víš, o čem mluvíš. Sofie mě vážně brala, ale ostatní většinou ne.“

„A jak dopadlo tvé vystoupení před Radou?“ zeptala se Magda. „Nabídli ti nějakou pomoc?“

Isidora zhluboka vzdychla. „Jakmile došlo na mě, radní mi projevili účast, ale prohlásili, že s tou tragédií nemůžou nic dělat.

Měla jsem podezření, že mi tak úplně nevěřili. Nemůžu říct, že bych jim to vyčítala. Většina lidí, dokonce i většina čarodějů, toho o podsvětí ve skutečnosti moc neví, takže radní nepochopili význam a míru nebezpečí věcí, o kterých jsem jim vyprávěla, stejně jako předtím nepochopili Merritovy záměry. Můj otec by to pochopil, ale tito muži nestrávili celý život zkoumáním podsvětí jako on.

Názor Rady zněl, že je to sice hrozná tragédie, ale obyvatelé Grandengartu jsou mrtví, a proto už jim nelze pomoct. Stařešina prohlásil, že větší obavy máme o živé.

Nikdo z radních nepochopil, že moje odhalení má přímý vliv na živé, a především na to, aby zůstali naživu.

Stařešina mi pohlédl do očí a řekl, že mají na starosti mnohem důležitější věci. I když to nevyslovil nahlas, dal mi tím zřetelně najevo, že marním jejich drahocenný čas.

Nedala jsem se odbýt a řekla jsem mu, že to samozřejmě chápu, když se válka tak rychle šíří, ale jako kouzelnice a spiritistka jsem přesvědčena, že to má důležitou spojitost právě s válkou a je to do ní celé zapletené. Vyslovila jsem obavy, že se děje něco mnohem závažnějšího, než tušíme, a že nám hrozí mnohem větší nebezpečí, než si všichni myslíme.“

Magda stála před radními už mnohokrát a moc dobře znala jejich schopnost projevit nezájem.

„A co na to řekli?“

„No, po chvilce přemýšlení se stařešina narovnal na židli a navrhl mi, abych si našla nějakého čaroděje, který mi bude ochoten pomoct. Řekl, že když dokážu takového čaroděje najít, rád mi pomůže.

Jeden z radních se uchechtl a doporučil mi, abych se obrátila na mladého čaroděje Merrita, třeba se mi podaří vytrhnout ho ze snění.“

Magda se obávala toho, co tušila, že se stalo dál.

Kapitola 34

„Takže,“ pokračovala Isidora, „když jsem uvážila, co by nepřítel mohl dělat s těly, která sebral, a jak by mohl zabránit jejich duším najít cestu do světa duchů, a proč by takové hrozné věci dělal, usoudila jsem, že nejlepší bude, když doopravdy vyhledám čaroděje Merrita.“

Magdě se nelíbil směr, kterým se vyprávění ubíralo, zvlášť když věděla, že Isidoru o zrak připravil čaroděj, a zdálo se, že Merrit už měl zkušenosti s proměňováním lidí pomocí magie do jiných bytostí. Věděla, že některé takové změny byly poměrně malé, ale v jiných případech, jako třeba slif, šlo o zrůdné transformace.

„Jak jsem se začala vyptávat, kde bych Merrita našla, zjistila jsem, že na rozdíl od radních se mu lidé rozhodně nesmějí. Spíš se ho bojí.“

Magdu to překvapilo, zvlášť poté, co slyšela, jak se k němu chovali radní. „Bojí? Protože proměňuje lidi ve zbraně?“

„No, to taky, ale hlavně kvůli něčemu jinému. Bojí se ho, protože je tvůrce.“

„Tvůrce?“ Magda se k ní naklonila. „Víš to jistě?“

Věděla, že věci vytvořené takovým čarodějem často lidi děsily, a oprávněně. Také věděla, že skuteční tvůrci byli nesmírně vzácní a názory na ně bývaly rozporuplné. Začínala lépe chápat, proč Rada nechtěla s Merritem jednat.

Isidora přikývla. „Je to jedna z jeho magických schopností. Vytváří nejrůznější věci od úžasných kožených knižních vazeb s vloženými ochrannými kouzly pro knihy o magii, přes hromady sečných zbraní, které mají vlastnosti lepší než samotná ocel, až po složité kovové výtvory, které ani neumím popsat a mohu je jen obdivovat. Dokonce dělá i krásné sošky z mramoru.

V bytě měl všude poházené spousty kovových předmětů, ležely na podlaze, stály vedle sošek a kupily se ve všech koutech. Do jednoho stolu měl zabodnuté nože a na dalším měl rozloženou celou sbírku mečů. V životě jsem nic takového neviděla. Trochu mi to připomínalo kovárny, ve kterých jsem byla, jen to tam bylo čistější a řekla bych i kultivovanější.“

Magda se usmála. „Moc dobře znám všude se povalující prapodivné předměty. Můj manžel byl taky tvůrce, ačkoliv ho tak jen zřídka někdo nazval.“

„Opravdu?“ zeptala se Isidora. „Baraccus byl tvůrce i válečný čaroděj?“

Magda přikývla. „Když jsem ho potkala, byl už čarodějem prvního řádu, takže o něm tak lidé mluvili a tak ho i brali.“

Ve skutečnosti o něm lidé mnohem radši mluvili jako o čaroději prvního řádu než jako o tvůrci.

„I přesto, že měl své povinnosti a zodpovědnost,“ řekla Magda, „Baraccus pořád něco tvořil. Často seděl do noci ve své dílně a vyráběl složité věci, jaké jsem předtím nikdy neviděla, ale i když byly krásné, vždycky jsem věděla, že některé z nich jsou velice nebezpečné.

Krátce po svatbě jsem se ho zeptala, proč, když má tolik jiných povinností, si vždycky najde čas vytvářet různé věci. Usmál se a řekl, že je tvůrce a to ho k tomu nutí.“

„To jsou tvůrci,“ potvrdila Isidora. „Takoví jsou všichni. Tvořivost ve velkém i v malém mají v povaze a ovlivňuje to vše, co dělají.“

Když se poprvé zmínil o tom, že je tvůrce, Magda přiznala, že ačkoliv slyšela různé fámy o „tvůrcích“, moc toho o nich neví. V té době byla pro ni většina věcí spojených s jeho schopnostmi tajemstvím. Trpělivě jí vysvětloval, jak se talent u různých lidí projevuje různými způsoby. Řekl, že talent válečného čaroděje zahrnuje množství jednotlivých složek.

To Magdu překvapilo. Vždycky si myslela, že válečný čaroděj má unikátní schopnosti. Pamatovala si, jak se usmál a vysvětlil jí, že moc válečného čaroděje nespočívá jenom v jedné konkrétní schopnosti, ale že je kombinací různých složek.

Jako příklad uvedl, že se válečný čaroděj občas řídí proroctvím. Vyžaduje-li to situace, musí takový člověk vymyslet plán bitvy, ohánět se mečem, občas soustředit sílu svého hněvu do ničivé magie nebo udělat pravý opak a použít své léčebné schopnosti na pomoc smrtelně raněným. Baraccus jí řekl, že v jeho případě, protože je zároveň tvůrce, uměl by zajistit útočiště a vyrobit obranné prostředky, aby v případě potřeby ochránil lidi. Všechny ty jednotlivosti, spojené dohromady, vytvářely unikátní schopnosti válečného čaroděje.

Vybavila si, jak mu svítily oči, když jí vysvětloval, že tvůrci jsou něčím víc. Vlastně jsou to umělci, a opravdový umělecký talent je stejně vzácný u čarodějů jako u lidí bez magického talentu. A totéž platí i o tom, že se spousta lidí domnívá, že ho má, ale ve skutečnosti má opravdový umělecký talent jenom pár z nich.

Podle Baraccuse právě opravdový talent umožňuje výjimečným tvůrcům použít magii takovým způsobem, jaký by ostatní nikdy nenapadl. Prohlásil, že všechna nová kouzla, všechny nové formy magie, všechna nová využití kouzel, se nejprve zrodily v představách mimořádných tvůrců.

Baraccus jí vysvětlil, že ačkoli mnoho čarodějů umí tvořit, stejně jako to umí lidé bez magického talentu, právě prvek uměleckého talentu při vytváření nových věcí je pozvedá na vyšší úroveň, a proto jsou skuteční tvůrci ještě vzácnější než skuteční proroci.

I proto se jich lidé obávali. Dokázali totiž vymyslet a sestrojit věci, které předtím neexistovaly. Nové věci odjakživa budily podezření, a nové věci, které souvisely s magií, byly podezřelé dvojnásobně.

Baraccus tvrdil, že bez tvůrců by magie ustrnula ? kdyby její vývoj spočíval jen na náhodných objevech a lidech, kteří se s ní učili zacházet jen podle pouček, formulí a postupů. Bez důležitého prvku umělecké představivosti by se lidé s talentem nemohli v oblasti magie rozvíjet, ani ji používat v nových formách. Bez tvůrců, kteří by razili nové směry a ukazovali nové formy magie, by lidé s talentem mohli dělat jen to, co se dělalo dosud.

Magda vždycky slýchala, jak se musely přísně dodržovat pravidla a postupy, aby kouzla správně fungovala. Usoudila, že je to podobné, jako když se při pečení chleba řídí podle receptu. Zeptala se Baraccuse, jak tvůrce přiměje magii správně fungovat, když nepostupuje podle pouček, formulí a postupů.

Rozesmál se a zeptal se, jak podle ní všechny tyto věci vznikly. Odkud ty poučky pramení? Kde se vzaly kouzelné formule? Jak byly stanoveny první postupy?

Kdo vytvořil první štít? Kdo jako první použil svůj talent k nápravě zlomené kosti? Kdo první vrhl čarodějnický oheň?

Všechny tyto věci a mnoho dalších vymysleli jako první tvůrci, odpověděl si sám. To oni vytvořili nejrůznější formy magie, které druzí dále napodobovali, kopírovali a používali. Věci, které byly zpočátku pozoruhodné, se tak staly úplně běžné, a nakonec dostaly poučky, formule a postupy. Ale byly to právě tvůrčí schopnosti tvůrců, které jim ukázaly cestu. Dalo by se říct, že tvůrci vytvářeli nové recepty. Ti, kteří nedokázali pracovat s magií tvořivě, se museli řídit recepty, které jim někdo dal.

Magda si vzpomínala, s jakým nadšením v hlase o tom mluvil. Vytváření nových věcí měl v sobě hluboce zakořeněné a zdálo se být jeho životní vášní.

„Baraccus mi řekl, že bez tvůrců by nevznikala žádná nová kouzla ani magické předměty a magie by se omezila na jednoduché postupy, které by se donekonečna kopírovaly. Podle něj je tvůrců potřeba právě proto, aby vymýšleli a dělali to, co nikdy předtím neexistovalo.“

Isidora se usmála a přikývla. „V tom spočívá tajemství magie, které většina lidí, a dokonce i hodně těch s talentem, doopravdy nechápe. Věci, které tvůrce realizuje, jsou donekonečna napodobovány a kopírovány, až lidé přestanou přemýšlet, odkud vlastně pocházejí. Lidé, kteří se celý život setkávají jen s určitou formou magie, se domnívají, že existuje odjakživa.“

„Zřejmě je to proto, že skuteční tvůrci, jako byl můj manžel, jsou nesmírně vzácní.“

„Ty jsi také vzácná osoba, Magdo Searusová. Zdá se, že o tom víš mnohem víc než ti nejtalentovanější čarodějové, se kterými jsem se setkala.“

„Nikdy bych toho o tvůrcích a dalších věcech nevěděla tolik, kdyby mi o nich Baraccus neřekl. Tato stránka jeho magie mu byla asi nejbližší.“ Magda potřásla hlavou, když si vybavila některé předměty, které Baraccus vytvořil. „Udělal tak krásné věci. Pořád mám jeho nástroje. Po jeho smrti jsem občas zašla do jeho dílny a dotýkala se jich, abych si ho připomněla.“

Isidora se usmívala. „Škoda že jsem ho nepoznala.“

Magda zvážněla. „Některých jeho výtvorů jsem se bála.“

Isidora povytáhla obočí. „Opravdu? A čeho například?“

Magda se zamyslela. „Na začátku války vytvořil Baraccus překrásný amulet. Byl to přívěsek z drahých kovů se vsazeným rubínem. Kromě toho, že byl krásný a dokonale umělecky zpracovaný, plnil zároveň další funkci, o které jsem nic nevěděla. Věděla jsem jen to, že pro Baraccuse musela být zcela zásadní, protože přívěsek neustále nosil.

Jednou večer, když se od svých čarodějů dozvěděl obzvlášť znepokojivé zprávy, jsem ho opět našla u okna, jak se dívá na měsíc. Věděla jsem, že jako obvykle přemýšlí o chrámu Větrů v podsvětí. Svíral ten přívěsek v dlani. Zeptala jsem se ho, co pro něj ten amulet znamená, jaký má význam.

Nejdřív jsem myslela, že mi neodpoví. Ale po chvíli mi tichým hlasem řekl, že představuje tanec se smrtí. To mě trochu vystrašilo. Dodal, že tanec se smrtí je forma boje, vlastní válečnému čaroději.

Seděla jsem vedle něho na podlaze, opřená o stěnu, u které stál a díval se z okna, a držela jsem ho za ruku, zatímco on druhou rukou svíral amulet a přemýšlel.

Byl to pozoruhodný člověk, muž, kterého jsem v mnoha ohledech vlastně neznala.

A teď je pryč.“

Isidora jí jemně stiskla ruku.

Magda se vytrhla ze vzpomínek a pohlédla na spiritistku. „Doufám, že už brzy poznáš jeho ducha… alespoň natolik, abys mi přinesla potřebné odpovědi, které by mě navedly správným směrem.“

Isidora stiskla Magdě ruku. „Najdeme odpovědi, Magdo. Našla jsi cestu ke správné osobě, která má správný druh zraku.“

Kapitola 35

Magda zaplašila vzpomínky na Baraccuse a začala znovu uvažovat o přítomnosti.

Připadalo jí netaktní zeptat se Isidory přímo, jestli ji právě Merrit připravil o oči, takže se tomu vyhnula a zeptala se na něco jiného, aby zavedla hovor zase zpátky.

„No a co ty? Jak to dopadlo s Merritem? Dokázal ti pomoct s hledáním ztracených duší obyvatel Grandengartu?“

„No, když jsem nakonec zjistila, kde bydlí,“ řekla a ukázala prstem vzhůru, „až nahoře pod jižními hradbami, zdálo se, že se Merrit zabývá vlastními problémy, ale byl tak laskavý, že mě pozval dál a vyslechl můj příběh. Naslouchal pozorně jako ty a s mnohem větší vážností než radní. Asi je běžné, že lidé přibližně tvého věku tě většinou berou vážně.

Když jsem mu vylíčila, co se stalo, moc toho neřekl. Celou dobu poslouchal s pohledem upřeným na svůj nádherný meč položený na stole. Zeptal se na pár věcí a já z jeho otázek pochopila, že považuje důsledky toho, že nepřítel sebral a odvezl těla, ale hlavně toho, že jejich duše nejsou v podsvětí, za ještě zlověstnější než já. Jeho obavy mě zneklidnily ještě víc a utvrdily mě v přesvědčení, že se chystám udělat správnou věc.

Když jsem skončila, zeptal se, co si myslím, že může udělat, aby mi pomohl. Odpověděla jsem, že jsem přesvědčena, že nám hrozí nebezpečí, které všichni ignorují. Proti tomu nic nenamítl. Vysvětlila jsem mu, že díky svým schopnostem kouzelnice a spiritistky se domnívám, že tomu problému jako jediná rozumím, a radní mě neberou vážně. S tím také souhlasil.

Pokračovala jsem tím, že jsem přesvědčena, že nepřítel nějak zasahuje do světa mrtvých a že jsem nejdřív nedokázala přijít na to, jak zjistit pravdu, až jsem nakonec začala uvažovat o tom, jak bych mohla využít své schopnosti a udělat něco, co ještě nikdy nebylo nutné udělat. Vylíčila jsem mu, jak jsem nakonec dospěla k poznání, že musím prohledat svět živých, abych našla mrtvé, a k tomu potřebuji nový způsob, jak využít své schopnosti, způsob, jaký dosud nikdo nevymyslel.

Do té doby poslouchal se zájmem o to, co jsem říkala, ale v tu chvíli se naplno soustředil.“

O tom Magda vůbec nepochybovala.

Isidora se usmála. „Samozřejmě jsem se ho tím snažila oslovit jako tvůrce, mluvit k němu jazykem, kterému rozuměl a na který reagoval. Zdálo se, že se mi to podařilo, protože napjatě poslouchal, co jsem říkala.

Nakonec jsem mu vysvětlila, že jsem už pochopila, co je potřeba udělat. Řekla jsem mu, že se musím naučit dívat se na svět úplně jiným způsobem, jakým to nikdo jiný nedokáže, a proto se potřebuji zbavit zraku. Abych viděla, musím být nejdřív oslepena. Oznámila jsem mu, že chci, aby to udělal on.

Merrita moje nečekaná žádost šokovala a rozhněvala. Odmítl mě dál poslouchat. Vyprovodil mě ke dveřím a vyhodil mě.“

Magda si o Merritovi poprvé vylepšila mínění.

„Víš, já jsem si na myšlenku, že vyměním jeden způsob vidění za jiný, zvykala postupně a časem jsem to přijala jako nutnost. Už jsem se s tím nápadem sžila. Došlo mi ale, jak překvapivý musel být takový požadavek pro Merrita, takže jsem ho nějaký čas nechala na pokoji, aby si promyslel všechno, co jsem mu řekla. Věděla jsem, že potřebuje čas, aby to všechno pochopil.

Po nějaké době jsem za ním zase zašla. Moc ráda bych mu dopřála víc času, aby zvážil situaci, ale věděla jsem, že čas pracuje proti mně ? proti nám všem.

Než se dostal ke slovu a poslal mě pryč, požádala jsem ho, aby mi nejdřív řekl jednu věc. Založil si ruce, pohlédl na mě a čekal, až položím otázku. Je to vysoký muž ? mnohem vyšší než já. Chvíli jsem se bála promluvit pod upřeným pohledem těch oříškově hnědých očí. Nakonec jsem se samozřejmě vzchopila a požádala ho, aby mi řekl, proč armáda generála Kuna odvezla těla našich lidí. Dlouho na mě upřeně a mlčky hleděl.

Nakonec se přiznal, že se bojí si to jen představit. Řekla jsem mu, že já taky, a požádala ho, jestli by mi dovolil mu to vysvětlit.

Ustoupil stranou a pustil mě dovnitř. Znovu jsem mu zopakovala, že potřebuji oslepnout. Nedala jsem mu šanci, aby mi na to něco řekl, a zdůraznila jsem, že musím být skutečně slepá, že nestačí mít zavázané oči, abych viděla to, co hledám. Zdůraznila jsem mu, že hledám odpovědi na skutečné problémy, a proto i moje metody musí být skutečné.

Merrit odpověděl, že když tak strašně toužím oslepnout, stačí, když si vypíchnu oči. Vzpomínám si, jak rozčileně přecházel po místnosti sem a tam a rozhazoval rukama, zatímco mi vysvětloval, že by ho pronásledovaly do konce života zlé sny, kdyby něco tak strašného udělal. Řekl, že je to ode mě krutý požadavek.

Přecházel po pokoji a rozčiloval se stále víc. Nakonec mě znovu poslal pryč a na rozloučenou mi řekl, že pokud se rozhodnu se oslepit z tak bláznivého důvodu, prokážu mu velikou laskavost, když zajistím, aby se to nikdy nedozvěděl.

Jak mě držel za ruku a vedl mě ke dveřím, řekla jsem mu, že jestli mu záleží na všech lidech, kteří byli zmasakrováni, i na těch, kteří, jak se obávám, ještě budou, musí mě vyslyšet. Trvala jsem na tom, že nepochopil, co jsem mu říkala, ani co po něm chci.

Nakonec se uklidnil a pustil moji ruku. Opřel se o stůl, na kterém měl všechny své meče úhledně poskládané na červeném sametu. Zvedl jeden obzvláště krásný meč z vyvýšeného místa uprostřed a pevně sevřel jeho jílec. Špičku meče opřel o podlahu. Pak na mě pohlédl a řekl, že poslouchá. Znělo to jako varování, že mám poslední šanci.

Vysvětlila jsem mu, že mým cílem není slepota, ale zrak.

Když se zamračil, pokračovala jsem dál a řekla mu, že se samozřejmě můžu oslepit sama, ale už si sama nemohu dodat zrak, jaký potřebuji, takže by to postrádalo smysl. S ještě větším zaujetím se ke mně naklonil a zeptal se, co tím myslím.

Objasnila jsem mu, že oslepení je jenom první krok, ten snadnější. Řekla jsem mu, že hlavně potřebuji nějakého čaroděje, který má dostatek představivosti a schopností, aby dokázal vytvořit nový druh vidění.

Vysvětlila jsem mu, že potřebuji získat výjimečnou schopnost vidět to, co nikdo jiný vidět nedokáže.“

Magda povytáhla obočí. „Dovedu si představit, že jako tvůrce ti věnoval plnou pozornost.“

„To ano,“ potvrdila Isidora. „Začalo mu docházet, že ho nežádám ani tak o to, aby mě oslepil, ale spíš po něm chci, aby mě připravil o zrak proto, aby ho mohl nahradit novým a lepším druhem vidění. Druhem, který do té doby ještě nikdo nevymyslel.

Dodala jsem, že v mojí mysli mě už o zrak připravil nepřítel. Oslepil mě tak, že nevidím duchy, a proto s ním nemohu bojovat.

Chci jen získat zrak, jaký potřebuji, abych mu mohla útok oplatit.

Požádala jsem ho znovu, aby vytvořil a vložil do mě schopnost vidět duchy na tomto světě.“

Kapitola 36

Magda sledovala Isidoru, jak si mlčky přejíždí palcem po koleni a probírá se vzpomínkami, aby mohla pokračovat. Magda si nedovedla představit, jaké to pro ni muselo být, pro osamocenou ženu, znepokojenou pohledem do světa duchů, když tam nenašla ty, které hledala. Přestože se zdála slabá a křehká, měla v sobě obrovské odhodlání.

„Vzpomínám si na poslední den, kdy jsem ještě normálně viděla,“ pokračovala nakonec Isidora.

Magda si všimla, jak se Isidoře na okamžik roztřásla brada, a mlčky jí položila ruku na záda v konejšivém gestu.

Isidora mluvila tiše. „Poté, co jsem mu poskytla všechny potřebné podrobnosti, všechno, o čem jsem jako spiritistka věděla, že nemůže znát, nechala jsem Merrita pracovat. Řekla jsem mu, že teď je to na něm, a požádala ho, aby přišel, až bude připraven.

Pracoval celé týdny. Ani jednou jsem za ním nešla. Nechala jsem ho tvořit.

Merrit se nemohl smířit s myšlenkou, že mi vezme oči, ale chápal, že ho ve skutečnosti nežádám, aby mě oslepil. Chtěla jsem po něm něco mnohem významnějšího než zrak, se kterým jsme se všichni narodili.

Žádala jsem po něm zrak stvořený čarodějem.“

Magda upřeně hleděla do plamenů svíček a snažila si představit, jak by se cítila, kdyby věděla, že se má navždy změnit magií čaroděje. Od Baraccuse věděla, že když čaroděj někoho takto změní, není už cesta zpátky. Změna je nevratná.

„Pak mi posel doručil zprávu. Psal mi Merrit, že je hotov a brzy přijde. Žádal mě, abych se připravila.“ Isidora se zhluboka nadechla a pomalu vydechla. „Vzpomínám si, jak se mi rozbušilo srdce, když později zaklepal na dveře. Srdce mi poskakovalo v hrudi a každý jeho úder mi zněl v uších. Musela jsem se na chvíli zastavit, chytit se opěradla židle a pomalu a zhluboka dýchat, než jsem mu šla otevřít.

Na ten den jsem se připravovala. Všechno jsem si v duchu nesčetněkrát přehrála. Čekání bylo mučivé, ale věděla jsem, že na Merrita nesmím v žádném případě spěchat. Potřebovala jsem, aby to udělal správně.

Pamatuji si, jak jsem si cestou ke dveřím všechno prohlížela, snažila se nic nevynechat, abych si zapamatovala, jak to vypadá. Pokoušela jsem si vrýt do paměti tvar porcelánové mísy na stole, jednoduchý tvar židle, letokruhy na dřevěném stole.

Měla jsem malý pokoj, ale zařídila jsem ho tak, abych se v něm po oslepení dokázala pohybovat a snadno najít potřebné věci. Snažila jsem se předvídat všechny možné stránky slepoty, rozmístit všechny věci tak, abych je našla, odstranit překážky, o které bych mohla zakopnout, a připravit se na všechny nástrahy, jaké jsem dokázala vymyslet.

Navzdory všem přípravám jsem se strašně bála.

Na postel jsem si položila několik šál. Vybrala jsem je tak, aby každá měla jinou barvu. Z nějakého důvodu se mi barvy zdály ze všeho nejdůležitější, cennější než cokoliv jiného.

Zoufale jsem si chtěla pamatovat barvy.

Na každé šále jsem na jednom konci udělala různý počet uzlů pro různé barvy. Jeden uzel znamenal červenou, dva jsem udělala na hnědé, tři na zelené a tak dál. Opravdu nevím, proč mi to připadalo tak důležité, pokud uvážím, že už na tom nezáleželo, když ty barvy stejně neuvidím, ale vzpomínám si, jak jsem podlehla panice, že bych mohla zapomenout, jak která barva vypadá, jak vypadají květiny, slunce nebo třeba dětský úsměv.

Myslím, že ty šály s uzly na koncích byly pro mě spojením se všemi těmi věcmi. Takovým talismanem, abych si vybavila jednotlivé barvy… a ještě mnohem víc.“

Magda cítila, jak jí po tvářích tečou slzy. Pokusila se představit si oči v prázdných důlcích, které po nich Isidoře zůstaly. Musela být krásná, s nádhernýma velikýma očima, okny do její krásné duše.

„Cestou ke dveřím jsem všechny šály sebrala a pevně je svírala, jako kdybych držela samotné barvy.“

Isidora zvedla hlavu, jako by si tu scénu znova vybavila. „Když jsem otevřela dveře, překvapilo mě, že má Merrit zarudlé oči. Dodnes si tu barvu pamatuji.

Klidným hlasem mi oznámil, že vymyslel, jak udělat to, co jsem po něm žádala. Zeptal se mě, jestli jsem si stále jista, že to všechno chci podstoupit. Místo odpovědi jsem ho vzala za ruku, políbila mu ji a na chvíli si ji přitiskla na tvář. Pak jsem mu poděkovala za to, co se chystá udělat. Jen přikývl.

Pociťovala jsem radost, že mi svitla naděje, že najdu ztracené duše. Merrit z toho byl naopak velmi nešťastný.

Přinesl si roli papírů. Když je rozvinul na stole, viděla jsem, že na každém je nějaká kresba. Poskládal je vedle sebe tak, že vytvořily větší celek. Když s tím byl hotov, viděla jsem, že nakreslil něco, co vypadalo jako spletitý labyrint se zvláštními symboly na určitých místech.“

„Labyrint?“ zeptala se Magda a snažila se, aby Isidora z jejího hlasu nepoznala, že pláče.

Přikývla. „Zeptala jsem se ho, jestli ví, co dělá. Poznamenala jsem, že kresba labyrintu nemá nic společného s novým druhem zraku, který potřebuji.

Narovnal se ? je velice impozantní muž ? a zeptal se mě, co jsem si myslela, že budu dělat. Chodit po Novém světě a hledat duchy? Prohlížet tmavá zákoutí a koukat pod postele? Řekl, že nestačí mít schopnosti duchy vidět. Vysvětlil mi, že potřebuji něco víc, abych je našla.

Pak mi oznámil, že vymyslel nejen postup, jak vytvořit nový druh zraku, abych je viděla, ale i způsob, jak je přilákat a přivést ke mně.

Tím mě úplně ohromil. Byl geniální. Vůbec jsem to nedomyslela, nepřemýšlela jsem o tom, jak je budu doopravdy hledat, ale Merrit ano. Uvažoval o problému jako o celku a našel mi způsob, jak duchy nejen vidět, ale i přilákat k sobě.“

Magda se rozhlédla po kruhové místnosti a představovala si, co je za jejími stěnami. Vzpomněla si na cestu, kterou sem přišla, skrz bludiště, ve kterém hledala Isidoru.

„Chceš říct, že Merrit navrhl tohle bludiště? Ten labyrint chodeb se slepými uličkami, všechny ty zákruty a průchody, zakryté pruhy látky a prázdné místnosti?“

„Přesně tak.“

„Nechápu. Jak ti to mělo pomoct? Proč některé chodby nikam nevedou? Proč v nich visí ty pruhy látky? A k čemu jsou ty prázdné místnosti? Jaký to má všechno účel?“

„Aby se duchové cítili v bezpečí,“ odpověděla Isidora.

Magda překvapeně zamrkala. „Aby se… duchové cítili v bezpečí?“

„Ano. Slepé chodby v nich budí pocit bezpečí, že se k nim nikdo nemůže připlížit. Pruhy látky jim dodávají uklidňující pocit. Všimla sis, že jsou na nich namalovaná nebo vyšitá ochranná kouzla? Většinou jsou nezřetelná, ale duchové je vidí, nebo ta kouzla vnímají jiným způsobem.“

„Myslím, že jsem si ničeho nevšimla,“ přiznala Magda.

„Některá z těch kouzel na pruzích látky jsem vytvořila sama na základě zkušeností z práce spiritistky. Jsou mocná a důležitá.“ Isidora se k Magdě naklonila. „Mrtví se jimi musí řídit.“

„A prázdné místnosti?“

„Ty jsou pro mrtvé jakýmsi útočištěm. Musí pro ně být těžké, že nevědí, kam patří. Místnosti jsou prázdné, takže duchové nemají pocit, že narušují něčí soukromí nebo zabírají někomu místo. Víš, celé to bludiště je jakási svatyně pro duchy, kteří se ocitli polapeni na tomto světě.

Toho dne v mém pokoji, zatímco se skláněl nad rozloženými papíry, mi Merrit řekl, že zná vhodné místo pro vytvoření takové svatyně. Oznámil mi, že bude dole, v nejspodnější části Pevnosti, pod kryptami, kde odpočívají všichni mrtví. Vysvětlil mi, že to je místo s tak zvláštní energií, že duchové uvěznění na tomto světě k němu budou přitahováni. A potvrdil, že útočiště, které jim tam zřídí, je přivede ke mně.

Potom mi sdělil, že na stavbu labyrintu dohlédne osobně.“ Isidora polkla. „Věděla jsem, co tím naznačuje. Že je čas, aby mě nejdřív připravil o zrak.“

„Nechápu, jak jsi mohla dovolit, aby tě čaroděj tak změnil,“ pronesla Magda, která už nedokázala ovládnout emoce.

„Občas je nutné vrhnout se do neznáma, abys sis rozšířila obzory poznání.“

Magda neměla v úmyslu zasahovat do vyprávění vlastními názory ? nakonec, co se stalo, stalo se a už to nešlo vrátit ? ale nemohla si pomoct. „Nezlob se, Isidoro, ale pořád nechápu, jak jsi to mohla dopustit? Jak ses mohla vzdát zraku? Jak jsi mohla dovolit čarodějovi, aby z tebe udělal jinou osobu, než jakou ses narodila?“

Isidora se usmála. „Takhle to přece vůbec není, Magdo. Narodíš se a neumíš mluvit. Bez lidí, kteří tě změní z toho původního přirozeného stavu, bys dodnes nerozuměla mluvené řeči a nemohla komunikovat.“

„To je jiné,“ namítla Magda. „Člověk se s takovou schopností rodí.“

„Člověk se rodí se schopností se měnit, učit se a růst. Není vždycky lehké učinit první krok. Změnila ses tím, že tě někdo naučil číst a psát. Čtení a psaní nejsou přirozené lidské schopnosti. Ty ti byly vštípeny. Nejsi ráda, že lidé mají zájem tě změnit, abys byla lepší, než ses narodila, a měla tak lepší život? Nejsi díky tomu lepší? Neposiluje tě každé úsilí?“

Magda si odhodila krátké vlasy z obličeje. „Ale Isidoro, on tě připravil o zrak. Jak jsi mohla snést představu, že ztratíš ?“

„Ne,“ zarazila ji Isidora. „Tak to není. Jistě, něco jsem ztratila, jenže jsem díky tomu získala něco skutečně jedinečného. Získala jsem mnohem víc, než jsem ztratila. Víš, že už jsem se pak nikdy nezajímala o ty šály s uzly?“

„Proč ne?“

„Protože je nepotřebuju. Jsou minulostí. Teď vidím daleko víc.“

Magda se zamračila. „Víc? Jak můžeš vidět víc?“

Isidora zvedla ruku a pomalu s ní obkroužila místnost. „No, vidím…“

Kočka zasyčela, vyskočila na nohy a vyhrbila hřbet.

Isidora se zarazila se zdviženou rukou.

Kočka se vyhrbila ještě víc. Naježila černou srst a otevřela tlamu. Vycenila zuby a znovu zasyčela.

Magda překvapeně zamrkala. „Stíno… co je to s tebou?“

„Měla bys utéct,“ zašeptala Isidora.

Magda vzhlédla. „Cože?“

„Uteč.“

Kapitola 37

Magda vyskočila na nohy a Isidora ji následovala. Stína se naježila, takže se zdála mnohem větší. Syčela, cenila zuby a vypadala jako nebezpečná divoká šelma.

Isidora pohybem ruky postrčila Magdu za sebe. „Na útěk je pozdě. Už je v chodbě.“

Magda měla pocit, že se jí zježily vlasy jako Stíně chlupy.

„Co je v chodbě?“

Závan větru vnikl dovnitř těsně nad zemí a pak se zvedl a obkroužil celou místnost. Byl natolik silný, že uhasil všechny svíčky. Rázem se ochladilo, jako kdyby někdo otevřel dveře a vpustil dovnitř mrazivou zimu.

Stína vydala mručivý zvuk, jaký Magda u kočky ještě nikdy neslyšela. Hrozivý a hněvivý.

Ledový poryv vzduchu zavířil místností a zmizel. Místnost se ponořila do tmy a ticha.

Dvířka lucerny, kterou si Magda svítila na cestu, zůstala naštěstí zavřená. Tím, že lucerna stála stranou, ale samozřejmě nedokázala dostatečně osvítit nepříjemně tmavou místnost.

Magda přimhouřila oči a napínala zrak, jak se v šeru snažila zahlédnout nějaký pohyb, něco zvláštního, co tam předtím nebylo. Neviděla nic, co mohlo Isidoru a kočku tak vyplašit, ale nebylo snadné prohlédnout temnou místnost, aby si mohla být jista, že něco nepřehlédla.

Pomocí dozadu natažených rukou strkala Isidora do Magdy a nutila ji tak ustupovat podél zaoblené stěny kruhové místnosti. Slepá žena se tu evidentně velmi dobře orientovala. Teď byla v nevýhodě Magda.

Magda vytáhla nůž a druhou rukou chytila Isidoru pevně za paži, aby mohla v případě potřeby odtáhnout spiritistku do bezpečí. Přestože Magda uměla používat nůž na svou obranu, teď, když neviděla, co ji ohrožuje, jí zbraň neposkytla takovou útěchu.

Když Magda ve tmě nic nezvyklého neobjevila, naklonila se k Isidoře a zašeptala: „Možná bychom se měly ukrýt v tom zadním pokoji.“

Isidora, obě ruce natažené, se trochu přikrčila, jako by se i ona připravovala k útoku na neviditelného protivníka.

„Ne,“ odmítla Isidora. „To bychom se vzdálily od jediné únikové cesty. Ocitly bychom se tam uvězněné jako v pasti.“

„Ale kým?“ zeptala se Magda a s nožem připraveným k útoku se ještě jednou rozhlédla po celé místnosti. „Nic nevidím.“

Isidora se pomalu zastavila a položila si prst na ústa, aby jí naznačila, že má mlčet.

Opatrně, tiše a krok za krokem začala Isidora tlačit Magdu blíž ke stěně, zatímco se celou dobu držela čelem ke vchodu.

Tehdy Magda poprvé zaslechla zvuk ze vstupní chodby. Při tom zvláštním zvuku jí vyskočila husí kůže. Znělo to, jako by někdo přejížděl nehty po kameni.

Kočka, také otočená k černému ústí vstupní chodby, zasyčela a zamručela ještě hlasitěji. Magda netušila, jestli se Stína chystá utéct, nebo napadnout to, co s Isidorou vycítily ve vchodu.

S náhlým řevem, při kterém Magda leknutím vyjekla, se z černé chodby do místnosti vřítila tmavá postava. V tom šeru Magda usoudila, že je to nějaký muž. Jak se Magda napřahovala nožem k útoku, Isidora zažehla mezi dlaněmi magické blesky, jež osvětlily místnost oslepujícím výbojem.

V jeho světle nezřetelně viděla, že útočník nevypadá tak, jak čekala. Vrásky ve tváři měl jakoby vysušené a ztuhlé. Na sobě měl tmavé cáry oblečení, jakoby těsně přilepené k tělu.

Isidora švihla rukama a vrhla žhnoucí blesk na vetřelce. Kočka zaječela a skočila mu do obličeje.

Tmavá paže chytila kočku v letu a odmrštila ji stranou. V tom okamžiku proletěl magický blesk, který Isidora na muže vrhla, neškodně kolem tmavé postavy. V místě, kde soustředěná magická energie zasáhla stěnu, se skála roztříštila, vzduchem létaly ostré kamenné úlomky a zvedl se prach.

Isidora nemarnila čas. Zažehla další mocný výboj. Tentokrát se Magda musela odvrátit od pronikavého žáru, který do blížící se postavy narazil. Když jí prošel, aniž by ji to zpomalilo, žár se proměnil v bílou páru.

„Snaž se ho obejít a uteč,“ vyzvala ji Isidora.

„Bez tebe nejdu,“ odpověděla Magda, zatímco usilovně přemýšlela o nějakém způsobu, jak by se mohly prosmýknout kolem mohutného muže.

„Zapomeň na mě ? já už jsem ztracena!“ vykřikla Isidora a odstrčila Magdu zpátky.

„Nejsi ztracena!“ Magda se zapotácela, ale pak znovu nabyla rovnováhu a chytila Isidoru za paži. „Musíme se odsud dostat obě!“

„Obě to nezvládneme.“

„Ale ano. Chytni se mě. Až ho bodnu, získáme trochu času. Drž se mě.“

„Budeš mít jen jednu šanci,“ pokračovala Isidora a nevšímala si Magdiných pokynů. Setřásla její ruku. „Až ta šance nastane, chop se jí! Nesmíš tady přijít o život, Magdo. Musíš odsud uniknout! Jsi mnohem důležitější než já.“

Magda neměla v úmyslu nechat slepou ženu napospas tomu, co nebo kdo s nimi byl v místnosti. Znovu chytila Isidoru za paži a trhla s ní zpět právě včas před tím, co nemohla vidět. Mocná paže je těsně minula.

Magda využila příležitost, sehnula se pod nataženou Isidořinou paží a zabodla útočníkovi nůž do žeber těsně pod zvednutou rukou, kterou se po nich ohnal. Byl to dobrý zásah. Odtáhla se včas, aby ji minul jeho loket. Paže se jí znovu mihla přímo před obličejem. Snažila se po ní seknout nožem, ale netrefila se. Všimla si, že muž má prsty jako seschlé, zčernalé drápy.

Isidora natáhla obě ruce a vší silou poslala koncentrovanou kouli vzduchu doprostřed tmavé postavy. Když muže zasáhla, trochu zakolísal a ustoupil, vzápětí se však zase vrhl dopředu, zatímco Magda s Isidorou se ho pokusily obejít.

Odněkud vyskočila kočka a dopadla mu na záda. Otočil se a odhodil ji. Kočka tvrdě dopadla na zem.

Se zuřivým řevem a nečekaně prudce se vrhl směrem k nim. Magda chňapla po Isidořině paži, aby ženu strhla stranou, ale sáhla do prázdna, protože Isidora se znovu pokusila vytvořit soustředěnou stěnu vzduchu před útočníkem.

Magda měla pocit, jako by se pohybovala ve snu. I když se snažila ze všech sil, nohy se jí nehýbaly tak rychle, aby se dostala blíž k muži a mohla ho opět bodnout a zastavit ho.

Rychlostí blesku se ohnal rukou a zaryl drápy Isidoře do břicha. Její výkřik se změnil v zachroptění.

Proud krve zasáhl Magdu a pocákal celou stěnu za ní.

Isidoře podklesly nohy.

„Běž! Hned!“ zakřičela na Magdu, než se zhroutila na zem.

Magda neposlechla a zabodla útočníkovi nůž do krku. Musela ho zastavit dřív, než Isidoru roztrhá na kusy. Myslela jen na to, že ho musí zastavit a pak jí sehnat pomoc.

Jak zanořila nůž hlouběji, neměla pocit, že bodá do těla z masa a kostí. Spíš jí připadalo, že čepel vniká do něčeho seschlého, tvrdého a mrtvého. Snažila se nůž vytáhnout a bodnout znovu, ale vězel tam pevně.

Chytila rukojeť oběma rukama v urputné snaze vyprostit nůž z jeho krku. A tehdy, když byla tak blízko, přestože se útočník pohyboval neuvěřitelně rychle, si v matném světle všimla, že se ten muž vůbec nepodobá člověku.

Vypadal spíš jako mrtvola.

Měl propadlé a částečně i rozpadlé tváře. Čelist mu visela nakřivo, za seschlými rty byly vidět tmavé zuby. Podobal se rozkládající se mrtvole.

Přestože celý vypadal jako mrtvý, nedalo se totéž říct o jeho očích. Když na ni pohlédl, zamrazilo ji.

Nebylo to jenom tím, že z nich vyzařovalo jakési vnitřní světlo. To světlo zažehl magický talent, přestože se nepodobal žádnému projevu talentu, jaký kdy viděla. Byl mrtvý a prázdný, ale současně oživlý hrozbou.

Magdu tak vyděsilo, co viděla, že na okamžik úplně zkameněla.

Potom se ten okamžik roztříštil na kousky s ohromnou ránou, která jí zazvonila v uších. Místnost se jí náhle před očima otočila. Zády narazila do stěny, což jí vyrazilo dech. Hlavou dopadla na kamennou podlahu tak tvrdě, že na okamžik ztratila vědomí. Přes závoj bolesti tlumeně slyšela hrozivý řev temné postavy a viděla rozmazaný pohyb, jak vířila v místnosti.

V ústech cítila chuť kamenného prachu a krve. Až tehdy si uvědomila, že ji muž udeřil tak silně, že ji rána zvedla ze země a odhodila přes celou místnost.

Tak trochu ji překvapilo, když zjistila, že v ruce stále pevně svírá nůž. Isidořina teplá krev jí stékala po paži a přes ruku, v níž nůž držela.

Zamrkala, aby se probrala a rozkoukala, zatímco lapala po dechu. Když vzhlédla, viděla, jak se muž zuřivě vrhl na Isidoru. Jedním mocným úderem jí oddělil část obličeje a vršek lebky, a zbytek hlavy pak druhým.

Nato tmavá postava začala s mohutným řevem trhat Isidořino tělo. Krev a vnitřnosti té nebohé ženy postříkaly podlahu i stěny, jak se zuřivě oháněl oběma rukama.

Naprosto otřesená Magda dospěla k závěru, že už je příliš pozdě na všechno kromě útěku. Jestli se odsud nedostane, přijde na řadu za chvíli.

Jak muž divoce řval, řekla si, že pro Isidoru už nemůže nic udělat. Má jedinou šanci utéct. Věděla, že jí zbývá posledních pár okamžiků, pokud chce přežít.

Přiměla se k pohybu.

Vyškrábala se na nohy a klopýtala k černému východu. Cestou popadla lucernu.

V chodbě se v běhu ohlédla přes rameno. Pořád byla otřesena po úderu a na podklesávajících nohách se nepohybovala moc rychle. Vstupem viděla muže, jak skončil s Isidorou a otočil se k ní.

Spolkla slzy lítosti, které se jí draly do očí kvůli Isidoře, a znovu se rozběhla. Z tmavého vstupu vyskočila kočka a utíkala za ní.

Kapitola 38

Magda běžela jako v mlze a občas klopýtla. Po tvářích jí tekly slzy. Ze zápěstí ruky, v níž svírala nůž, jí kapala krev. Když rychle pohlédla na své ruce, pomyslela si, že vypadá, jako by právě někoho podřízla.

Při běhu se usilovně snažila pochopit, co před chvílí prožila. Věděla, že něco, co se jen vzdáleně podobalo člověku, nebo spíš možná kdysi člověkem bylo, právě zavraždilo Isidoru. Nedávalo to žádný smysl.

Byl to tak strašný pohled, takový šok, že už začínala pochybovat, jestli doopravdy viděla to, co viděla, když se tomu muži dívala do tváře. Napadlo ji, jestli to nakonec nebyla jenom hra stínů.

Ale věděla, že nebyla.

Vykřikla hrůzou, když náhle vběhla do jednoho z těch pruhů látky. Zachytil ji a omotal se kolem ní jako by po ní sahaly něčí paže. Divoce se ohnala nožem, horečně se snažíc dostat se co nejdál od toho, co na chvilku pokládala za muže, který zavraždil Isidoru a teď se sápal po ní.

Podařilo se jí látku odhrnout stranou a znovu se rozběhla. V bludišti chodeb viděla jen na pár kroků před sebe.

Shlédla na lucernu a za běhu se snažila otevřít dvířka, aby lépe viděla. Nakonec se jí to povedlo a lampa se rozzářila.

Uvědomila si, že se v bludišti chodeb ztratila, takže se zřejmě brzy stane další obětí toho netvora. Pronásledoval ji. Pokud bude Magda jen bezcílně utíkat, nebude trvat dlouho, než ji chytí.

Magda strčila ruku do kapsy a horečně šátrala po plánku od Tilly. Třesoucími se prsty prohmatala kapsu, ale plánek nenašla. Nevěděla, jestli jí vypadl, jak běžela, nebo o něj přišla během zápasu. Jista si byla jen tím, že plánek v kapse nemá.

Otočila se tedy zpátky směrem, odkud přišla, zvedla lucernu do výšky a pátrala, jestli jí plánek nevypadl, zatímco se snažila vyprostit z objetí toho pruhu látky. Na zemi ho nikde neviděla.

Zaslechla nějaký zvuk. Zdálo se jí, že zahlédla tmavou postavu, jak se pohybuje směrem k ní.

Pak ze tmy zasvítily jeho oči, jako by ožil nějaký skřet z jejích dětských nočních můr.

Magda zanechala pátrání po plánku a opět se rozběhla. Věděla, že je hloupost utíkat bludištěm, když ani neví, kde je, ani kam běží, ale příliš se bála zastavit.

Kromě toho neměla na výběr.

Běžela co jí síly stačily, zahýbala, kam ji napadlo, náhodně si vybírala směr na rozcestích. Čas od času z dálky za sebou zaslechla mrtvého muže. Jak se blížil, hrozivě vrčel a občas klopýtl. Při představě, že je jí skřet z nočních můr v patách, běžela Magda ještě rychleji. Musela mu utéct.

Nečekaně se ocitla na konci chodby. Otočila se a spatřila, jak z vedlejší chodby vyrazil ten muž a zablokoval jí cestu zpět. Magda prudce oddechovala, pevně svírala nůž a zvažovala, co má dělat.

Chvíli ji pozorovaly jeho planoucí oči a pak se rozběhl směrem k ní. Když se přiblížil, ze tmy mu na hlavu skočila kočka a divoce mu sekla drápy po očích. Otočil se stranou, mlátil kolem sebe a snažil se kočku strhnout z hlavy.

Magda věděla, že je to její jediná šance na útěk. Nezaváhala. Rozběhla se směrem k muži a jediné únikové cestě. Jakmile se dostala až k němu, sklonila se, vrazila mu ramenem do žeber a odhodila ho stranou. Ztratil rovnováhu a narazil do stěny.

Do ramene jí vystřelila bolest ze silného nárazu do jeho těla tvrdého jako skála. Vzápětí ale Magda už byla za ním a běžela ze všech sil. Také kočka seskočila z muže a následovala ji.

Magda se hnala chodbami, proplétajíc se kolem látkových stěn, kdykoliv se nečekaně vynořily z temnoty. Neměla ani potuchy, kde je, ani jak se dostat z bludiště. Snažila se jenom setřást pronásledovatele. Muže, který zavraždil Isidoru.

Jak se hnala dlouhou chodbou, narazila náhle na další látkový závěs vynořivší se ze tmy. Odhrnula ho stranou, aby proběhla kolem. Uvědomila si, že je jiný než ostatní, se kterými se doposud setkala. Na rozdíl od nich byl vzdušný a lehký.

Téměř ve stejném okamžiku, než se stačila podivit nad hedvábným materiálem, spatřila, že tam chodba končí. Dál běžet nemohla.

Magda se rychle otočila. Muž se už blížil k látkové stěně, která blokovala chodbu. Bylo pozdě na to, aby se vrátila, kudy přišla.

Muž zpomalil. Měl ji v pasti ve slepé chodbě.

Magda stála nehybně a lapala po dechu. Přes tenkou látku viděla načervenalý svit jeho očí.

Neměla kam utéct.

Kapitola 39

Magda viděla jeho boty z druhé strany látkového závěsu. Zády se tiskla ke stěně na konci chodby. Jemná látka visela bez pohybu necelé tři kroky od ní.

Snažila se vymyslet, co udělat, jak se dostat pryč. Napadlo ji, že možná když půjde muž jednou stranou, mohla by ona druhou stranou proklouznout a utéct.

Ale kam? Neměla plánek! Jenže pak si uvědomila, že by jí stejně k ničemu nebyl. Nedalo se utíkat a zároveň se dívat do plánku. Bylo už tak dost obtížné se podle něj zorientovat, když stála a počítala rozcestí.

Pravda byla taková, že se v bludišti ztratila. V labyrintu vyprojektovaném tak, aby přitáhl duše mrtvých. Magda si nemyslela, že by se právě tohoto muže, netvora nebo co to vlastně bylo, snažila Isidora přilákat, ale při práci s temnými silami možná nevědomky přitáhla pozornost něčeho, co nechtěla.

Paže se natáhla kolem látky, chňapla naprázdno a zašmátrala, jako by ji hledala v naději, že ji zachytí.

Magda se přitiskla zády ke stěně, jen aby byla co nejdál od pátrající ruky s drápy. Látka byla tak tenká, že kdyby v chodbě za mužem bylo světlo, mohla by ho přes ni zřetelně vidět. Protože měla rozsvícenou lampu, mohl ji zase vidět on. Otočila lucernu tak, aby dvířka směřovala stranou.

Uhnula trochu před šmátrající rukou a pozorně se zahleděla do malé mezery mezi stěnou a pruhem látky. Chodba nebyla moc široká. Usoudila, že kdyby se pokusila proklouznout druhou stranou, muž by na ni dosáhl a chytil ji.

Opět máchl rukou ve snaze ji zachytit. Stála od něj však dost daleko, takže na ni dosáhnout nemohl.

Ale jakmile obejde tenký závěs, chytí ji ? pokud se Magda nějak neprotáhne kolem něj. Byla rychlá, ale podle toho, co viděla v Isidořině pokoji, byl on mnohem rychlejší. A navíc chodba nebyla moc široká. Neměla žádný prostor na manévrování.

Magda uvažovala, jak dlouho mu bude trvat, než obejde závěs a dostane ji. V duchu viděla, jak ji trhá na kusy jako Isidoru. Věděla, že konec může nastat každou chvíli.

Místo toho ale zůstával na druhé straně látky, šmátral a chňapal rukou. Dokonce se ani nepodíval škvírou kolem závěsu, zřejmě proto, že ji jeho planoucí oči za látkou viděly. Ona je viděla dost zřetelně, což ji ještě více děsilo.

Jak přerývaně dýchala a zoufale se snažila vymyslet, co má dělat, zamyšleně svraštila obočí. Proč látku prostě neobejde, aby se k ní dostal? Bylo jasné, že ví, že tam je.

Rozzuřeně zařval a divoce, poslepu mával kolem závěsu. Skočil ke druhé stěně a znovu se pokoušel na ni dosáhnout a chytit ji. Ale dopředu se nenakláněl. Nedovedla si vysvětlit proč.

Vypadalo to, jako by ho tenká látka nějak zadržovala.

Magdu něco napadlo… bylo by to možné?

Vzpomněla si, jak Isidora říkala, že některá z kouzel na pruzích látky vytvořila sama. Isidora toho o podsvětí a mrtvých věděla mnohem víc než většina lidí.

Magda zvedla lampu. Přes průhlednou látku viděla vedle jeho žhnoucích očí z druhé strany závěsu namalované nějaké symboly. Byly nakreslené trochu kostrbatě nějakou barvou, která látku zkrabatila. Magda poznala, že jsou to určitě kouzelné formule. Snažila se si představit, jak by vypadaly, kdyby se na ně dívala z druhé strany a ne zezadu.

Často se dívala, když Baraccus kreslil kouzelné formule. Uvažovala, jestli nějaké poznává. Byly zvláštní. Nevypadaly ani trochu jako ty, které kreslil Baraccus.

Muž zase vyrazil. Hrábl rukou po straně závěsu, ale chytil jenom vzduch. Magda se skrčila, popadla tenkou látku a zatlačila ji proti němu. S překvapeným, hněvivým řevem ustoupil, pak se vrhl na druhou stranu, aby ji za závěsem znovu zkusil našmátrat, dokud byla blízko.

Magda si vzpomněla, že Isidora říkala, že kouzla, která nakreslila, vycházela z jejích zkušeností a práce spiritistky a byla současně mocná i důležitá.

Magda v duchu slyšela, jak Isidora říká: Mrtví se jimi musí řídit.

Muž na opačné straně se zatím nepokusil projít kolem závěsu, jenže to ani nevypadalo, že by se jen tak vzdal. Věděla, že neodejde, dokud ji nedostane. Zatím se po ní vrhal čím dál zuřivěji.

Nedokázala odhadnout, kdy a jestli vůbec by nějaký čaroděj mohl přijít dolů navštívit Isidoru. Ale i kdyby za ní někdo šel, bylo velmi nepravděpodobné, že by se dostal do těchto míst. Bludiště bylo složité a rozlehlé. Magda mohla být klidně daleko od používané cesty. I kdyby někdo za Isidorou šel, nemusel by na Magdu vůbec narazit.

Navíc, kdyby sem náhodou někdo přišel, pravděpodobně by ho čekala stejně rychlá a krutá smrt jako Isidoru. Ji nezachránila ani její mocná magie.

Magda mohla navěky trčet v opuštěných chodbách s šíleným zabijákem, připraveným každou chvíli udeřit. Možná je jeho strach ze symbolů na látce jenom dočasný a nezadrží ho na dlouho. Jakmile se dostane za ten tenký pruh látky, čeká ji strašlivá a bolestivá smrt.

Magda si uvědomila, že pokud má uniknout jisté smrti, bude se odtud muset dostat vlastními silami.

Dostala nápad. Vůbec se jí ovšem nelíbil.

Se srdcem bušícím tak, že jí málem vyskočilo z hrudi, pevně sevřela nůž v pěsti.

Neviděla jinou možnost.

Kapitola 40

Jak se muž za závěsem pohyboval ze strany na stranu, jakmile se ocitl uprostřed, Magda proti němu prudce zatlačila látku. Přes tenký materiál cítila jeho tělo. Vůbec nebylo měkké jako u živého tvora. Spíš měla dojem, že sáhla na kmen stromu.

Při dotyku s látkou zařval a uskočil. Rychle se však vzpamatoval, vrhl se ke straně, protáhl za závěs paži a snažil se Magdu chytit, dokud k němu látku tiskla. Pařáty zachytil pár pramenů jejích krátkých vlasů. Magda se mu trhnutím hlavy vyškubla dřív, než je mohl chytit pořádně.

Jak šmátral kolem a snažil se na ni dosáhnout, Magda mu vší silou zabodla nůž do ruky. Čepel mu projela dlaní a na druhé straně vyšla ven. Nevykřikl bolestí, jen cukl zpátky, aby vytáhl nůž a osvobodil se. Znovu vrazil ruku za závěs s jistotou, že je Magda blízko a dostane ji, jakmile ho znovu bodne.

Magda využila chvilky, kdy se k ní natahoval v domnění, že už ji má, a skočila k opačné straně závěsu. Bez zaváhání proběhla kolem něj. Muž se náhle otočil, když ji spatřil proletět kolem.

Magda běžela chodbou jak nejrychleji to šlo a ze strachu se neodvážila ani otočit. Jenže to stejně nebylo potřeba. Slyšela ho, jak se řítí za ní. I když pádila ze všech sil, slyšela, že je stále blíž. Byl stejně neúnavný jako rychlý.

Magda proběhla kolem dalšího pruhu látky, zatočila vpravo, na dalším rozcestí se dala znovu vpravo, pak doleva a v duchu se snažila si jednotlivé odbočky zapamatovat.

Těžké závěsy, na které narazila cestou, na pronásledovatele neměly zřejmě žádný vliv v porovnání s tenkou látkou na konci slepé chodby. Stále se blížil.

Přestože si svítila lucernou, v běhu před sebe moc daleko neviděla. Bála se, že se dostane do další slepé chodby, která už nebude mít ochranný pruh látky, a ocitne se v pasti.

Jak se objevovala rozcestí, odbočovala namátkou a bez zaváhání, ale pořád si v duchu zaznamenávala odbočky pro případ, že by se dostala na konec chodby a musela se vrátit. Věděla však, že i když běží ze všech sil, kdyby náhodou doběhla na konec chodby, byl by to pravděpodobně její konec. Přesto věděla, že si nemůže dovolit zpomalit.

Navzdory strachu a usilovnému běhu se nemohla zbavit příšerné vzpomínky na strašnou Isidořinu smrt. Věděla, že musí přemýšlet, ale pomyšlení na to, že ji potká stejný osud, jí ochromovalo mysl. Mohla si jen představovat bolest a hrůzu takové smrti. Jediné štěstí bylo, že se to stalo tak rychle.

Když Magda uslyšela kočičí zamňoukání, zvedla hlavu. Kočka, kousek před ní, se na ni ohlédla. Jakmile se střetly pohledy, kočka odbočila do vedlejší chodby a rozběhla se.

Magdu napadlo, že kočka si vlastně k Isidoře našla cestu sama.

Uvažovala, jestli by Stína dokázala najít i cestu ven.

Magda nevěděla, co jiného dělat, žádný lepší nápad neměla, takže běžela za Stínou a odbočovala tam kam ona. Se zdviženým ocasem, špičkou stočenou dopředu, se Stína hnala chodbami.

Magda se ohlédla přes rameno a spatřila planoucí oči. Dostihl ji a zbývaly mu tak tři nebo čtyři poslední kroky. Chtělo se jí křičet, ale věděla, že by ji to zpomalilo natolik, že by ji chytil. Místo toho se ze všech sil soustředila na běh a snažila se moc nezaostávat za tmavým obrysem kočky.

Stína na rozcestí zahnula vpravo, ale pak se prudce zastavila a zahleděla se do tmy. Změnila směr a místo toho to vzala doleva. Magda zaváhala jen na okamžik, nevěděla, jestli si má udržet stejnou rychlost, aby ji muž nedostihl, nebo následovat Stínu. Rozhodla se běžet za kočkou a neriskovat, že ztratí jedinou naději, že se z labyrintu dostane ven a neskončí zase v nějaké slepé chodbě.

Ta chvilka však muži stačila. Ovinul jí paže kolem těla.

Magda se otočila ještě dřív, než ji stačil úplně obejmout. Tvrdě zaútočila a sekla mu nožem po krku. Uviděla kousky vysušeného masa uvolněné z hlubokého zářezu, ale žádnou krev. Muže to nezastavilo.

Zabodla mu nůž dost hluboko do hrudi a pak znovu a znovu, načež sklonila hlavu před jeho paží, kterou se ji snažil chytit pod krkem.

Jakmile mu Magda vyklouzla, otočila se a dostala se k němu z boku. Ze všech sil ho kopla pod koleno. Noha se mu podlomila, trochu zavrávoral, ale pak zase získal rovnováhu.

I když se udržel na nohou, Magdě ta chvilka stačila, aby uskočila stranou a dostala se z jeho dosahu. S temným zavrčením, které se neslo ozvěnou chodbami, vyrazil za ní.

Jak běžela za kočkou a snažila se na ni dosvítit lucernou, Magda moc dobře neviděla, takže když zahýbala do další chodby, vzala to po vnějším oblouku. Muž za ní si to zkrátil vnitřní stranou.

V tom okamžiku se dostal před ni a zablokoval jí cestu. Kočka se zastavila a ohlédla. Tmavá silueta postavy mezi nimi čekala, co Magda udělá, kam se rozběhne.

V dálce za mužem, stojícím uprostřed chodby a blokujícím jí cestu, daleko za kočkou, spatřila Magda světlo. Uvědomila si, že už se dostala na dohled vstupu do labyrintu.

Přestože viděla cestu ven, nemohla se k ní dostat. Muž se k ní začal přibližovat. Magdě se už zpátky do tmavých chodeb nechtělo. Konec bludiště už měla na dohled, jenže tam stál rozkročený muž s rukama roztaženýma do stran. Věděla, že tentokrát kolem něj neproklouzne.

Jak začala couvat, aby si ho udržela od těla, zdálo se jí, jako by v dálce zaslechla křičet nějaké lidi. Zavolala na ně.

Útočník se k ní rozběhl. Vtom přiletělo něco tmavého a zasáhlo ho zezadu do hlavy. Magda v dálce viděla kočku, jak na ni čeká, takže ona to být nemohla.

Jakmile zaslechla hlasitý křik, uvědomila si, že je to pták. Zahlédla mávající černá křídla a usoudila, že je to havran. Musel to být jeden z těch ptáků, které předtím viděla, jenž se dostal dovnitř některým z úzkých oken u stropu velké síně a zůstal tak uvězněný hluboko v podzemní síti chodeb Pevnosti. Věděla, že se to stává poměrně často, a jak se ptáci nemohou dostat ven, začnou občas zmatkovat.

Havran pronikavě zakrákal a zaútočil muži na hlavu. Ten se po něm ohnal a snažil se ho zbavit. Havran pokaždé uhnul z dosahu jeho paží a vzápětí znovu zaútočil.

Muž zavrávoral a narazil do stěny, stále se pokoušeje ptáka odehnat.

Jakmile Magda spatřila skulinu, nezaváhala. Proběhla kolem něj směrem ke světlu. Už nepotřebovala kočku, aby jí ukazovala cestu. Stačilo, že běžela za světlem.

Jak zabočila do další chodby, narazila na hlouček mužů. Někteří měli louče, další si svítili magickými koulemi, jež vrhaly nazelenalé světlo. V jejich očích spatřila talent.

„Co se děje?“ zeptal se jeden z mužů. „Co se vám stalo?“

Magda ukázala za sebe. „Nějaký muž ? mrtvý muž. Zavraždil Isidoru. Přišel k ní a zabil ji.“

Čaroděj svraštil čelo. „Mrtvý muž?“

Magda si odhrnula zpocené vlasy z obličeje. „Nevím. Nevím, co nebo kdo to byl, ale vypadal jako oživlá mrtvola a nezastavila ho ani její magie.“ Zvedla v ruce zakrvavený nůž. „A nezastavilo ho ani tohle. Bodla jsem ho nejmíň desetkrát. Ani ho to nezpomalilo.“

Muži si vyměnili pohledy, a pak se otočili směrem do tmavé chodby labyrintu. Magda si myslela, že budou o jejích slovech pochybovat, nebo se s ní přít, ale neudělali to.

Náhle ze tmy vyletěl havran, mihl se kolem nich a zamířil do osvětlených chodeb.

„Tihle ptáci tu vždycky zabloudí,“ zabručel jeden z čarodějů.

„Pojďme,“ vyzval ostatní čaroděj, který Magdu oslovil jako první.

I když se bála, šla opatrně za nimi. Čekala, že na toho oživlého mrtvého každou chvíli narazí. Přestože to byli čarodějové, nezdálo se jí tak docela, že pochopili, jaké nebezpečí jim skutečně hrozí. Nebyla si jista, jestli by si navzdory početní převaze dokázali poradit s mužem, jenž zavraždil Isidoru.

Někteří se od hlavní skupiny oddělili, aby při pátrání po vetřelci prošli i další chodby labyrintu. Magda se držela v blízkosti čaroděje, který ji první oslovil a jenž měl, jak se zdálo, ostatní na povel, dokud neprošli celým bludištěm až k Isidoře. Ve světle loučí a svítících koulí byl pohled, který se jim naskytl v kruhové místnosti, ještě děsivější, než si pamatovala.

Muži se rychle přesvědčili, že spiritistce už nemohou nijak pomoct. V tíživém tichu prohledali místnost a pak se ve svých stopách vrátili bludištěm zpět. Cestou nahlédli do každého pokoje a za každý pruh látky zakrývající vstup do postranních chodeb. Na čarodějích byla patrná zlost, když pátrali po netvorovi, který mohl spáchat tak hrozný čin.

Nakonec prošli skoro celým bludištěm, aniž by narazili na jakoukoli stopu po muži, který Isidoru zavraždil. Stráže u vchodu jim sdělily, že se kolem nich nikdo nepokoušel projít. Hlavní čaroděj oznámil ostatním, že nepřestanou hledat, dokud zabijáka nenajdou.

Jak znovu zmizeli v tmavém bludišti, aby pokračovali v pátrání, Magda zůstala stát. Osamocena naslouchala syčení lucerny a uvažovala, co má dělat. Zvažovala, jestli se toho má odvážit.

Pamatovala si cestu až ke slepé chodbě, protože nepřestala počítat odbočky. Znala cestu zpátky.

Věděla, že to musí udělat.

Magda sebrala kočku a vyrazila zpátky do tmy.

Kapitola 41

Magda vstala, když do tiché místnosti vešlo šest mužů. Řada malých, vysoko umístěných oken propouštěla první ranní paprsky slunce, vytvářející na podlaze široký pruh světla.

Stařešina Cadell jí pokynul, aniž by se na ni podíval, a odsunul svou židli s vysokým opěradlem. „Prosím, posaďte se.“

Magda uposlechla a usedla na jedinou, obyčejnou a poněkud nepohodlnou dřevěnou židli, postavenou před naleštěným mahagonovým stolem v zasedací síni Vrchní rady. Zatímco její židle byla jednoduchá, šest židlí na druhé straně stolu ? pro stařešinu Cadella a členy Rady Sadlera, Claye, Hambrooka, Westona a Guymera ? byly čalouněné a ozdobně vyřezávané. Stejně honosným dojmem působily knihovny, zabírající tři stěny, od podlahy až ke stropu zaplněné knihami ve vybledlých kožených vazbách.

Nábytek měl lidem zdůrazňovat rozdílné postavení členů Rady a těch, kteří před Vrchní radu předstupovali. Usoudila, že radní předem oznámili, že s ní chtějí mluvit v soukromí, ještě než začne běžné denní jednání, aby se neopakovala situace, když před nimi stanula naposled.

Od toho dne vyhledával Magdu nepřetržitý proud lidí, kteří ji žádali o pomoc s přísahou věrnosti lordu Rahlovi, aby tak získali ochranu před snovými cestovateli. Setkala se se stovkami lidí, kteří se doslechli o tom, co ten den řekla na jednání Rady, a jež se obávali snových cestovatelů. A opodstatněně.

Přestože Rada nezakázala nikomu přísahu složit ? D’Hara byla přece součástí Nového světa a ve válce stála na stejné straně ? vnitřně ji lidé, kteří se zasvětili lordu Rahlovi, popuzovali. Oficiálně se k tomu Rada stavěla tak, že i když snoví cestovatelé reálně existovali a představovali nebezpečí, nepřítel je zatím ještě nedokázal použít jako zbraň. Přestože šlo tedy o skutečnou hrozbu, bezprostřední nebezpečí podle radních nehrozilo.

Magda jiný důkaz než své tvrzení o útoku snového cestovatele neměla. Ale mnoho lidí nechtělo riskovat, že zjistí příliš pozdě, že se radní mýlili.

„Čekala jsem, že se setkáme dřív,“ pronesla Magda, jakmile se všichni usadili.

„Válka je každým dnem beznadějnější,“ řekl stařešina Cadell, aniž by vzhlédl od papírů, které pročítal a odkládal. „Snažili jsme se minimalizovat ztráty.“

Radní Sadler na ni krátce pohlédl a pak dál vybíral nějaké papíry ze své hromádky a podával je stařešinovi. Jiní radní se o papíry nezajímali a upřeně na ni hleděli.

„Jistě,“ řekla Magda a zdvořile sklonila hlavu. Jak se stařešina stále probíral papíry a ostatní na ni koukali, cítila potřebu něco říct. „Našli jste už… osobu odpovědnou za vraždu Isidory?“

Stařešina Cadell k ní zvedl zrak zpod hustého obočí. „Zdá se, že podle některých lidí jste za její smrt odpovědná právě vy.“

„Já?“ Magda cítila, jak rudne. „A dokázali ti lidé nějak vysvětlit, jak jsem ji mohla roztrhat holýma rukama?“

Stařešina jen něco zabručel a dál se věnoval dokumentům, které mu Sadler předával.

„To je pravda,“ přitakal radní Clay. „Nemá přece magický talent.“

„Ale měla nůž,“ připomněl mu radní Guymer. „A celý od krve.“

„Isidořina lebka byla roztržena vedví,“ řekla Magda. „Takovou spoušť by možná mohla napáchat sekera, ale určitě ne obyčejný nůž, a už vůbec ne v mojí ruce.“

„Neřekl jsem, že věříme, že s tím máte něco společného,“ vymlouval se Cadell. Vzhlédl a povytáhl obočí. „Řekl jsem, že si to myslí někteří lidé.“

Magda netušila, kam tím míří.

„Lidé často věří spoustě věcí, které nejsou pravda,“ poznamenala. „Ráda bych vám nějak dokázala pravdu, ale nevím jak.“

„Spiritistka nám významně pomáhala ve válečném úsilí,“ řekl Guymer. „A poté, co jste ji navštívila, jsme přišli o její výjimečné schopnosti.“

Magda se zvedla ze židle. „Jestli naznačujete ?“

„Co jste tam dole dělala?“ zeptal se radní Sadler klidným hlasem, kterým chtěl zmírnit Guymerovo obvinění. „Co jste měla se spiritistkou zajednání?“

Magda klesla zpátky na židli. „Co jsem asi tak mohla od spiritistky chtít?“

Sadler pokrčil rameny. „To nám řekněte vy.“

„Samozřejmě to co každý, kdo jde ke spiritistce. Chtěla jsem kontaktovat duchy.“

Radní Weston povytáhl obočí. „Kontaktovat duchy? Kvůli čemu?“

„Chybí mi můj manžel,“ řekla Magda. „Kvůli čemu jinému bych za spiritistkou měla jít? Chtěla jsem vědět, jestli je v bezpečí s dobrými duchy a jestli odpočívá v pokoji. Nikomu z vás možná Baraccus nechybí, ani se nezajímáte a nemodlíte se za jeho duši, ale já ano.“

Někteří se trochu zavrtěli na židli.

„Nejste jediná, komu schází,“ prohlásil Sadler.

Magdě se zdálo, že to myslí upřímně.

„A pomohla vám spiritistka?“ zeptal se Weston. „Zjistila jste, co jste potřebovala, abyste se zbavila strachu ohledně Baraccuse?“

„Ne, zabil ji dřív, než…“ Magda se odvrátila a spolkla slzy při té hrozné vzpomínce. Odkašlala si a pohlédla opět na radní, kteří ji pozorovali.

„Tak našel se ten vrah?“ zeptala se.

Stařešina Cadell mávl rukou sem a tam těsně nad stolem, jako by chtěl ten problém smést ze stolu. „Podzemní části Pevnosti byly důkladně prohledány. Nic se nenašlo. Není tam nikde ani stopy po nějakém zabijákovi.“

Magda se dívala střídavě z jednoho na druhého. „Ale jak je to možné? Jak se mohl dostat pryč?“

„Ten mrtvý muž?“ zeptal se Guymer výsměšně. „Ten, o kterém tvrdíte, že zabil spiritistku?“

„Pověděla jsem vám, co jsem viděla,“ ohradila se Magda. „Naznačujete, že lžu?“

„Ne,“ ujistil ji Guymer s úsměškem, „jenomže v záchvatu paniky jste si ho mohla představit mnohem děsivějšího, než doopravdy byl, a usoudit, že vrah musel být nějaký netvor. Váš popis byl nepoužitelný. Jak mohli ti, co vraha hledali, vědět, jak skutečně vypadal, a koho tedy mají vlastně hledat?“

Magda ho probodla pohledem. „Řekla jsem jen to, co jsem viděla.“

Radní Clay se naklonil dopředu. „A to, co jste řekla, že jste viděla, nám nepomohlo identifikovat zabijáka, abychom ho mohli najít. V podzemí Pevnosti došlo už dřív k podobným vraždám. Jste jediná, kdo vraha opravdu viděl. Nebo, abych tak řekl, jste jediná, kdo setkání s ním přežil.“

„Měla jste jedinečnou příležitost nám pomoct ho chytit,“ přidal se Guymer. „Musíme ho zastavit dřív, než začne znovu zabíjet. Ale protože jste ztratila hlavu a vymyslela si netvora, přišli jsme o možnost identifikovat útočníka a zajmout ho. Kvůli vaší nepřiměřené reakci nám v Pevnosti stále pobíhá vrah a my neznáme jeho totožnost a nevíme, jak vypadá. Je to bezpochyby zrádce nebo špeh poslaný, aby zabíjel důležité lidi. Už jsme ho mohli mít, kdybyste si zachovala chladnou hlavu a mohla nám popsat, jak vypadal. Protože jste něco tak snadného nedokázala, zahodila jste skvělou šanci a výsledkem je, že netušíme, kdo to může být.“

„Takže nám nezbývá nic jiného než se ptát proč,“ dodal Clay.

„Nemůžeme jí přece dávat za vinu, že se bála,“ namítl Sadler.

Magda seděla mlčky, odmítajíc jim skočit na návnadu. V sázce byly mnohem důležitější věci než se snažit ospravedlnit před těmito muži. Nešlo jen o životy lidí v Pevnosti, ale o všechny obyvatele Nového světa. Nevěděla, proč si ji Rada zavolala, ale určitě to nebylo proto, aby zjistili pravdu. Nemělo smysl se bránit, když se radní už dávno rozhodli, že je mnohem pohodlnější ji obvinit než vyslechnout. Na rozdíl od ní nechtěli znát pravdu.

Stařešina Cadell opět mávl rukou. „Proto jsme vás sem ale nepozvali, Magdo. Zavolali jsme vás, protože radní Weston měl výborný nápad.“

„A jaký?“ zeptala se, aniž by pohlédla na Westona a jeho samolibý výraz.

„Že vás ustanovíme zástupcem Vrchní rady pro národy ze vzdálených zemí. Je to důležité poslání. Velice si ceníme vašich kontaktů a zkušeností s těmito zeměmi. Budete naším prostředníkem mezi těmito vzdálenými národy Středozemí, jak jste to už vlastně předtím dělala neoficiálně. Jak radní Weston správně zdůraznil, nikdo lepší se na takovou pozici nehodí.“

Kapitola 42

Magda se zamračila a přejela pohledem z jedné pochmurné tváře na druhou. „Chcete mi oficiálně umožnit, abych vám radila ohledně zájmů menších a vzdálených národů?“

„Ne, nebudete radit nám.“ Weston se opřel o loket na naleštěném stole. „Odjedete do těchto odlehlých končin a lidem, kteří obývají tyto kraje, budete tlumočit a vysvětlovat naše stanoviska a nařízení. Koneckonců jsou také součástí Středozemí. Měli by vědět, co se tady v Pevnosti děje a o čem se tu rozhodlo. Potřebují se dozvědět o válce a takových věcech.“

„Nakonec,“ dodal Sadler, „pokud tuhle válku prohrajeme, i oni padnou pod nemilosrdnou nadvládu císaře Sulachana. Víte stejně dobře jako my, že když zvítězí, zavraždí každého, kdo je nadán magií. Armáda Starého světa nezná soucit a je odhodlána vymazat magii z tohoto světa.

Budete vyslancem Vrchní rady na cestách a přinesete všem zprávy o tom, co podnikáme, abychom je ochránili před hrozícím nebezpečím. Šířením těchto informací budete napomáhat jejich bezpečí. Zároveň je budete moct požádat o pomoc s čímkoliv, čím by tyto národy mohly přispět k vítězství.“

I přes Sadlerovu nadšenou propagaci tohoto nápadu Magda jejich záměr snadno prohlédla. Chtěli se jí zbavit. Přinejmenším někteří členové Rady. Vdova po čaroději prvního řádu se stávala čím dál větším a ostřejším trnem v patě. Snažili se to navléknout tak, aby to z jejich strany znělo jako ušlechtilá nabídka, kterou nadšeně přijme nebo alespoň nebude moct odmítnout.

„Jsem poctěna, že o mně a mých schopnostech máte tak vysoké mínění, že mi nabízíte takovou funkci,“ pronesla Magda, aniž by se k návrhu vyjádřila. „Lichotíte mi svou důvěrou, radní Westone.“

Přestože roztáhl ústa k úsměvu, v očích mu jakýkoliv úsměv chyběl.

„A pak je tu také záležitost jmenování nového čaroděje prvního řádu,“ řekl stařešina Cadell. „Potřebujeme čaroděje prvního řádu, aby nás vedl v boji. V sázce je naše přežití. Situace se nevyvíjí příliš dobře. Nemůžeme si dovolit dále otálet s výběrem vhodné náhrady za Baraccuse ve funkci čaroděje prvního řádu. Do Pevnosti neustále proudí mnoho lidí obdařených magií, aby tu získali pomoc. Potřebujeme čaroděje prvního řádu, aby jim ukázal, jak nejlépe ochránit Nový svět. Nově příchozí potřebují nějaké ubytování, stejně jako nově ustanovený čaroděj prvního řádu.

Nechci, aby to znělo bezohledně, ale stanete-li se naším velvyslancem, budete na cestách a nebudete proto potřebovat své komnaty v Pevnosti. Takže další výhodou toho, že se vydáte na navrhovanou misi, bude i to, že se uvolní bydlení pro čaroděje prvního řádu. Nechceme vás vyhánět z domova, ale nový čaroděj bude potřebovat místo, kde bude moct pracovat a přijímat ostatní čaroděje, jako to dělal Baraccus.“

Magda sklonila hlavu. „Chápu, stařešino. Nemusíte mít výčitky, že mě vyháníte z domova. Mým domovem, který jsem si zamilovala, je Pevnost a Aydindril. Mám ráda především lidi, kteří zde žijí, a nezáleží mi na tom, kde bydlím. Samozřejmě že uvolním komnaty čaroděje prvního řádu. Máte pravdu, že je nový čaroděj bude potřebovat.“

Stařešinovi se rozjasnila tvář a s úlevou se pousmál. Zdálo se, že se z nějakého důvodu domníval, že to bude obtížnější. Radní si na ni zřejmě vytvořili názor vycházející do jisté míry z obvinění, která vůči ní vznesli.

„Díky za pochopení, Magdo. Takže naši nabídku přijímáte?“

Magda neměla v úmyslu takovou nabídku přijmout a odejít z Pevnosti. Něco se zde dělo, něco, co ohrožovalo Pevnost, a vlastně celou jejich existenci. Zdálo se, že je jediná, kdo chápe, že hrozba je skutečná. Nehodlala se vzdát svého pátrání jen proto, aby radním ulehčila život.

Hledáním odpovědí ji pověřil sám Baraccus jako její manžel i jako čaroděj prvního řádu.

Zároveň se ale nechtěla dostat s těmito muži do konfliktu. Tím by je zahnala do kouta a pátrání by si ztížila.

„Vážím si vaší šlechetné nabídky, stařešino Cadelle. Určitě ji pečlivě zvážím. A mezitím ráda uvolním komnaty pro nového čaroděje prvního řádu. Nejsem nijak náročná a nebudu mít problém si najít ubytování, které bude vyhovovat mým potřebám. Vím, že pod jižními hradbami jsou volné pokoje.“

Stařešina zamrkal. Na chvíli oněměl. Komnaty pod jižními hradbami byly v Pevnosti nejméně žádané, a proto jich vždycky zůstávalo hodně neobsazených. I když s ní měli potíže, dokonce i radní považovali takové bydlení pod úroveň vdovy po čaroději prvního řádu. Vrhalo by na ně špatné světlo, že ji přinutili opustit komnaty čaroděje prvního řádu a přestěhovat se pod jižní hradby.

Magdě však bylo jedno, kde spala. Usilovala jen o to, aby našla odpovědi dřív, než budou všichni zabiti buď snovými cestovateli, jako se to téměř stalo jí, nebo tou oživlou noční můrou jako Isidora.

Než se stařešina Cadell zmohl na slovo, zeptala se: „Už jste vybrali muže, který se stane čarodějem prvního řádu?“

Sadler se opřel na židli. Hambrook s Clayem si vyměnili pohledy. Weston a Guymer na otázku nijak nereagovali.

Stařešina Cadell si odkašlal. „Už jsme to probírali a máme nějakého kandidáta.“ Uhladil si huňaté obočí. „Naše rozhodnutí sdělíme ve správný čas a vhodným způsobem.“

Jinými slovy, neměl v úmyslu Magdě říct, na čem se dohodli. Doufala, že to bude jeden z čarodějů, se kterými Baraccus úzce spolupracoval. Byli mezi nimi schopní muži.

„Jistě, stařešino Cadelle. Rada určitě rozhodne moudře. Stejně jako posledně.“

Protože se pro ně válka nevyvíjela příliš dobře, potřebovali někoho silného. Někoho jako Baraccus. Jakmile bude čaroděj vybrán, měla pro něj důležité informace.

Bude potřebovat vědět, co se dozvěděla a co se zatím neodvážila nikomu říct.

Připadalo jí, že Baraccus už je pro ně jenom postava z historie, zapomenuta v běhu času.

Svět byl v pohybu. Bylo na ní, aby předala znalosti z té právě uplynulé minulosti.

Ale jenom správné osobě.

Magda se krátce poklonila a odešla dřív, než na ni mohli začít naléhat, aby vzala funkci, kterou jí nabídli.

Jak za sebou zavírala jedno křídlo masivních mahagonových dveří zasedací síně Vrchní rady, zaslechla kroky. Otočila se a spatřila prokurátora Lothaina s desítkou mužů jeho osobní gardy. Magda ustoupila stranou, aby jim uvolnila cestu.

„Lady Searusová,“ pronesl Lothain s úsměvem. „Slyšel jsem, že jste se znovu dostala do potíží.“

„Neměl byste být dole v podzemí Pevnosti a pátrat po vrahovi?“

Na rtech mu dál pohrával výhružný úsměv. „Nevěřím, že to, co ohrožuje naše bezpečí, se skrývá v podzemí Pevnosti. Domnívám se, že nebezpečí pro naši věc je blíž, než si většina lidí myslí.“

Věděla, kam tím míří, ale nechtěla se zdržovat s Lothainem, stejně jako se předtím nechtěla nechat zatáhnout do sporu s některými členy Rady. Musela se vrátit ke svému pátrání.

„Myslím, že o těchto nebezpečích určitě víte víc než já. Když dovolíte, mám něco na práci.“

Opět se usmál. „Třeba najít nové bydlení?“

„Vlastně ano.“

„Je smutné, že s brzkým jmenováním nového čaroděje prvního řádu se budete muset vzdát takového přepychového ubytování.“

Magdu by zajímalo, jak to, že už o všem ví.

„Není na tom nic smutného. Je to jen místo na spaní. Mám radost, že bude čaroděj prvního řádu jmenován co nejdřív. Mně záleží víc na lidech než na nějakém přepychu.“

„A kteří lidé to jsou, lady Searusová?“

„Nevinní lidé Nového světa, kteří jsou zabíjeni v této válce.“

Než mohl něco říct, Magda se otočila k odchodu. Chytil ji za paži, aby ji zastavil. Bolelo to, ale nedopřála mu uspokojení, že by to dala najevo.

„Není nutné spěchat se stěhováním, lady Searusová. Možná vám dokážu pomoct ubytování vyřešit, abyste mohla zůstat v pohodlí.“

Magdinou jedinou odpovědí byl strohý, nic neříkající úsměv, než se mu vytrhla a odešla. Dívala se přímo před sebe a nezpomalila ani před hradbou mužů v zelených uniformách, kteří jí stáli v cestě. Prokurátorovi statní osobní strážci ustoupili v poslední chvíli a jen tak, aby ji nechali projít.

Netušila, o čem Lothain mluvil, a nehodlala se ho na to vyptávat. To totiž určitě chtěl. Když se nakonec ohlédla, právě mizel v jednacím sále.

Magda uvažovala, co může Lothain projednávat s radními, že to vyřizují na uzavřeném zasedání.

Kapitola 43

Magda zřetelně cítila, jak v obvykle rušném a hektickém Aydindrilu panuje nervózní atmosféra. Všichni měli ve tvářích vepsané obavy. Hloučky lidí pozorně sledovaly procházející cizince, zatímco se spolu tlumeně bavily.

Každý den přicházely nové zprávy o postupu nepřítele, o krvavých bitvách, mnoha padlých vojácích a dobytých městech, stejně jako zprávy o nevinných civilistech, které povraždila postupující vojska císaře Sulachana. Magda věděla, že některé zprávy jsou jen výmysly a přehnané zvěsti. Jenže zároveň věděla, že pravda je mnohem hrůznější, než si většina lidí uvědomovala.

Jak procházela dlážděnou ulicí a pohlédla letmo vzhůru, v mezerách mezi patrovými domky zahlédla svěží zelené lesy pokrývající úpatí a částečně i svahy nedaleké hory. Výš rostly borovice a smrky, které postupně řídly směrem k žulovým římsám a strmým srázům. V pozadí za několika proplouvajícími obláčky a hejny ptáků, kteří hnízdili na skalních útesech, se na mohutných skalách tyčily kamenné zdi Pevnosti. Nad nimi, dokonce i na takovou vzdálenost, viděla cimbuří, bašty, štíhlé věžičky a věže, propojené vysokými můstky.

Kam až její paměť sahala, vypínala se tmavá silueta Pevnosti nad městem jako ochránce i hrozba.

Magda měla z života v Pevnosti vždycky smíšené pocity. Milovala rušný život ve městě, takže uvažovala, že až bude zanedlouho jmenovaný čaroděj prvního řádu potřebovat komnaty, přestěhovala by se zpátky do města. Ale nejdřív musí zjistit, co stálo za Baraccusovou smrtí a další věci, které se v Pevnosti dějí.

Přestože se zdálo, že jí nikdo nevěří, Magda si byla jista, že všichni v Pevnosti jsou v nebezpečí. Nemohla Pevnost opustit, dokud se neujistí, že lidé, kteří v ní žijí, jsou v bezpečí. Zatímco se všichni soustředili na vzdálenou válku, nikdo kromě ní si zřejmě neuvědomoval, že nepřítel je mnohem blíž, než si kdokoliv myslí.

Magda věděla, že nepřítel už pronikl mezi ně.

I když teď Aydindril spaloval letní žár, proslýchalo se, že do zimy se nepřátelské jednotky dostanou do jeho blízkosti. Magda se bála pomyslet, jaká pohroma by to byla pro město, ve kterém vyrůstala. Pokud by nepřítel pronikl až do města, znamenalo by to zároveň obléhání Pevnosti. Pevnost mohla vydržet dlouho, ale ne věčně.

Kromě toho, válka se nedala vyhrát defenzivně. Vojenské síly Starého světa ukázaly zcela jasně, že neznají slitování. Zatímco by část Sulachanovy armády obléhala Pevnost, ostatní vojáci by dál pustošili Nový svět. Až by Pevnost nakonec padla, pro výstrahu by zabili každého, kdo by zůstal naživu.

Přesně tohle dělali v každé vesnici a městě, jak postupovali na jejich území. Buď se obyvatelé podrobili, nebo museli trpět za to, že se vzepřeli.

Jen se skrývat za stěnami a okovanými dveřmi hrozbu neodstraní. Dřív nebo později by Pevnost stejně padla. Proti zlu se musí bojovat, jinak získána síle.

Jak ale zničit toto, to zlo Magda nevěděla. Byla si jista jen tím, že se nejen každým dnem přibližuje, ale že už je mezi nimi. Sama na sobě pocítila bolestivou a hrozivou přítomnost snového cestovatele. Na vlastní oči viděla netvora, který přišel ze tmy a zabil Isidoru. Nešlo o žádné náhodné události. Souvisely spolu. Magda musela zjistit, co se za tím skrývá.

Prodírat se mezi lidmi na ulicích občas připomínalo plavání proti proudu. Stánkaři, hlasitě vychvalující své zboží, stáli jako balvany v řece, kolem nichž se neustále valily proudy lidí.

Někteří prodavači tlačili vozíky s nasoleným masem, rybami, čerstvou zeleninou a ovocem nebo různými výrobky. Mezi nimi se proplétali další s platy, na kterých měli naskládané bochníky chleba. K vidění byli i pouliční prodavači ověšeni chrastícími šňůrami amuletů, kteří procházeli mezi lidmi a zpěvavě vykřikovali varování před kletbami a pohromami. Přitahovali houfy rozpustilých dětí, které chtěly slyšet víc o kouzlech a kletbách, zatímco rodiče je spěšně odváděli pryč.

Magda několikrát přešla na druhou stranu ulice, aby se vyhnula zvlášť agresivním prodavačům, kteří chytali za paže procházející ženy a naléhali na ně, aby si poslechly, proč nutně potřebují ochranu kouzelného přívěsku nebo talismanu. Potenciální zákaznice byly varovány, že až se nepřítel přiblíží, zásoby kouzelných amuletů velice rychle dojdou a pak už bude příliš pozdě na to je shánět. Některé podlehly varování, nebo koupily ten nejlevnější amulet, jen aby se dotěrných prodejců zbavily.

Přestože bylo teplo, jak Magda procházela přeplněnými ulicemi, měla stejně jako ostatní ženy přes hlavu přetaženou kapuci lehkého pláště. Nebylo příliš pravděpodobné, že by ji lidé dole ve městě poznali, na rozdíl od obyvatel Pevnosti, ale jako manželku čaroděje prvního řádu ji často překvapilo, kolik lidí, se kterými se nikdy nesetkala, ji zná.

Čas pracoval proti ní, takže si nemohla dovolit se zdržovat. Přestože by se tak ráda zastavila a poradila lidem, jak pronést slova zasvěcení na ochranu proti snovým cestovatelům, nebo jim předat zprávy o tom, co se děje v Pevnosti, nemohla si to dovolit. Navíc někteří lidé Baraccuse nenáviděli a ti by jí mohli nadávat, nebo ještě něco horšího.

Většina obyvatel chápala, že kapitulace by byla přinejlepším sebevraždou a přinejhorším otroctvím. Ale ne všichni rozpoznali zlo, pokud si nasadilo masku zachránce. Těžko by se ubránila, kdyby se ji dav rozhodl zlynčovat proto, že její manžel rozhodl, že půjdou do války a nepodvolí se nepříteli dobrovolně.

Lidé v panice neposlouchají rozum a nechtějí slyšet pravdu. Odpůrci často vyvolávali zášť kvůli rozhodnutí vojenských představitelů, členů Rady, a dokonce i čaroděje prvního řádu za to, že nepřijali mír, který císař nabízel. Míru, tvrdili tito lidé, se dalo dosáhnout tak snadno, jen nechat císaře Sulachana vládnout místo Vrchní rady. Chtěli věřit tomu, že je úplně jedno, kdo jim vládne, a tak tomu věřili.

A pokud ostatní nechtěli uznat moudrost jejich pojetí „míru“, byli hned připraveni použít násilí, aby prosadili svůj názor. Magdě přišlo ironické, že ti, kteří podle svých vlastních slov nejvíc toužili po míru, bez rozpaků sahali ke krveprolití, pokud chtěli, aby bylo po jejich.

Když Magda míjela hlouček lidí, stáhla si kapuci ještě více dopředu. Neoholení muži na ni vrhali žádostivé pohledy, přestože pod pláštěm nebylo skoro nic vidět. Poznali jen, že je žena, a proto jim stála za povšimnutí. Když jí procházející ženy náhodou nahlédly pod kapuci, Magdiny krátké vlasy jim prozradily její postavení. Šly dál, aniž by jí věnovaly další pohled.

Na křižovatce Magda nahlédla za roh dvoupatrové cihlové budovy, kde sídlil krejčí. Na druhé straně ulice byl hostinec, jemuž se nade dveřmi houpal vývěsní štít s modrým vepřem. Ulička, jež odbočovala z hlavní ulice, byla úzká a hrbolatá. I když tato část Aydindrilu byla spletí podobných úzkých uliček, Magda věděla, že do ní musí zahnout.

Magda již pátrala pod jižními hradbami, ale zjistila, že tam dotyčný už nebydlí. Přestože ho nutně potřebovala najít, nechtěla na sebe zbytečně upozorňovat přílišným vyptáváním. Dřív nebo později by si toho určitě někdo všiml.

Po vraždě Isidory se Magda chovala mnohem obezřetněji. Vždyť se i ona téměř stala obětí. Snový cestovatel se už do její mysli dostat nemohl, jenže neměla jistotu, že není v mysli někoho, s kým mluvila. Snový cestovatel se už nemohl dívat jejíma vlastníma očima, ale nechtěla, aby ji pozoroval očima někoho jiného.

Takže zašla za Tilly. Vražda Isidory ji pořádně vyděsila. Nejdřív si to dávala za vinu sobě, věřila, že kdyby Magdě neukázala cestu, možná by se nic z toho nestalo.

Magda ji přesvědčila, že se mýlí. Stály proti zlu, a to Tilly nezpůsobila. Magda jí vysvětlila, že Isidora je obě nazvala bojovnicemi v této válce. Zlo nikdy neodpočívá. Musí se proti němu neustále bojovat.

Tilly se na chvíli odmlčela a pak se zeptala, jestli je taky bojovnicí v této válce. Magda ji ujistila, že rozhodně ano, a že jim ve skutečnosti pomohla víc než všichni členové Rady. Magda jí sdělila, že vzhledem k tomu, že jí s hledáním Isidořina vraha nikdo jiný nepomůže, hodlá ho najít sama, a k tomu bude opět potřebovat její pomoc.

Trvalo to pár dní, ale Tilly nakonec zjistila, že muž, jehož pomoc Magda potřebovala, v Pevnosti není. Po několika dalších dnech nenápadného vyptávání se jí podařilo zjistit, kde se usadil. Magdu překvapilo, že se z Pevnosti odstěhoval dolů do města. Rozladilo ji, že jí trvalo tak dlouho zjistit, kde teď žije. Věděla, že čas na nalezení odpovědí a podniknutí nějaké akce se neustále krátí.

Rychle se rozhlédla, aby se ujistila, že ji nikdo nesleduje, a vklouzla do tiché uličky. Nebyly v ní žádné obchody, jenom domky, většinou pro víc rodin. Stromy za domky vrhaly do uličky stín. Domky a patrové budovy stály těsně vedle sebe a někde měly dokonce společné zdi. Za domky měli obyvatelé maličké zahrádky a na šňůrách se sušilo prádlo. Slyšela štěbetání drůbeže a chrochtání prasat. Na dveřích, které míjela, viděla ceduli s nápisem VEJCE NA PRODEJ.

Prošla mírně zvlněnou ulicí až k domku zastrčenému vedle patrového kamenného stavení. Před malou verandou rostla rozeklaná švestka. Úzkým průchodem mezi domy viděla, že zadní část je zastíněna mohutnými duby. Zahlédla také roh kůlny a vedle ní pečlivě složené dřevěné odřezky a nejrůznější kovové díly.

Na verandě pod nízkou stříškou si Magda strčila malý balíček, co nesla, pod paži a silně zaklepala na jednoduché dřevěné dveře. Po chvíli zaslechla, jak někdo přichází. Zastavil se za dveřmi.

„Kdo je tam?“ zeptal se, ale neotevřel.

„Jste čaroděj Merrit?“

„Bohužel, teď nemohu nikoho přijmout,“ ozvalo se z druhé strany dveří.

„Je to důležité.“

„Už jsem řekl, že nemohu nikoho přijmout. Mám spoustu práce. Odejděte, prosím.“

Slyšela vzdalující se kroky.

Kapitola 44

„Prosím vás, musím s vámi mluvit,“ zavolala na něj Magda. „Přinesla jsem zprávy o Isidoře.“

Slyšela, jak se kroky zastavily.

Jak tiše čekala, nevěděla jistě, jestli se vrátí a otevře dveře, nebo ne. Otřela si kapky potu z čela a zadívala se na krásnoočku, hledající mšice na čerstvě zelených listech popínavého vína, které obepínalo jeden ze sloupků podpírající stříšku nad verandou. Nakonec slyšela, jak se kroky opět přibližují.

Dveře se otevřely natolik, aby Magda viděla, že Isidora měla pravdu, když popisovala jeho impozantní postavu. Podle toho, co o něm Magda slyšela ? od Baraccuse, od čarodějů dole v Pevnosti, od známých čarodějů i od Isidory ? měla trochu zvláštní pocit, když se s ním setkala osobně. Po tom všem, co se o něm povídalo, nevypadal tak, jak si představovala.

Byl vysoký, a bez košile bylo vidět, že je i dobře stavěný. Byl mnohem mladší než Baraccus. Vlastně nevypadal o moc starší než Magda ? nanejvýš o pár let.

Magda už viděla stovky čarodějů. Pevnost jich byla plná. Merrit, zvlášť bez košile, však vůbec nesplňoval její představu o tom, jak by měl čaroděj vypadat.

Kůže se mu leskla potem a na tvářích měl špinavé šmouhy jako od sazí. Obličej mu lemovaly vlnité světle hnědé vlasy. Neupravený vzhled mu přidával na mužnosti.

Pot a saze ho činily snad ještě přitažlivějším.

Co jí však vyrazilo dech byly jeho oříškově hnědé oči s nádechem do zelena. Měla pocit, že jí vidí přímo do duše a hodnotí ji. Zároveň jí připadalo, že v nich vidí otevřenost a upřímnost.

Přestože měly stejné základní rysy, viděla v očích lidí s talentem rozdíly. U některých, jako třeba u válečníků, měl záblesk talentu někdy až hrozivý vzhled. U léčitelů se projevoval mnohem jemněji. Projev talentu v Baraccusových očích působil moudře a rozhodně.

Přesně jak Isidora řekla, i Magda v Merritových očích spatřila upřímnost a přesvědčivost.

Ale navíc v nich rozpoznala i jeho talent.

Talent v Merritových očích se zásadně lišil od všeho, co doposud viděla. Bral dech a současně byl nebezpečný, ale zároveň ho zmírňoval podtón vřelosti. Pod jeho upřeným pohledem si Magda musela připomenout, že má dýchat.

Když se nad tím znovu zamyslela, usoudila, že vlastně vypadá jako čaroděj.

„Jaké zprávy o Isidoře mi nesete?“

Hlas dokonale ladil s jeho vzhledem. Měla pocit, jako by celá její bytost rezonovala s jeho hlubokým a čistým tónem. Magda polkla a přinutila se promluvit.

„Než něco řeknu, musím vás požádat, abyste pronesl přísahu.“

Zamračil se. „Přísahu?“

„Ano. Potřebuji, abyste nejdřív přísahal věrnost lordu Rahlovi, což ochrání vaši mysl před snovými cestovateli. Jenom tak budu vědět, že je naše rozmluva důvěrná.“

Nato udělal překvapivou věc.

Usmál se.

Byl to lehký, vřelý úsměv, který prozrazoval stín pobavení.

„Smělý a velice zvláštní požadavek od tak půvabné neznámé dámy u mých dveří. Dokonce jsme se ani náležitě nepředstavili.“

Magda si stáhla kapuci z hlavy. „Jsem Magda Searusová.“

Úsměv se okamžitě vytratil. „Magda Searusová?“ Ve tváři zrudl. „Žena čaroděje prvního řádu Baraccuse? Ta Magda Searusová?“

„Ano.“

Opět se zamračil. „Účastnil jsem se s ostatními pohřebního ceremoniálu, kdy ostatky vašeho manžela očišťovaly plameny pohřební hranice. Viděl jsem vás z dálky. Měla jste dlouhé vlasy.“

„No, po Baraccusově smrti Rada rozhodla, že mi je ostříhají. Důrazně trvali na tom, že musí ukázat světu, že bez Baraccuse nejsem nikdo. Stařešina Cadell nato osobně dohlédl.“

Uctivě sklonil hlavu. „Přijměte moji upřímnou soustrast, lady Searusová. Baraccus byl skutečně vynikající člověk.“

„Děkuji.“

Dlouho se jí díval do očí, hlavu stále skloněnou, pak se vzpamatoval a narovnal se. „Prosím,“ řekl a znovu se začervenal, „počkejte tu chvíli.“

Pak zavřel dveře.

Magdě došlo, v čem byl také jiný než většina mužů. Celou dobu, co stál ve dveřích, se jí díval do očí a pohled mu nesklouzl jinam než k jejím vlasům. Pohledy ostatních mužů ji neustále celou osahávaly. Merrit to neudělal, přestože černé šaty, které měla pod černým pláštěm, odhalovaly její postavu.

Magda slyšela, jak uvnitř o něco zakopl, pak se něco s rachotem kutálelo po podlaze. Ozvala se tlumená rána, jako by něco těžkého spadlo na zem. Následoval zvuk, jako když se překotí židle. Další věci zarachotily o podlahu. Pak na čas všechny zvuky utichly.

Magda se rozhlédla na obě strany ulice, aby zjistila, jestli někdo náhodou nezaslechl ten rámus a nevšimne si jí kvůli tomu u dveří. Zahlédla nějakou ženu na druhé straně úzké uličky, která vyšla před dům, aby vyklepala deku. Pak ji složila a vrátila se zpátky, aniž by si všimla Magdy ve stínu verandy. Malými mezerami v živém plotě viděla v dálce pár lidí, jak se spolu baví, ale byli příliš daleko, aby ji rozeznali v zeleni.

Konečně se dveře otevřely dokořán. Merrit si ještě zapínal tmavou košili. Dlouhé vlnité světle hnědé vlasy měl narychlo sčesané dozadu a bylo vidět, že si ve spěchu umyl obličej.

„Promiňte, že jsem vás nechal čekat venku, lady Searusová.“ Znovu lehce zčervenal. „Je mi líto, ale právě jsem vzadu na něčem pracoval a ?“ Odmlčel se, zřejmě si uvědomil, že mluví trochu nesouvisle. Začal znova a gestem ruky ji pozval dál. „Prosím, pojďte dovnitř.“

Jak Magda prošla dveřmi, spatřila převrženou židli a sošku ležící na boku. Místnost byla malá a plná nejpodivnějších věcí. Zvláštní kovové předměty, podobné těm, které dělal Baraccus, byly rozestavené po celé místnosti, takže se dalo jen těžko určit, co slyšela spadnout na zem a co už tam bylo předtím.

I když to bylo zvláštní, ve všem panoval určitý řád a pořádek. Na různých místech u stěn stály knihy vyrovnané do vysokých sloupců. Další knihy byly i na proutěné sedačce, ale tam ležely otevřené na sobě, jakoby rozečtené. Na rozličných stolcích se mezi svíčkami, lahvemi, krabičkami a kostmi povalovaly hromady svitků.

U jednoho konce malého, pevně srolovaného svitku, který vyčníval z poličky, se seskupily malé hliněné figurky. Pokud dobře viděla, všechny se vznášely kolem konce svitku a nic je nedrželo. Na pohled to bylo nevysvětlitelné a fascinující.

Na různých místech po celém pokoji také stály nesmírně krásné sošky. Nezdálo se, že by byly vystavené na odiv, ale spíš to vypadalo, že stály všude, kde bylo zrovna v tu chvíli volné místo. Byla tam například soška vojáka chystajícího se tasit meč, vytesaná z šedivého kamene, nebo několik menších sošek mužů v dlouhých hávech, vyřezané ze světlého dřeva, a z čistě bílého mramoru byly vytesané další sošky nejkrásnějších žen, jaké kdy Magda viděla.

Stůl za převrženou židlí zakrýval velký čtverec rudého sametu. Bylo to jediné místo v místnosti, které nebylo zarovnané věcmi. Uprostřed, na vyvýšeném místě, ležel na rudém sametu lesknoucí se meč.

Magda si všimla bohatě zlatem a stříbrem zdobené pochvy, připevněné k bandalíru, která spočívala na podlaze. Pochva byla tak nádherná, že mohla patřit jedině k tomu meči.

Merrit postavil převrženou židli, přes její opěradlo pověsil bandalír s pochvou a pak spěšně odnesl knihy z proutěné sedačky. „Omlouvám se za ten nepořádek. Normálně mívám uklizeno, ale tenhle byt není tak prostorný jako komnaty, které jsem obýval v Pevnosti. Lady Searusová, posaďte se, prosím.“ Rozhlédl se kolem. „Čaj. Mohu udělat čaj.“

„Pro mě ne, děkuji,“ zdvořile odmítla a zamířila k proutěné sedačce.

Zdálo se, že si oddychl. Magda uvažovala, proč už nebydlí v Pevnosti, ale nezeptala se ho. Nejdřív měla na srdci důležitější věci. Počkala, až se k ní opět otočí.

„Musím s vámi mluvit, čaroději Merrite.“

„Tak mluvte.“ Ukázal na pohovku. „Co víte o Isidoře?“

Magda si ještě nesedla. „A co bude s přísahou?“

Obě ruce si zastrčil do zadních kapes a trochu se uvolnil. Klukovsky se zasmál. „Myslíte zasvěcení lordu Rahlovi? Mistře Rahle, veď nás. Mistře Rahle, uč nás. Mistře Rahle, ochraňuj nás. Tuhle přísahu máte na mysli?“

„Ano. Takže znáte její účel?“

Usmíval se, jako kdyby řekla nějaký vtip. Magdě to vůbec nepřipadalo legrační. Cítila, jak jí začínají hořet tváře.

„Ve skutečnosti Alrica dobře znám.“

„Pak tedy víte, že je to slušný člověk a prostřednictvím zasvěcení nás chce ochránit před snovými cestovateli.“

Upřeně ji pozoroval a stále se přitom pobaveně usmíval. „Ano. Druhá strana vytvoří nějakou zbraň a my musíme pracovat na proti ? kouzlu. Proto jsem mu pomáhal vytvořit magickou moc jeho pouta.“

Magda překvapeně zamrkala. „Chcete říct, že jste mu pomohl vytvořit magii, která ochraňuje lidi před snovými cestovateli? Tuhle magii? Vy jste mu s tím pomáhal?“

Merrit přikývl. „Do jisté míry. Nevím přesně, jak vytvořil magii, která něco takového dokáže, ale poznal jsem, že je stejně chytrý jako odhodlaný. Zasekl se na tom, že spojení s ostatními nedokázal aktivovat, aby správně fungovalo. Ochranné kouzlo chránilo jeho, ale on chtěl, aby stejně fungovalo i u ostatních lidí. Jenže u nich se neuchytilo, abych tak řekl. Věděl, že já jsem náhodou dobře obeznámený s neobvyklými úvahami a výpočty při spojování kouzel, tak mě požádal o pomoc.“

Magda se k němu naklonila. „Tak vy jste pomohl Alricu Rahlovi vytvořit magii jeho pouta?“

Opět přikývl a zatvářil se vážně. „Poskytl jsem mu vnitřní potvrzovací postupy pro prověřovací předivo, aby mohl celý proces dokončit. Právě to zahájilo proces sjednocení součástí kouzla, které se snažil spojit, aby se pouto aktivovalo ve správném pořadí.

Jakmile se kouzlo spustilo a tím se pevně stanovil sled zjednodušení, byl jsem první, kdo pronesl slova zasvěcení. Provedl jsem to zevnitř právě dokončeného prověřovacího přediva. Chtěl jsem to nejdřív vyzkoušet, abych se ujistil, že kouzlo lidem nechtěně neublíží, jakmile odříkají zasvěcení, aby došlo k vytvoření stabilního propojení.“

Magda na něj zírala s otevřenou pusou. Přejela si prsty po čele a snažila se to všechno pochopit. „Vy tedy říkáte, že právě díky vám to kouzlo funguje?“

Pokrčil rameny. „Ne tak docela. Hlavní část práce udělal Alric. Přišel za mnou, protože věděl, že pochopím, o co se snaží. Jen málo lidí dostatečně rozumí tak složitým kombinacím postupů, aby se s ním o nich mohli bavit. Usoudil, že bych mohl uspět a odhalit, proč prověřovací předivo nefunguje přesně tak, jak zamýšlel, a doufal, že budu vědět, co je potřeba udělat.“

„Takže by to bez vás nefungovalo,“ pronesla Magda.

„Alric Rahl vytvořil něco mistrovského. Dalo by se říct, že jsem už přidal jenom trochu koření do jeho guláše.“

„Takže jste s ním spojen?“ zeptala se Magda. „Jste chráněn před snovými cestovateli?“

Zvážněl. „Ano, jsem chráněn. Vyzkoušel to se snovým cestovatelem, kterého zajal. Tak Alric poznal, že pouto, které vytvořil, opravdu u ostatních lidí funguje. Byl jsem první, kdo byl tím spojením chráněn. Takže se v mé mysli snový cestovatel nemůže ukrývat, poslouchat a sledovat, co dělám, pokud vám jde právě o tohle.

A teď, co jste mi chtěla říct o mé přítelkyni Isidoře?“

Magda poklesla na duchu.

„Obávám se, že můžu za její smrt.“

Kapitola 45

Merritova tvář zkameněla, takže se podobal svým soškám. Talent, který mu viděla v očích, nabyl velice nebezpečnou podobu.

„Jak to myslíte, že můžete za její smrt?“

Z té chladně, a přesto citově zabarvené otázky poznala, že v sobě skrývá víc než obyčejnou výbušnost. Vřela v něm zuřivost, která mohla být ničivá, ale současně ji dokázal ovládat.

Což znamenalo, že ji mohl na něco zaměřit.

„Vyžaduje to malé vysvětlení.“

Přestože byl zpočátku trošku nesmělý a roztěkaný, jakmile došlo na vážnou věc, začal být věcný.

„Tak mi to tedy vysvětlete.“

Magda si přendala balíček pod druhou paži a konečně si sedla na proutěnou lenošku. Měla tak aspoň záminku, aby mohla odvrátit zrak od jeho pronikavého pohledu.

„Nejdřív jsem byla v šoku z manželovy smrti,“ začala. „Nechápala jsem, proč by si bral život, nechápala jsem, proč by mě opustil takovým způsobem a všechny nás tak vlastně nechal na holičkách. Lidé říkali, že jeho výprava do chrámu Větrů v podsvětí mu musela zlomit ducha a vzít mu vůli žít.

Všichni tohle vysvětlení přijali. Věřili, že to byla jasná sebevražda. Přestože to všem připadalo sice smutné, ale pochopitelné, mně to nedávalo smysl. Jak jsem o tom přemýšlela, pořád jsem se musela vracet k tomu, že Baraccus nebyl typ člověka, kterého by mohla malomyslnost dohnat k sebevraždě.

Kromě toho jsem s ním byla, když se vrátil z chrámu Větrů, a přestože byl nepochybně znepokojený a zamyšlený, neoznačila bych ho za zničeného nebo skleslého.

Na to, aby se zabil, měl příliš mnoho důvodů žít, příliš mnoho věcí, na kterých mu záleželo, dělal si starosti o příliš mnoho lidí, měl příliš mnoho nedokončené důležité práce. Nezabil by se jen proto, aby ukončil nějaké osobní trápení. Na to mu na nás všech příliš záleželo. Když hrozilo Novému světu takové nebezpečí, měl maximum důvodů pro to, aby za nás bojoval.“

„Tak proč to tedy udělal?“ zeptal se Merrit s pohledem upřeným na meč ležící na stole.

„To se právě snažím zjistit. Baraccus věděl, že neuvěřím, že chtěl jen tak ukončit svůj život. Spoléhal na mě, že si uvědomím, že by to nedávalo smysl.

Věděl, že poznám, že by takovou věc udělal jedině proto, aby nás tím všechny ochránil. Takovou měl povahu. Bylo to jeho životní poslání. Proto se také stal čarodějem prvního řádu. Koneckonců byl i válečným čarodějem. Bral své poslání velmi vážně.

Váleční čarodějové se nevzdávají. Dokáží překonat každou překážku, i kdyby je to mělo stát život. Styl a jednání válečného čaroděje nazýval tanec se smrtí.

Krátce po jeho smrti jsem našla vzkaz, který mi zanechal a v němž mě žádal, abych hledala pravdu. Z nějakého důvodu to nemohl udělat sám. Baraccus mě pověřil, nejen jako můj manžel, ale i jako čaroděj prvního řádu, abych pravdu vypátrala.

Jde totiž o mnohem víc než o Baraccuse. Týká se to životů nás všech. Ještě předtím, než jsem našla ten vzkaz, jsem věděla, že musím najít odpovědi, nejen pro Baraccuse, nejen pro sebe, ale protože jsou v sázce životy nás všech. Z důvodu, který zatím nechápu, nechal tento úkol na mně.

Jeho vzkaz zněl: ‚Tvým osudem je najít pravdu.‘“

Merrit, jenž stál u stolu a hleděl na meč, se otočil a svraštil obočí. „A měl na mysli nějakou konkrétní pravdu?“

Magda stáhla obočí, jak se snažila si vybavit přesné znění. Neměla vzkaz s sebou. Nechala ho v Pevnosti, kde ho ukryla do tajné přihrádky v jeho pracovním stole.

Nevěděla, proč Merritovi záleží na přesném znění. Jí to nepřipadalo nijak důležité. Věděla však, že čarodějové mají jiný pohled na svět. Věci, které by se mohly zdát bezvýznamné, byly pro ně často velice důležité.

„Když o tom tak přemýšlím, musím přiznat, že to nevím jistě. Ale mám dojem, že tam spíš bylo to, co naznačujete; je to pochopitelnější. Najít nějakou určitou pravdu.“

Merrit přikývl a opět se k ní otočil širokými zády. „Co se stalo dál?“

„Krátce poté, co jsem našla ten vzkaz, vlastně ve stejný den, mě navštívil lord Rahl. Zatímco jsme spolu hovořili, snový cestovatel, který se v mé mysli zřejmě už nějakou dobu ukrýval, mě málem zabil ještě dřív, než jsem mohla začít hledat odpovědi. Svým způsobem to však pro mě byl začátek odpovědi.

Podařilo se mi včas složit přísahu věrnosti lordu Rahlovi a tak se zachránit. Ale především mi nejde do hlavy, proč by se snový cestovatel měl ukrývat právě v mé mysli? Vždyť ani nemám talent.“

„Právě jste řekla, že vám Baraccus svěřil důležitý úkol,“ poznamenal Merrit. „Poslání, které nějak úzce souvisí s naším přežitím.“

„To je pravda,“ potvrdila Magda, „ale jde především o to, jak by se to mohl snový cestovatel dozvědět? A hlavně, proč by se skrýval v mé mysli?“

„Chápu, co naznačujete,“ řekl a spojil si ruce za zády, zatímco přecházel po místnosti a přemýšlel. „Možná že když byl Baraccus po smrti, snový cestovatel se jen snažil zjistit, co všechno víte o záležitostech čaroděje prvního řádu, o jeho plánech ohledně války, o zbraních, které vyvíjíme, a podobných věcech.“

„To zní celkem přijatelně,“ přitakala Magda. „Netuším, jak bych mohla být důležitá pro budoucnost našeho lidu, ale Baraccus o tom byl přesvědčen. Snový cestovatel si zřejmě musel myslet, že jsem natolik důležitá, aby stálo za to mě sledovat. Poté, co jsem našla ten vzkaz, to už bylo jasné. Zatímco jsem ho četla, musel ho číst i on.

Ale předtím? Proč by se zajímal o myšlenky někoho tak bezvýznamného jako já?“

„Nejste bezvýznamná,“ prohlásil Merrit překvapivě vřelým hlasem a pohlédl na ni. „Klidně vám mohli po Baraccusově smrti ostříhat vlasy, ale to vám na významu neubralo. Pořád jste Magda Searusová, stejná jako předtím, se stejnými schopnostmi, stejným potenciálem, stejnou myslí a schopností samostatného přemýšlení.“

„Nemám urozený původ ani talent. Pro většinu lidí ve Středozemí jsem proto úplná nula.“

Merrit se zastavil před stolem a znovu se zadíval na naleštěný meč spočívající na rudém sametu. „Pokud to, že vám ostříhali vlasy, nemělo vliv na vaše sebevědomí, tak to nezmění ani názory ostatních, není to tak?“

Magda se musela usmát. „Tak smýšlím odjakživa. Jenže mě to často dostává do potíží. Než jsem potkala Baraccuse, lidé mi říkávali, že nevím, kde je moje místo. Nikdy jsem se moc nestarala o to, co si o mně lidé myslí nebo kam podle nich patřím. Vždycky jsem měla za to, že mám svůj rozum a podle toho se chovám. Společenské postavení mi bylo občas na překážku, ale rozhodně jsem podle něj neřídila své jednání.“

„Výborně.“ Odvrátil pohled od meče a otočil se. Opřel se o stůl, založil si ruce a zadíval se na ni. „Tak co jste dělala dál?“

„Mluvila jsem se spoustou lidí blízkých Baraccusovi a snažila se najít nějaké vodítko. Nedostala jsem se nikam.

Takže jsem se vydala za spiritistkou a doufala, že mi její výjimečné schopnosti pomohou. Isidora tvrdila, že je jenom asistentka a že mě spiritistka nemůže přijmout.

Byla jsem zoufalá, tak jsem jí řekla, že věřím, že Baraccus obětoval život, aby nás všechny ochránil, a že jsem doufala, že by se s ním spiritistka mohla spojit a získat od něj odpovědi. Vysvětlila jsem jí, že si myslím, že se stalo něco důležitého, když byl Baraccus v chrámu Větrů v podsvětí. Potřebovala jsem, aby ho kontaktovala ve světě mrtvých, protože tentokrát se z něj už nevrátí.

Řekla jsem jí, že v Pevnosti čarodějů není něco v pořádku a že jsem přesvědčena, že je nepřítel už tady mezi námi. Jak by se o mně jinak mohl snový cestovatel dozvědět až tak daleko, ve Starém světě? Řekla jsem jí, že mi Rada nevěří. Vysvětlila jsem jí, že pokud mám pravdu, pak nepřítel pravděpodobně navede snové cestovatele ke spiritistce, aby jí zabránil pomáhat čarodějům ve vývoji obranných kouzel.

Nakonec jsem Isidoru přiměla se přiznat, že je spiritistka. Přesvědčila jsem ji, že jí hrozí velké nebezpečí, že se snový cestovatel dostane do její mysli, právě proto, že je spiritistka. To ji přimělo pronést slova zasvěcení, aby se před ním ochránila.

Potom mi vyprávěla příběh o vyvraždění obyvatel Grandengartu a jak zjistila, že jejich duše nedorazily bezpečně do světa duchů, kam patří. Řekla mi i o tom, jak jste ji připravil o oči.“

Magda udělala nejisté gesto. „Nemohu pochopit, jak mohla tak strašnou věc udělat. Nedokážu si představit, jak mohla… no, jak mohla dovolit čarodějovi, aby ji tak zásadně změnil, změnil v něco jiného, než se narodila.“

„Pokud vás to znepokojuje, představte si, jak jsem se cítil já,“ namítl Merrit.

Magda mu pohlédla do očí. Musela však odvrátit zrak od stínu bolesti, který tam viděla.

„Během Isidořina vyprávění jsem se postupně dozvídala, jak jste se zdráhal něco takového udělat a jak ona byla odhodlaná to uskutečnit. Přestože jsem ji samozřejmě litovala, čeho se dobrovolně vzdala, soucítila jsem také s vámi, jak strašné břemeno vám naložila.

Právě mi začala vysvětlovat, že to nebylo tak hrozné, jak se domnívám, a jaký nádherný nový zrak jste jí místo toho dal. Jenže než to mohla dopovědět a pak vyslyšet moji prosbu a nahlédnout do světa duchů, napadl nás nějaký netvor a ?“

Merrit ji zvednutím ruky přerušil. „Jaký netvor?“

Magda pokrčila rameny „Vypadal jako muž velký asi tak jako vy. Byl však neskutečně silný. Nejdřív jsem si myslela, že musí mít talent a používat magii.

Jenže když jsem ho bodla nožem, nekrvácel. Jakmile jsem se k němu dostala blíž a mohla si ho lépe prohlédnout, vypadal jako mrtvola. A zrovna tak páchl.“

Merrit se zarazil a vrásky na čele se mu prohloubily. „Mrtvola? Proč se vám zdálo, že vypadá jako mrtvola?“

„Měl zčernalou, svraštělou kůži, a dokonce vypadal, že je v dost pokročilém stupni rozkladu, místy mu chyběly kusy tkáně. Prostě vypadal jako mrtvola.“

Založil si ruce. „To skutečně vypadá na mrtvého muže. Ale byla tma, ne? Určitě jste ho viděla dost zřetelně?“

„Byla tma, to je pravda,“ připustila Magda. „Ale měla jsem lucernu. Viděla jsem ho dobře.

Bodla jsem ho několikrát, silně a hluboko. Čepel mu však vůbec neublížila. Isidora použila svou magii, ale ani ta ho nezastavila. Snažily jsme se obě.“

Magda polkla a musela odvrátit pohled a sklonit hlavu, než mohla pokračovat. „On… Isidoru roztrhal. Všechno se stalo hrozně rychle. Zabil ji dřív, než jsme ho mohly zastavit nebo utéct.

Později jsem si uvědomila, že se snový cestovatel musel celou dobu tajně ukrývat v její mysli a naslouchat. Když jsem jí řekla, že potřebuji informace ze světa duchů, ani mě nenapadlo, že už v její mysli může být snový cestovatel. Myslela jsem, že by měla pronést slova zasvěcení pro případ, že by se snový cestovatel někdy pokusil dostat se do její mysli. Měla jsem si uvědomit, že už tam může být.

Snový cestovatel napadl moji mysl a tajně sledoval moje myšlenky, aniž bych o něm věděla, ale když se mu nepovedlo mě zabít, protože jsem stihla přísahat věrnost včas, vyhnala jsem ho tak ze své mysli.

Potom zjevně musel tajně sledovat Isidoru i mě ze stínů její mysli, jenže tentokrát si nechtěl pokazit druhou příležitost tím, že by se snažil o to, v čem předtím neuspěl. Chtěl nás dostat obě. Takže o sobě nedal vědět, nepokusil se ji zabít předtím, než pronesla slova zasvěcení, jak to udělal v mém případě.

Místo toho nás nechal, ať věříme, že jsme v bezpečí. Pravděpodobně vyklouzl, když začala odříkávat přísahu věrnosti. Zřejmě nás chtěl ukolébat, abychom se cítily v bezpečí a mohl tak snadněji poslat muže, který nás napadl.

Mělo mě napadnout, že už bude v Isidořině mysli, protože byla důležitá. Já byla jen náhodná kořist. Hloupě jsem vyzradila příliš mnoho, než jsem ji přiměla složit přísahu.

Kdybych to udělala ze všeho nejdřív, neslyšel by, jak důležitá pro mě Isidora byla. Neuvědomil by si, že ji musí zabít dřív, než mi pomůže.“

Náhle jí před očima nečekaně ožila vzpomínka na ten hrozný masakr.

„Proto jste mne žádala, abych složil přísahu dřív, než mi cokoliv řeknete,“ pronesl napůl k sobě.

Magda přikývla a sledovala slzy, jak dopadají na podlahu. „Kdybych si to nejdřív pořádně promyslela a požádala ji, aby pronesla slova zasvěcení hned na začátku, mohla ještě žít. Zbavila by se snového cestovatele dřív, než vyslechl, co chci a jak je pro mě Isidora důležitá při hledání pravdy.“

„Ale snový cestovatel ji nezabil,“ namítl Merrit.

Magda si otřela slzy. Věděla, jak moc Merrit pro Isidoru znamenal. Věděla, jak se jí zdráhal pomoct. Pochopila také, že ač Merrit připravil Isidoru o zrak a změnil ji svou magií, považoval ji za svou přítelkyni.

Magda potlačila vzlyk. Nedokázala se mu podívat do očí.

„Ne, snový cestovatel ji nezabil. Musel se dostat ke svému kontaktu v Pevnosti a společně pak poslali toho netvora, aby ji zabil dřív, než měla možnost mi pomoct.

Je to moje vina. Kdybych za ní nešla, mohla ještě žít. Anebo kdybych měla dost rozumu a uvědomila si, jak moc je Pevnost zamořená snovými cestovateli a zrádci, a ze všeho nejdřív ji přiměla odříkat přísahu, ještě by žila.

Mojí vinou byla zavražděna.“

Kapitola 46

Merrit přešel pokoj a posadil se vedle ní. „Už chápu, proč si myslíte, že jste odpovědná za její smrt, ale není to vaše vina, lady Searusová. Nevěděla jste, že snový cestovatel naslouchá tomu, co Isidoře říkáte.“

Magda mu stále nemohla pohlédnout do očí. „Ne, ale měla jsem si uvědomit, jak je to pravděpodobné. Měla jsem si to nejdřív promyslet. Kdybych ji hned na začátku nechala přísahat věrnost lordu Rahlovi ?“

„Nic by to nezměnilo.“

Magda na něj nakonec pohlédla přes závoj slz. „Jak to můžete vědět?“

„Snový cestovatel o vašem pátrání věděl, že?“

Magda polkla sevřeným hrdlem. „Ano.“

„Pokud to tedy věděl, bylo mu jasné, že dřív nebo později navštívíte spiritistku. Po Baraccusově smrti byla spiritistka dalším logickým místem, kde byste mohla pátrat ? po odpovědích, které samozřejmě chtěli znát i snoví cestovatelé. Ve skutečnosti už do její mysli pronikli dávno a tajně sledovali naši činnost v Pevnosti, zatímco čekali na vás.“

„Takže kdybych po ní nejdřív chtěla, aby přísahala věrnost ?“

„Nic by se nezměnilo. Nechápete to? Musíme předpokládat, že snový cestovatel už zjistil všechno, co mohl, zatímco tajně slídil v její mysli, takže se pravděpodobně schovával v naději, že uslyší nějaké další informace, které byste mohla vy nebo kdokoliv jiný Isidoře prozradit. Informace jsou ve válce nejcennějším platidlem. Jakmile souhlasila, že bude přísahat, věděl, že už se od ní nic nedozví, tak ji zabili dřív, než vám mohla cokoliv dalšího zjistit.“

„Ale kdyby mě napadlo ?“

„Kdyby vás napadlo ji ze všeho nejdřív vyzvat, aby pronesla přísahu, stejně by ji zabili. To, že jste s ní mluvila, vraždu jen trochu oddálilo.

Chtěli Isidoru zabít z úplně jiných důvodů než kvůli vám. Při své práci hledala zásadní odpovědi na to, k čemu se chystají a co mají za lubem císařovi čarodějové. Snažila se zjistit, proč nepřítel odváží mrtvé a co dělá s jejich těly i dušemi. Snoví cestovatelé si nepřáli, aby nám pomohla pochopit, co dělají nebo proč duše těch mrtvých nejsou s ostatními v podsvětí, kam patří.“

„Pak tedy ví všechno, co věděla Isidora,“ pronesla Magda. Těkala očima po místnosti, zatímco jí hlavou vířily myšlenky. „Všechno, co Isidora věděla, bylo prozrazeno. Teď už nepřítel ví všechno.“

Merrit přikývl. „Je to pravděpodobné, a proto máme ještě větší problém, než jsme si mysleli. Kvůli tomu, co Isidora věděla a na čem pracovala, byla tak jako tak odsouzena k smrti. Svou návštěvou jste zřejmě jen trochu oddálila její konec. Teď je nejdůležitější zjistit, co věděla, a tím pádem, co snoví cestovatelé zjistili, zatímco tajně sledovali její mysl.“

Magda si otřela tvář hřbetem ruky, aby osušila slzy, a přitom zvažovala důsledky. Její pátrání po odpovědích a pravdě se právě stalo ještě důležitějším.

„Zdá se, že máte asi pravdu, že by to nakonec dopadlo stejně, i kdybych ji přiměla přísahat hned na začátku.“

„Vy za nic nemůžete,“ souhlasil. „To byste mohla klidně říct, že je mrtvá mojí vinou. Nakonec jsem to byl já, kdo jí dal schopnosti, které pro nepřítele představovaly hrozbu. Kdybych odmítl, byla by pravděpodobně stále naživu a nedělala by nic nebezpečnějšího než že by pomáhala pozůstalým a přinášela jim zprávy o duších jejich blízkých.

Jenže naše životy nemůžeme řídit podle toho, co by bylo, kdyby. Musíme dělat, co můžeme, podle svých nejlepších schopností a toho, co víme. Proto je pravda tak důležitá.

Občas, jako v Isidořině případě, jsou to právě znalosti, které k nám přitahují pozornost zlých sil. Zlo se děsí schopných. Císař Sulachan chce zničit každého s talentem proto, aby vůči němu byli všichni bezmocní. Už podnikl významné kroky k očištění Starého světa od magie, takže si nemůže dovolit nechat ji tady prosperovat.

Při svém tažení proti magii je ochoten zničit i talent samotný, vymýtit ho z celého světa, a to všechno jenom proto, aby mohl uchvátit všechnu moc pro sebe a panovat pomocí brutální síly. Talent ? naše schopnosti ? mu stojí v cestě, a proto jsme cílem jeho útoku.“

„To je pravda,“ souhlasila Magda. „Baraccus mi jednou řekl, že nás Sulachan radši zničí, než by nás nechal žít v míru, protože by tím riskoval, že jeho poddaní budou vyžadovat, aby měli stejnou svobodu žít vlastní život jako my.“

Merrit přikývl na souhlas. „Lidé jako Isidora, jako vy, nebudou stát stranou a nečinně přihlížet, jak vraždí lidi. Isidora bojovala za nás všechny. Dobře si uvědomovala, že při tom boji může přijít o život. Ve skutečnosti jsem jí to řekl já. Ani to ji však nezastavilo.

Byla bojovnicí za naši věc. Jako jste vy, jinak byste nehledala pravdu s nasazením vlastního života. Kdybyste taková nebyla, vzdala byste se pátrání a přestěhovala se někam do bezpečí. Přesto zůstáváte v Pevnosti, přímo v ohnisku nebezpečí.“

„Žádné bezpečné místo neexistuje, přinejmenším brzy existovat nebude,“ prohlásila Magda. „Bezpečí je pouhá iluze, když nás pronásleduje zlo. Nemůžu jen stát a přihlížet. Musím jednat.“

„Každý z nás může být jen tím, čím je. Ani víc, ani míň,“ prohlásil Merrit.

„Hezky řečeno.“ Magda si uhladila záhyb sukně na koleni. „Proto jste ustoupil jejímu přání, místo abyste ji odmítl?“

Dlouho jen tak upřeně hleděl přes pokoj. „Takovou cestu si vybrala. Každý musí naplnit svůj vlastní osud.“

Znělo to podobně jako to, co jí Baraccus napsal, že má svůj vlastní osud.

Magda si nebyla jista, jestli má Merrit pravdu, ale lákala ji představa uvěřit, že nemůže za to, že Isidoru zavraždili.

„Děkuji, čaroději Merrite, že jste mi pomohl se na celou věc dívat jinak. Teď už chápu, že to nepřítel udělal z důvodu bezpečnosti a ne proto, že jsem Isidoru nepřiměla včas přísahat. Musím se však přiznat, že se trochu stydím, protože se díky tomu cítím o něco líp. Není snadné zbavit se pocitu viny.“

„Lady Searusová, vy jste nebyla příčinou její smrti. Zlo rádo přenáší vinu na oběti. To nesmíte připustit.“

Magda přikývla a odhrnula si pramen krátkých vlasů z obličeje. „Prosím, cítila bych se líp, kdybyste mi tykal a říkal Magdo.“

Úsměv dodal jeho tváři vřelý výraz. „A já jsem Merrit.“

Magda se na něj usmála, ale rychle opět zvážněla.

„Omlouvám se, ale musím ti položit pár otázek, Merrite, které asi moc rád neuslyšíš, ale potřebuji znát odpovědi, abych se dobrala pravdy.“

Trochu se odtáhl. „Opravdu? A co by tě tak zajímalo?“

Kapitola 47

„Proč ses odstěhoval z Pevnosti?“

Vstal a pomalu došel ke stolu, na kterém ležel meč. „Chtěl jsem být sám, abych mohl v klidu pracovat,“ řekl otočený k ní zády. „Pevnost se mi zdála poněkud… rozptylující.“

„Opravdu? Podle toho, co vidím jen tady v této místnosti, nemluvě o tom, co mi vyprávěla Isidora, bych řekla, že jsi člověk širokého zaměření a se soustředěním nemáš problém. Myslím, žes musel mít ještě jiný důvod.“

Ohlédl se přes rameno. „No, kromě toho tam není bezpečno.“

„Aha. Proč ne?“

„Sama jsi řekla, že po tmavých chodbách dole v Pevnosti chodí mrtví.“

„A tys to věděl ještě předtím, než jsem ti pověděla o Isidořině smrti, co?“

Magda uvažovala, proč Pevnost opustil doopravdy. Nešlo jí moc do hlavy, že by čaroděj, o kterém měl Baraccus tak vysoké mínění, opustil důležitou práci v Pevnosti, kde měl k dispozici prakticky neomezené zdroje, všechno od knih, přes nástroje až po nepřeberné množství magických předmětů, a kde se navíc mohl kdykoliv obrátit na starší a zkušenější čaroděje o radu.

Kromě toho, pokud šlo o bezpečí, v Pevnosti byla většina míst nejen chráněna strážemi, ale i magickými štíty. Tady si nevšimla ničeho, co by naznačovalo, že je domek opatřen štíty.

Nicméně to ji zajímalo jen okrajově. Snažila se hlavně najít způsob, jak přejít k závažnějším otázkám. Zdálo se, že to vycítil. Otočil se, vážně se na ni zahleděl a znovu si založil svalnaté ruce.

„Proč se nezeptáš na to, co tě doopravdy zajímá, Magdo?“

Zvedla bradu. „Tak dobře.“ Vůbec se jí nechtělo opakovat nepříjemná nařčení, ale nevěděla, jak se jinak dopátrat skryté pravdy než vyslovit obvinění a dát Merritovi možnost se k nim alespoň vyjádřit.

„Slyšela jsem, že můžeš za smrt několika čarodějů, skvělých mužů, kteří se významně podíleli na našem válečném úsilí. Také se povídá, že kromě těchto mužů, které máš na svědomí, jsi navíc opustil tým čarodějů, který jsi vedl, a odmítl dál pomáhat s důležitou prací související s naší obranou. Někteří tě dokonce označují za zrádce. Je na tom něco pravdy?“

Chvíli na ni upřeně hleděl. Pomyslela si, že by talent v jeho očích mohl získat nebezpečný vzhled. Zvláštní bylo, že nezískal. Měl naprosto nečitelný výraz. Svým způsobem to bylo horší, protože se pod ním skrývaly jeho vnitřní pocity. Sama se cítila jako zrádce, že po něm chce odpověď na tak pobuřující obvinění, ale v sázce bylo příliš mnoho a obvinění byla příliš závažná, aby je mohla ignorovat.

„Když už se bavíme o tom, co ‚lidé říkají‘,“ pronesl nakonec mrazivě klidným hlasem, „slyšel jsem, že jsi s lordem Rahlem zahrála skvělé divadýlko před Vrchní radou, aby to vypadalo, že snoví cestovatelé jsou už tady v Pevnosti a vkrádají se lidem do myslí. A to všechno jenom proto, abyste vyděsili lidi a přiměli je tak přísahat věrnost lordu Rahlovi.“

„Ale ty přece Alrica Rahla znáš.“ Magda cítila, jak rudne. „Víš, proč přísahu vytvořil.“

„Možná ho neznám tak dobře, jak jsem si myslel. Když slyším, co všechno se začíná povídat, čemu mám věřit? Lidé říkají, že podle slov takové autority, jako je samotný vrchní prokurátor Lothain, se Baraccus tajně scházel s lidmi, kteří klidně mohli být nepřátelskými agenty. Prokurátor veřejně prohlásil, že podezírá Baraccuse z účasti na spiknutí, a že tě Baraccus přesvědčil, abys pokračovala v jeho plánu.“

Merrit si spojil ruce za zády a začal před ní přecházet sem a tam, aniž by přestal mluvit.

„Navíc hodně lidí v Pevnosti, ale i dole ve městě otevřeně uvažuje, jestli třeba není Baraccus zodpovědný za nepříznivý vývoj války. Přemýšlejí hlavně o tom, jestli nás nezatáhl do války špatným rozhodnutím a pak nám nelhal o důvodech, které ho k tomu vedly. Lidé tvrdí, že kdyby mu na nás opravdu záleželo, neprohrávali bychom. Říkají, že Baraccus musel nakonec spáchat sebevraždu, protože už neunesl pocit viny z toho, že dovedl do záhuby vlastní lid.“

Magda vyskočila na nohy. „Ale Baraccus nás nezatáhl do války. Napadl nás nepřítel!“

Merrit pokrčil rameny. „Lidé tvrdí opak. Říkají, že jsme vůbec nebyli napadeni, ale že si začala naše strana. Povídá se, že ty, lord Rahl a Baraccus jste plánovali vyvolat válečný konflikt a použít ho jako záminku, aby lord Rahl mohl ovládnout Středozemí a připojit ho k D’Haře.“

„Ale ty přece víš, že snoví cestovatelé ?“

„Ano, ano, vím, že snoví cestovatelé jsou skuteční, ale mám věřit absurdní historce, že už pronikli do Pevnosti, jen proto, že to říkáš, když pro to není jiný důkaz než tvoje vlastní účelové líčení toho, jak tě napadli a poslali nějakého netvora zabít Isidoru, když jsi s ní byla sama? Nemám přikládat důležitost věrohodným obviněním proti tobě i Baraccusovi, vznesené takovou autoritou, jako je náš význačný prokurátor a někteří členové Rady, kteří svorně tvrdí, že tvoje smělé historky o spiknutí proti našemu lidu a o zrádcích v našem středu mají ve skutečnosti odvrátit pozornost od tvé vlastní viny? Jak můžeš čekat, že nepřihlédnu k tak závažným obviněním?“

Rozpřáhl ruce. „Tak mi řekni. Jsi zrádce Středozemí, jak tolik lidí tvrdí?“

Magda ztěžka polkla. Věděla, že je v obličeji celá rudá.

„Na to, že už nežiješ v Pevnosti, se zdá, že jsi slyšel ty nejhorší pomluvy.“

Povytáhl obočí takovým způsobem, že kdyby jí nebránila pohovka, couvla by před ním.

„Pomluvy? Nejsou to jen pomluvy, ale podezření našich vysokých představitelů. Říká se, že jsou-li obvinění takhle závažná, musí na nich něco být. Tak mi řekni, Magdo, jsou pravdivá? Musím vědět, jestli mluvím se zrádcem, dřív, než ti na cokoliv odpovím.“

Sevřela ruce v pěst a probodla ho pohledem. „Nic z toho není pravda. Všechno jsou to lži. Nenávistné, ohavné lži.“ Uhnula pohledem. „Připouštím ale, že ti neumím dokázat pravdu. Kéž by to nějak šlo.“

Pak udělal zvláštní věc. Usmál se. „I já bych ti chtěl dokázat pravdu. Ale pravda se ve srovnání s horou lží může zdát strašně nicotná a bezvýznamná.“

Magda byla rozhořčena. Nerada slyšela hrozné věci, které tvrdil o Baraccusovi. Věděla, že někteří lidé těm sprostým lžím věří, přestože ve skutečnosti obětoval svůj život, aby ochránil obyvatele Středozemí. Ještě nevěděla proč, ale byla si jista, že právě proto se rozhodl pro smrt.

Merrit znovu roztáhl ruce. „Dělají ta obvinění z Baraccuse viníka? Nebo z tebe?“

„Ne.“

„Aha, ale tebe znepokojuje, že podobná obvinění dělají viníka ze mě. Dělá ti starosti, že když jsou obvinění tak závažná, musí být pravdivá.“

„Chápu, jak to myslíš.“ Odvrátila se od něj a setřela si slzu z tváře. „Promiň, Merrite, že jsem byla nespravedlivá. Omlouvám se, že jsem k tobě tak znenadání vpadla, bez pozvání, a ještě jsem na tebe vytáhla pomluvy, které jsem slyšela.

Jenomže jde o naše přežití. Když udělám chybu a uvěřím nesprávné osobě, můžeme za to všichni zaplatit životem.“

„Alespoň jsi v sobě měla tolik slušnosti, žes přišla a chtěla znát pravdu, místo abys jednoduše uvěřila všem těm lžím.“ Smutně se usmál. „Ironií je, že jsem velkou část života zasvětil hledání způsobu, jak zajistit, abychom znali pravdu, když je důležitá, jsou-li v sázce naše životy, a teď se proti mně a mé práci používají lži.“

„Chápu, jak to myslíš,“ řekla Magda. „Opravdu. Mám pocit, že bych ti měla dokázat svou nevinu, a zároveň cítím bezmoc, protože nevím jak.“

Konejšivě se usmál. „Baraccus byl výjimečný muž a žádný hlupák. Odjakživa jsem věděl, že musel mít dobrý důvod, proč si myslel, že jsi hodna stát po jeho boku. Baraccus ti věřil. A to mi o tobě mnohé napovídá.“

Magda byla rozpolcená. Nechtěla se ho ptát na věci, které o něm slyšela, nechtěla dát za pravdu obviněním, ale zároveň to vše potřebovala objasnit.

„Podle tvého výrazu soudím, že tě něco trápí. Neznáš mě, takže je pochopitelné, že nevíš, čemu máš věřit. Ptej se mě tedy na všechno, co potřebuješ vědět.“

Magda přikývla, znovu se posadila a doufala, že otázky položené v sedě nebudou znít tak nepřátelsky.

„Slyšela jsem čaroděje, kteří tě nařkli z toho, že jejich kolegové zemřeli proto, že jsi nedostál svým povinnostem vůči nim. Potřebuji tedy vědět, proč si myslí, že jsi zodpovědný za jejich smrt. Musím vědět, jestli jsi člověk, který odejde a nechá jiné umírat. Uvědomuji si, že ode mě není hezké, že opakuji taková obvinění nebo čekám, že mi odpovíš. Rozhodně mi pravdu nedlužíš.“

Pohlédla mu do očí. „Ale prosím tě, Merrite, snažím se najít odpovědi na to, co se tu ve skutečnosti děje. Jsem přesvědčena, že Pevnost a životy nás všech jsou ve smrtelném nebezpečí. Musím zjistit, co se opravdu děje, dřív, než bude pozdě. Neber prosím moje otázky jako urážku a prostě mi řekni pravdu.“

„A jak ti dokážu, že mluvím pravdu?“

Pousmála se. „Náhodou mě pravda vždycky zajímala ze všeho nejvíc. Baraccus často říkal, že jsem postrachem lhářů. Ráda si o sobě myslím, že dokážu poznat, když mi někdo lže, nebo odhalit lež, a také se mi to často daří. Ale přiznávám, že žádný spolehlivý způsob, jak rozeznat pravdu od lži, ve skutečnosti nemám.

Přesto bych ráda slyšela tvou verzi.“

Kapitola 48

Merrit přikývl, přitáhl si podnožku a posadil se čelem k Magdě.

„Jsou lidé, kteří něco chtějí,“ začal, „ale nejsou ochotni naslouchat pravdě o tom, co chtějí.“

„To je pravda v obecném smyslu, ale co to má společného s tím, že lidé říkají, že muži kvůli tobě umírají?“

„Pokud chceš znát pravdu, vyžaduje to vysvětlení, abys to pochopila. Souhlasíš?“

Magda přikývla na souhlas.

„Někteří lidé v Pevnosti chtějí vložit do jistého předmětu speciální druh magie. A po mně chtějí, abych to provedl.“

Magda se rozhlédla po všech těch podivných předmětech, co ležely téměř všude. Měly nejrůznější velikosti i tvary. Některé byly k poznání, jiné ne. Mnohé se zdály neškodné, zatímco jiné vypadaly, že by klidně mohly sklapnout a připravit ji o prst, kdyby se jich dotkla.

„Jaký je to předmět?“

Přejel si dlaněmi po kolenou a hledal vhodná slova. „No, je to jakýsi klíč, který odemyká zdroj obrovské energie.“

„Klíč? Chtějí po tobě, abys jim udělal klíč?“

Merrit mávl rukou. „Použil jsem slovo ‚klíč‘ v přeneseném smyslu. Je to klíč v tom smyslu, že umožňuje přístup k té energii. Snažím se to popsat co nejjednodušeji.“

„Promiň, že jsem tak natvrdlá.“

Začervenal se. „Nechtěl jsem, aby to tak vyznělo. Řekl jsem to špatně. Jen se to obtížně vysvětluje, protože je to hodně složité na pochopení.“

„Tak mi to pomoz pochopit.“

Zhluboka se nadechl, než pokračoval. „Víš, nejde vlastně ani tak o ten zvláštní klíč, o ten samotný předmět. Tím může být v podstatě cokoliv. Důležitá je však zvláštní magie, vložená do toho předmětu. Ve skutečnosti je to právě magie, co umožní klíči tu energii odemknout.“

Nepřipadalo jí to zase tak složité.

Merrit pečlivě volil slova. Pro čaroděje bylo typické, že nechtěli prozrazovat detaily. Baraccus občas dělal to samé, dokonce i když se bavil s ní.

Merrit mohl být také z nějakého důvodu vyhýbavý. Koneckonců, ptala se na muže, kteří prý kvůli němu zemřeli. Mohly to být jen drby. Na druhou stranu se mohl snažit zbavit se nařčení.

Magda se rozhodla, že ho nechá, aby jí to vysvětlil po svém, a vyslechne ho bez předpojatosti.

„Pracoval jsem na tom klíči celé roky. Ten projekt byl od začátku taková moje srdeční záležitost. Jenže jistí lidé, kteří teprve nedávno zjistili, že taková mocná energie vůbec existuje, jsou přesvědčeni, že je strašně důležité, abych pokračoval v práci a dokončil klíč. Mají k tomu ovšem vlastní důvody.

Podstatné ale je, že klíč stejně nemohu dokončit, protože ho dokončit nelze. A hlavně je to už zbytečné.“

To Magda nemohla jen tak přejít. „Jestli je to klíč, který by zajistil přístup k velké moci, proč by měl být zbytečný? Nemohla by nám ta ohromná energie pomoct?“

„Ne, nemohla.“

„Jak si můžeš být tak jist?“

„Protože,“ odpověděl, „jsem zjistil, že schránky ?“

„Schránky?“

„Ano, ta mocná síla je uložena ve schránkách, které ti lidé chtějí odemknout. Ten klíč ve skutečnosti neodmyká schránky, ale energii, kterou obsahují. Jak jsem řekl, pokouším se vysvětlit něco strašně složitého.“

Magda mu kývnutím hlavy naznačila, aby pokračoval, ale v mysli jí vířily znepokojivé myšlenky. Připomněla si, že nesmí dělat ukvapené závěry.

„Každopádně jsem zjistil, že schránky odneslo kolegium do chrámu Větrů. Nevím, jestli tam schránky měly být přemístěny, nebo ne, ale faktem zůstává, že byly na seznamu. Někdo z kolegia prohlásil, že chtěli lidstvo ochránit před tyranií magie. Možná to mysleli doopravdy, a proto to udělali. V každém případě jsou tam schránky v bezpečí, ukryté mimo náš dosah v podsvětí.“

Magda měla pocit, že se jí zastavilo srdce. Polil ji ledový pot.

Merrit se zamračil. „Co se děje?“

Magda polkla na sucho. „Nic.“

„Zbledla jsi.“

„To nic. To bude asi tím teplem.“

Ale lhala. Měla pocit, že ji zavalil celý svět. Věděla, že hned jak bude jmenován nový čaroděj prvního řádu, musí mu oznámit, co ví.

Připomněla si znovu, že nesmí dělat ukvapené závěry. Přála si, aby mohla nějak utišit prudce bušící srdce.

Merrit vyskočil a došel ke stolku. Rychle nalil do sklenice vodu. Podal jí ji a pak se znovu posadil na podnožku proti ní. Sledoval ji s obavami ve tváři.

„Napij se. To ti pomůže.“

„Díky.“ Magda se napila. „Už je to v pořádku. Pokračuj, prosím.“

Merrit počkal, až polkne pár dalších doušků vody. „Takže, když jsou schránky bezpečně ukryté v chrámu Větrů, není důvod, proč bych se měl snažit dokončit úkol a vložit magii do klíče, který by uvolnil jejich magickou sílu. Ale hlavně, i kdybych chtěl, nemohl bych to udělat.“

Magda potřebovala čas na přemýšlení. Nemohla si být jista, že mluví o stejné věci. V chrámu Větrů bylo ukryto velké množství věcí, důležitých a nebezpečných.

„Nemůžeš to udělat, protože ti Baraccus nemohl dát vzorce pro vytvoření sedmiúrovňového průniku?“

Merrit překvapeně zamrkal. „Ty o tom víš?“

Magda se snažila ovládnout hlas. „Baraccus mi o tom řekl, když jsi za ním před nějakým časem přišel. Vzpomínám si, že říkal, žes po něm chtěl výpočty a vzorce pro takový průnik. Bylo mi jasné, že má o tobě vysoké mínění, protože mi řekl, že by ti byl moc rád vyhověl, jenže nemohl, protože ty vzorce byly také ukryty v chrámu Větrů a nikdo se k nim nedostane.“

Merrit na ni upřeně hleděl, tak musela něco říct.

„Takže proto jsi nemohl dokončit magii pro ten klíč?“

„Přesně tak.“

Magdu zarazila upřímnost jeho rozčarování. Dívala se, jak uhnul pohledem a pokračoval dál, spíš jako by mluvil sám pro sebe, jako by znovu otevřel starou ránu.

„Strávil jsem roky prací na detailech struktury toho kouzla. Nikdo jiný tomu nerozumí tak jako já. Hlavně nechápou jeho účel.“ Vzhlédl. „Nevěřím, že to někdy bylo myšleno jenom jako klíč.“

„Jak to myslíš? Proč ne?“

Naklonil se k ní blíž. „Dospěl jsem k přesvědčení, že ty schránky obsahují jedinou známou formu mocné síly z doby před posunem hvězdy.“

„Opravdu věříš, že právě tohle ty schránky obsahují?“

„Ano. Především proto jsem si byl tak jist, že musí existovat vzorce a výpočty pro sedmiúrovňový průnik. Baraccus potvrdil jejich existenci, když mi prozradil, že byly uloženy v chrámu Větrů.“

Merrit jí upřeně hleděl do očí. „Jestli mám pravdu, a to mám, pak ta mocná síla má takovou energii, že se vymyká chápání. Pokud mám pravdu, má dost energie, aby zničila svět živých.“

Magda se napila, aby mohla odvrátit zrak od upřeného pohledu oříškově hnědých očí. Nedokázala ovládnout roztřesené prsty.

„Drazí duchové… je to vůbec možné? Vážně si myslíš, že by něco takového mohla být pravda? Že by něco mohlo mít takovou moc?“

„Ano. Předpokládám, že ten klíč měl původně obsahovat kód sedmiúrovňového průniku, aby dokázal tu energii udržet na uzdě. Proto kód průniku vlastně existuje. Nemá jiný účel. Stejně jako ty výpočty.“

„Myslíš průnik do světa živých? A že by ten kód průniku mohl nakřápnout vejce?“

Usmál se nad jejím přirovnáním a pak pokračoval. „Po letech, kdy jsem se snažil zjistit všechno, co se dalo, o původu té mocné energie a její skutečné povaze, si myslím, že jsem ji poznal jako nikdo jiný.“

„A co jsi zjistil?“

„Především toho vím dost na to, abych si nemyslel, že vím všechno. Ale podle toho, co vím, jsem přesvědčen, že spousta lidí by mohla mít dost znalostí a schopností na to, aby ji zneužila a způsobila ohromné škody. Co však zřejmě nikdo z nich nechápe, je to, že kdyby dosáhli svého cíle, mohli by nechtěně zničit veškerý život.

To v případě, jestliže se použije nesprávně. Jsem přesvědčen, že tahle mocná síla vyžaduje víc než prostý klíč, aby fungovala správně. Našel jsem jisté zmínky ve starých textech, díky kterým mám důvod věřit, že klíč musí být zároveň správcem té síly, takovým jejím ochráncem.“

Kapitola 49

„To nezní špatně,“ řekla Magda roztržitě, zatímco se snažila zastavit valící se tok myšlenek.

Nikdy se necítila tak osamělá. Nevěděla, co má dělat, na koho se obrátit. Merrit se zdál být jasná volba, ale neznala ho. Mohla by udělat nejhorší rozhodnutí v životě.

Její jedinou nadějí bylo co nejrychlejší jmenování nového čaroděje prvního řádu. Toho bude muset informovat o tom, co věděla jen ona. Ten už bude vědět, co dělat.

„Po mnohaletém bádání a práci mám nakonec všechny součásti své teorie vymyšlené a shromážděné,“ pokračoval Merrit. „Jsem přesvědčen, že už vím, jak vytvořit unikátní magii klíče, jen kdybych se mohl dostat k těm výpočtům a vzorcům. V takovém případě bych dokázal vytvořit klíč, který by fungoval, jak má.

Magie, kterou bych pomocí těch formulí vytvořil, bych zároveň mohl použít i na něco jiného, velice důležitého, na co jsem přišel.“

To zaujalo její pozornost.

Zvedl paži v marném gestu a s povzdechem ji zase nechal klesnout. „Jenže když nemám všechny potřebné prvky, nemohu magii upravit a tím ji spustit.“

„A nemohl bys chybějící prvky něčím nahradit?“

„Ne. Magie vyžaduje správné součásti, a hlavně všechny.“

Magda se vrátila k tomu, co ji zaujalo. „A tahle unikátní magie by ti umožnila vložit do nějaké osoby schopnost rozpoznat pravdu od lží? To je ta další důležitá věc, kterou jsi chtěl vytvořit?“

Vypadal překvapeně. „Ano, je to tak.“

„Takže ten klíč, kteří ti lidé chtějí a ty víš, jak ho udělat, a osoba, kterou jsi popsal Radě, a již jsi chtěl změnit, aby dokázala rozpoznat pravdu od lží, mají společné prvky a nějakou základní formu té magie?“

„Správně ? na počátku rozhodně. Postupným vývojem se od sebe čím dál víc liší, ale potřebují společné základní prvky z těch astrálních výpočtů.“

„Chceš říct, že obě věci potřebují kvasnice, aby vykynulo těsto?“

Merrit se podezíravě zamračil. „Na někoho bez talentu dokážeš pozoruhodně dobře porozumět podstatě a logice magie. A na někoho, kdo o sobě prohlašuje, že je bezvýznamný, toho, jak se zdá, víš docela dost o nejtajnějších projektech v Pevnosti.“

Magda naklonila hlavu na stranu a podívala se na něj. „To si jenom myslíš, že jsou tajné. Isidora věděla o osobě, kterou jsi chtěl tou magií změnit. A jestliže to věděla ona, vědí to i snoví cestovatelé. Pokud to vědí oni, znamená to, že to ví i císař Sulachan. Jestli vědí o té osobě, stejně dobře můžou vědět i o klíči, který se snažíš udělat. A když vědí o klíči, vědí také, co se s ním má odemknout.“

Merrit si nešťastně povzdechl. „Domnívám se, že to všechno je možné, ale k ničemu jim to nebude. Nedokázali by napodobit moji práci a bez těch důležitých výpočtů, uzamčených v chrámu Větrů, se magie, na které jsem pracoval, stejně nedá dokončit.

Mimoto by jim i ten klíč byl k ničemu, protože ta mocná síla je nedostupná a pod zámkem.“

Magda měla co dělat, aby udržela jazyk za zuby. Radši mu položila další otázku. „Jak to, že schránky, které obsahují tak strašnou moc, nemají nějaký klíč? Jaký by mělo smysl něco vytvořit, když to vlastně nemůže fungovat?“

„Správná otázka. Bohužel na ni nemám odpověď. Lidé přijímají historii bez přemýšlení a předpokládají, že je přesná, což velice často neplatí. Záznamy o historických událostech se liší. Neznáme poctivost, ani pohnutky kronikářů. Záznamy z dávné minulosti se mnohdy během dlouhých let ztratily, zůstala po nich jen bílá místa a ta mohla celý obraz minulosti změnit. Něco z toho, co známe, mohou být ve skutečnosti jenom fámy, nebo dokonce falešná tvrzení, která po těch letech začala být nesprávně považována za pravdu. Některé historické skutečnosti jsou zkreslené nebo překroucené pohledy na události, zatímco jiné byly přikrášleny. Bylo by velkou chybou nekriticky předpokládat, že všechny historické popisy jsou pravdivé.

Všechno to říkám jen proto, že neznám pravdu o původním klíči. Schránky uchovávající tu moc byly vytvořeny poměrně nedávno, za účelem chránit ji v jejím neaktivním stavu. Klíč je ve skutečnosti neotevírá, ale má jen uvolnit starodávnou moc, již obsahují. Podle toho, co vím, je možné, že když byla tato mocná síla vytvořena, měla klíč. Ale vím jistě, že tahle mocná síla stále existuje a žádný známý klíč k ní není.

To je problém, protože i když klíč neexistuje, síla ano, a dokonce i bez klíče je stále velice nebezpečná.

Právě proto jsem se tak usilovně snažil klíč dokončit. Každý se domnívá, že klíč je určen jen k tomu, aby odemkl tu mocnou sílu, ale ze zmínek v zachovaných knihách a svitcích z období před posunem hvězdy jsem dospěl k názoru, že tím klíčem byl předmět, který měl moc chránit a ne ji pouze uvolnit.“

Slovo „chránit“ ji zaujalo. Pronesl ho s přirozenou lehkostí. Vzpomněla si, na čem muži dole v Pevnosti pracovali, když zemřeli.

Pohledem spočinula na předmětu na stole.

„Chránit. Jako meč,“ řekla.

„Ano,“ připustil po chvíli. „Odkazy a formule, které máme, vedly lidi k přesvědčení, že klíč musí mít podobu meče. Takže ti, kteří se snaží vyrobit klíč, ho dělají ve formě meče.

Nevědí proč a ani je to moc nezajímá. Prostě se pokoušejí vyrobit klíč ve formě meče tak, jak to vyplývá ze starých textů, a doufají, že by mohl moc odemknout.“

„A ty se domníváš,“ poznamenala, „že má nějaký význam, že podle všech náznaků by to měl být právě meč?“

„Přesně tak. To, že by se magie měla vložit do meče, naznačuje přece jeho účel. Kromě funkce jako klíče, který odemyká, co chrání, jsem přesvědčen, že by měl mít moc zabránit nesprávné osobě s tou uloženou ohromnou silou jakkoliv nakládat.“

„Takže hlavní důvod, proč byly schránky, které tu moc obsahují, uzamčeny v chrámu Větrů, je ten, že nemáme klíč a ta síla je tak nesmírně nebezpečná?“

„Pravděpodobně,“ potvrdil. „Potíž je však v tom, že pokud se něco zvrtne, klíč by byl jedinou nadějí, abychom dokázali odvrátit zánik našeho světa.“

Naklonil se k ní a ztišil hlas, přestože v místnosti nebyl nikdo, kdo by ho mohl slyšet. „Víš, klíč, který bych vytvořil, by nebyl svázán pouze s tou mocí, ale i s osobou, která ho použije. Musí to být správná osoba a musí ho použít ze správného důvodu, jinak nebude fungovat. Ta magie dokáže přečíst nejen klíč, ale i záměry osoby, která ho drží.“

Magda od Baraccuse věděla, že nebezpečná magie často mívala mnoho úrovní ochrany. Knihy o magii měly obvykle štíty a bezpečnostní prvky, které je chránily. Podle Isidory Merrit právě takové věci pro knihy magie vytvářel. Stejný princip zřejmě použil i při návrhu klíče.

„Ale všechno je to jen teorie, pokud nemůžeš klíč vytvořit a své teorie dokázat.“

„No, ano, to je asi pravda. Problém je,“ řekl, „že v Pevnosti jsou jistí lidé ?“

„Myslíš radní?“

Ušklíbl se. „Dobrý odhad.“

Magdu už tato hra začala unavovat. „To nebylo tak těžké.“

Krátce se usmál a pak zase hned zvážněl. „Rada ten klíč stejně chce. Trvá na tom, že musí být vytvořen.“

Magda se musela napít vody, aby uklidnila hlas. „Proč? Když všichni vědí, že je moc uložena v chrámu Větrů, proč by radní chtěli, aby byl klíč vytvořen?“

„Vyjmenovali mi celou řadu důvodů, z nichž žádný mi nepřišel podstatný, ale trvali na svém. Chtějí klíč a basta. Nakonec, nemusí nikomu nic zdůvodňovat. Chtějí, aby byl klíč vytvořen, tak to nařídí. Ale chtít a nařizovat ještě neznamená, že to udělat lze, jenže to oni nechtějí slyšet.“

„Moc dobře vím, jak radní dokážou být tvrdohlaví.“

„V tomhle případě jsou jako kámen.“

Magdě mysl pracovala na plné obrátky. „Kteří radní to žádají?“

„Všichni, ale zdá se, že Weston s Guymerem to prosazují nejvíc.“

„Weston a Guymer. Kdo jiný,“ zamumlala si pro sebe. Opět vzhlédla. „Mám dojem, že Rada nechtěla, abys použil stejné základní prvky magie, abys vytvořil tu… tu osobu, která oddělí pravdu od lží.“

Oříškově hnědé oči ji probodly pohledem.

„Zpovědnici,“ řekl.

Kapitola 50

„Zpovědnici?“ zeptala se Magda.

„Správně.“

Předklonila se, zaražená tím pojmenováním. „Zpovědnice?“

„Ano, tak jsem nazval osobu, kterou jsem měl v plánu vytvořit, protože s magií, kterou bych do ní vložil, by dokázala přimět kohokoliv ? kohokoliv ? učinit zpověď a doznat pravdu, ať je jakkoliv hrozná, bez ohledu na to, jak zoufale se doposud snažil ji utajit a jaké lži si vymyslel, aby ji zakryl. Dotek zpovědnice to všechno změní.“

„Takže Rada chce, abys vytvořil klíč, pro který nemají využití, ale ne tu zpovědnici, která by mohla být velice užitečná?“

„To je ironie, co?“

„Mírně řečeno.“ Napadlo ji, že je v tom víc než ironie. „Pořád nechápu, proč by klíč a ta zpovědnice měly vyžadovat stejné základní magické prvky.“

„Protože ve své podstatě oba slouží pravdě.“

„Jak může klíč sloužit pravdě? U zpovědnice je to jasné, ale klíč?“

„V podstatě jak klíč, tak zpovědnice ověřují pravdu. Moc zpovědnice přinutí toho, koho se dotkne, odhalit pravdu, zatímco jednotlivé skryté polohy klíče vyžadují porovnání se skutečností. Tou skutečností je pravda. Proto jak zpovědnice, tak i klíč potřebují stejné kouzelné formule, aby aktivovaly jejich základní funkce.

Velmi podobným způsobem, jako prověřovací předivo ověřuje kouzlo, základní prvky této nové formy magie, kterou se snažím vytvořit, určí a posoudí věci ve své blízkosti a porovnají je s realitou. V případě zpovědnice je předmět jejího zájmu neschopen říkat cokoliv jiného než pravdu.

Právě tak i klíč zachovává posloupnost ověřování. Díky zabudovaným ověřovacím postupům zabrání v použití klíče každému, kdo například lže o důvodu, proč chce moc odemknout.“

„Rada možná nechce, abys vytvořil zpovědnici, protože se bojí pravdy,“ poznamenala Magda.

„Právě ses trefila do černého.“

„Ale klíč přesto chtějí.“

„Správně,“ přitakal. „Chtějí nějaký jednoduchý klíč, který by fungoval, ale nemyslím si, že bych mohl komukoliv svěřit klíč k tak nesmírné síle, dokonce ani radním, takže jsem se snažil vytvořit složitější klíč. Bylo nesrovnatelně obtížnější takový klíč vymyslet, ale kdybych měl někdy možnost prověřovací kouzlo nakonec aktivovat, léta práce by se bohatě vyplatila.

Jenže ani ten podle mých představ, ani jednoduchý klíč, který žádá Rada, nemůže být vytvořen, protože k oběma jsou zapotřebí informace, jež jsou mimo náš dosah v chrámu Větrů. U klíče to nevadí, protože mocná síla, stejně jako vzorce a výpočty jsou v bezpečí a nedosažitelné v podsvětí.“

O Magdu se pokoušely mdloby. Napila se vody. Uvažovala, proč by se Rada mohla bát pravdy. Na mysli jí však vytanuly mnohem naléhavější otázky, zatímco si dávala načas, aby si vše promyslela.

„Jak ta osoba, ta zpovědnice, dokáže někoho přinutit, aby mluvil jenom čistou pravdu?“

Merrit vypadal, jako by se cítil trochu nesvůj, jak hledal vhodná slova. „Musíš pochopit, Magdo, že zpovědnice by byla až úplně poslední možnost, jak se dobrat pravdy. Například donutit vraha, aby se přiznal k vraždám, které spáchal, abychom přesně znali počet jeho obětí a věděli s jistotou, že je vinen. Nebo si představ člověka, který unesl dítě kvůli výkupnému, nebo ještě horší případy. Zpovědnice z něj dokáže vytáhnout pravdu.“

Magda povytáhla obočí. „Nebo přiměje zrádce k pravdivému doznání?“

„Bez debaty nebo váhání.“

Magda si přejela prsty po čele a pokoušela se plně domyslet dosah toho, co jí právě řekl.

„Ale jak ta zpovědnice přiměje danou osobu ke zpovědi?“

„V podstatě,“ řekl, „magie, kterou do ní vložím, podobně jako klíč, bude obsahovat prvky subtraktivní i aditivní magie.“

„Takže na stvoření zpovědnice bys potřeboval osobu s talentem.“

„Ve skutečnosti to vůbec není třeba. Ta osoba je vlastně jenom taková nádoba, do které vložím danou schopnost, tu specifickou formu magie.“

„Ale když nemá talent ?“

„Každý má alespoň jiskřičku talentu. Je součástí naší životní energie. Magie je pouze otázkou míry. Říkáš, že jsi bez talentu, ale to není přísně vzato přesné.

Život nás všechny spojuje s magií, což dokládá symbol Milosti. Takže na zpovědnici nepotřebuji osobu s talentem, stačí, aby byla živá.“

Protože strávila spoustu času v blízkosti Baraccuse a mnoha nadaných čarodějů, byla Magda poměrně dobře obeznámena s jejich světem a s tím, co pokládali při své práci za možné. Nemusela plně chápat, co dělají, ani jak to dělají, ale měla celkovou představu o rozsahu jejich schopností. Toto ten rozsah přesahovalo.

Rozšířila oči náhlým pochopením. Pohlédla na něho. „Pozměníš Milost?“

„Samozřejmě,“ odpověděl, jako by šlo o banální věc.

Právě proto byli tvůrci tak obávaní. Nepřipouštěli si totiž, že je něco nemožné, ale přemýšleli, jak by se to dalo udělat. To, co Merrit popisoval, bylo přesně takové nekonvenční myšlení, které podle názoru většiny lidí hraničilo až s šílenstvím.

„Můžeš ale potom tu osobu, ze které jsi udělal zpovědnici, změnit zpátky, ne? Chci říct, že ?“

„Změnit ji zpátky?“ Podíval se na ni, jako by přišla o rozum. „Jakmile ji změním, magie se stane její nedílnou součástí, neodlučitelnou od toho, čím se stala. Jakmile bude takhle změněna, zůstane navždy zpovědnicí. Už není cesta zpět. Co se stane, nelze už změnit.“

Magda pocítila náhlou nevolnost. „Jak by tedy magie, kterou bys do té osoby vložil, vlastně fungovala?“

„Jakmile zpovědnice do někoho uvolní svoji moc, subtraktivní část magie zničí osobnost, kterou byla.“

„Zabije ji?“

„Ne, doopravdy ne, alespoň v obecném smyslu.“

Magda se zamračeně naklonila dopředu. „Co to znamená?“

„Chci tím říct, že nezabije osobu jako takovou.“ Mávl rukou, očividně se mu do vysvětlování nechtělo, ale nakonec pokračoval. „Tak jak jsem to kouzlo vytvořil, je úzce zaměřené. Jemné nitky subtraktivní magie se propálí do mysli dané osoby, jako když do stromu udeří blesk, a zničí její identitu.

Takže v tomto smyslu je všechno, čím ta osoba byla, pryč. Už nikdy nezíská zpět to, co subtraktivní část magie zpovědnice odstranila. Žije dál, ale jako někdo úplně jiný. Její původní osobnost je pryč.“

„Takže čím se vlastně stane?“

„Místo toho, co subtraktivní magie zničila, vyplní prázdný prostor aditivní magie a vytvoří naprostou a slepou oddanost zpovědnici. Zpovědnice se rázem stane středobodem jejího vesmíru, to jediné, na čem té osobě záleží. Zpovědnice se stane její identitou, nebo abych byl přesnější, předmětem jejího zbožňování.

V tomto stavu naprosté oddanosti a bezpodmínečné poslušnosti pocítí neodolatelnou potřebu plnit příkazy objektu své oddanosti ? zpovědnice. To je jediným smyslem jejího života. Bez pokynů zpovědnice, jež se jí dotkla svou mocí, pociťuje nesnesitelnou prázdnotu.

V tu chvíli může zpovědnice žádat cokoli a ta osoba bude nucena poslechnout, ať jde o cokoliv. Pokud je to fyzicky možné, bez váhání příkaz provede, i kdyby ji to mělo stát život. A není-li to možné splnit, každou buňkou svého těla se o to bude snažit, dokud ji zpovědnice nebo smrt nezastaví. Jediným smyslem její existence je plnit rozkazy zpovědnice.

Jak si dovedeš představit, zpovědnici stačí, aby jen požádala, a daná osoba bez váhání řekne pravdu.

Je naprosto neschopna lži. Tahle její stránka, touha, potřeba a schopnost lhát, byla zničena a je navždy pryč. To, čím ta osoba bývala, je nenávratně pryč. Když si zpovědnice vyžádá pravdu, pak se vyslovení pravdy stane jedinou věcí, na níž té osobě záleží.“

Magda se zhrozila. „Jak bys mohl někomu dát tak velkou moc?“

Propletl prsty, opřel se předloktím o stehna a naklonil se k ní. „Vojákům přece dáváme meče, ne? Mocní čarodějové mají děti, které po nich dědí smrtelně nebezpečné schopnosti. Muži, kteří slouží v armádě, jsou podrobeni alespoň nějakému výběru. Dítě dostává talent do vínku bez jakéhokoliv omezení, a je pravda, že až vyroste, může svými schopnostmi způsobit velké škody. Podívej se na to, co dělají přívrženci císaře Sulachana se schopnostmi, které získali jen tím, že se narodili. Používají svůj talent a moc, aby vraždili nevinné lidi.

Na druhou stranu, osoba vybraná na zpovědnici a obdařená takovou mocí bude muset být ta pravá, rozumná a výjimečná, aby jí mohla být taková zodpovědnost svěřena, stejně jako člověk, kterému bude svěřen klíč ke schránkám moci. Pro správnou osobu bude obojí jen nástrojem. V rukou špatné osoby by se obojí mohlo stát zbraní, páchající zlo. Důležitá je především mysl, která nástroj ovládá.“

Magda už začínala chápat, proč Rada původně jeho požadavek zamítla. „Slyšela jsem, že pokus vytvořit takovou zpovědnici je nebezpečný, a mohl by být dokonce i smrtelný. Mohl bys při pokusu vytvořit zpovědnici klidně zabít nevinného člověka.“

Nezdálo se, že by s ním taková možnost nějak pohnula. Vypadal spíš odhodlaně.

„Ano, to je pravda. Mluvíme o nesmírně nebezpečné magii. Jsem však přesvědčen, že to dokážu, jen si nejsem stoprocentně jist, že to bude fungovat přesně podle mých představ. O něco takového se dosud nikdo nepokusil. Drazí duchové, pokud vím, nikoho to ještě ani nenapadlo. Pokud nemám všechno do posledního detailu vymyšleno správně, může se všechno v jediném okamžiku strašně pokazit a ta osoba přijde o život. Takové riziko existuje.“

Opět se k ní naklonil a zadíval se jí do očí. „Ale jaké nám hrozí nebezpečí, pokud to nezkusím? Navzdory všem snahám naší armády obsadí nepřítel každý den další a další města. V bitvách ztrácíme tisíce mužů. A hordy z jihu dál proudí na sever, aby nás zničily.

Sama jsi říkala, že se v Pevnosti něco děje, že pátráš po odpovědích, že jsme v nebezpečí, že jsou mezi námi zrádci a s velkou pravděpodobností kují pikle, jak nás zničit. Musíme najít ty, kteří jsou za to zodpovědní. Myslíš si, že smrt všech našich lidí je lepší než riskovat smrt jediné osoby, která by se mohla stát zpovědnicí?“

Magda pátrala v jeho oříškově hnědých očích po známce toho, že se mýlí nebo je tak bláhový, případně šílený. Nic takového však nenašla.

Přejela pohledem krásné sošky, které vytesal z bílého mramoru. Nebyl to člověk, který by cokoliv dělal, aniž by si to po všech stránkách promyslel.

„Připouštím, že na tom něco je,“ řekla nakonec.

Magdě se nikdy nelíbila představa, že se magie používá na přeměňování lidí. Toto nebyla výjimka. Znělo to hrozně.

Změnila téma a vrátila se k tomu, na co se ptala na začátku.

„A co ti druzí čarodějové, kteří zemřeli? Ti, co údajně zemřeli kvůli tobě. Tuhle část jsi ještě nedopověděl.“

Vzrušení, kterým jeho oči ožily, když vyprávěl o klíči a zpovědnici, uhaslo jako ohníček v lijáku. Vypadal nešťastně, že se k tomu musí vrátit.

Magdu mrzelo, že ho nutí do něčeho, co pro něj bylo tak očividně bolestivé.

Ale v sázce byly životy všech. Musela zjistit pravdu.

Kapitola 51

„No, jak už jsem ti vysvětlil a jak si doufám uvědomuješ, bez požadovaných výpočtů a vzorců, které jsou uložené v chrámu Větrů, je nemožné pokoušet se vytvořit tento druh magie i pro tu nejjednodušší formu klíče, tím méně vytvořit zpovědnici. Navíc tu mluvíme o velice nebezpečných věcech, které nelze brát na lehkou váhu. Bez potřebných složek je každý pokus odsouzen k nezdaru, a velice snadno by mohl být i osudný.“

„Dokážu pochopit, proč by to nefungovalo bez věcí, které potřebuješ, ale proč je tak riskantní jenom snaha vytvořit ten klíč?“

S pochmurným výrazem zvedl Merrit pěst a ukázal jí pečetní prsten.

Uprostřed měl reliéf Milosti.

Symbol Milosti byl vyryt do prstenu, aby mohl být použit jako pečeť. Magda si vzpomněla, že tento otisk viděla na pečetích dokumentů, které dostával Baraccus.

„Dokonce i jako osoba bez talentu si jistě uvědomuješ moc Milosti, pokud ji použije někdo s talentem.“

To si uvědomovala. Milost představovala svět živých, svět mrtvých a způsob, jakým je magie a Stvoření vzájemně propojovaly.

Vnější kruh symbolu představoval začátek nekonečného světa mrtvých. Uvnitř kruhu byl vepsán čtverec. Uvnitř čtverce byl opět vepsán kruh. Oblast mezi těmito dvěma kruhy se čtvercem znázorňovala svět živých. Vnitřní kruh znamenal začátek života, kdežto vnější jeho konec, kde duše procházejí oponou do věčnosti podsvětí.

Osmicípá hvězda uvnitř menšího kruhu představovala Světlo Stvoření. Z každého cípu hvězdy vybíhaly paprsky až k vnějšímu kruhu, který zároveň symbolizoval oponu do světa mrtvých. Čáry vycházející ze Světla představovaly jiskru talentu, který provázel každého od narození až do smrti.

Magda předpokládala, že tyto paprsky, jako nosiče talentu, umožnily Isidoře, žijící, nadané spiritistce, spojit se se světem duchů za oponou.

Lidé obdaření magickým talentem kreslili Milost, jestliže tvořili mocná kouzla, aby vyvolali určité síly. Dodávala prvky, které nemohlo nic nahradit, ale současně byla nebezpečným nástrojem a muselo se k ní přistupovat s velkou pokorou.

Milost se správně kreslila z vnějšku do středu ? kruh, čtverec, kruh, hvězda ? a pak paprsky zevnitř ven. Všechno dovnitř a pak zpět. Kreslit ji nesprávně nebo ve špatném pořadí, když na tom záleželo, mohlo způsobit, že magie nefungovala nebo se mohla strašlivě zvrtnout.

Milost nakreslená krví mohla vyvolat celou řadu následků.

Říkalo se, že dostatečně znalá a mocná osoba může Milost pozměnit, a tím i její prvky.

Ačkoliv čarodějové Milost běžně používali, Baraccus často říkal, že navzdory její zdánlivé jednoduchosti byla mistrně vymyšlena.

Jen málo lidí se odvážilo Milost nosit. To samo o sobě hodně napovídalo o Merritových schopnostech.

Merrit upřeně hleděl na svůj prsten a palcem druhé ruky leštil vystouplý symbol Milosti. Vypadal zamyšleně.

Magda se dotkla jeho zápěstí, aby ho vytrhla ze zamyšlení.

„Co tím naznačuješ?“

Pohlédl jí do očí. „Chci říct, že struktury kouzla při vytváření klíče jsou nebezpečně nestabilní, pokud se je někdo snaží spojit bez znalosti příslušných výpočtů. Potřebuješ znát spojovací prvky, abys zpevnila celou strukturu kouzla. Jenom tak se mohou různé části přidávat ve správném pořadí. Rada chtěla, abychom to přesto zkusili. Chtějí získat klíč za každou cenu.“

„Co se stane, když nemáš potřebné prvky? Co se stane, jestliže to zkusíš bez nich?“

„Bez těch důležitých spojovacích prvků nemůžeš stabilizovat prověřovací předivo a udržet kouzlo pohromadě. Bez nich není o co jednotlivé části opřít, a právě tyhle konkrétní části zahrnují jak aditivní, tak subtraktivní magii. Jistě si dovedeš představit, že když dopustíš, aby se ty dvě nesprávně dotkly, nebo dokonce spojily, nastane prudká reakce.

Téměř okamžitě potom, co vystavíš strukturu kouzla v prověřovacím předivu s těmito protikladnými prvky obsaženými v jednom útvaru, a dřív než stačíš spustit tvůrčí proces, začne se hroutit. Aditivní a subtraktivní součásti se navzájem přitáhnou, pak implodují a celou reakci ještě urychlí. Každý v okolí, kdo se ji snaží udržet pohromadě, aby spojil a zkombinoval součásti do klíče, bude vážně zraněn nebo zabit.

Nezáleží na tom, jak se pokoušíš sestrojit síť, ani na tom, jak rozdílné postupy nebo sled úkonů použiješ. Bez všech prvků potřebných k dokončení neexistuje šance, že by se to mohlo povést. Žádná. Podle mě je bláznovství si myslet, že můžeš tyhle speciální aditivní a subtraktivní složky sestavit do požadované struktury bez nezbytných překlenovacích prvků a čekat, že budou existovat vedle sebe. Takový pokus je nejen zbytečný, ale je to přímo sebevražda.“

„A ostatní si to neuvědomují?“

„Někteří ano, ale když lidé něco moc chtějí, mají tendenci soustředit se na cíl a nebezpečí ignorovat. První pokus proběhl přesně tak, jak jsem předpověděl, a muži zemřeli. Někteří pohlíželi na riziko jako na cenu, se kterou se musí počítat, a chtěli dokázat, že jsou lepší. Myslí si, že získají slávu, když tu práci dokončí právě oni. V následných pokusech proto umírali další.“

„Ale ty děláš to samé,“ namítla. „Jsi tvůrce. Ignoruješ, že něco nejde. Vymýšlíš věci, které ostatní pokládají za nemožné. Tak jak jim můžeš vyčítat, že se o to chtějí pokoušet sami?“

„Věci, které tvořím a které předtím ještě nikdo neudělal, jsou odlišné. Promyslím si úkol a provedu racionální analýzu, jestli je skutečně možné ho vyřešit. Teprve potom začnu pracovat na realizaci. Vypracuji si plán založený na faktech a nikoliv na přáních. Znám každý krok, podstatu každého prvku a vím, kde jsou jejich hranice. Zvenku to může vypadat, že se pokouším o nemožné, ale není to pravda.“

Ukázal na sošku. „Je to jako v sochařství. Než uděláš řez, musíš taky vědět, proč a co odříznout. A to oni nedělají. Snaží se vyřezávat, abych tak řekl, sekáním, aniž by věděli, co dělají. Znalost nahrazují přáním.

Vím, že někteří z nich chápali, jaké nebezpečí hrozí, a báli se zkoušet klíč vytvořit. Jenže Rada trvala na svém. Dokonce i po těch nešťastných smrtelných nehodách naléhala, aby tvorba magie meče pokračovala. Všechny své naděje vkládali do přání, aby to fungovalo. Odmítl jsem se toho zúčastnit.“

Magda se zamračila. „Něco mi není jasné. Je tajemstvím, že schránky, ve kterých je mocná síla uložena, jsou ukryté v chrámu Větrů a nemůže se k nim nikdo dostat?“

„Ne. Všichni, kdo se k nim snaží vytvořit klíč, to vědí. Schránky byly na seznamu věcí kolegia.“

„Tak proč radní tak naléhají, aby byl vytvořen klíč, když vědí, že jim k ničemu nebude?“

Merrit rozčileně zvedl ruce. „Právě. Ptal jsem se stejně. Ale nechtěli odpovědět. Stařešina Cadell se nechal slyšet, že je to bezpečnostní opatření pro případ, že by se schránky vrátily do světa živých. Řekl, že nemůžeme čekat, až se něco pokazí, a teprve potom zjišťovat, že nejsme připraveni to řešit.“

„Tohle řekl stařešina Cadell?“

„Přesně tak. Rada chtěla, abych vedl tým, který měl vytvořit klíč. Souhlasil jsem s jejich odůvodněním, ale to ještě neznamenalo, že to jde. Když jsem jim vysvětlil, že to není možné a skončilo by to smrtí, rozčílili se. Zpochybnili dokonce moji loajalitu ke Středozemí a našemu válečnému úsilí.

Řekli, že pokud jim odmítnu pomoct a někdo zemře, bude to moje vina. Domnívali se, že když mě dotlačí do takové pozice, budu muset poslechnout, a když budu spolupracovat, určitě najdu způsob, jak to udělat, aby to fungovalo.“

„Očividně hodně věří ve tvé schopnosti tvůrce,“ poznamenala Magda.

Merrit už nevydržel sedět. Došel opět ke stolu, opřel se o něj rukama a hleděl na meč ležící na rudém sametu. Jak ho Magda sledovala a čekala, až bude pokračovat, lehce přejel prsty po celé délce žlábku.

„Je to, jako by chtěli, abychom uměli létat,“ prohlásil nakonec, „a tak nutí lidi skákat z útesu, mávat rukama a letět v domnění, že když nařídili, aby létali, tak to dokážou.

A když ti lidé dopadnou a zabijí se, bude to moje vina, protože jsem jediný, kdo jim popravdě řekl, že to není možné.“

Kapitola 52

„Takže jsi je odmítl vést, a oni to stejně zkoušeli dál,“ pronesla Magda do ticha. „Co se stalo pak?“

„Co myslíš, že se stalo? Spousta skvělých mužů zemřela úplně zbytečně, to se stalo.“

„Chápu.“

Moc dobře si pamatovala na mrtvého muže dole v podzemí Pevnosti, ležícího na podlaze, jemuž z hrudi trčel velký úlomek čepele.

„Opravdu?“ Potřásl hlavou a ani se neohlédl. „Říkala jsi, že si myslíš, že Baraccus zemřel pro něco smysluplného, takže máš alespoň nějakou útěchu. Ti muži zemřeli pro nic za nic. Jakou útěchu mohou mít ti, kteří tu po nich zůstali?

Víš, jaké to je, čelit výčitkám vdov takových mužů? Mužů, jejichž životy byly promarněny? Dovedeš si představit jejich zármutek, když se dozvěděly, že jejich muži jsou mrtví, a slyšely, že jsem za to zodpovědný já, že jsem tomu mohl zabránit, kdybych nebyl tak ‚sobecký‘ a pomohl jim? Umíš si představit, jaké to je slyšet jejich děti, děti, které jsem nosíval na ramenou, jak pláčou pro otce, které už nikdy neuvidí?

Víš, jaké to je, když ti vdovy, matky, sestry a dcery mužů, kteří zemřeli, leží celou noc u dveří, neutišitelně bědují a obviňují tě ze smrti svých milovaných?“

„Ne, to si představit nedovedu,“ pronesla Magda do ticha.

Styděla se za to, že byla jednou z těch, kteří ho tak snadno odsoudili jen na základě toho, co slyšeli. Vytvořila si na něj názor ještě předtím, než se s ním setkala. Cítila se hloupě, že tak ochotně přijala všechny ty lži.

„Jak mám přesvědčit lidi, kteří cítí takovou bolest, že jsem se snažil těm zbytečným úmrtím předejít? Neposlouchají. Nechtějí nic slyšet. Věří slovu radních, že kdybych jim pomáhal, nic takového by se nestalo. Pro pozůstalé je mnohem snazší mě obvinit, než se snažit pochopit složitost celé věci. Nechápou, že kdybych zůstal a vedl celý tým, jejich muži by stejně zemřeli a já s nimi. Je pro ně mnohem jednodušší přijmout lži než pravdu.“

Magda zaslechla po ulici běžet děti a za nimi štěkajícího psa. Mohla si jen představit smutek dětí z toho, že ztratily otce. Když nakonec zmizely v dálce, v místnosti se rozhostilo ticho.

„Proto ses odstěhoval z Pevnosti,“ pronesla Magda nahlas, když jí to došlo.

Otočený k ní zády jen přikývl. „Proto.“

Viděla, jak ho bolí, že se ocitl v takové bezvýchodné situaci, a navíc nespravedlivě obviněn. Chápala, proč Baraccus řekl, že by si přál, aby mohl Merritovi pomoct.

Magda vstala, přešla pokoj a konejšivě mu položila ruku na záda. Také pochopila hloubku soucitu, kterou u něho viděla Isidora.

„Děkuji, Merrite, žes mi to objasnil. Teď to chápu. Moc se mi ulevilo, že to, co se povídá, není pravda, ale zároveň se stydím, že jsem slepě věřila, že máš ta úmrtí na svědomí.“

Pokývl hlavou a lehce se dotkl čepele meče. „Spousta skvělých mužů zemřela zbytečně. Obávám se však, že jich bude muset zemřít ještě hodně, než se nakonec pokusů o nemožné vzdají.“

Jak stála vedle něho, mohla si poprvé zblízka prohlédnout úžasný meč na rudém sametu. Žlábek se táhl po celé délce lesklé čepele až k postranním zářezům blízko hrotu. Křížová záštita se zužovala k ostrým koncům. Rukojeť byla pevně omotána tenkým stříbrným drátkem.

Zlatým drátkem, propleteným ve stříbře, na ní bylo napsáno slovo Pravda.

Krása meče jí málem vzala dech.

Mimoděk natáhla ruku a dotkla se jílce a prsty přejela po vystouplém zlatém slově Pravda. Nikdy nic podobného neviděla.

Merrit ji chvíli pozoroval. Potom meč zvedl, a její prsty ze slova Pravda zdráhavě sklouzly. Položil si čepel na předloktí a nabídl jí rukojeť.

Magda nemohla odolat a sevřela ji. Jak uchopila jílec, zvedla meč a ucítila vystouplé slovo Pravda konečky prstů na jedné straně, zatímco do dlaně ji tlačila vystouplá písmena slova Pravda na druhé straně jílce.

O používání meče něco málo věděla, ale rozhodně s ním neměla tolik zkušeností jako s noži. Tento meč jí v ruce seděl téměř magicky. Byl dokonale vyvážený. Připadal jí lehký, rychlý a pozoruhodně správný.

Zároveň hluboko v jejím nitru něco probudil, vyvolal něco nečekaného, čemu moc nerozuměla.

Mohla si to vysvětlit jen tak, že pocítila jakýsi spravedlivý hněv, zuřící těsně pod povrchem, který toužil být uvolněn.

„Tenhle meč je předurčen stát se tím klíčem,“ zašeptala spíš pro sebe.

Merrit se jí stále díval do očí. „Ano, ale jak už jsem ti vysvětlil, nemohu ho dokončit.“

„Teď to všechno dává smysl,“ pronesla zase jen pro sebe. „Chápu, co jsi říkal o magii klíče, že má sloužit nejen pravdě, ale zároveň tu moc ochraňovat.“

„Moc potřebuje pravdu, aby fungovala. Pravda je skutečnost, přírodní zákon. Jsou neoddělitelné. Tento vztah vyjadřuje slovo na jílci. Má sloužit pravdě.“

Nakonec mu pohlédla do očí, když jí to došlo. „Je to meč pravdy.“

Vřelý úsměv mu zjemnil výraz. „To je dobrý název. Vlastně je perfektní. Nevím, proč jsem na něj nepřišel sám. Víc, než si uvědomuješ, tenhle meč slouží pravdě na mnoha úrovních a mnoha způsoby. Vždycky jsem chtěl, aby ten, kdo bude tímto mečem vládnout, byl hledač pravdy.

Děkuji ti, Magdo, za tvou jasnozřivost.“ Ukázal na meč v její ruce. „Ode dneška bude znám jako meč pravdy.“

Magda zvedla čepel do výšky a prohlédla si jeho elegantní tvary. Žlábek mu dával nejen lehkost, a tudíž i rychlost, ale i pevnost čepeli. Byl zároveň nádherný i smrtící. Jílec jí dokonale seděl v ruce.

„Kde jsi získal něco tak úžasného?“

Jeho úsměv se rozšířil. „Vyrobil jsem ho.“

Opět s úžasem zvedla meč a sledovala, jak se světlo odráží od čepele.

„Tys ho vyrobil?“

Merrit přikývl. „Přestože by danému účelu posloužil jakýkoliv meč, tenhle jsem vyrobil s tím, že to bude klíč. Od začátku jsem měl v úmyslu vložit magii právě do tohoto meče.“

„Něco… cítím. Jak ho držím, cítím, jak se ve mně něco probudilo.“

Podle jeho reakce ho to nepřekvapilo. „Jak jsem ti předtím vysvětlil, všichni se rodíme s jiskrou talentu. Přestože nemáš talent jako takový, stejně na magii reaguješ. Do toho meče je vložena magie a tu cítíš.“

Magda se zamračila. „Jaký druh magie?“

„Když jsem ho připravoval, aby se stal klíčem, vložil jsem do něj schopnosti, které mu měly pomáhat chránit moc stejně jako sloužit pravdě. A právě tyhle magické prvky cítíš.“ Zvážněl. „Ale to bylo předtím, než jsem se dozvěděl, že to, co potřebuji k jeho dokončení, už není na tomto světě. Nedal jsem ho ostatním, aby se z něj pokusili vytvořit klíč, protože by ho takový zbytečný pokus zničil. Alespoň že ta mocná síla je v bezpečí.“

Magda nakonec podala meč Merritovi. Jak sevřel jílec v pěsti, kolem slov Pravda na obou stranách, pevně mu ji sevřela oběma rukama.

Zblízka mu pohlédla do očí.

„Odpovíš mi na otázku?“

Pokrčil rameny. Nesnažil se od ní odtáhnout. „Co chceš vědět?“

„V kolika schránkách je uložena ta mocná síla, kterou má meč pravdy chránit?“

Zdráhal se odpovědět, ale nakonec jí to řekl. „Ve třech.“

Magda cítila, jak jí po tváři stéká slza.

„Tři schránky Ordenu.“

V očích mu svítilo něco víc než talent. „Tak se té mocné energii říkalo před posunem hvězdy. Jak je možné, že ten název znáš? Jméno Orden se používalo v těch nejstarších textech. Jak to, že ho znáš?“

Může mu to říct?

Musí.

Kapitola 53

„Merrite, musím ti něco říct.“

Zatvářil se znepokojeně. „Co?“

Magda si odkašlala a doufala, že ji hlas nezradí.

„Když se Baraccus vrátil z chrámu Větrů v podsvětí, čekala jsem na něho v enklávě čaroděje prvního řádu. Samozřejmě jsem byla šťastná, že ho vidím, a on se radoval, že se v pořádku vrátil. Ale byl podivně zamlklý. Zeptala jsem se, co ho trápí.

Prozradil mi, že mocná síla, velice nebezpečná magie, už není v chrámu Větrů, kam patří. Zeptala jsem se ho, o čem to mluví. Řekl, že tam chybí tři schránky Ordenu.“

Merrit zbledl. „Chybí?“

„Řekl, že v chrámu Větrů není všechno v pořádku. Když jsem chtěla vědět, co má na mysli, odvrátil se a dlouho mlčel. Nakonec mi řekl o schránkách Ordenu a jak jsou důležité. Zeptala jsem se ho, jestli si je jist, že jsou pryč. Odpověděl, že chrám Větrů je velice rozlehlý, ale není pochyb o tom, že už v něm schránky nejsou.“

„Komu o tom ještě řekl?“

„Svěřil se mi, že to nemůže říct nikomu jinému než mně.“

„Rada o tom tedy neví?“

„Ne, vím to jenom já. A teď i ty. Čekala jsem, až bude jmenován nový čaroděj prvního řádu. Měla jsem v plánu mu to hned říct.“

Spustila jednu ruku a sevřela mu svalnatou paži, aby ho přiměla, aby se na ni znovu podíval.

„Ale teď jsem si uvědomila, že to potřebuješ vědět ty, Merrite. Ty jsi ten pravý, komu to musím říct.“

Ve tváři byl stále bledý. Opět zamyšleně odvrátil pohled. Nedovedla si představit, co se mu honí hlavou, když tak dlouho pracoval na vytvoření ochranného klíče ke schránkám Ordenu.

„Děkuji ti, Magdo, žes mi to řekla. Žes mi důvěřovala.“

Přikývla a pustila mu ruku, kterou držel meč.

Náhle měl výraz plný očekávání. „Neříkal Baraccus něco o astrálních výpočtech pro vytvoření sedmiúrovňového průniku? Nepřinesl je náhodou s sebou?“

Magda zavrtěla hlavou. „Bohužel ne. O tom se vůbec nezmínil.“

Jeho náhlá dychtivost pohasla a vystřídala ji nedůvěra. „A Rada o tom neví? Víš to jistě?“

„Ano, zcela jistě. Baraccus řekl, že to mohl prozradit jenom mně. Nevím proč, ale vyjádřil se jasně. Neřekl by to, kdyby to nemyslel vážně.“

„To ale nedává smysl. Jak je možné, že schránky nejsou v chrámu Větrů?“ Merrit se opět zadíval stranou. „Napadá mě, jestli se tam mohl dostat někdo jiný a odnést je. Přemýšlím, jestli bych to mohl zkusit. Nevím jak, ale kdybych mohl ?“

„Ne.“ Magda důrazně zavrtěla hlavou. „Baraccus mi řekl, že v chrámu Větrů je spousta věcí v nepořádku. Tvrdil, že bude trvat tisíce let, než do něj bude moci vstoupit někdo další.“

„To zní hrozivě. Proč to asi řekl?“

„Nevím, ale když to řekl, věděl, o čem mluví. To znamená, že ani ty, ani nikdo jiný se tam nemůže dostat.“

Merrit se na chvíli zamyslel. „Chrám měl být přenesen zpátky do našeho světa po válce, až by tu byl opět v bezpečí.“

Magda na něj pohlédla. „Baraccus byl válečný čaroděj. Proto měl i prorocké nadání. Třeba to znamená, že na tomto světě nebude v bezpečí ještě další tisíce let, takže bude muset zůstat v podsvětí.“

„To je chmurná představa.“

„Možná je to taky kvůli tomu, že je tam podle jeho slov něco velice v nepořádku. Třeba nejde o to, co se děje v našem světě, proč by se sem nemohl vrátit, ale že problém je tam.“

„To je klidně možné,“ pronesl Merrit zamyšleně.

„To znamená, že ty věci, které potřebuješ, nikdy nezískáš.“

Merrit svěsil zklamaně ramena. „Pořád to ale nevysvětluje, co se stalo se schránkami Ordenu. Když nejsou tam, musí logicky být tady, v našem světě.“

„Vypadá to tak,“ přikývla.

„Kolegium uložilo schránky v chrámu,“ uvažoval nahlas Merrit. „Lothain se pokusil dostat do chrámu, aby napravil škody, které kolegium způsobilo, ale dovnitř se mu nepodařilo proniknout. Po jeho neúspěšném pokusu poslal Baraccus své nejlepší čaroděje, aby se pokusili dostat dovnitř a zjistit, co kolegium udělalo. Když se žádný z nich nevrátil, vydal se tam nakonec sám. Potvrdil, že je tam něco špatně.“

„To je pravda,“ souhlasila Magda.

Mávl mečem. „To by nasvědčovalo tomu, že schránky Ordenu vůbec nebyly v chrámu Větrů uloženy. Musela to být součást zrady kolegia.“

„Musí v tom být ještě něco víc.“

„Co tím myslíš?“ zeptal se.

„Pokud tam ty schránky nikdy nebyly a nikdo se nedostal dovnitř, proč potom vyslal chrám Větrů varování v podobě rudého měsíce, že se tam stalo něco strašného, až dlouho potom, co byli členové kolegia odsouzeni a popraveni za velezradu? Něco způsobilo, že měsíc zrudl na poplach. Baraccus vyslal čaroděje, kteří se nevrátili, a pak sám uposlechl volání chrámu Větrů o pomoc a zjistil, co se stalo. Něco se muselo stát, co mělo za následek, že se na obloze objevil rudý měsíc.“

„Neumím si představit co. Nenaznačil něco Baraccus?“

Magda odvrátila pohled. „Zabil se dřív, než jsem měla možnost si s ním o tom promluvit.“ Znovu pohlédla na Merrita. „Třeba schránky byly v chrámu Větrů, kam patřily. Možná se dovnitř dostal někdo jiný a vzal je. Proto vyšel rudý měsíc.“

Merrita taková myšlenka znepokojila. „Někdo jiný? Jako kdo? Myslíš nepřítele?“

Magda pokrčila rameny. „Nevím. Ale třeba se někdo doopravdy dostal do chrámu, ukradl schránky a způsobil i ostatní škody, o kterých Baraccus mluvil. Možná na to měsíc reagoval a zrudl.“

Merrit si zamyšleně přejel palcem po bradě. „No, je to možné.“

„Mohl to být nepřítel. Někdo, koho poslal císař Sulachan.“

Merrit ji přelétl pohledem. „To je hodně znepokojivá myšlenka.“

„Kromě toho, jak už jsem říkala, se v Pevnosti dějí další znepokojivé věci. Slyšela jsem řeči o tom, jak někteří naši čarodějové oživují mrtvé. Víš o tom něco?“

„Slyšel jsem, že se pokoušejí zjistit něco o zbraních, které vymysleli a vytvořili Sulachanovi lidé,“ řekl. „Myslím, že Isidora jim právě s něčím takovým pomáhala. Zabývala se záležitostmi týkajícími se světa duchů.“

„Dějí se zde další divné věci. Nepřátelští vojáci sbírají naše mrtvé. Odvezli všechny, které povraždili v Grandengartu, kde Isidora žila. Zprávy, které jsem slyšela, mluvily o tom, že podobně postupují i v jiných městech a odvážejí mrtvé z bojiště. Proč by to dělali?“

Merrit si povzdychl. „Nevím.“

Magda se vrátila k proutěné pohovce a vzala z ní balíček, který s sebou přinesla. „Podívej se na tohle.“

Kapitola 54

Magda rozbalila tenkou látku a zvedla ji do výšky, aby si ji mohl prohlédnout tak, jak vypadala, když visela v chodbě v labyrintu, kterým prchala od Isidory.

Merrit odložil meč zpátky na rudý samet a přešel místnost, zaujat tím, co viděl.

Přes tenkou látku rozeznávala obrys jeho postavy, zatímco přejížděl rukou po vyobrazených kouzelných formulích.

„To je pozoruhodné,“ zašeptal.

„To bych řekla. Zachránilo mi to život.“

Merrit odhrnul látku a podíval se na ni. „Jak to?“

„Ten oživlý mrtvý, který zabil Isidoru, šel i po mně. Chtěl mě zabít stejně jako ji. Pronásledoval mě tím tvým labyrintem. Zabloudila jsem tam a ze všech sil jsem se mu snažila utéct. Nakonec mě uvěznil ve slepé chodbě za tímhle závěsem, ale nemohl se dostat za něj, aby mě zabil. Tahle látka ho nějak zastavila.“

Merrit zvedl látku, aby si mohl prohlédnout všechny na ní namalované symboly.

„Už vím proč,“ řekl, jak je studoval.

„Isidora mi vysvětlila, že kouzla, která namalovala, byla inspirována její prací spiritistky a že jsou mocná a významná.“

Merrit dál podrobně zkoumal kresby na látce. „O tom není pochyb.“ Potřásal hlavou, jak přejížděl pohledem z jednoho symbolu na druhý. „Naučil jsem ji základy těchto kouzel, ale ona k nim přidala některé velice osobité prvky.“

„Isidora mi řekla, že je mrtví musí poslechnout.“

Merrit na ni vrhl krátký pohled, ale neřekl nic. Tak pokračovala dál. „Z vlastní zkušenosti můžu potvrdit, že mluvila pravdu.“ Potřásla látkou. „Tohle toho mrtvého zastavilo, takže se ke mně nedostal. Nemohl kolem projít. Isidora mi řekla, že mrtví musí poslechnout kouzla, která namalovala. Což je další důvod, proč jsem přesvědčena o tom, že ten, kdo ji zabil a snažil se zabít i mě, byl skutečně mrtvý. Poslechl její varování.“

Merrit na ni letmo pohlédl. „To sice může být pravda, ale nemusí to být nutně tento případ.“ Vzal si od ní látku, přehodil si ji přes ruku a jak začal přecházet po pokoji, prohlížel si jednotlivé záhyby a přemýšlel o namalovaných symbolech.

„Ale je to velice znepokojivé,“ mumlal si pro sebe. „To jsou zadržovací zaklínadla, která mají hlídat mrtvé.“

„Zadržovací zaklínadla? Merrite, proč se Isidora obávala mrtvých lidí? Proč namalovala tahle kouzla, která měla mrtvé zastavit, na pruhy látky rozvěšené v labyrintu chodeb?“

Na chvíli se na ni zadíval. „Zřejmě proto, že měla důvod se jich bát. Mohlo to ovšem být jenom preventivní opatření. Koneckonců, zabývala se světem mrtvých. Byla to její profese. Kromě toho pátrala po duších, které zůstaly uvězněné v tomto světě. Byly to duše těch, jejichž těla generál Kuno odvezl z Grandengartu.“

„Ale to jsou duchové zemřelých. Ne jejich mrtvá těla.“

„Kam tím míříš?“

„Co když je pravda, co jsem slyšela, že někteří z těch čarodějů dole v Pevnosti opravdu dokážou vrátit mrtvým život, ne skutečný život, ale, no, víš, jak to myslím. Co když vytvářejí takové netvory z mrtvých lidí? Pouhé otroky, kteří slepě plní jejich rozkazy?“

Merrit jí s povytaženým obočím podal zpátky jemnou látku. „Naučil jsem se nezavrhovat věci, ať už znějí jakkoli absurdně, ale ty tomu vážně věříš?“

Vzala si od něj tenkou látku a zase ji složila do úhledného balíčku. „Nevím, čemu věřit,“ řekla a zvedla látku v ruce, „ale spím pod tímhle.“

Pomyslela si, že se jí vysměje, ale neudělal to.

„Chytrá holka,“ zamumlal si pro sebe a zamyšleně se zase otočil.

„Merrite, děje se příliš mnoho divných věcí, které jsou nevysvětlitelné a zdají se nesmyslné. Bojím se, že se něco strašného stane dřív, než na to přijdu, a zdá se, že kromě mě na tom nikomu jinému nezáleží.“

„Mně ano,“ prohlásil tiše.

Na chvíli ji tím vyvedl z míry. Nečekala, že by něco takového řekl. Právě v toto doufala, dokonce to bylo víc, než v co doufala. Především proto za ním přišla. Ale nečekala to.

„Děkuji,“ zašeptala.

„Máš pravdu, že se děje příliš nevysvětlitelných věcí. A nejen ty, o kterých jsi mluvila, ale mnohé další. Jednotlivě jde o zdánlivé maličkosti nebo o věci, které se dají vysvětlit, ale když si je dáš všechny do souvislostí, začnou být velmi podezřelé.“

„Víš o někom, kdo by nám mohl pomoct to rozmotat?“

Zamyšleně přejel rukou sem a tam po oblé části podivně vyhlížející kovové konstrukce. Vypadala skoro, jako by nějaký kovotepec ztvárnil prověřovací předivo, jak si ho pamatovala.

„Možná,“ prohlásil nakonec.

To ji povzbudilo a přistoupila blíž. „Poslouchám.“

Otočil se k ní. „Víš o té přeběhlici?“

„Přeběhlici? Ne. O jaké přeběhlici mluvíš?“

„Asi před dvěma dny se v Pevnosti objevila kouzelnice ze Starého světa, žena, která by snad měla být z blízkého okolí císaře Sulachana, a požádala o azyl. Slyšel jsem, že tvrdila, že se chce přidat na naši stranu. Pokud je to pravda, mohla by znát plány nepřítele. O tom, co se děje v Sulachanově říši, víme žalostně málo.“

„Nic jsem o ní neslyšela,“ přiznala Magda. „Máš pravdu, rozhodně si s ní musíme promluvit. Víš, kde ji najdeme?“

„V žaláři.“

„V žaláři?“ Magda se zamračila. „Pokud přeběhla a chce se k nám přidat, proč je v žaláři?“

„Slyšel jsem zvěsti, že ji postavili před soud a usvědčili, že je nepřátelský agent, a proto bude popravena.“

Magda na něj zírala s otevřenou pusou. „O takovém soudním procesu jsem neslyšela ani slovo.“

Povytáhl obočí. „A proč bys měla? Pamatuj, že už nejsi nijak významná osoba.“

Magda se ušklíbla. „Než Baraccus zemřel, věděla jsem téměř o všem, co se v Pevnosti stalo.“ Založila si ruce. „Musíme ji jít navštívit a zjistit, jestli nám může něco říct.“

„Už jsem to zkusil. Nedovolili mi s ní promluvit.“

„Určitě se najde pár lidí ochotných nám pomoct.“ Zatímco přemýšlela, došla ke stolu, na kterém ležel meč pravdy, a upřeně se na něj zadívala. „Lord Rahl mi prozradil, že mu někteří důstojníci složili přísahu věrnosti.“

„A víš kteří?“

„Rendall a Morgan,“ řekla. „Těm důvěřuji. Jeden z nich nám pomůže.“

„Oba jsou se svými jednotkami někde mimo Aydindril.“

„Generál Grundwall z pevnostní gardy přísahal taky,“ řekla. „Znám ho, ale jen od vidění. Často přinášel Baraccusovi zprávy a hlášení.“

Merrit přikývl a uvažoval dál. „Jednou nebo dvakrát jsem se s ním setkal. Jako velitel pevnostní gardy by určitě mohl navštívit vězně.“ Ohlédl se na ni. „Znáš se s ním tak dobře, aby mě dostal dovnitř, abych si mohl promluvit s tou kouzelnicí?“

„Myslím, že se s ním znám dost na to, aby dovnitř dostal mě. A pak ho možná přesvědčím, aby ti dovolil jít se mnou.“

Krátce se usmál, ale rychle zase zvážněl. „Doufejme, že ji ještě nepopravili a že bude ochotna si s námi promluvit.“

„Tak to musíme vyrazit co nejdřív. Znáš ještě někoho, komu můžeš důvěřovat?“

Merrit si promnul bradu a přemýšlel. „Znám spoustu důvěryhodných lidí, jenže většinou nesložili přísahu lordu Rahlovi, takže i když jsou spolehliví, nemůžeme si být jisti, že se jejich očima nedívá snový cestovatel. Hodně lidí nebere tuhle hrozbu vážně. A nepřítel toho využívá.“

„Takže nemůžeme riskovat s žádným z nich.“

„Znám ještě jednu osobu, které věřím a přísahala věrnost lordu Rahlovi.“

„Kdo je to?“ zeptala se.

„Je pověřen hlídáním slif. Důvěřuji mu a vím, že je to jeden z lidí obdařených talentem, kteří měli v Baraccuse důvěru. Vzhledem k tomu, že většinu času tráví u slif, vidí přicházet a odcházet spousty důležitých lidí. Také toho hodně ví o čarodějích v Pevnosti, kdo co dělá a tak podobně.“

„Myslíš Quinna?“

Merrit svraštil obočí. „Ty znáš Quinna?“

Magda se usmála. „Vyrůstala jsem s ním. Když jsem byla mladší, občas jsme spolu chodili na procházky do lesů kolem Aydindrilu, až k jezírku, kam se slétaly potápky.“

„Byly to romantické schůzky?“

Magda cítila, jak rudne. „Ne, nic takového. Milovala jsem ho, ale byly jsme ještě děti. Byl však o pár let starší a už jen kvůli tomu se mi zdál přitažlivý. Quinn se ovšem zajímal jen o své deníky.“

„No jasně, pověstné Quinnovy deníky. To ho tedy opravdu znáš.“

„Pořád jen ležel v knížkách. Zajímal se o minulost. Často mi říkával, že historie utváří názory lidí a že se jednou stane historikem a sepíše všechny události.“

„Zdá se, že je na dobré cestě,“ poznamenal Merrit. Zvedl bandalír přehozený přes opěradlo židle a přetáhl si ho přes hlavu. Zavěsil si ho na pravé rameno, aby měl pochvu na levém boku. „Má už pořádnou sbírku deníků, které sepisuje, zatímco hlídá slif.“

„Alespoň ho to zaměstná,“ řekla Magda. „Musí tam být docela nuda, když je většinu času sám.“

Merrit zvedl meč a zasunul ho do překrásně stříbrem a zlatem zdobené pochvy na boku.

„Tak pojďme zjistit, jestli dokážeš přesvědčit generála Grundwalla, aby nás vzal dolů do žaláře.“

„Bereš si meč pravdy často s sebou?“

„Nikdy ho nespouštím z očí. Už jsem do něj vložil nějaké magické prvky, abych ho připravil na závěrečnou fázi procesu. K ní už zřejmě nedojde, ale i s tím, co teď obsahuje, je to velmi nebezpečná zbraň. Nechtěl bych, aby se dostala do nesprávných rukou.“

Připadalo jí to rozumné. Magda sebrala složený pruh látky z proutěné sedačky a strčila si ho pod paži.

Cestou kolem knihovny se zastavila a ukázala na malé hliněné postavičky, vznášející se ve vzduchu blízko konce svitku vyčnívajícího z police.

„Merrite, můžu se zeptat, co je tohle?“

Merrit vytáhl svitek z poličky. Figurky stále zůstávaly blízko jeho konce.

„Říkám tomu gravitační studna.“

Usmála se na vznášející se figurky a otočila se k němu. „Cože?“

„Když vyhodíš nějaký předmět do vzduchu, spadne na zem. V jistém smyslu jsme všichni jako tyhle figurky a k zemi nás táhne gravitace.“

Rozbalil svitek a ukázal na nakreslené kouzelné symboly. Trochu ji polekalo, když viděla, že část kouzla tvoří pozměněný symbol Milosti.

„Ty jsi vytvořil zemskou přitažlivost v kouzlu?“

„Ne tak docela. Vytvořil jsem kouzlo, které přitahuje určité věci. Dá se říct, že to zemskou přitažlivost jen napodobuje. V tomhle případě kouzlo přitahuje hliněné figurky, takže jsou nuceny se neustále držet v blízkosti kouzelné formule, stejně jako my musíme kvůli gravitaci stát na zemi. Tak jsem to nazval gravitační studna.“

„K čemu to slouží?“ Rozpačitě hleděla na papírový svitek a hliněné postavičky. „Jaký to má účel?“

Merrit pokrčil rameny. „Vlastně žádný. To mě jen tak napadlo, když jsem dělal něco jiného, mnohem důležitějšího. Nikdy jsem je neplánoval nějak využít. Takže slouží jen k mému potěšení.“

Sroloval papír tak, aby se mu vešel do dlaně. Figurky se vznášely poblíž. Uchopil ji za ruku a vložil jí svitek do dlaně.

„Vezmi si to. Dárek, aby ti vykouzlil úsměv na tváři.“

Magda držela srolovaný papír v dlani a sledovala hliněné postavičky okolo něho. „Opravdu? Můžu si to nechat?“

„Jistě, když mi slíbíš, že se budeš tak hezky usmívat, jako když ses na něj podívala.“

Nemohla se ubránit úsměvu. „Slibuji,“ řekla. Posbírala postavičky a všechno si strčila do kapsy.

Dvěma prsty, položenými na kovové záštitě, nadzvedl meč a zase ho spustil, aby se ujistil, že se v pochvě volně pohybuje.

„Tak, jdeme zjistit, jestli si můžeme promluvit s tou přeběhlicí dřív, než jí setnou hlavu?“

Magda přikývla a spěchala za ním.

Poprvé od Baraccusovy smrti se necítila osamělá. Měla někoho, kdo jí věřil a bral ji vážně, někoho, kdo jí pomůže.

Kapitola 55

Nějaké dvě ženy na protější straně kamenného mostu, jenž se klenul nad hlubokou strží před Pevností, zahlédly Merrita a na okamžik se zastavily. Jedna vypadala o pár let starší než Magda, zatímco druhá byla dost stará, aby mohla být její matka. Magda si všimla krvavých skvrn na šatech mladší ženy. Obě se pomalu prodíraly mezi spěchajícími lidmi, aby se dostaly k Merritovi.

„Mary, co se děje?“ zeptal se té mladší, když ho chytila za ruku. Starší žena zůstala stát za ní a netrpělivě lomila rukama.

Na tváři mladší ženy byly patrné stopy po slzách a rozrušení. „Jde o Jamese ? byl zraněn. Je to moc špatné.“

„Zraněn?“ ozval se Merrit vylekaně. „Jak? Co se stalo? Jak moc je zraněný?“

„Pracoval na zvláštním úkolu, který dostal od Rady, aby vyrobil nějaký meč.“ Odmlčela se a potlačila vzlyk. „James o své práci nikdy moc nemluvil, takže o tom nic nevím. Ale dnes dopoledne došlo v podzemních prostorách Pevnosti k nějakému neštěstí. Tři muže, kteří s ním pracovali, namístě zabil mohutný výbuch. Dva další byli zraněni, ale jen lehce. James je ve vážném stavu. Stál moc blízko a vdechl ten žár. Říkají, že mu to spálilo plíce. Nemůže dýchat. Je to s ním špatné, Merrite.“

Pak se mu s pláčem vrhla do náruče a v pěstích sevřela jeho černou košili. „Co si počnu, když zemře, Merrite? Co budu dělat?“

„Stalo se to prý proto, že nějak selhala magie,“ dodala starší žena, když mladší propukla v pláč, jako by doufala, že mu ta informace pomůže.

Merrit krátce pohlédl na Magdu, zatímco objal Mary kolem ramen. Rukou jí jemně přitiskl hlavu na svou hruď.

Magda pochopila, co ten pohled znamenal. Další muži právě zemřeli a ostatní utrpěli zranění při dalším marném pokusu vytvořit klíč ke schránkám Ordenu.

„A léčí ho?“ zeptal se Merrit. „Je v péči léčitelů?“

„Ne. Nedovolil jim to,“ vzlykala Mary.

„Cože? Proč ne?“

Starší žena mu položila ruku na předloktí. „James chce tebe, Merrite.“

„Ale proč? Proč nechce, aby mu pomohli léčitelé?“

„Zřejmě věří, že jsi jediný, kdo ví nejvíc o tom, na čem pracovali a jaké magické síly jsou ve hře, a proto ho podle něj můžeš vyléčit jenom ty. Čarodějové, kteří jsou u něho, se ho snaží udržet při životě, dokud tě nenajdou, ale řekli mi, že nemají dost znalostí, aby ho mohli vyléčit, a že potřebují tebe. Šťastnou náhodou jsme tě s Mary zahlédly, právě když jsme spěchaly do města tě hledat. Prosím, pospěš si.“

Merrit jednou rukou držel mladší, vzlykající ženu kolem ramen a druhou ruku položil té starší na rameno.

„Samozřejmě.“

Otočil se k Magdě s ustaraným výrazem. „Musím pomoct Jamesovi. Počkáš na mě?“

Magda přikývla. „Pospěš si. Běž mu pomoct.“

Magda položila Mary konejšivě ruku na záda. Věděla, jaké to je, bát se o milovanou osobu. Znala ten hrozný pocit. Při pohledu na její utrpení se jí draly slzy do očí. Alespoň že Mary zatím neoplakávala mrtvého manžela. Magda věřila, že tomu Merrit dokáže zabránit.

„Snažte se být statečná,“ řekla jí Magda. „Merrit mu pomůže. Váš manžel bude potřebovat, abyste byla silná.“

Žena přikývla a stiskla Magdě ruku. „Pokusím se.“

„Kde tě najdu?“ zeptal se jí Merrit důvěrným tónem.

„Budu buď ve svých komnatách,“ odpověděla Magda, „nebo vedle v pracovně. Začnu si balit věci, abych se odstěhovala a uvolnila prostory novému čaroději prvního řádu.“

„Počkej na mě. Přijdu pro tebe hned, jak pomůžu Jamesovi.“

Jeho oříškově hnědé oči se zdály v odpoledním světle mnohem zelenější a prozrazovaly víc než slova. Věděl, jak důležité poslání mají, ale zároveň nemohl nechat člověka, jehož život visel na vlásku, zemřít, pokud by ho mohl zachránit.

Merrit natáhl ruku a krátce se dotkl její tváře. Pak už rychle spěchal s oběma ženami pryč. Magda stála uprostřed kamenného mostu a stále cítila dotek jeho prstů na tváři, zatímco se dívala, jak všichni tři přešli most a rozběhli se k železné padací mříži. Bylo to nenápadné, ale významné gesto, pomyslela si, kterým jako by říkal, že chápe, jak velkým problémům čelí, a aby vydržela, než se vrátí.

Magda věděla, že léčení vážně zraněné osoby nějakou dobu zabere. Kdyby šlo všechno hladce, mohlo by to trvat několik hodin, ale v opačném případě by se taková léčba mohla protáhnout i na dny.

Ten muž, James, byl zřejmě jeho přítel. Potřeboval Merritovu pomoc, jinak by určitě zemřel. Merrit mu samozřejmě musel pomoct a pokusit se ho zachránit. Magda od něj nic jiného nečekala.

Jenže na druhou stranu se Magda obávala, že všem ostatním už nezbývají dny.

Schránky Ordenu zmizely, snoví cestovatelé už pronikli do Pevnosti, měli mezi sebou zrádce, lidé umírali za podivných okolností a mrtví se proháněli po tmavých chodbách.

Magda věděla, že kromě Merrita jí nikdo jiný neuvěří.

Kapitola 56

S hlavou plnou chmurných myšlenek se Magda zadívala přes kamennou zídku na okraji mostu dolů do široké strže. Puklina ve skále, překlenutá kamenným mostem, sahala až téměř dolů do údolí. Pod mostem často proplouvala oblaka, ale dnes ne. Dnes se dno údolí ztrácelo v mlžném oparu. Pod obloukem mostu poletovala hejna ptáků. Hluboko dole na úbočích srázu se na malých skalních výběžcích místy zachytily stromy. Úplně dole zahlédla velké balvany.

Připomněly jí kameny pod útesem, kde našel Baraccus smrt a kde málem skončila i ona. Při té vzpomínce se musela od závratné hloubky odvrátit.

Tmavé, k nebi se tyčící kamenné stěny Pevnosti zachytily poslední teplé paprsky zapadajícího slunce. Jak se den chýlil ke konci, vlhký vzduch se ani nepohnul.

Magda stála a hleděla do dálky na modrý opar hor na opačné straně mostu a nevěděla, co má dělat. Jak dlouho se odváží čekat na Merrita, než bude muset jít do žaláře bez něho a najít kouzelnici nepřítele?

Po mostě přicházel někdo, kdo upoutal její pozornost.

Byl to radní Sadler. Tvářil se zachmuřeně, kráčel rázně a se skloněnou hlavou se díval přímo před sebe jako v transu.

Magda k němu vykročila a chytila ho za paži. „Radní Sadlere, dobré odpoledne.“

„Magdo.“ Zamrkal překvapením, jak ho nečekaně vyrušila ze zamyšlení. „Dobré odpoledne.“

Chtěl pokračovat v chůzi, ale Magda ho stále držela a nepustila ho.

„Co se děje?“ zeptala se.

Zatvářil se nešťastně. „To je to tak vidět?“

„Ne, vůbec ne. Jen jsem měla takový pocit, když jsem vás zahlédla. Můžu pro vás něco udělat?“

Vrhl na ni krátký pohled a pak se zase odvrátil, než odpověděl.

„Rada přijala nějaká rozhodnutí,“ řekl. „Přistihla jste mě zrovna, když jsem o nich přemýšlel.“

„A vám se rozhodnutí Rady nelíbí?“

„Nemohu říct, že bych úplně souhlasil s jejími závěry.“

Nebylo u něj typické, aby takto nahlas vyjadřoval své osobní názory na rozhodnutí Rady. Obvykle je nijak nekomentoval. S myšlenkami na všechny potíže v Pevnosti se rozhodla, že to nenechá jen tak plavat.

„Mohu se zeptat, jaké rozhodnutí Rady vám dělá starosti?“

Na chvíli sevřel rty, přemýšlel, ale nakonec se dal obměkčit.

„Stejně se to lidé brzy dozvědí. Dlouho to tajemství nebude.“

„Jmenovali čaroděje prvního řádu?“ odhadla. „Je to tak?“

Narovnal se a zamyšleně jí hleděl do tváře, než si nakonec povzdychl. Pak zaletěl pohledem na město, rozkládající se v údolí.

„Ano. Kromě jiného.“

Magda se rozhodla zjistit podrobnosti. „Nevím, kam tím míříte. Co ještě jiného?“

Vytrhl se úplně ze zamyšlení a rozhlédl se kolem, jestli není někdo na blízku. Pak ji vzal pod paží a odvedl ji stranou ke kamenné zídce mostu. Ženy s ranci spěchaly kolem cestou z trhů v Aydindrilu. Muži kráčeli za vozíky taženými mulami nebo seděli na vozech naložených různým zbožím od dříví až po sudy se slanečky.

Kolem přejeli vojáci na černých koních. Od jejich náprsních krunýřů se odráželo jantarové světlo zapadajícího slunce. Drátěné košile a zbroj cinkaly. Lidé jim uhýbali z cesty. Všichni vojáci byli stejně urostlí a nesli kopí hrdě vztyčená. Tito po zuby ozbrojení muži, kterým se říkalo Černí kopiníci, patřili mezi elitní vojáky pevnostní gardy. Kromě toho, že pod zbrojí nosili černé haleny, zdůrazňovali svou příslušnost dlouhými černými praporci a černými hřebci, na kterých seděli.

Sadler sledoval Černé kopiníky, jak cválají přes most. Počkal, až se lidé opět rozejdou a oni tak zůstanou stát sami stranou od procházejících davů.

„Jste hodná, Magdo. Vždycky čestná a vždycky upřímná. Takže vám to řeknu dřív, než to zítra uslyšíte.“

Magda k němu naklonila hlavu, aby jí neuniklo ani slovo. „O co jde, radní Sadlere?“

„Čarodějem prvního řádu jmenovali Lothaina.“

Magda otevřela pusu překvapením. Chvíli trvalo, než se jí vrátila řeč.

„Lothaina? Vrchního prokurátora Lothaina? Toho Lothaina? Ten byl jmenován čarodějem prvního řádu? Myslíte to vážně?“

„Úplně vážně.“ Sadler měl zachmuřený výraz. „Jeho jmenování se bude konat co nejdřív, během pár dnů. I když nevím přesně kdy. Vzhledem k naléhavým záležitostem týkajícím se války se Rada rozhodla z toho nedělat žádnou velkou společenskou událost jako při jmenování Baraccuse. Nechtějí pořádat žádnou okázalou akci, aby se mohl ujmout funkce co nejdříve.“

Magda byla příliš ohromena, než aby něco řekla.

„A to není všechno,“ dodal Sadler. Ukázal dolů do údolí. „Stěhuji se do svého domku v lesích. Už nemám důvod bydlet v Pevnosti.“

„Ale Rada…“

Krátce na ni pohlédl. „Nebudu sedět v Radě.“

Magda překvapeně zamrkala. „Jak to?“

Náhle vypadal rozpačitě. „Byl jsem odvolán.“

Magda si nebyla jista, jestli správně slyšela. „Odvolán? Přece vás nemůžou odvolat. Pokud jste nebyl usvědčen z ?“

„Ne, ne, nic takového,“ zamítl takovou možnost mávnutím ruky.

„Tak co myslíte tím, že jste byl odvolán? Jak vás mohou odvolat? A kdo?“

„Lothain.“

Magda na něj zděšeně hleděla s otevřenou pusou.

„To nechápu.“

Ušklíbl se a zahleděl se do dálky. „Lothain navrhl a ostatní členové Rady schválili, že se musí provést takové změny, aby bylo možné v současné složité situaci dojít snadněji k rozhodnutím v důležitých otázkách. Rozhodování v šestičlenné Radě často uvázne na mrtvém bodě, je-li stejný poměr hlasů.“

„Ale tak je to schválně, aby většina nemohla jednat bezohledně a diktovat si. Šest členů má Rada proto, aby jednala uvážlivě, aby prosazovala umírněný postup při práci. Má to zabránit ukvapeným rozhodnutím.“

Rukou udělal gesto, jako že s ní souhlasí, ale nemůže s tím nic dělat.

„Vycházejí z toho, že v době války, když musíme čelit takovým obtížím jako teď, Rada ze všeho nejvíc potřebuje být schopna se na něčem rychle usnést. Což jim pětičlenná Rada umožní poměrně snadno. Když se dohodnou tři členové, už to stačí, aby jakýkoliv návrh prošel.“

Magda nevěděla, co nato má říct. Znala Sadlera už dlouho. V posledních několika letech za ním chodila se svými návrhy. Ne pokaždé s ní souhlasil, ale na rozdíl od ostatních ji vždycky nezaujatě vyslechl.

Položila mu ruku na předloktí. „To je mi moc líto. Budete v pořádku?“

Mávl rukou. „Nemějte o mě strach. Budu v pořádku. Vždycky jsem ve svém domku v lesích chtěl trávit víc času. Co mi zemřela žena… No, myslím, že ten čas využiju k přemýšlení. Starosti s válečnými událostmi jsou už pro mne asi příliš velkou zátěží… Alespoň podle ostatních.“

Vánek jí trochu rozcuchal krátké vlasy. Magda si neposlušný pramen zastrčila za ucho a zeptala se: „Mohu vás někdy přijít navštívit?“

Zasmál se a štípl ji do tváře, což nikdy předtím neudělal. Bylo to nezvyklé gesto, které ji překvapilo.

„To bych rád, Magdo. Opravdu.“

Zdál se být mnohem méně odměřený než dřív, alespoň jak ho poznala. Ve vrásčité tváři měl patrné stopy únavy. Pomyslela si, že se zřejmě domníval, že musí zachovávat odměřenou a rozhodnou tvář, která se podle něj pro funkci člena Vrchní rady hodila. Teď ta maska zmizela a odhalila člověka, jenž se pod ní skrýval.

Jak odcházel, dívala se za ním a napadlo ji, že se otočil zády k Pevnosti i celoživotní práci. Vypadal shrbený a starší než předtím. Náhle si Magda na něco vzpomněla a zavolala na něj.

Kapitola 57

Udělala pár kroků směrem k němu.

„Pane radní Sadlere.“

Zastavil se a otočil. „Teď už jenom Sol. Už nejsem radní. Jsem pouze Sol.“

Magda se smutně usmála. „Obávám se, že už se v životě nedokážu přimět, abych vás oslovovala jinak než pane radní.“

Přijal to s úsměvem a přikývnutím. „Jak chcete. Domnívám se, že jsem na to oslovení zvyklý a pokud jsme sami, tak proti tomu nemůže nikdo nic namítat.“

Magda se rozhlédla, aby se ujistila, že není nikdo nablízku. Všichni vypadali, že se starají především o sebe a spěchají, aby se dostali tam, kam potřebují, ještě před setměním. Jim dvěma nevěnovali velkou pozornost, ačkoli lidé, kteří radního poznali, se na něj za chůze dívali. Magda došla až k němu, aby je nikdo neslyšel. Ještě jednou se rozhlédla.

„Pane radní Sadlere, můžete mi něco říct o ženě, kouzelnici ze Starého světa, která přišla do Pevnosti, aby se přidala na naši stranu?“

Promnul si zamyšleně bradu. Zvedl prst.

„Ano, vlastně si teď vzpomínám, že se Lothain zmínil o nějaké ženě, která přišla z řad nepřátel a tvrdila, že chce změnit stranu. Myslím, že to byla opravdu kouzelnice. Lothain ale tvrdil, že je to Sulachanova agentka. Mohla by to být ona?“

„Nejspíš. Víte o ní něco?“

„Bohužel ne. Neviděl jsem ji. Proč se ptáte?“

Magda mu to nechtěla říct. Radní byli určitě prvořadým cílem snových cestovatelů. Pokud věděla, v jeho mysli se mohl právě teď skrývat snový cestovatel, sledovat ji a naslouchat každému jejímu slovu. Musela být opatrná. Ale také rychle přemýšlet. Nenuceně zvedla ruku.

„Doufala jsem, že by nám třeba mohla pomoct v našem válečném úsilí. Pokud opravdu přišla ze Starého světa, napadlo mě, že by taková žena mohla vědět něco, co by nám mohlo pomoct.“

Poprvé se zatvářil podezíravě. „Myslíte například s informacemi o snových cestovatelích, jaké mají úkoly a jak se dostali daleko?“

Magda se krátce a neupřímně zasmála. „To mě taky napadlo, ale spíš jsem to myslela v širším smyslu. Měli bychom využít každou pomoc, co se nám nabízí.“

Přikývl. „Je mi líto, že nemůžu nic říct. Ne proto, že bych nechtěl, Magdo, ale protože o tom nic nevím.“

„Chápu. No, stejně vám děkuji, pane radní Sadlere.“ Opět se usmála, ale tentokrát upřímně. „Budu se snažit vás co nejdřív navštívit a podívat se, jak se vám daří.“

Oplatil jí vřelý úsměv. „Budu moc rád, Magdo.“

Už se otočil k odchodu, ale ještě se zastavil, položil jí ruku na rameno a prsty ji trochu přitáhl k sobě.

„Ze všech lidí, kteří předstupovali před Radu, jste vy, Magdo, byla jediná, kdo vždycky ztělesňoval pravdu. Chci, abyste to věděla.“

Náhle se zastyděla, že k němu nebyla upřímná, co se týkalo té kouzelnice. Jenže k tomu ji přinutila snaha o záchranu životů. Snoví cestovatelé mohli být všude.

„Předstupovala jsem před vás proto, abych zastupovala ty, kterým by se jinak nedostalo sluchu.“

Pousmál se a spustil ruku z jejího ramene. „To není tak docela pravda. Nemluvila jste za lháře, nepoctivce a chamtivce, kterých se nikdo jiný nezastal. Zastupovala jste vždycky jen ty poctivé a čestné, kteří neměli možnost mluvit sami za sebe. Předstupovala jste před nás, abyste stála na straně pravdy. Ostatní členové Rady ten rozdíl možná nepostřehli, ale chci, abyste věděla, že já jsem to viděl.

Ačkoliv nemáte magické schopnosti, váš hlas má sílu, sílu pravdy. Koneckonců naše nejdůležitější schopnosti spočívají právě ve způsobu uvažování. Přestože nemáte talent, zvuk pravdy rezonuje v lidech mnohem víc, než si myslíte.

V Pevnosti se dějí věci, kterým nerozumím. Možná to ostatní chápou, třeba je to jasné i vám, ale já jim nerozumím. Jako radní jsem byl do jisté míry odtržen od skutečného dění kolem nás. Viděl jsem jen to, co mi někdo ukázal. Ve svém postavení jsem viděl spoustu lidí, kteří předstupovali před Radu z mnoha nejrůznějších důvodů.

Vy, Magdo Searusová, jste byla jediná, která na naše jednání přicházela a již vždycky zajímala jenom pravda.

Žijeme v nebezpečné době. Možná žijeme na sklonku věků. Pokud máme přežít, potřebujeme pravdu víc než cokoli jiného. Ze všech lidí, které jsem kdy poznal, jste byla jediná, kdo se nebál trvat na svém, když jste se rozhodla zjistit pravou podstatu věcí. Pochybuji, že máte představu, jak je to výjimečné.

Nikdy z takového životního postoje neustupujte, Magdo. Pamatujte, kdo jste. Ačkoliv to přizná jen pár lidí, já jsem upřímně přesvědčen, že vás všichni potřebujeme.“

Magdu ohromilo, že něco takového slyší právě od něho. „Ale vždyť nemám ani talent. Jsem…“ Málem už zase řekla, že je bezvýznamná. „Sama toho moc nezmůžu.“

Opět se usmál. „Stát za pravdou stačí. V pravdě je síla. Nikdy na to nezapomeňte.“

„Nezapomenu. Děkuji, radní Sadlere.“

Pousmál se, že opět použila toto oslovení.

„A Magdo, ještě vám chci říct, že jsem si vzal k srdci vaši radu.“

„Moji radu? Jakou?“

Povytáhl obočí. „Vaši radu složit přísahu lordu Rahlovi, abychom se ochránili před snovými cestovateli.“

Magda na něj zůstala koukat. „Opravdu? A kdy?“

Usmál se. „Ještě ten večer potom, co jste přišla na jednání Rady celá od krve. Jak jsem řekl, vím, že jste jediná, která vždy přicházela s pravdivými fakty. Jakmile jsem se večer vrátil domů, poklekl jsem, jak jste nám radila, a třikrát odříkal slova zasvěcení lordu Rahlovi.“

Magda už kvůli němu doufala, že mluví pravdu. „Nevíte, jestli to udělal ještě někdo další z radních?“

Pokrčil rameny. „To bohužel nevím. Neřekl bych jim to a oni by to zase neřekli mně. Jen jsem chtěl, abyste věděla, že až přijdete na návštěvu, můžete mluvit bez obav z toho, že nás poslouchá snový cestovatel.“

Magda se zasmála. „Radní Sadlere, jste prohnaný muž.“

Teď se krátce zasmál i on. „Jak jinak bych se podle vás dožil tak vysokého věku? Mějte se krásně, Magdo Searusová. A buďte věrná pravdě.“

„Budu. A vy se také opatrujte. Nikdy nemůžete vědět, kdy vás bude Středozemí zase potřebovat.“

Jak se Sadler znovu otočil k odchodu, vykročil po masivním kamenném mostě a vmísil se do davu, Magda ucítila poryv větru. Pohledem zaletěla k obzoru a všimla si pásu tmavých oblaků. Horké a vlhké počasí bylo předzvěstí blížící se bouře.

Než prošla pod železnými hroty padací mříže, ještě pohlédla nahoru na mohutné tmavé stěny a věže Pevnosti, tyčící se ke stmívající se obloze. Tichá Pevnost vypadala, že na ni čeká, aby ji pohltila.

Magda opět osaměla. Přestože se s Merritem rozešla teprve před chvílí, už jí chyběl. Měl v sobě něco, s čím se u nikoho jiného nesetkala. Cítila se s ním přirozeně a uvolněně.

Ale teď byla sama.

Kapitola 58

Magda právě zavřela masivní mahagonové dveře do své komnaty, když zaslechla kroky a pak zaklepání. Napadlo ji, že by to mohl být Merrit, i když věděla, že je ještě moc brzy, aby se vrátil ? jedině pokud by Jamesovi nedokázal pomoct. Otevřela dveře.

Před nimi stál Lothain.

Usmál se tím svým důvěrným způsobem jako pokaždé, když se na ni podíval. Byl to chlípný pohled, ze kterého jí pokaždé přeběhl mráz po zádech.

Když rychle přelétl pohledem po pokoji, osvětleném jen několika lampami, upřel černé oči opět na Magdu. Podle toho, jak se na ni díval, usoudila, že se mu hlavou honí nějaké myšlenky, a věděla s jistotou, že se jí nebudou líbit.

Magda by mu nejraději přibouchla dveře před nosem, ale rozmyslela si to. Už jednou ho urazila. Udělat to znovu teď by bylo hodně riskantní, protože byli sami a nemusel si dělat starosti se svědky. Slovo vrchního prokurátora by nikdo nezpochybnil, pokud by zemřela. Už dost lidí ji považovalo za neloajální ke Středozemí, takže ať by řekl cokoliv, věřili by mu.

Uhladil si krátké černé vlasy a přejel až na krátký, silný krk. Ramena i paže měl stejně mohutné jako krk.

Přestože obvykle nosil formálnější, důstojnější oděv, zatímco reprezentoval svůj úřad, například při soudních procesech, tentokrát měl na sobě obyčejné hnědé roucho, jako připomínku vysokého postavení prokurátora i čaroděje. Okázalé oblečení příliš často sloužilo ke zdůraznění vyššího postavení, protože chudí si krásné šaty nemohli dovolit. Prostý, neokázalý oděv měl být skromnou připomínkou, že dokonce i ti s nejvyšším postavením jsou pořád smrtelní. Navíc tím nápadně sdělovali všem, že mají tak vysoké postavení, že ho ve skutečnosti nemusí dokazovat elegantním oděvem. Jejich postavení převážilo nad módním stylem. Ti, kteří se snažili dávat najevo vyšší postavení, by vypadali hloupě, kdyby ho chtěli napodobit prostými rouchy, protože by je každý prokoukl. Takže jim nezbylo nic jiného než se parádit.

„Dobrý večer, Magdo.“

Nelíbila se jí ani jeho arogantní nenucenost, ani blazeovaný úsměv. Zůstala u řádného oslovení.

„Prokurátore Lothaine.“

Na tváři se mu objevil samolibý úsměv. „Čaroději prvního řádu Lothaine,“ opravil ji.

Mírně sklonila hlavu v krátké úkloně. „Blahopřeji. Dostal jste nesnadnou funkci v těžké době. Obyvatelé Středozemí vám určitě budou přát, aby se vám ve funkci dařilo, s nadějí, že nás bezpečně provedete tímhle těžkým obdobím.“

Napadlo ji, jestli zároveň zůstane i vrchním prokurátorem. To by mu umožnilo ponechat si svoji vlastní armádu, ale nechtěla se ho ptát, aby zbytečně neprodlužovala hovor.

„Ano, vzal jsem na svá bedra nelehký úkol a velkou zodpovědnost,“ prohlásil lhostejným tónem a pohledem bloudil po pokoji za ní.

Napadlo ji, že zjišťuje, jestli je sama.

Vykročil, aby kolem ní prošel, ale pak se zarazil. „Ach, promiňte, Magdo. Kde je moje slušné chování? Úplně jsem zapomněl a šel sem už jako domů. Odpusťte. Mohu jít dál?“

Magda ustoupila a otevřela dveře dokořán. Přitom si všimla, že na chodbě stojí celý oddíl jeho osobních strážců.

„Jistě, teď jsou to vaše komnaty. Nebo přinejmenším budou, až si odstěhuji svoje věci. Budu se snažit, aby to bylo co nejdřív.“

Nedokázala se přinutit, aby ho oslovila čaroději prvního řádu.

„Vlastně jsem s vámi přišel probrat právě tuhle záležitost.“

Magda mu nedopřála uspokojení, že by se ho zeptala, jak to myslí. Ostychem rozhodně netrpěl. Rád se poslouchal. Věděla, že se k tomu ve vhodnou chvíli dostane. Nepotřeboval její pobízení.

Vešel rázně do pokoje a pozorně si prohlédl všechen nábytek, zlatě olemované závěsy, plyšové vzorované koberce, bohatě zdobené stěny a římsy u stropu. Prstem přejel po mahagonovém příborníku, překrásně vykládaném stříbrnými lístky. Byl to svatební dar od Baraccuse, jeden z mnoha.

Nelíbila se jí Baraccusova představa mít tak přepychově zařízené komnaty. Nechtěla, aby lidé řekli, že tak krásnou mladou ženu mohl získat jedině proto, že ji jako čaroděj prvního řádu mohl zahrnovat dary a poskytnout jí bydlení jako v paláci.

Stejně ty dary dostala. Když si lidé mysleli to, čeho se obávala, vysmál se tomu a prohlásil, že se o pomluvy nestará, protože ví své. Trval na tom, že když tu s ním má žít, musí se strohé komnaty trochu zpříjemnit.

Magda nikdy předtím nežila v takovém přepychu. A i když ji obklopovala krása, nikdy pro ni moc neznamenala. Ve skutečnosti měla mnohem radši malou dílnu vedle, protože tam měl Baraccus pracovní stůl. Často tam sedávala na svém trůnu, staré truhle, a pozorovala ho při práci.

„Pěkné,“ zhodnotil Lothain a dál se rozhlížel. „Velice pěkné. Očividně vás to stálo hodně peněz i úsilí, abyste vnesla ženského ducha do těchto dříve poněkud neosobních komnat.“

„To není moje zásluha. To všechno je Baraccusovo dílo.“

Krátce se k ní otočil a zatvářil se, jako by jí nevěřil. Prošel kolem knihoven plných knih. „Každopádně vám tu vytvořil příjemný a pohodlný domov.“

„Není to můj domov. Je to domov čaroděje prvního řádu.“

Přešla ke dveřím, aby mu naznačila, že když už si to tady všechno prohlédl, měl by odejít. Nehodlala mu ukazovat další komnaty. Bude si je moct prohlédnout, až se odstěhuje.

„Opravdu bych už měla začít balit věci. Čím dřív budu pryč, tím dřív se můžete nastěhovat.“

Došel až k ní. Jeho urostlá postava jí připadala ještě výhrůžnější, když stál tak blízko. Držela se, aby před ním necouvla, ale přitom nenápadně přiblížila ruku k noži ukrytému v pase na zádech pod oblečením. Malý rozparek v šatech jí umožňoval kdykoli sáhnout po zbrani.

Jak na ni upřel zrak, rty mu opět rozvlnil úsměv. „To nebude nutné.“

„Nevím, co tím myslíte,“ přiznala.

„Stěhovat se,“ vysvětlil jí nenuceně. „Není to nutné. Víte, myslím si, že je čas, abychom se spolu dohodli.“

Přestože jí jeho slova zamotala hlavu, nechtěla ho vybízet k vysvětlování. Toužila jen po tom, aby odešel.

„Žádná dohoda nebude třeba. Když mě necháte, abych si v klidu sbalila své věci, odstěhuju se co nejrychleji, abych vám tu nepřekážela. Budete jmenován čarodějem prvního řádu, takže tyhle komnaty budou vaše.“

„Ne, myslel jsem tím takovou dohodu, že byste se nemusela odstěhovat.“ Krátkým mávnutím ruky obkroužil celou místnost. „Je to tak krásný domov. Tohle místo k vám patří. Chci, abyste tu zůstala.“

„Zůstala? Nepotře ?“

„Jako moje žena.“

Kapitola 59

Magda jen zírala a přemýšlela, jestli skutečně řekl to, co slyšela.

„Cože?“

„Domnívám se, že pro muže takového postavení, jako je čaroděj prvního řáduje ze společenského hlediska vhodné mít manželku.“

Začínala už mnohem lépe chápat, jaké myšlenky předtím zahlédla v jeho černých očích.

„Co vás pro všechno na světě vede k domněnce…“ Zarazila se a spolkla urážku, kterou už skoro vyslovila. „Proč si myslíte, že bych pro vás byla vhodnou ženou?“

Přejel pohledem po jejích ladných křivkách. „No, myslím, že budete skvělá.“ Když se vypočítavým pohledem opět vrátil k jejím očím, jeho tón trochu zvážněl.

„Víte, už jste byla ženou čaroděje prvního řádu. Znáte protokol. Znáte své povinnosti. Obdivuhodně jste se Baraccusovi starala o domácnost, takže se nemusel zabývat zbytečnostmi, a to samé budete dělat pro mě.“

„Na vedení domácnosti jsou služebné a pokojské. Ty se starají o udržování komnat. Určitě si vystačíte s jejich pomocí.“

„Ať je to jak chce, v sázce jsou závažnější věci. Jste žena, která potřebuje ochranu významného muže.“

Magda začínala tušit, že má nějaký skrytý cíl, k němuž se propracovává.

„Ochranu?“

Pokrčil rameny. „Samozřejmě. Stanete-li se ženou nově jmenovaného čaroděje prvního řádu, ustanou tím pochybnosti o vaší loajalitě. Umlčí to všechny zvěsti o vaší zjevné náklonnosti k lordu Rahlovi, která převažuje nad loajalitou ke Středozemí. Zároveň vám to pomůže distancovat se od nekalých záležitostí, do kterých byl Baraccus zapletený. Rozptýlíte tak podezření ohledně všech těch podivných věcí, které jste v poslední době vyváděla.“

„Podivné věci, které jsem vyváděla? O čem to mluvíte?“

„Viděli vás, jak se plížíte po Pevnosti a zakrýváte si tvář, aby vás nikdo nepoznal.“

„Jinými slovy, vaši lidé mě špehují. Jenže jako bývalá manželka čaroděje prvního řádu se jen snažím vyhnout zbytečné pozornosti.“

„Faktem zůstává, že čestná žena, která nemá co skrývat, by takové věci nedělala. Jenom to přiměje lidi, aby se o vás zajímali a přemýšleli, k čemu se asi tak chystáte. Velice nevhodné chování pro někoho vašeho postavení.“ Zavadil pohledem o její krátké vlasy. „Nebo řekněme bývalého postavení.“

„Pokud moje loajalita ke Středozemí a naší věci je tak pochybná, proč byste jako čaroděj prvního řádu chtěl takovou ženu za manželku? Navíc, nejste hlupák. Víte, co si o vás myslím. Proč byste měl najednou mít takový zájem chránit moji pověst?“

Úsměv se rozšířil. „Vaši pověst? Myslíte, že se starám o vaši pověst? Potřebuji vás, to je všechno. Ochrana vaší pověsti, a možná i kůže, je pouhá třešnička, kterou vám nabízím na oplátku.“

„Potřebujete mě? K čemu bych vám mohla být užitečná?“

Ohlédl se přes rameno a pak na ni znovu upřel pohled. „Pozvi mě do ložnice, Magdo, a já ti objasním jedno z mnoha využití.“

Magda cítila, jak se jí do tváře nahrnula krev. Měla co dělat, aby se ovládla. Křikem by se ale nedostala k podstatě toho, o co mu šlo.

„Jste mocný muž. Můžete si vybrat téměř každou ženu. Některé z nich s vámi možná půjdou i ochotně, zbytek si můžete snadno koupit. Na tohle mě nepotřebujete.“

Úsměv na tváři mu zůstal. „To je možná pravda, ale já bych měl radši vás. Nedosažitelná ze všech květin je ta nejvíc žádoucí, nemyslíte? Bude to důkaz, že jsem nejschopnější muž v Pevnosti, když jsem získal vdovu po Baraccusovi za svou manželku.“

„Nevšimla jsem si, že byste měl tak nízké sebevědomí.“

Úsměv mu z tváře konečně zmizel a vystřídal ho zamračený výraz. „Se sebevědomím nemám žádný problém. Potíž je v tom, jak mě lidé vnímají. Když se stanete mojí ženou, dodá mi to důvěryhodnost ve funkci čaroděje prvního řádu. Připomene to lidem Baraccuse. V jejich očích nás to spojí. Vyrovnám se mu a jako jemu rovný budu mít po boku stejnou ženu.“

Magda zaskřípala zuby. „Vy se Baraccusovi nikdy rovnat nemůžete.“

Uchechtl se. „Má drahá, po naší první noci na to změníte názor.“

„Ven,“ procedila Magda mezi zuby. Ukázala otevřenými dveřmi na chodbu. „Odejděte.“

Jeho dobrá nálada se vytratila jako mávnutím proutku a vystřídal ji zlý výraz. Dloubl ji silným prstem do ramene.

„A teď mě poslouchej, Magdo Searusová. Způsobila jsi tady v Pevnosti spoustu potíží, které se dál rozšířily i dolů do města. Nevím proč, ale spousta lidí ti pořád věří. Všechny jsi vyděsila svým krvavým představením na jednání Rady, kde jsi zveřejnila své smělé teorie o snových cestovatelích, aby je všichni slyšeli.

Ještě horší však jsou tvoje neuctivá a opovrženíhodná obvinění vůči mně. Zdá se to neuvěřitelné, ale ty urážlivé výroky bezvýznamné osoby zaujaly pozornost mnohých lidí. Tvá obvinění našla u některých podporu a názorově rozdělila lidi v Pevnosti. Znemožnila a zdiskreditovala jsi mě v očích některých lidí. Tvoje lživá obvinění způsobila, že lidé jsou méně ochotni mi věřit a následovat mě.

Jsme ve válce, a ty jsi způsobila rozkol, vyvolala spekulace a pochybnosti, právě když potřebujeme být jednotní. Tvoje teorie a nesmyslné názory otřásly důvěrou lidí v moudrost Rady, a zvlášť v moji osobu. Podkopala jsi jejich důvěru ve mě!

Ty, Magdo Searusová, ses stala hrozbou pořádku, a tudíž i našich zájmů. Pokud ti opravdu jde o Středozemí a náš lid, jak tvrdíš, tak jistě pochopíš, že je tvojí povinností situaci uklidnit. Způsobila jsi rozkol a neshody, takže je tvojí povinností to dát zase do pořádku.

Tím, že si mě vezmeš, umlčíš všechny ty nesmyslné teorie, co se šíří Pevností a které jsi vypustila. Všechny ty řeči a spekulace skončí. Když se staneš mojí ženou, uklidní se obavy a podezření. Ukážeš lidem, že za tvé chování může jen zármutek, který ti dočasně zatemnil mysl.

Náš sňatek uklidní zvěsti o tobě, a zvlášť o mně. Umlčí neshody, které teď panují. Nastolí opět jednotu.

Vezmeš si mě, abys ukázala víru v moji nezpochybnitelnou autoritu, kterou jsi sama podkopala. Uděláš to pro dobro Středozemí.“

„Ne ?“

„Nebudu o tom diskutovat! Je to pro dobro našeho lidu, a ty to uděláš!“

Přejel si rukou po šíji a zklidnil tón.

„Teď ti dám čas, aby sis to rozmyslela. Je to významný krok, znovu se vdát, ale prospěje ti to a dá to tvému životu v Pevnosti nový smysl. Doufám, že si to nebudeš dělat těžší, než je nutné.

Tak nebo tak, mohu tě ujistit, že si mě nakonec vezmeš a budeš mi dobrou a věrnou manželkou, jak se na ženu vůdce, čaroděje prvního řádu, sluší a patří.“

Naklonil se k ní blíž, čelisti pevně stisknuté, a silným prstem ji stále dloubal do ramene, aby zdůraznil svá slova.

„Tohle je tvoje životní cesta, po které se budeš ubírat. Nedělej si ji těžší, než musí být.“

„Řekla jsem, abyste odešel.“

Střelil po ní chladným, povýšeným pohledem. „Takže jak vidíš, protože si mě budeš brát, zůstaneš ve svých komnatách ? nebo spíš v našich komnatách ? obklopená přepychem, na který jsi zvyklá, a budeš žít privilegovaným životem jako žena čaroděje prvního řádu. Na obavy a pochybnosti o vedení Středozemí se brzy zapomene, jakmile tě lidé uvidí věrně stát po mém boku.“

„Žádala jsem, abyste odešel.“

Magdě tak bušilo srdce zuřivostí, že nemohla ani myslet.

Mávl rukou. „Samozřejmě si budeš muset zase nechat narůst vlasy. Dlouhé vlasy jsou pro manželku čaroděje prvního řádu nezbytné.“

„Řekla jsem ?“

„Nějaký problém?“

Magda se otočila. Ve dveřích stál Merrit.

Kapitola 60

Merrit si změřil Lothaina nebezpečným pohledem.

„Ne, žádný problém,“ řekla Magda. „Prokurátor Lothain je právě na odchodu. Přišel se mě zeptat na takovou drobnou záležitost, ale jak se ukázalo, nemohu mu s ní pomoct.“

Lothain na ni chvíli upřeně hleděl, jako by chtěl říct, že už je o tom rozhodnuto a bude po jeho, ale pak přesunul mrazivý pohled na Merrita.

„Co tu děláte, Merrite?“

Oba muži se probodávali pohledy jako dva jeleni, kteří na sebe nečekaně narazili na mýtině. Věděla, že musí něco udělat dřív, než se jeden z nich rozhodne jednat.

„Požádala jsem ho, aby přišel,“ pronesla Magda do nebezpečného ticha.

Lothain se k ní s povytaženým obočím otočil. „Vy jste ho požádala, aby přišel? Proč?“

Než mohl Merrit něco říct, nenuceně odpověděla. „Baraccus byl tvůrce.“

„Co to s tím má společného?“ zeptal se Lothain dřív, než to mohla Magda vysvětlit.

„No, když mi Rada oznámila, že potřebuje komnaty pro nového čaroděje prvního řádu,“ pokračovala, „slíbila jsem, že si najdu nové bydlení a odstěhuji si věci. Právě je balím. Ale nemám žádné upotřebení pro Baraccusovy staré nástroje. Slyšela jsem, že Merrit je také tvůrce, tak jsem mu je nabídla. Mně k ničemu nejsou. Napadlo mě, že by se Merritovi mohly hodit a já bych si alespoň ušetřila starosti s jejich stěhováním. Navíc bych pro ně ani neměla v novém bytě místo.“

Lothain si uhladil vlasy, zatímco přemýšlel o tom, co mu řekla. „Aha.“

Lothainova pověstná výbušnost balancovala na ostří nože, a Magda věděla, že se může každou chvílí převážit. Ohromilo ji, co jí řekl, a potřebovala čas na přemýšlení, ale jestli ho neuklidní, nebo alespoň nenasměruje jinam, nastane problém.

S Lothainovou osobní armádou v chodbě by Merrit neměl šanci.

„Jsem ráda, že jsem tu byla a mohla vám ukázat komnaty,“ řekla Magda dřív, než se dostal ke slovu. Ukázala na dveře. „Pokud jste skončil s prohlídkou, postarám se o Baraccusovy nástroje a co nejdřív se vystěhuji.“

Na Magdu Lothain vždycky působil poměrně statně, ale vedle Merrita tak velký nevypadal. Přesto by jeden muž nic nezmohl proti vojákům v zelených košilích.

Ať už z jakéhokoliv důvodu, Lothain příležitosti k nepříjemné konfrontaci nevyužil. Významně na ni pohlédl a chladně se usmál.

„Jistě,“ pronesl s lehkou úklonou. „Děkuji, lady Searusová, že jste vyslechla moji… nabídku. Určitě se na ní velice brzy shodneme.“

Poté se Lothain opět otočil k Merritovi, přejel ho pohledem od dlouhých, vlnitých vlasů až po boty a zpátky. Tvářil se přitom blahosklonně.

„Už vám někdo řekl, chlapče, že skuteční čarodějové nepotřebují meč?“

Magda čekala, že začnou potíže, ale Merrit udělal něco, co ji překvapilo. Zasmál se. Jak se opřel o rám dveří, pokrčil rameny.

„Kompenzuji si tím svoje nedostatky.“

Lothain ho minul s povytaženým obočím. „To si dovedu představit.“

Merrit se ohlédl přes rameno a sledoval Lothaina a prokurátorovu osobní gardu, jak odcházejí.

„Co chtěl?“ zeptal se beze stopy úsměvu.

„Manželku.“

„Cože?“

Magda jen mávla rukou. „Řeknu ti to později. Co James?“

Merrit vzdychl. „Měl jsem štěstí. Nemohl dýchat. Všichni si mysleli, že má sežehnuté plíce, jak se nadýchal žáru z výbuchu zhrouceného prověřovacího přediva. Nechápali, že reakci způsobilo spojení použitých kouzel. Ta zůstala pevně propojená, abych tak řekl, pořád reagovala a dusila ho. Jakmile jsem ty dvě části od sebe oddělil, mohl opět dýchat.

Pořád je zraněný, ale už ho mohou vyléčit ostatní. My máme na starosti mnohem důležitější věci.“

Magda úlevou vydechla. „To je dobře.“

Merrit nevypadal, že by sdílel její úlevu. „Nicméně další tři manželky truchlí pro své muže.“

Magda přikývla. „Pojď vedle do dílny pro případ, že by se Lothain vrátil. Slyšel jsi, že jsem mu řekla, že sis přišel pro Baraccusovo nářadí. Nesmíme mu dát záminku si myslet, že se k něčemu chystáme.“

Kapitola 61

Když vešli do dílny, Merrit mávnutím ruky zapálil lampy. Protože měl talent, rozsvítily se i skleněné koule v kovových držácích na stěnách. Noční oblohu za zavřenými okenicemi křižovaly na obzoru blesky.

„Tak co jsi to říkala o tom, že tě Lothain chce za manželku?“

Jeho tón prozrazoval nelibost.

„Máme problém,“ řekla Magda a otázku nechala bez odpovědi.

„Větší, než že tě chce Lothain za ženu?“

„Lothain bude jmenován čarodějem prvního řádu.“

Náhle oněmělý Merrit na ni jen zíral, podobně jako ona zírala na radního Sadlera, když jí tu novinku sdělil. Jediným zvukem v místnosti bylo syčení zapálených lamp.

Merrit se nakonec vzpamatoval. „To je problém. Nikdy jsem mu nevěřil. Takový člověk přece nemůže být čarodějem prvního řádu.“

„Věř mi, že o něm mám ještě horší mínění než ty, ale zřejmě má dostatek vlivu, aby se jím nechal jmenovat.“

„To je fakt. Dost lidí ho podporuje. Během jeho působení ve funkci vrchního prokurátora bylo obviněno a odsouzeno hodně dříve vážených občanů. Mnoho lidí ho oceňuje právě proto, že tak nekompromisně šel po zločincích a zrádcích. Víš přece, že se mu podařilo obžalovat spoustu zrádců.“ Merrit se k ní při chůzi naklonil. „Musím se ale přiznat, že o vině některých lidí, které odsoudil, jsem měl vždycky pochybnosti.“

Magda se k němu otočila. „Jako třeba?“

Merrit pevně sevřel rty, ale nakonec povolil. „Znal jsem některé čaroděje z chrámového kolegia. Vždycky jsem o nich měl dobré mínění. Pochopil bych, že se někteří z nich obrátili proti naší věci a zradili nás, ale všichni? Přemýšlím, jestli někteří z nich nebyli jen obětními beránky. Když někoho obviníš, odsoudíš a popravíš, vyšetřování skončí. Pak se zdá, že Lothain úspěšně obžaloval všechny, kteří se provinili. Ale rád bych věděl, jak to bylo doopravdy.“

Magdu trochu překvapilo, že Merrit říká takové věci. Myslela si, že má podobné pochybnosti sama. Protože neměla talent, domnívala se, že o celé věci neví dost, aby to mohla posoudit. Netušila, že čarodějové pochybují o vině svých kolegů z kolegia. Ale možná byl Merrit jediný.

Přes rameno mu pohlédla do očí. „Mě to taky napadlo.

Ale to ještě není všechno,“ pokračovala, zatímco došli k pracovnímu stolu. „Hned potom, co jsi odešel na pomoc Jamesovi, jsem potkala radního Sadlera, který právě odcházel z Pevnosti. Kromě té novinky o Lothainovi mi také prozradil, že ho Lothain odvolal z Rady.“

„Odvolal?“ Merrit se k ní naklonil. „A to může?“

„Zjevně ano. Sadler se tvářil statečně, ale vím, že ho to pořádně vzalo.“

Merrit se zamyšleně poškrábal na tváři. „Proč by se Lothain zbavoval Sadlera?“

„Aby snížil počet členů Rady na pět, což by jí umožnilo prosadit cokoliv pouhými třemi hlasy. Předtím měla Rada šest členů, takže při stejném počtu hlasů musela jednat dál, než něco podnikla. Teď s pěti členy už k rovnosti hlasů nedojde, jak se dřív při jednání o obtížných a důležitých rozhodnutích stávalo. Teď mají pokaždé zaručenou většinu při rozhodování o čemkoliv.“

„To je znepokojivé. Nikdy jsem se příliš nestaral o ty nahoře, kteří vládnou v Pevnosti, ale tohle nezní moc dobře. Větší starosti mi však dělá to, co ví Lothain o vedení války.“

„Má svou vlastní armádu.“

Merrit povytáhl obočí. „To z něj ještě nedělá generála. Jen malého tyrana s vojáky za zády.“

„No, pokud se v něm nemýlím, tak teď z něj bude ještě větší tyran.“

Merrit chvíli mlčky přemýšlel a pak si založil ruce. „Všechny tyhle zprávy jsou alarmující, ale jak je to s tím tvým sňatkem?“

Magda se zhluboka nadechla. Celá ta věc jí byla z duše odporná. „No, Lothain tvrdí, že působím v Pevnosti spoustu potíží. Říká, že tu panuje rozkol, neshody a nedůvěra. Zřejmě nejsme sami, kdo ho nepovažuje za toho pravého na místo čaroděje prvního řádu.

Lothain si myslí, že za tím vším stojím já. Domnívá se, že tím, co jsem o něm řekla, jsem podkopala jeho autoritu a vzbudila v lidech pochybnosti.“

„Tys o něm něco řekla? Cos řekla?“

„Když jsem přišla na jednání Rady do zaplněné sněmovní síně, obvinil mě, že jsem si vymyslela historku o snových cestovatelích jen proto, abych přiměla lidi přísahat věrnost vládci D’Hary. Já ho na oplátku obvinila z toho, že pronásleduje přízraky jen proto, aby si zvýšil prestiž. Řekla jsem, že vidí číhat spiknutí v každém stínu, špehy za každým rohem a zrádce všude kolem. Nařkla jsem ho z toho, že se stará o vymýšlení zločinů jen proto, aby zvýšil svou slávu a moc.“

Merrit hvízdl. „To jsi řekla? Na veřejném zasedání?“

„Bohužel. Přede všemi jsem ho obvinila, že si vymýšlí spiknutí, která mají za cíl zvýšit jeho postavení. Řekla jsem mu, že kvůli tomu záměrně ignoruje pravdu o snových cestovatelích.“

„Není divu, že tě viní z toho, žes mu pošramotila reputaci.“

„Také mi vyčetl, že jsem dala podnět ke vzniku divokých spekulací o snových cestovatelích. Řekl, že moje nepodložená obvinění obrátila lidi v Pevnosti proti němu. A taková nejednota prý škodí naší věci.“

Merrit udělal pár kroků a pak se k ní zase vrátil. „Tak proč by si tě tedy chtěl vzít?“

„Jako odpověď na všechny pochybnosti, které jsem podle jeho slov vzbudila svými nepodloženými obviněními. Myslí si, že když se za něj provdám, přesvědčí to všechny, že jsem přehodnotila své názory ovlivněné zármutkem, nikoliv nějakými selháními z jeho strany. Říká, že mé svolení se sňatkem ukáže lidem, že mu věřím, takže mu mohou věřit i oni. Domnívá se, že to zaplaší všechny přetrvávající pochybnosti. Myslí si, že jedině tak se lidé opět sjednotí a půjdou za ním a budou ho podporovat v jeho válečném úsilí. Říká, že to musím udělat pro dobro Středozemí a v zájmu naší věci.“

Merrit ji se založenýma rukama pozoroval s nečitelným výrazem.

Magda se k němu naklonila a prohlásila: „Nikdy si ho nevezmu.“

Spustil ruce. „Ach. Tak dobře.“

Magda se otočila k důvěrně známému odřenému pracovnímu stolu. Věděla, jak moc ji Lothainův návrh rozhněval, ale trochu ji překvapilo, jak myšlenka, že by se stala Lothainovou ženou, rozrušila Merrita. I když ji na druhé straně potěšilo, že má starost, aby neudělala chybu, že by si Lothaina přece jen vzala.

Z tmavého zákoutí za bednami naskládanými na podlaze vyskočila Stína a přistála na stole. Otřela se Magdě o ruku.

Jak ji Magda pohladila po lesklé, černé srsti, nahrbila hřbet, jak si říkala o podrbání. Spokojená, že jí Magda věnuje pozornost, jí omotala ocas kolem zápěstí.

„Co je zač?“ zeptal se Merrit.

„Stína. Isidora říkala, že kočky mají schopnost nahlížet mezi světy. A černé kočky prý dokážou letmo nahlédnout i do světa duchů.“

Merrit ke Stíně natáhl ruku, aby se s ním seznámila. „Isidora to musela vědět.“ Stína mu prozkoumala jeden prst po druhém.

„Stína odhalila toho mrtvého muže, který nás napadl, ještě dřív, než jsme věděly, že tam je. Rozhodně se jí nelíbil.“ Magda se usmála. „Ale vidím, že ty se jí rozhodně líbíš.“

Stína se otřela o Merrita a začala hlasitě příst, když ji pohladil. K jeho černé košili se hodila, skoro jako by k němu patřila. Magdu napadlo, jestli by i Merrit dokázal odhalit přítomnost duchů. Hranice možností talentu pro ni často byly záhadou.

„Teď spím přikrytá látkou z Isidořina labyrintu a se Stínou stočenou do klubíčka vedle polštáře.“ Magda podrbala kočku na hlavě. „Viď, maličká? Ale teď už běž.“

„To rád slyším,“ poznamenal Merrit. „Na někoho bez talentu se zdá, že umíš skvěle využívat magické předměty, které máš.“

Magda se usmála, zvedla kočku a postavila ji dozadu na stůl. Stína si lehla na bok, složila si packy pod sebe a pozorovala Magdu, jak odsunula dřevěnou destičku, která zakrývala tajnou přihrádku v horní desce stolu.

„Něco ti ukážu.“

Kapitola 62

„To je vzkaz, který mi Baraccus zanechal,“ řekla Magda. „Předtím ses ptal na přesné znění. Radši se na to podíváme. Vím, jak mohou být pro čaroděje důležité detaily.“

Merrit náhle zpozorněl a přistoupil k ní blíž. „Myslíš, že bych mohl tu zprávu slyšet celou? V takových věcech je někdy důležitý i celý kontext. Kromě toho bych si mohl všimnout něčeho, co jsi třeba přehlédla. Tedy, jenom když budeš souhlasit… Nevadilo by ti to?“

Magda se usmála. „Jasně že ne.“

Opatrně rozložila papír a pak ho zvedla ke světlu, aby ho mohla nahlas přečíst.

„Můj čas vypršel, Magdo. Tvůj ještě ne. Tvoje budoucnost není zde. Tvým osudem je najít pravdu. Bude to obtížné, ale měj odvahu přijmout své poslání.“ Vzhlédla. „Měla jsem pravdu. Nestojí tu ‚najít určitou pravdu‘, ale jenom ‚najít pravdu‘.“

Merrit se hluboce zamyslel. Po chvíli ukázal na papír, který držela v ruce. „Je tam ještě něco?“

Magda přikývla a pokračovala dál. „Pohlédni na kopec vlevo nad údolím těsně na okraji města. Tam na tom kopci bude jednoho dne stát palác. Tam je tvůj budoucí osud, ne tady.“

Musela polknout a trochu se uklidnit, než byla schopna dočíst poslední část. „Věz, že ti věřím. Věz také, že tě budu pořád milovat. Jsi vzácná, divoká květina, Magdo. Buď silná, chraň svou mysl a žij život, který můžeš žít jenom ty.“

Jediný zvuk, který bylo v místnosti slyšet, dělala Stína, jak pomalu a tiše mrskala koncem ocasu o desku stolu.

„To je krásný dopis, Magdo,“ pronesl Merrit tichým hlasem, zatímco Magda stále hleděla na papír v třesoucích se prstech. „Je jasné, žes pro něj moc znamenala.“

Magda si setřela slzu z tváře. Netušila, jak ji vyvede z míry, když si jeho vzkaz znovu přečte. Připomnělo jí to, jak je vzpomínka na něj stále živá, ale zároveň si uvědomila, jak vzdálené jí to už připadá. Baraccus byl pryč. Život šel dál.

Magda si odkašlala. „Napadá tě, co mohl myslet tím palácem a že tam je můj osud?“

„Lituji, ale ne. Baraccus měl však i prorocké schopnosti, takže musel něco vědět o budoucnosti. O možné budoucnosti. Naše svobodná vůle občas budoucnost mění, takže ani prorok ji nezná jistě. Myslím si ale, že měl na mysli to, že budoucnost je ve tvých rukou a že doufá, že se rozhodneš správně.“

Magda spustila ruce. „Když se mě pokoušel snový cestovatel zabít, vzpomněla jsem si, co napsal Baraccus v tomhle vzkazu. Alric Rahl mi řekl, že zasvěcení, které vytvořil ? to, s nímž jsi mu pomáhal ? má chránit naši mysl před snovými cestovateli. Když se do mé mysli dostal snový cestovatel a snažil se mě zabít, slova v Baraccusově vzkazu mi naznačila, že musím přísahat věrnost lordu Rahlovi, abych si chránila mysl a zachránila si tak život. Baraccusova slova mě přiměla, abych si zvolila svoji budoucnost, vybrala si život, a tím se jeho prorocká slova naplnila.“

„Proroctví taková často bývají,“ potvrdil Merrit. Zdálo se, že se už vynořil z hlubokého zamyšlení. „Také se tam píše, že tvým osudem je najít pravdu. Přesně jak jsi řekla, ne nějakou konkrétní pravdu, jak jsem se domníval, když jsi mi to řekla poprvé.“

„A znamená to něco?“

Merrit na ni významně pohlédl a pak vytáhl meč. Jak vyklouzl z pochvy, čepel vydala jemný zvonivý zvuk, který se rozlehl po tiché dílně. Zatímco držel meč v ruce, Magda spatřila v Merritových očích kromě talentu ještě něco jiného. Něco jako hlubokou, chladnou zuřivost, jakoby oživlou magií meče.

Merrit opatrně položil meč na stůl. Stína pozorovala ospalýma zelenýma očima čepel, která ležela před ní. Nakonec se na Magdu podíval, jako by jí chtěl naznačit, že od ní čeká nějakou reakci.

Přeskočila pohledem na meč a zpátky na Merrita. „Co?“

Merrit ukázal na meč. „Co tam stojí?“

Moc dobře věděla, co je tam napsáno. Pořád na to musela myslet. Magda opět spočinula pohledem na jílci. Prsty lehce přejela po vystouplých zlatých písmenech.

„Stojí tu Pravda.“ Podívala se na Merrita a povytáhla obočí. „Chceš říct, že Baraccusova slova v tom vzkazu ? Tvým osudem je najít pravdu ? jsou myšlena tak, že mým osudem je najít meč pravdy? Opravdu si myslíš, že mi tím chtěl říct tohle? Máš pocit, že by to mohlo být tak jasné?“

Merrit pokrčil rameny. „Nevím. Nejsem prorok, ale tvůrce. Napsal jsem však slovo Pravda na ten jílec a tys ke mně přišla a našla meč s tímto slovem. A navíc jsi ho nazvala meč pravdy.“

Magdě v hlavě vířila změť myšlenek. Chtěl jí snad Baraccus říct, že jejím posláním je najít Merrita a meč se slovem Pravda na jílci?

Nebo jí tím říkal, že je na začátku cesty k nalezení pravdy a ta cesta ji zavedla k Merritovi?

Kapitola 63

Magda znovu přejela prsty po písmenech. Merrit došel ke stolu a postavil se vedle ní. Zběžně si prohlédl rozložené nástroje.

„Tak tady Baraccus tvořil své věci? V téhle dílně, na tomhle stole?“

Magda přikývla a ukázala stranou. „Sedávala jsem tamhle na truhle a sledovala ho při práci.“

Magda vrhla letmý pohled na ozdobnou stříbrnou kazetu na kraji stolu, v níž měla schované drahocenné poklady. Baraccus se zdál tak vzdálený. Na jednu stranu jí připadalo, jako by to bylo včera, ale zároveň se jí zdálo, jako by se to odehrálo v minulém životě. Stýskalo se jí, ale i stesk se pomalu vytrácel, jak si dělala starosti s bezprostředními problémy.

„Tohle vyrobil taky?“ zeptal se Merrit a kývl ke stříbrné kazetě.

Magda přikývla a přitáhla si krabičku blíž, aby mu ji ukázala. Přejela prsty po jejím povrchu stejně jako předtím po písmenech na jílci meče a otevřela ji.

„Mám v ní drobnosti na památku, věci, které jsem od něj dostala.“

Magda vyndala bílou květinu a ukázala mu ji.

Merrit se zatvářil překvapeně. „Ta je velice vzácná. Viděl jsem ji zatím jen jednou.“

Magda květinou zatočila v prstech. „Tak ty víš, co je to za květinu? Baraccus říkal, že je vzácná, ale nikdy mi neprozradil její název.“

„Říká se jí zpovědnice.“

Magda se zamračila. „Opravdu? Zpovědnice? Proč se jí tak říká?“

„Protože zpověď je odhalení pravdy. Pravda je čistá. Bílá je symbolem čistoty. Proto ten název.“

„Krásný název pro krásnou květinu,“ prohlásila a uložila ji zpátky do krabičky a zavřela ji.

„Možná by ses taky někdy mohla přijít podívat, jak tvořím.“

Magda se usmála. „To bych ráda.“ Usadila se na svém oblíbeném místě na truhle a ukázala na sbírku prvotřídních kovotepeckých nástrojů, polodrahokamů uspořádaných v dřevěných krabičkách, rozmanité materiály a na zápisníčky plné poznámek, které patřily jejímu manželovi.

„Použila jsem to sice jako výmluvu,“ řekla, „ale myslím si, že by Baraccus byl rád, kdyby sis vzal jeho nástroje.“

Merritovi se rozzářily oči. „Opravdu? Že bych měl nástroje, které patřily čaroději prvního řádu?“

„Domnívám se, že teď patří mně. Vím, že bych byla ráda, kdyby sis je vzal. Opravdu si myslím, že by to Baraccus schválil. Chtěl by, aby je použila dobrá osoba pro dobré účely.“

Merrit natáhl ruku a velice uctivě se dotkl několika menších nástrojů ze sbírky. Zdálo se, že pro něj hodně znamenají. Znal a vážil si jejich hodnoty.

„Jsou to nejkvalitnější nástroje, jaké jsem kdy viděl.“

„Jsem ráda, že se ti líbí, a věřím, že je využiješ,“ řekla Magda s úsměvem.

Pak ukázal na zápisníky vedle nástrojů.

„Co je tohle?“

Magda zvedla hlavu, aby se podívala, kam ukazuje. „Aha. Zřejmě jeho poznámky.“

Merrit kývl bradou směrem k nim. „Můžu?“

Magda roztáhla ústa v širokém úsměvu, když viděla, jak je vzrušený z tak prostých věcí, jako jsou nástroje a zápisníky. Naklonila se a přisunula k němu hromádku zápisníků. „Jistě. Třeba se ti budou hodit.“

Merrit vzal zápisník, který ležel nahoře, a otevřel ho. Pomalu otáčel stránky a prohlížel si napsané poznámky. Sledovala, jak oříškově hnědýma očima přebíhá po stránkách.

Jak se začetl, úsměv mu zmizel z tváře. Pak se mu rozšířily oči.

A nakonec se mu vytratila všechna barva z obličeje.

„Drazí duchové…“ zašeptal.

Magda svraštila obočí. „Co je? Co se děje?“

Začal rychle listovat. Každou stránku přelétl pohledem a otočil na další.

„Astrální výpočty,“ zašeptal si pro sebe.

„Pochopitelně,“ řekla Magda. Nechápala, proč je tak rozrušený. Baraccus si neustále zapisoval vlastní výpočty a výsledky měření. Měřil vzdálenosti a úhly mezi hvězdami nebo mezi jednou určitou hvězdou a nějakým bodem na obzoru, případně měsícem. „Často jsem slyšela, jak se Baraccus bavil s ostatními čaroději o hvězdných výpočtech, měřeních a rovnicích. Myslela jsem, že tyhle věci znají všichni čarodějové.“

„Ne, ty to nechápeš.“ Poklepal na zápisník a strčil jí ho před obličej, jako by i ona dokázala rozluštit změť čar, čísel a vzorečků. „Tohle jsou astrální výpočty.“

„To už jsi říkal. Lituji, Merrite, ale nerozumím jim ani za mák.“

„Magdo, tohle jsou ty unikátní astrální výpočty pro vytvoření sedmiúrovňového průniku.“ Zlomil se mu hlas. „Drazí duchové, tyhle výpočty, měření a vzorce jsou z doby před posunem hvězdy. Tohle jsou ty vzorce, o kterých jsem věděl, že musí existovat, ale nedokázal jsem je najít. Jsou to výpočty a vzorce, o kterých Baraccus prohlásil, že mi je nemůže dát, protože jsou uloženy v chrámu Větrů.“

Magda cítila, jak jí na pažích naskakuje husí kůže. Seskočila z truhly. „Víš to jistě? Víš určitě, že jsou to ty vzorce?“

„Ano. Ano, přesně tak.“ Znovu vzrušeně poklepal na zápisník. „Jsou tady. Unikátní výpočty a vzorce pro vytvoření sedmiúrovňového průniku. Všechny jsou tady zapsané.“

Jak Merrit ztěžka dosedl na židli u stolu, Magda se podívala na otevřený zápisník, který držel v ruce. Klikyháky vypadaly jenom jako změť čar a čísel, stejně jako výsledky měření, které si Baraccus neustále zapisoval ze svých pozorování. Připomínalo jí to cizí jazyk, ale byl to jazyk, kterému Merrit, stejně jako Baraccus, dobře rozuměli.

A pak jí to došlo.

Merrit stále upřeně hleděl do otevřeného zápisníku.

„Už to chápu,“ pronesla šeptem.

Magda mu prstem zvedla bradu, až se jí musel podívat do očí. „Právě mi to došlo.“

„Co tím myslíš? Co ti došlo?“

„Baraccus věděl, že tyhle výpočty potřebuješ. Musel je tedy přinést z chrámu Větrů.“ Cítila, jak jí husí kůže z paží pomalu postupuje až k zátylku. „Pamatuješ, co jsem ti říkala? Že když tam byl, zjistil, že zmizely schránky Ordenu, a nemohl to říct nikomu jinému než mně. Věděl, že je někdo vzal. Chápeš to? Musel tyhle výpočty přinést, aby mohl být dokončen klíč.“

Merrit se nezmohl na slovo a jen na ni zíral.

Magda polkla knedlík, který se jí udělal v krku.

„Přinesl je zpátky pro tebe, Merrite. Věděl, co děláš a že je potřebuješ. Chtěl, abys mohl ten klíč dokončit, doufal, že pak dokážeš ochránit schránky Ordenu. Napsal mi, že mým osudem je najít pravdu. To mě přivedlo k tobě, abych tě mohla dovést k tomu, co Baraccus chtěl. Abys dokončil klíč.“

Přejel si rukou po čele. „Točí se mi z toho hlava, Magdo. Chápeš vůbec dosah toho, co mi tu povídáš? Je strašně těžké tomu uvěřit.“

„Pravdu držíš v ruce, je v tom zápisníku.“

„To jistě je. Tyhle vzorce jsou nesmírně cenné. Někteří se domnívají, že jejich existence jsou jen řeči a fámy. Jiní věří, že nikdy neexistovaly a jsou jen mýtus. Ale někteří z nás byli odjakživa přesvědčeni, že musí existovat. A jsou tady, položené na pracovním stole čaroděje prvního řádu.“

„Byly tady od té doby, co se vrátil z podsvětí a přinesl je. Schoval je na viditelném místě.“

Merritovi vstoupily slzy do očí, jak na ni upřeně hleděl. Hlas se mu zlomil dojetím. „Víš, kolik skvělých mužů zemřelo ve snaze znovu vytvořit tyhle vzorce?“

„A teď tedy máš, co potřebuješ, abys dokončil meč pravdy?“

Merrit natáhl ruku a dotkl se čepele. Zvedl zápisník. „S tímhle ano. Myslím, že teď mám všechno, co potřebuji, abych ho dokončil.“

„Teď určitě seženeš pár dalších čarodějů, aby ti s tím pomohli. Klíč bude hotov.“

Chvíli mlčky přemýšlel o jejích slovech.

„Už jsem sám zvládl všechny přípravné práce. Nikdo mi nepomáhal. Nepotřebuji nikoho, abych práci dokončil.“

„Tak proč všichni ti lidé pracují ve skupinách?“

„Radní nařídili vytvořit klíč, ale nevědí, jak to udělat. Předpokládají, že na to bude potřeba tým čarodějů. Jako na spoustu jiných věcí.“

„Neřekl jsi jim to?“

„Pokaždé, když jsem měl možnost.“ Na tváři se mu objevil výraz marnosti. „Neposlouchali nic, co jsem jim říkal. Protože to byl tak komplikovaný úkol, usoudili, že na to bude potřeba celý tým, stejně jako měli svůj vlastní názor na všechno ostatní. Neposlouchali. Mysleli si, že více čarodějů snáze překoná obtíže a nakonec na to přijde. Jenže místo toho jen o to víc lidí zemřelo.“

„Neměl bys ale mít někoho, komu důvěřuješ, aby ti pomohl?“

Vrhl na ni významný pohled. „Ano, ale při tom, co se děje v Pevnosti, se už neodvážím důvěřovat nikomu. Koneckonců, tys taky nevěřila ani Vrchní radě a neprozradila jsi jí, že moc Ordenu je opět v našem světě.“

„Asi máš pravdu.“

„Navíc, čím víc lidí bude vědět, že jsem klíč dokončil, tím větší je riziko, že se to dozví i ten, kdo má schránky Ordenu. Baraccus nevěřil nikomu, jen tobě. Když klíč dokončím sám, nikdo o jeho existenci nebude vědět. Pak můžu začít hledat schránky a chránit je.“

Magda sklouzla pohledem z meče a zadívala se mu do očí. „Víš jistě, že bys měl meč pravdy dokončit? Chci říct, dokud klíč neexistuje…“

„Ať má schránky kdokoliv, může se klidně pokoušet dostat se k jejich moci bez klíče. Tak svůdné pokušení odjakživa představovalo nebezpečí. Při takových pokusech, pokud by určité věci udělal špatně, by mohl neúmyslně zničit svět živých. Kdyby k tomu došlo, pak by byl klíč jediný způsob, jak tu moc ovládnout a odvést nás od okraje propasti.“

„V tom případě je tedy lepší dokončit meč, a pak se můžeme snažit chránit schránky.“

„My?“

„Jsme jediní dva lidé, kteří tohle všechno vědí. Baraccus mi svěřil informaci o chybějících schránkách z určitého důvodu. Lidé, kteří se schránek zmocnili, nevědí o těchto vzorcích, které pro tebe Baraccus přinesl. Jedině my dva známe celou historii. Musíme pracovat společně.“

Merrit dlouho dumal o jejích slovech. „V tom máš pravdu, ale moc se mi ten nápad nelíbí. Je to pro tebe příliš nebezpečné.“

Magda naklonila hlavu na stranu. „Příliš nebezpečné? Merrite, tak jako tak jsem uprostřed všeho. Jaká nečekaná hrozba mě ještě může potkat? Ve skutečnosti nás může zachránit jedině to, že zjistíme, co se děje, a nějak to zastavíme.“

Přejel si unaveně rukou po tváři a vzdychl. „Nelíbí se mi to, Magdo, ale musím uznat, že máš zřejmě pravdu. Ať děláš co děláš, zdá se, že jsi vždycky uprostřed rozruchu a dění, ať je to snový cestovatel, nebo mrtvý muž, který tě pronásleduje, aby tě zabil, Baraccusovo proroctví ve vzkazu nebo schránky Ordenu.“

Magda byla ráda, že to pochopil. „Takhle jsem se na to od první chvíle dívala. Musím zjistit, co se v Pevnosti děje, dřív, než bude pozdě. A zdá se, že jsem jediná, kdo to může udělat.“

Merrit sevřel prsty kolem jílce meče a zvedl ho ze stolu. Stína čepel sledovala zelenýma očima. Merrit měl v očích pevné odhodlání.

„Musíme to udělat hned, než se něco stane.“

„A co ta kouzelnice, co přeběhla, se kterou jsme si chtěli promluvit? Musíme se k ní dostat dřív, než ji popraví.“

Zasunul meč do pochvy. „Jestli je ještě naživu, nesetnou jí hlavu v noci. Popravy se obvykle konají odpoledne, takže máme čas přinejmenším do zítřka. Na dokončení klíče mám celou noc.“

„To je možná pravda, jenže to platí jen pro veřejné popravy. Tohle může být jiné.“ Magda nechtěla přijít o možnost zjistit, jestli jim ta žena může říct něco důležitého o plánech nepřítele. „Jsi si jist, Merrite? Ta žena může vědět důležité věci. Nemusíme mít už nikdy možnost něco zjistit o tajemství Starého světa.“

„Chápu, ale tohle je mnohem důležitější.“ Prstem poklepal na jílec meče. „Musíme to udělat ze všeho nejdřív a pak můžeme zajít do žaláře a zkusit ji najít. Ani nevíme, jestli je ještě naživu. Tohle je důležitější.“

„Tak dobře, pojďme tedy dolů do Pevnosti dokončit meč.“

S dlaní položenou na hlavici bubnoval prsty o křížovou záštitu a uvažoval. „Nejlepší bude to nedělat v Pevnosti. Nevím jistě, jak velkou reakci vyvolá uvolnění tak ohromného množství energie, ale očekávám, že bude pořádně prudká. Určitě by to vzbudilo pozornost v širokém okolí. Kromě toho potřebuji vodu. Hodně vody.“

„Vodu? Proč?“

„Abych uchladil reakci.“

Magda se rozzářila. „Znám příhodné místo v lesích ? jezírko, kam jsem chodila, když jsem byla mladší.“

„Kam jsi chodila s Quinnem?“

Magda přikývla. „To je ono. Není to moc daleko a je úplně opuštěné. Měli bychom jít hned. V noci určitě nepotkáme nikoho, kdo by šel na procházku do lesa.“

Merrit chvíli přecházel po místnosti a přemýšlel. „I když mám všechno, co potřebuji, je to pořád nesmírně nebezpečné. O takovou věc, se skutečnými prvky, se pokud vím ještě nikdo nepokusil. Myslím, že by bylo lepší, kdybys počkala tady.“

Magda to mávnutím ruky zavrhla. „Baraccus řekl, že mým osudem je najít pravdu. Pojmenovala jsem meč pravdy. Ještě není dokončen, ale je nutné ho dokončit. Myslím, že mým posláním je být u toho, až završíš svou práci. Kromě toho,“ dodala, „jsi řekl, že potřebuješ pomoc. Komu jinému můžeš důvěřovat?“

Chvíli se jí díval do očí. Nakonec se pousmál.

„Budu rád, Magdo. Budu moc rád. Navíc, jak jsem řekl, doopravdy potřebuji někoho, kdo by mi pomohl.“

„Ale nemám talent,“ připomněla mu. „Co s tím uděláme?“

„Nepotřebuji, abys měla talent.“

„Tak k čemu mě potřebuješ?“

„Potřebuji tvoji krev.“

Kapitola 64

Magda se ohlédla za zvukem nějakého zvířete, který zazněl nocí. Nebylo samozřejmě nic vidět, ale nemohla si pomoct, aby se při každém zvláštním zvuku neohlédla. Z hlubokého lesa se ozývalo vzdálené houkání, štěkání a vytí, a přestože znala mnoho zvířat, která takové zvuky vydávala, v noci to působilo děsivě, a zvlášť v noci, jako byla tato. Hromy a blesky jí na klidu nepřidaly.

Tmavý Merritův stín v ní budil dojem, že ji pronásleduje duch. Poté, co opustili Pevnost, šli dlouho hustým tmavým lesem, který se rozprostíral kolem Aydindrilu.

Častokrát ji napadlo, že se hustý lesní porost táhne do nekonečna, protože se zdálo, že sahá až k nejvzdálenějším místům. Cesty a pěšiny v těchto lesích spojovaly Aydindril se zbytkem světa.

Na svých cestách ke vzdáleným národům Středozemí cestovala touto rozlehlou divočinou již mnohokrát. Používala horské stezky, které vedly do malých království na severu, cesty ke vzdáleným osadám na západě, lesní cesty do měst v D’Haře na východě a téměř neznatelné pěšiny až k národům, které obývaly nížiny v divočině daleko na jihu.

Ještě dál na jih se rozprostíral tajemný Starý svět. Přestože tam vedly hojně používané obchodní stezky, nikdy neměla k cestě do vzdálené říše důvod. Podle některého zboží, které se odtamtud dováželo, se zdálo, že to musí být exotická země.

Aby nerozptylovala Merrita, od chvíle, kdy opustili Aydindril, toho moc nenamluvila. Mlčky přemýšlel o úkolu, který ho čekal, zatímco ho Magda vedla po málo používané stezce hlubokým lesem.

Neuměla si představit, co Merrit musí cítit. Celé roky směřoval svou práci k tomuto okamžiku, aby zjistil, že ten úkol nemůže dokončit. Muži umírali při pokusech udělat to, k čemu se teď chystal. Díky Baraccusovi měl konečně šanci klíč dokončit.

Přestože už uplynuly roky od doby, kdy šla po této cestě naposled, chodívala po ní dost často, takže ji pořád dobře znala, ačkoliv se jí teď zdála zarostlejší a užší než v dětství. Lampa, kterou Magda nesla, osvětlovala jen malý kousek stezky před ní, ale to stačilo, aby mezi jednotlivými blesky našla bez potíží cestu. Od chvíle, kdy opustili Aydindril, se na obloze nakupily mraky a blesky nabývaly na síle. Magda rozeznala rozeklaný strom a pak zvláštní skalnatý útvar, který se náhle vynořil ze tmy. Věděla, že skalní římsa vede nahoru a přes hřbet dlouhého, klesajícího hřebene. Aniž by na to musela myslet, vybírala si správnou cestu mezi kořeny a puklinami ve skále, takže hladce zdolala krátký, ale členitý svah. Všimla si, že se Merrit drží přesně v jejích stopách, aby se vyhnul problémům.

Zdálo se, že je v temném lese jako doma. V tmavém oblečení s ním téměř splýval. Tím, že byla Magda sama zvyklá cestovat, poznala, že není venku v přírodě poprvé, podle toho, jak se v lese pohyboval. Což se o mnoha čarodějích říct nedalo. Spousta jich nikdy Pevnost neopustila. I tím se Merrit lišil od ostatních čarodějů.

Protože hrozilo, že se každou chvíli spustí déšť, chtěla Magda udělat, co bylo potřeba, a co nejrychleji se vrátit a schovat se před bouřkou v Pevnosti. Od setkání s radním Sadlerem těsně před soumrakem se přihnaly mraky, které viděla na obzoru, zakryly oblohu a občasné klikaté blesky odhalily jejich hrozivou nazelenalou barvu. Ta, jak věděla, často věštila zvlášť bouřlivé počasí. Přicházející mraky vytlačily teplý a vlhký vzduch a vystřídaly ho poryvy chladného větru.

Nenadálá série blesků ozářila okolní vysoké borovice ostrým bílým světlem, takže vrhaly na zem prapodivné stíny a cesta hustým lesem tak byla docela strašidelná. Jakmile blýskání ustalo, lesy se opět ponořily do černé tmy. Jak ostré světlo blesků, tak naprostá tma byly oslepující. Hlasité rachocení hromu, které provázelo každý blesk, bylo stejně zneklidňující. Občas jasný záblesk a hlasitý třesk vystřídalo hluboké dunění, při kterém se chvěla země.

Na rozdíl od většiny bouří se teď blýskalo téměř nepřetržitě. Jak šli mezi vysokými kmeny borovic a tu a tam i po pěšince, která se vinula porostem, blesky následovaly neúnavně jeden za druhým. Často mezi nimi byly tak malé mezery, že by téměř mohla jít bez lampy. Přestávky mezi záblesky byly překvapivě krátké, ale bez světla lampy by byla jako slepá, jak noc střídavě přecházela z jasně osvětlené do černočerné. Ve vzduchu bylo cítit, že je déšť na spadnutí. Magda se v duchu smířila s tím, že zmokne. Cítila i suché jehličí, které pokrývalo lesní půdu, občas zachytila vůni pryskyřice nebo sladký závan skořicově zbarveného kapradí.

„Jak je to ještě daleko?“ zeptal se Merrit, zatímco sestupovali z nízkého hřebene.

Magda se zastavila a ukázala napravo. „Za denního světla bys už tamhle mezi stromy jezírko viděl.“

Merrit tím směrem švihl paží, jako by odhazoval kamínek. Světlice, jako malinká sestřička velkolepého světelného divadla na obloze, vyletěla směrem, kterým Magda ukázala. Cestou osvětlila tmavé kmeny stromů. Spatřila, jak se její světlo odrazilo ve vodě, než dopadlo na zčeřenou hladinu a zhaslo.

„Břehy jsou moc příkré a zarostlé,“ řekl. „Potřebujeme rovnou, volnou plochu.“

„Přímo před námi je místo, o kterém jsem ti říkala,“ uklidňovala ho. „Tahle pěšina nás zavede na volné prostranství na břehu jezírka.“ Magda ho vedla dál, až došla ke známému letitému dubu. Prošla pod silnou, nízkou větví a upozornila Merrita, aby sehnul hlavu. Poslechl ji a šel za ní. Cestička se vinula dolů přes skalní římsy a úzkým průsekem mezi cedry. Klesala sice strmě, ale krátce, až se po ní dostali na široký kus rovného písčitého břehu, porostlého trsy trávy. Na jaře bývala tato část zaplavena, ale koncem léta tu bylo sucho.

Blesky osvětlily jezírko i mohutnou hradbu stromů po stranách, která je poněkud chránila před větrem. V záblescích Magda viděla, že napravo je hladina jezírka hustě porostlá lekníny. U levého břehu se táhl pruh rákosí, které se v poryvech větru ohýbalo. Na opačném břehu proti nim se nad černou hladinou jezírka vypínal nepříliš vysoký útes.

„Je to tu dokonalé,“ zhodnotil Merrit, když se rozhlédl.

Oslňující blesky, následované hlasitým hřměním, umlčely všechny noční tvory. Když hrom odezněl, nastala krátká odmlka, kdy jediným zvukem bylo šelestění větru ve stromech a šplouchání vlnek o břeh. Ticho však vzápětí přehlušilo další hřmění.

Když se Magda otočila, uviděla Merrita, jak klečí a uhlazuje písek mezi trsy dlouhé trávy. Jakmile měl hladkou rovnou plochu, postavil se a oprášil si ruce.

„Postav lampu tady na ten kámen,“ řekl a ukázal na plochý kámen hned vedle uhlazené plochy.

Jak Magda pokládala lampu na místo, chladný vzduch se rozezněl zvukem vytahovaného meče. Jak čepel opouštěla pochvu, vydala jedinečný zvonivý zvuk, při kterém Magdě přejel mráz po zádech. V tlumeném světle lampy viděla Merrita stát s nohama rozkročenýma a mečem v jedné ruce. V jasném světle blesku vrhla jeho postava stín na plochu, kterou si připravil.

„Víš, jak se kreslí Milost, viď?“ zeptal se jí a přitom zvedl ruku s pečetním prstenem se symbolem Milosti.

„Merrite, nemám talent.“

„Říkal jsem ti, že to není potřeba. Já budu dělat vše, co vyžaduje magii, ale ty musíš nakreslit symbol Milosti. To je jediné, co od tebe potřebuji.“

„No, protože nemám talent, neměla jsem nikdy důvod Milost kreslit, ale často jsem to viděla. Není to tak složité. Myslím, že ji bez potíží nakreslím.“

„Musí být namalovaná krví.“

To čekala, tak jen přikývla.

Merrit opět nasadil ten vážný výraz, při kterém se jí orosilo čelo. „Meč také potřebuje ochutnat krev,“ prohlásil. „Krev spojí meč s Milostí.“

Magda upřela pohled na meč. Nevěděla, co myslel tím, že meč musí ochutnat krev. Zkřížila si paže a trochu se schoulila v poryvu chladného vzduchu.

„Kolik krve bude potřeba?“

Postavil se doprostřed rovné, uhlazené plochy a špičkou meče směřující k zemi kolem sebe udělal velký kruh. „Symbol Milosti musí být dost velký, aby ohraničil místo, kde stojím. Takže bude třeba tolik krve, aby mohl být namalován celý. Všechny čáry, které nakreslíš, musí být celé a nepřerušené. Nemůže být kousek tady a kousek tam. Symbol musí být nakreslen úplně celý, se všemi čarami. Obávám se, že na to bude potřeba docela hodně krve.“

Odhrnula si prameny vlasů rozevláté větrem z obličeje. Věděla, že to nebude snadné. Trvala však na tom, že chce být toho všeho součástí. Musí to udělat. Teď už necouvne, ať se stane cokoliv.

„Rozumím,“ prohlásila odhodlaně. „Budu se snažit.“

Kapitola 65

Merrit k ní přistoupil blíž. Odhodil si vlasy dozadu. Blesk ozářil jasným světlem jeho hezké rysy.

„Poslyš Magdo, naposledy ti říkám, že to dělat nemusíš. Je to nebezpečné. V Pevnosti jsou čarodějové, kteří by ?“

„Čarodějové, kterým nemůžeme věřit,“ připomněla mu. „Zvlášť v něčem takhle důležitém.“

„Já vím, ale musíš si uvědomit, že tenhle druh kouzlení vyžaduje použití krve, aby se zvýšil účinek některých prvků. Tvoje krev tě spojí s celým tím procesem. Sváže tě přímo s použitými elementy kouzla. A ty nezahrnují jenom aditivní magii, ale i subtraktivní. Právě smíchání těchto dvou prvků vedlo ke smrti čarodějů, kteří se snažili o totéž jako teď já.“

Opakoval jí toto všechno několikrát už předtím, zatímco procházeli městem a on znovu přemýšlel o její účasti na dokončení klíče. Nedala se tím odradit tehdy, a nehodlala se dát odradit ani teď. Ani po něm nechtěla, aby jí některé argumenty objasnil. Dospěla k názoru, že je to prostě nutné provést, a co bude muset vědět, zjistí, až přijde čas. Ten teď přišel.

„To už jsi říkal, ale já nevím, co vlastně znamená, že budu spojena s tím procesem.“

Merrit se tvářil chápavě. Přistoupil k ní ještě blíž, pohlédl jí do očí a zvedl ruku s pečetním prstenem.

„Milost znamená vzájemné propojení všeho, světa živých a světa mrtvých, aditivní a subtraktivní magie, stejně jako jiskřiček talentu, které prochází vším. Milost však taky znamená víc než pouhý symbol aditivní a subtraktivní magie, Stvoření a zániku, života a smrti. Spojuje je do soudržného celku.

Použitím krve na nakreslení Milosti se staneš zdrojem těchto živých prvků, toho soudržného celku, při dokončení klíče. Doposud chyběly vzorce a formule průniku, které by měly zajišťovat a udržovat nová propojení v meči, zatímco kombinační procesy umožní prvkům se spojit. Ty průnikové formule slouží k tomu, aby celek udržely stabilní, zatímco se aditivní a subtraktivní součásti spojují dohromady. V zásadě proniknou do podstaty Milosti na dost dlouho, aby se prvky mohly propojit a vytvořit tak klíč.

Proto ostatní čarodějové zahynuli. Nic neproniklo do Milosti, aby se ty dvě stránky mohly spojit do stabilního celku. Podobný proces probíhá i v životě. Když se narodí čaroděj s oběma stránkami talentu, obě tyto stránky se v něm spojí. Jenže my se to samé snažíme vyvolat uměle a doposud jsme neměli vzorce a formule, abychom vytvořili průnik, který by nám takové spojení umožnil. Nyní, když dojde k průniku, může si z tebe celý proces vytáhnout, co potřebuje, prostřednictvím Milosti, nakreslené tvou krví, zatímco používá obě stránky ? život i smrt ? již neodmyslitelně patří k tvé existenci.“

Ke svému vlastnímu překvapení Magdě připadalo, že chápe princip, jakým to funguje. Nepomohlo jí to sice překonat nervozitu, ale aspoň si lépe uvědomovala skutečnou povahu nebezpečí.

„Takže to ze mě bude čerpat i sílu smrti?“

„Ano. Všichni jednoho dne zemřeme, takže se domnívám, že v sobě všichni neseme tuhle skrytou smrt už od narození. Tvoje jiskra života posílí Milost, kterou nakreslíš vlastní krví. Proto taková Milost obsahuje jak sílu života, tak sílu smrti, protože je máš v sobě i ty.

Moc Ordenu se dotýká života, smrti a celé povahy bytí, takže klíč musí také mít obě stránky. Potřebuje aditivní i subtraktivní magii, život i smrt, aby mohl být dokončen.

Tyhle síly mu budeš dodávat prostřednictvím Milosti. Jak ty prvky vložím do meče během průniku, vytáhne to z tebe životní sílu.

Ale jestli se něco pokazí, pokud ve vzorcích, které použiju, je nějaká chyba, nebo se spletu při vytváření kouzel, případně se nezdaří udržet sedmiúrovňový průnik až do konce, zůstaneš uvězněná za oponou podsvětí, stejně jako čarodějové, které poslal Baraccus do chrámu Větrů. Zůstali uvězněni za oponou a nikdy se nevrátili.“

Magda si propletla prsty. „Já ti věřím, Merrite. Pracoval jsi na tom hodně dlouho. Nikdo o tom neví víc než ty. Pokud je možné to udělat, jsi jediný, kdo je toho schopen. Nemůžu se svěřit do lepších rukou.“

„A co když se v něčem mýlím?“ Neurčitě mávl rukou. „Podívej, Magdo, nemusíš to dělat. Můžu si vzít na pomoc čaroděje z některého týmu, abych si to nejdřív vyzkoušel. Tohle je jejich práce. Zasvětili své životy vytváření takových nebezpečných věcí. Nejsem si jist, jestli bys ?“

„Už jsme o tom mockrát mluvili a vyjasnili si to. Tohle je důležitější než můj život a ty to víš. Mám jen jeden život a nechci ho ztratit, ale teď jde o nesmírně důležité věci, na kterých mi strašně moc záleží, věci, ve které věřím, jako nedovolit, aby našemu lidu někdo ublížil.

Schránky Ordenu jsou tady, ve světě živých. Někdo je ukradl. Takže je zřejmě chce použít, a jestli to udělá, tak neúmyslně ? nebo dokonce úmyslně ? zničí veškerý život. Nejdůležitější je tomu zabránit. Jaký smysl má dělat si starosti s tím, jestli mi může hrozit nebezpečí dnes v noci, když už zítra můžeme být po smrti všichni?

Kdo jiný než ty tomu může zabránit? Kdo jiný než ty dokáže dokončit klíč? Komu jinému než mně můžeme důvěřovat, aby ti pomohl?

Musím to udělat, Merrite. Svěřuji ti svůj život, že se o to postaráš, ale pokud ho při pokusu ztratím, umřu s tím, že jsem se snažila zachránit život všem, a nechci, aby sis to dával za vinu. Tohle za to stojí. Radši zemřu při pokusu zachovat hodnotu života, než se dívat, jak končí, protože jsem neudělala to, co jsem mohla udělat jen já.

Věř si, Merrite. Udělej to, co můžeš udělat jen ty. Použij mě, jak potřebuješ, abys dokončil klíč.“

Dlouho jí hleděl do očí, zatímco se kolem nich blýskalo a země se chvěla hřměním.

„Jsi neuvěřitelná, Magdo Searusová.“ Pomalu potřásl hlavou. „Skutečně.“

Uvědomila si, že je ráda, že je mu zatěžko ohrozit její život. Nechtěla by, aby mu to bylo jedno. Merrit k ní nakonec natáhl ruku, dlaní vzhůru. „Dej mi ruku.“

Magda poslechla. Merrit ji chytil za zápěstí a pevně ji ho sevřel. „Teď se nehýbej,“ řekl. „Nechci, abys ucukla, protože bych mohl říznout příliš hluboko.“

Magda se zhluboka nadechla a pomalu vydechla, aby uklidnila splašené srdce. Nebála se ani tak čepele, jako spíš neznámého, co ji čeká. Rozhlédla se a hlavou jí bleskla myšlenka, jestli ještě někdy uvidí svět živých. Pak pohlédla Merritovi do očí.

„Jsem připravená. Můžeš.“

Bez dalšího otálení jí přejel čepelí po vnitřní straně paže blízko zápěstí. Ucítila, jak se jí ostří zařízlo do masa, jak přejel mečem po paži a přitom si dával pozor, jak hluboko řeže. Projela jí ostrá bolest. Z rány jí okamžitě vytryskla krev. Řízl hlouběji, než čekala. Cítila, jak na ni jdou mdloby. Bojovala s tím pocitem. Věděla, že musí zůstat při vědomí.

Magda sledovala, jak jí krev stéká po paži, přes zápěstí a dlaň, po prstech a kape na zem. Množství krve ji šokovalo.

„Pospěš si,“ pobídl ji Merrit, „než ztratíš příliš krve.“

S pocitem, jako by viděla sama sebe ve snu, udělala Magda pár kroků a chystala se začít kreslit vnější kruh, ten, který představoval začátek světa mrtvých.

„Ne,“ řekl Merrit a chytil ji za ramena. Postrčil ji zpátky. „Potřebuji, abys začala uprostřed. Nejdřív musíš nakreslit hvězdu.“

Pohlédla mu do zastíněné tváře. „Ale já myslela ?“

„Vím, co jsi myslela, a normálně by to tak bylo správně, ale nemůžeš ji nakreslit tak, jak ses to naučila. Tohle je pro úplně jiný účel, než se Milost obvykle používá. Měníme prvky, které se procesu účastní.“ Kývnutím hlavy ji pobídl. „Nakresli nejdřív hvězdu.“

Magda se naučila, že Milost se vždycky začíná kreslit od vnějšího kruhu, pokračuje se vepsaným čtvercem, vnitřním kruhem a osmicípou hvězdou. Končí se paprsky talentu vycházejícími z hvězdy, přetínajícími vnitřní kruh, čtverec a nakonec i vnější kruh až do podsvětí. Bylo jí řečeno, že se symbol Milosti nikdy nesmí kreslit jinak, ani kdyby o nic nešlo. Milost byla důležitý symbol, který měl velký význam a nesl v sobě mocnou magii, pokud ho kreslili správní lidé, a zvlášť když ho kreslili krví.

Magda, sice se strachem z důsledků, udělala, co jí Merrit řekl, a kapající krví začala dělat nepřerušovanou čáru na písečné ploše, kterou předtím uhladil. Dávala si pozor, aby kreslila pomalu a čáry byly rovnoměrné.

„Dobře,“ pochválil ji. „Teď kolem nakresli začátek světa živých, procházející jejími vrcholy.“

Za neustálého hřmění a blýskání Magda pokračovala v kreslení. Vítr jí zavál vlasy do tváře, takže si je musela odhrnout, aby viděla na to, co dělá. Co neosvítily blesky, to zvládla lampa. Když dokončila kruh, namalovala kolem něj čtverec a pak vnější kruh, kterým Milost obvykle začínala.

„A teď nakresli paprsky,“ požádal ji. „Ale musíš je začít vně vnějšího kruhu, ve světě mrtvých, a pokračovat dovnitř, až se spojíš s cípy hvězdy a dotknou se tak Stvoření.“

Magda na něj upřela pohled. „Merrite, jsi si jist? Nikdy jsem neslyšela, že by se Milost kreslila takhle. Nikdy jsem neslyšela, že by se někdo odvážil kreslit paprsky směrem dovnitř, ze smrti ke Světlu Stvoření. Je to jako svatokrádež.“

Přikývl. „Já vím. Ale potřebuji, abys to udělala. Slučujeme elementy. K tomu slouží ty astrální výpočty. Proto jsem potřeboval ty vzorce sedmiúrovňového průniku. Pospěš si, než ztratíš příliš mnoho krve.“

Než symbol dokončila, cítila, jak se jí točí hlava. Chvěla se po celém těle, kromě prstů. Ty jí úplně ztuhly.

Magda si uvědomila, že tmavý svět kolem ní se naklání v podivném úhlu. Merrit ji zachytil dřív, než upadla na zem.

Posadil ji na zem a opřel ji o silnou kládu, ležící trochu stranou. Přiložil jí na řeznou ránu ruku. „Vedla sis dobře, Magdo.“

Ucítila teplo přílivu magie, která jí proudila do paže.

„Tohle zastaví krvácení, aby se rána mohla začít hojit,“ vysvětlil jí. Sotva ho slyšela. „Zatímco budu pracovat, chci, abys zůstala sedět a odpočívala. Musíš být silná. Potřebuji, abys byla silná na další proces.“

Magda přikývla, ale Merrit už spěchal k symbolu Milosti namalovanému krví.

Její krví.

Kapitola 66

Magda ležela na zemi, opřená zády o kládu, a pozorovala, jak se blýská hluboko uvnitř mraků plujících jí nad hlavou, díky čemuž získaly nazelenalou barvu. Blesky přeskakovaly z místa na místo a na obloze za sebou zanechávaly klikaté čáry, doprovázené neutichajícím praskáním, duněním a hřměním. Cítila, jak se při každém zarachocení hromu chvěje písčitá půda.

Nazelenalá barva jí cosi připomněla, ale nedokázala přijít na to co.

Když si Magda všimla, že ne všechny blesky a burácivé zvuky vycházejí z oblohy, nadzvedla se na loktech a posunula se na kládě trochu výš. Merrit stál uprostřed symbolu Milosti a pomocí prstu a palce tahal vzduchem světelné čáry, jako by vytahoval vlákno z přadena. Před sebou měl strukturu stovek tenkých světélkujících čar spojených do složité konstrukce. Takto spletité prověřovací předivo ještě nikdy neviděla.

Kolem ní práskaly blesky, přeskakovaly z bodu do bodu té konstrukce nebo sjížděly ze tmy nad ní, dotýkaly se jí na různých místech, testovaly ji, až to vypadalo, jako by ji zkoumavě olizovaly.

Uprostřed složité struktury se ve vzduchu vznášel meč pravdy, poměrně vysoko nad zemí. Čněl polovinou nad konstrukci a pomalu se otáčel kolem své osy. Přitom čepel odrážela barevné záblesky zářících čar do všech směrů.

Jak Merrit přidával další čáry a ostatní samovolně vyrážely z různých bodů, aby se dále proplétaly, celá struktura rostla do výšky, zatímco uvnitř se neustále otáčel meč. Merrit kroužil kolem svítící sítě, doplňoval kousky čar na různá místa a přetahoval je obloukem z jednoho křížení ke druhému, jako by posiloval oblasti, které se mu zdály slabé.

Jakmile se struktura začala sama rychle dotvářet, Merrit skočil k cípům hvězdy symbolu Milosti a začal kreslit kouzelné formule do písku. Prstem nakreslil každou čáru rychlým, přesným pohybem, dokud nebylo kouzlo hotovo. Pokračoval od jednoho cípu hvězdy k dalšímu, doplňoval celkový obraz a upřesňoval jednotlivé formule. Každá kouzelná formule se Magdě zdála jiná.

Když měl všech osm hotových, vrátil se ke svítící struktuře, tu a tam na ni zatlačil dlaněmi, zkoušel její soudržnost a pak někde opatrně přidal další čáru, aby ji celou zpevnil.

Magda měla pocit, že má hlavu ve svěráku. Tlak byl bolestivý. Nevěděla, odkud ta bolest pochází. Uvažovala, jestli za to může její spojení s Milostí a kouzly, nebo jen ztráta krve.

Zatímco pozorovala konstrukci, která nadále sama rostla jak do výšky, tak se zároveň dole rozšiřovala, nevěděla, co má čekat. Z kostry čar vyrostly světelné nohy, které se připevnily k vyobrazení hvězdy namalované její krví. Viděla jak paprsky světla krev nasávají.

Merrit přiložil palec a ukazováček na nějaký bod ve struktuře a jako by mezi ně chytil vzduch, vytáhl svítící čáru z konstrukce a přetáhl ji dolů přes celou Milost, až ji připojil ke konci jednoho z paprsků vycházejících z hvězdy na místě, kde ji křížil kruh představující svět mrtvých.

Magda sebou trhla a zalapala po dechu. Pevně stiskla zuby, když ucítila bodavou bolest. Měla pocit, jako by do ní někdo vrazil pletací jehlici a udělal velký steh. Namáhavě se nadechla, jak bojovala s bolestí, která na ni doléhala.

Merrit se rychle vrátil na opačnou stranu svítící struktury, vytáhl další čáru světla z konstrukce a připevnil ji ke konci paprsku na této straně, kde přecházel do podsvětí.

Magda se znovu prudce nadechla, jakmile ucítila stejnou bodavou bolest tentokrát v pravém boku. Když Merrit přetáhl další čáru světla přes Milost, ucítila Magda další bodnutí, jako by ji prošil v kříži. Rukama se chytila v místech, kde ji bodalo, jako by ji mohla zastavit, ale bolest nepolevila.

Nahoře kolem zářící struktury prověřovacího přediva začaly vířit tmavé, nezřetelné tvary. Paprsky blesků vystřelovaly z konstrukce směrem k tvarům pohybujícím se v kruhu vysoko nad ní, zatímco Magda cítila bodavé útoky bolesti kolem pasu pokaždé, když Merrit vytáhl světelnou čáru až za vnější kruh Milosti. Měla pocit, jako by ji někdo přišíval k zemi. Sotva se mohla pohnout a namáhavě dýchala.

Nahoře nad nimi celá obloha vřela nazelenalým světlem, které se rozpínalo po celé nebeské klenbě.

Pak spatřila, jak meč začal zářit tlumeným měkkým světlem, střídavě žlutým a zeleným, podobného odstínu, jaký měla zelená záře uvnitř mraků.

Merrit poklekl a na různých místech symbolu Milosti nakreslil další kouzelné formule. Magda se nemohla pohnout a sotva dýchala, se zatnutými zuby zápasíc o každý doušek vzduchu. Měla pocit, že ji něco trhá vedví.

Rotující tmavá hmota nad strukturou sítě se otáčela a roztahovala do šířky, až se zdálo, že se do pohybu dala celá obloha. Vzdálenější části se otáčely pomaleji. Čím blíž k zářící síti, tím rychleji kroužily. Uprostřed se rozhořel bod intenzivního nazelenalého světla.

Magda si uvědomila, že zelená barva není jen v mracích. Připadalo jí, že samotný vzduch začal mít zelený nádech.

A vtom si vzpomněla, co jí to připomínalo, když ho poprvé viděla. Baraccus jí vyprávěl, že zvláštním nazelenalým světlem zářila opona do světa mrtvých, když jí procházel. Řekl jí, že podle toho, že prošel tou zelenou stěnou, poznal, že vstoupil do podsvětí. Nazval to zelená louka duchů.

Magda zalapala po dechu, když se jí zdálo, že v rotující hmotě nad strukturou sítě spatřila nějaký obličej. Ve vířícím zeleném světle uviděla další a pak ještě další. Všechny měly ústa otevřená dokořán v děsivém výkřiku. Tváře byly zkroucené bolestí a hrůzou. Výkřiky se rozléhaly kolem a přidaly se ke zvukům hřmícího větru.

Zanedlouho se zdálo, že v otáčejícím se vzduchu nad zářící strukturou sítě poletují tisíce nezřetelných, průhledných těl.

Zvuky, které vydávaly, se nedaly vydržet. Byla to hrůza, utrpení a bolest, všechno přetavené do jednoho dlouhého, pronikavého výkřiku. Nazelenalý vzduch se zdál plný svíjejících se průhledných postav, jak mnoho vznášejících se, kroutících se a otáčejících se duší zaplavilo prostor. Žádná z postav se nezdála skutečná ani živá, přestože se všechny pohybovaly se vzrušenou cílevědomostí.

Magda uvažovala, jestli už zemřela a pohltil ji svět duchů, nebo jestli se vznáší polomrtvá za oponou ve světě mrtvých. Napadlo ji, jestli Baraccus cítil něco podobného.

Vzduch nad mečem vzplál mohutným plamenem, který vyrazil vzhůru. I když od něj byla dost daleko, měla pocit, že ji žár plamene spálí na uhel.

Meč se rozžhavil doběla. Zářil jasněji než cokoliv jiného, dokonce i než blesky. Světlo bylo tak jasné, až oslepovalo. Obloha nad ním plála načervenalým oranžovým plamenem, který se otáčel a vířil, postupně černal a mizel, načež ho hned nahradil ještě jasnější oranžový plamen, neustále stoupající vzhůru.

Půdu kolem zářícího prověřovacího přediva pokryl koberec namodralých plamínků, které blikaly a poskakovaly.

Uprostřed toho všeho běhal Merrit a vytahoval další světelné čáry a kreslil další světelná kouzla. Svět se změnil v peklo a postavy v nazelenalém světle křičely vzteky i utrpením.

Magda cítila, jak se přes ni přelévají horké vlny z doběla rozžhaveného zářícího meče. Čepel žhnula, jako by sama hořela.

Magda si pomyslela, že jí ten žár určitě spálí plíce. Vzduch nad nimi se podobal otáčejícímu se příkrovu plamenů. Zvuk byl ohlušující.

Černý blesk, temný jako samotná smrt, zapraskal a sjel z plamenů nad rukojetí meče. Pokaždé když se ho černý blesk dotkl, čepel na okamžik také zčernala. Magda věděla, že je svědkem vyvolávání subtraktivní magie.

Černé blesky vyrážely z bodů na symbolu Milosti za vnějším kruhem a obloukem mířily na hlavici zářícího meče. Měla pocit, že každý praskající, klikatý blesk se zrodil přímo v její duši.

Zároveň však z hlavice meče vyrážely vzhůru oslepivě jasné blesky s ohlušujícím hřměním. Vypadalo to, že čepel musí tím žárem a křížením blesků z různých světů každou chvíli explodovat.

Pak se Merrit postavil a zvedl paže. Jak opakovaně natahoval paže vzhůru, z jezírka vyrazily ohromné sloupy vody a zalily meč. Jak proudy vody dopadly na meč a celou strukturu sítě, Magda i přes vodu viděla, jak meč září.

Vzhůru se zvedla oblaka páry, jak další sloupy vody stoupaly z jezírka a dopadaly na meč.

Záblesky jasně bílých a inkoustově černých blesků ji pálily v očích. Ohlušující burácení jí málem roztrhlo ušní bubínky. Z meče stoupala pára s kvílivým zvukem, který si nezadal s křikem duchů, vířících v nazelenalém vzduchu.

Magda měla pocit, že jí praskne hlava. Bodavá bolest v pase byla tak pronikavá, že se ani nemohla nadechnout. Jako by jí plíce svírala železná pěst a nedovolila jí nabrat vzduch.

Všechno se jí začalo rozmazávat. Přestože věděla, že celé představení pokračuje dál, připadalo jí, že se odehrává v mlze.

A pak meč pravdy najednou prudce klesl na zem.

Magda vykřikla. Jak meč dopadl, měla pocit, jako by se jí do hlavy zabodl ocelový hrot a pokračoval dál, přímo do její duše.

Jako když se zabouchnou velké železné dveře, svět zčernal.

Kapitola 67

Magda si matně uvědomovala, že leží na něčem měkkém. Pootevřela oči a hned je zase zavřela. Světlo ji řezalo do očí.

Třásla se po celém těle. Uvědomila si, že z nějakého důvodu je nejen prochladlá, ale i promočená. Pak si vzpomněla, že když byli venku v lesích, začaly padat velké ledové kapky. Vytušila, že už není venku v lese, ale nedokázala zjistit, kde tedy vlastně je.

Nedaleko spatřila procházet rozmazanou postavu Merrita. Ten pohled ji uklidnil.

Nemohla zaostřit pohled, přesto však rozeznala stůl a židli. Na stole bylo něco červeného. Pak začala rozpoznávat sošky, hromady knih, svitků, kostí a všechny ty prapodivné věci, rozestavěné všude po podlaze. V místnosti také hořely svíčky, některé na nízkých stolcích, další na krátkých ozdobných sloupech a také na stole.

Když se jí trošku zlepšil zrak, zjistila, že leží na proutěné pohovce u Merrita doma. Nevzpomínala si, jak se tam dostala.

Merrit přišel blíž a mlčky se k ní trochu naklonil. Pohyboval rukama ve vzduchu nad ní táhlými pohyby od hlavy směrem k nohám. Jak se jeho ruce pohybovaly, cítila, jak na ní promočené šaty usychají. Než se propracoval až k nohám, byla úplně suchá. Mrazivý chlad ustoupil, jak jí až do morku kostí proniklo uklidňující, hřejivé teplo. Ale pořád ji všechno bolelo.

„Ještě žiju?“ vypravila ze sebe.

Merrit se k ní otočil a usmál se.

„Správně. Jsme u mě doma v Aydindrilu. Bylo to sem blíž než do Pevnosti. Chtěl jsem tě dostat co nejdřív z toho deště. Byla pořádná bouřka. Nebyla jsi na tom nejlíp. Reakce při spojení všech elementů byla větší, než jsem předpokládal, ale ne tak zlá, jak jsem se bál. Průnik se zdařil a vydržel.“

Prsty se dotkl jejího ramene. „Byla jsi silná, Magdo. Vedla sis dobře. Ale bál jsem se, že bys to až do Pevnosti nevydržela.“

„Nesl jsi mě?“

Přikývl. „Nemyslel jsem… no, měl jsem za to, že nejlepší bude, když se schováme před deštěm tady a postarám se o to, abys byla co nejdřív v pořádku.“

„Meč,“ pronesla a olízla si popraskané rty.

„Co je s ním?“

„Podařilo se to, Merrite? Dokázal jsi dokončit klíč?“

Jeho příjemný úsměv se rozšířil. „Ano, díky tobě. Díky tvé síle a odhodlání jsem to dokázal.“

„Dokázal…“

„My jsme to dokázali.“ Stiskl jí ruku. „Vyléčil jsem tě, ale teď si ze všeho nejvíc potřebuješ odpočinout a nabrat zase sílu. Na to magie nestačí, to musíš sama.“

Matně se jí vybavila vzpomínka, jak jí drží hlavu v dlaních a uzdravuje ji. Už to zažila předtím, takže věděla, co dělá. Dotek jeho magie se však lišil od léčení, které doposud zažila. Byl pronikavý, intenzivní, ale zároveň hřejivý a uklidňující, takže se mohla uvolnit a nechat ho dělat, co bylo třeba.

Měla jen útržky vzpomínek na to, jak se nad ní sklání, drží jí hlavu v dlaních, to vše za silného deště. Pamatovala si však dobře, jak hroznou bolest cítila a jak se děsila toho, že by mohla zemřít v tmavém lese.

Magda nevěděla, co všechno jí musel vyléčit, ale uvědomovala si, že na nějakou dobu se ocitla za oponou života.

Merrit pro ni přišel a přivedl ji zpátky.

„Je ještě noc?“ zeptala se.

„Ne,“ řekl. „Už je ráno.“

„Ráno?“ Magda se pokusila nadzvednout se na loktech, ale nenašla k tomu sílu. „Merrite, musíme jít. Potřebujeme se dostat dolů do žaláře. Musíme najít tu kouzelnici, co se chtěla přidat na naši stranu. Pokud je ještě naživu. A jestli je, můžou ji každou chvíli popravit.“

Merrit ji rukou jemně zatlačil zpátky. „Já vím, ale teď si musíš odpočinout. Vyléčil jsem tě, ale pokud se máš zotavit, potřebuješ klid. To pro tebe nemůžu udělat a ty zas nemůžeš udělat nic, dokud se nejdřív úplně nezotavíš.“

Jeho tón zněl hodně vážně. Pohlédla mu do tváře. Jeho oči prozrazovaly, jak velké obavy o ni má. Při pohledu do jeho oříškově hnědých očí ji až zamrazilo strachy.

„Budu v pořádku? Přežiju to?“

Pousmál se. „Pokud si odpočineš. Tvoje tělo potřebuje spánek, aby se úplně zotavilo.“

Magda přimhouřila oči a snažila se zaostřit svůj stále poněkud rozmazaný pohled na meč v pochvě na jeho boku. Přitom ucítila prudkou bolest ve spáncích. Pochvu ale neviděla.

Merrit si všiml, kam se dívá, a ukázal rukou. „Visí přes židli.“

„Prosím,“ vypravila z bolavého hrdla. „Můžu ho vidět? Chci si na něj sáhnout.“

Merrit se poškrábal na skráni. „Jistě.“

Došel k židli stojící u stolu, kde na rudém sametu meč obvykle ležel. Když vytáhl čepel z pochvy zavěšené na židli, místností se rozlehl zvonivý zvuk. Zněl stejně jako dřív, ale přesto jinak. Rozezněl něco hluboko uvnitř ní.

Přinesl jí meč a podal jí ho v natažených pažích. Magda se dotkla jílce a prsty přejela přes vystouplá písmena slova Pravda.

Natáhla k němu ruce. Chtěla ho, potřebovala ho. Merrit jí dovolil, aby si ho vzala z jeho rukou.

Magda si položila čepel na sebe a s uspokojením vnímala váhu meče na těle. Jílec jí spočíval těsně pod bradou na hrudi. V tu chvíli, po všem, čím prošla, byl mnohem konejšivější než jakákoliv přikrývka. Vědomí, že je dokončený, ji uspokojilo tak, že se to ani nedalo vyjádřit slovy.

Držela jílec oběma rukama a plně si vychutnávala radost a uspokojení z toho, že to dokázali.

Merrit vykonal téměř nemožné. Klíč byl hotový. Magda přispěla svým dílem a pomohla mu, a výsledkem byl dokončený meč pravdy.

Přestože neměla talent, jasně cítila magickou sílu, kterou teď meč vládl. Takovou sílu si ani nedovedla nikdy představit. Vířila podobně jako bouře. Ale měla víc energie než bouře. Byla to zuřivost a běsnění, láska a život, všechno poskládané na sobě a přetavené do nejjemnějších vrstev něčeho nového, něčeho pozoruhodného.

Teď to byla zbraň jako žádná jiná, lepší než jakákoliv jiná.

Cítila se tak skvěle, když ho držela a věděla, že to dokázali, že ho už nikdy nechtěla pustit.

Magda zhluboka s uspokojením vydechla a s mečem pravdy, položeným na sobě a oběma rukama svírajícím jeho jílec, se zaposlouchala do pravidelného bubnování deště na střechu, podvolila se únavě a usnula.

Kapitola 68

„Už se opravdu cítíš dobře?“ zeptal se jí Merrit tiše, zatímco šli širokou chodbou. „Byl bych si mnohem jistější, že se úplně zotavíš, kdybys odpočívala déle. Prošla jsi tvrdou zkouškou.“

Tato část Pevnosti byla vyhrazena pro pevnostní gardu. Stěny chodby tvořily kamenné kvádry, stropy byly z trámů a podlaha prkenná. Nacházely se tu ubikace, jídelny a společenské místnosti. Jak procházeli hlavní chodbou, v některých bočních chodbách zahlédla vojáky. Plameny loučí v kovových držácích na stěnách plápolaly v mírném vánku. Byla tu cítit zatuchlina, kterou pravidelně střídalo silné aroma pryskyřice, jakmile minuli prskající louč.

Rychlým krokem proti nim šli dva vojáci s naleštěnými prsními štíty na modrých halenách, zabraní do důvěrného hovoru. Magda počkala, až přejdou, než Merritovi odpověděla.

„Je mi dobře,“ řekla. „Opravdu. Přestaň se mě na to pořád ptát.“

Pokračovali dál dlouhou chodbou; Merrit se na ni ohlédl s pochybovačným výrazem, ale mlčel. Čas od času na ni mrkl koutkem oka, jako by se chtěl přesvědčit, jestli se stále drží na nohou.

Magda by byla radši, aby nebyla tak pozdní hodina. Prospala celý den až do večera. Přestože ještě potřebovala odpočívat, spát už dál nechtěla. Byla dost silná na to, co museli udělat. V tuto chvíli na ničem jiném nezáleželo.

„Nevypadám snad dobře?“ zeptala se. Merrit se nakonec přece jen usmál. „Jistěže vypadáš dobře.“ Začervenal se. „Chci říct, že vypadáš, že jsi v pořádku.“

Magda se usmála jeho rozpakům.

Aby řekla pravdu, dobře se vůbec necítila. Byla tak vyčerpaná, že sotva zvedala nohy, ale mnohem větší starosti jí dělalo to, že by se ke kouzelnici mohli dostat pozdě. Mohla to být jejich jediná šance, jak získat informace o tom, k čemu se nepřítel chystá. Nemohla si dovolit podléhat únavě, když toho bylo tolik v sázce.

I přes pozdní hodinu předpokládala, že generál Grundwall bude ještě vzhůru. Věděla o něm, že je bezmezně oddán svému úkolu chránit Pevnost a ty, kteří zde žili a pracovali. Pamatovala si, jak Baraccus generálu Grundwallovi často připomínal, že se musí vyspat, jinak nebude k ničemu. Jenže on si většinou jeho rady nebral k srdci.

Podle hloučku vojáků postávajících kolem klenutého průchodu vedoucímu k velitelství pevnostní gardy si byla jista, že tam generál bude. Někteří vojáci v modrých košilích a lehké zbroji drželi v rukou papíry nebo svitky a čekali, až podají generálovi hlášení. Další se chystali na střídání stráží. Na jejich nablýskaném brnění a zbraních se odrážela světla desítek lamp, umístěných na stěnách kolem vchodu. Rozhodně se ocitla v prostředí, kam vůbec nezapadala.

Jak Magda s Merritem přicházeli chodbou a míjeli vojáky v obou směrech nebo hloučky mužů debatujících o práci a plánech na noc, zahlédla generála vyjít z klenutého vchodu velitelství. Nebyl moc vysoký, ale měl statnou postavu, silné paže a mohutnou šíji, která přecházela v široká ramena. Napadlo ji, že vypadá jako muž, který by dokázal odstrčit horu, kdyby mu stála v cestě.

Mluvil rychlým, úsečným hlasem, vydával rozkazy, posílal vojáky na hlídky, sděloval důstojníkům, jak si přeje, aby se střídaly stráže, nebo si od mužů čekajících před vchodem bral písemné zprávy, zatímco poslouchal jejich hlášení. Přejel pohledem každý papír a poděkoval za zprávu. Zanedlouho měl v ruce pořádný štos papírů.

Když generál Grundwall zahlédl Magdu, jak se proplétá mezi hloučky vojáků, tvář se mu roztáhla v širokém úsměvu.

Magda okamžitě zpozorněla.

Takový úsměv se ke generálovi vůbec nehodil. Byl to zdatný voják, zdravý a v kondici, navzdory šedinám. Často jezdil nebo chodil se svými muži na hlídky po celé Pevnosti a okolí, zdolával nesčetná schodiště, když kontroloval, jestli jsou všichni v bezpečí. Byl cílevědomý a svoje povinnosti bral vážně. Neměl v povaze se usmívat.

Od té doby, co docházelo v Pevnosti k záhadným vraždám, začal být popudlivý. Měl pocit, že to na něj vrhá špatné světlo. A to, že vraždění pokračovalo, ho neustále rozčilovalo.

A teď se usmíval, jako kdyby byl na plese a měl upito. „Lady Searusová! Tak rád vás vidím,“ zvolal a přispěchal k ní.

V porovnání s Merritem, který stál vedle ní, už generál nevypadal tak svalnatý a statný, jak se jí vždycky jevil.

„Generále Grundwalle, můžeme si promluvit soukromě? Chtěla bych se vás na něco zeptat.“

„Jistě. Samozřejmě,“ ujistil ji s širokým úsměvem na rtech. Pokynul rukou k postrannímu podloubí, kde stály sochy slavných vojáků z dob dávno minulých.

Než se dostala ke slovu, generál ji s úsměvem od ucha k uchu předešel. „Musím vám poblahopřát, lady Searusová.“

Jestli Magda předtím jen zpozorněla, teď se vylekala. Generál pokračoval dřív, než se ho mohla zeptat, k čemu jí chce blahopřát. „Je to skvělá zpráva, prostě báječná. Přesně taková, jakou Pevnost potřebovala. Zahnala chmury.“

Magda nebyla jen zmatená, ale především znepokojená. Pomyslela si, že si musí dávat pozor a být velice opatrná.

„A jak jste se tu zprávu dozvěděl, generále?“

Narovnal se s pyšným úsměvem ve tváři a zastrčil si palce za opasek. „Řekl mi to sám prokurátor Lothain.“

Magda měla co dělat, aby se ovládla a nedala najevo zděšení. „Opravdu?“

Generál Grundwall přikývl. Rozhlédl se kolem, aby se ujistil, že ho nikdo neuslyší.

„Musím říct, že mi dělalo velkou starost, co se tady v Pevnosti dělo, ale teď, když se provdáte za našeho nového čaroděje prvního řádu, už jsem klidný.“ Zvedl ruku a opět se rozhlédl. „Nebojte se, svým mužům jsem ještě neřekl, že bude Lothain jmenován čarodějem prvního řádu. Vím, že to bude oficiálně oznámeno na jednání Rady.

Ale nejdůležitější zpráva, pokud jde o mě, je ta, že se opět stanete ženou čaroděje prvního řádu. Ani vám nemůžu vypovědět, jak se mi ulevilo.“

Koutkem oka si Magda vyměnila pohled s Merritem. Nemohla si pomoct, aby se nezeptala. „Proč se vám tak ulevilo?“

Povytáhl obočí. „Lady Searusová, jste velice vážená a uznávaná osoba. Možná si to ani neuvědomujete, ale vašim slovům mnozí naslouchají a váží si jich. Lidé vědí, kolikrát jste promluvila před Radou, předkládala jí rozumné důvody a mnohokrát byla jejím svědomím. Vždycky jste mluvila za ty, kteří by jinak před Radou nedostali slovo. To vám získalo úctu mnoha lidí v Pevnosti.

Spousta lidí o Lothainovi pochybovala, a to, co jste o něm řekla, no, víte, vaše slova vyjádřila myšlenky mnoha lidí. Ale zároveň jsou tu lidé, kteří Lothainovi věří, jsou přesvědčeni, že je náš zachránce, protože neúnavně pátrá po zrádcích mezi námi. Ti lidé, kteří Lothainovi důvěřují, by vás nejradši podřízli. Velice jsem se obával o vaši bezpečnost, protože skutečně oddaní příznivci často nemají slitování.

Ale jak mi Lothain vysvětlil, všechno to způsobil velký žal z Baraccusovy smrti. Jak řekl, takový hluboký zármutek může být důvodem, proč i dobří lidé mohou jednat nesprávně a ostatní jim to musí odpustit.

Ale když se za něj provdáte, celá věc se urovná a veškeré pochybnosti spojené se jmenováním Lothaina čarodějem prvního řádu skončí. Lidi hodně potěší ujištění, že mu tak věříte. Vždyť si ho budete brát!“ Bouchl se pěstí do hrudi. „Mě to určitě potěšilo! Musím vám říct, že to skutečně uklidní situaci v Pevnosti. Ani nevíte, jak jsem šťastný, že budete ženou čaroděje prvního řádu.“

Magda se ze všech sil snažila zamaskovat svůj hněv.

„A koho to tu máme?“ zeptal se generál a svým typicky podezíravým pohledem si změřil Merrita.

„Jsem Merrit,“ představil se čaroděj s příjemným úsměvem, který byl, jak Magda poznala, nucený.

Merrit mu podal ruku. Generál Grundwall mu s ní potřásl, ale stále se díval podezíravě.

„Merrit je tvůrce,“ řekla Magda a opět upoutala generálovu pozornost. „Nabídla jsem mu Baraccusovy pracovní nástroje, protože jsem pro ně neměla využití. Merrit je určitě použije pro dobrou věc.“

„Hm,“ pronesl generál s pokývnutím, které naznačilo, že už není tak nedůvěřivý. „No, to je milé. Čaroděj prvního řádu Baraccus by si to jistě přál.“

„Také si myslím,“ souhlasila Magda.

Generál Grundwall se k ní naklonil. „A na co jste se mě přišla zeptat?“

Tím Magdu zaskočil, takže si musela všechno rychle znovu promyslet.

Když se teď ukázalo, že je generál na straně Lothaina, nemohla ho dost dobře požádat, aby ji vzal do žaláře za kouzelnicí, kterou Lothain obvinil z vyzvědačství a měl v úmyslu ji dát popravit. Chvilku zvažovala, že by se mu svěřila, že za žádných okolností nemá v úmyslu si Lothaina vzít. Měla na Lothaina vztek, že měl tu drzost všude rozhlašovat, že se za něj provdá.

Jak na ni upřeně hleděl a čekal na odpověď, připomněla si, že se musí soustředit. Nemohla riskovat, že by se mu svěřila.

„No,“ začala, „jak jsem říkala, pozvala jsem Merrita, abych mu ukázala Baraccusovy nástroje. Procházeli jsme kolem, a tak jsem doufala, že vás potkám. Chtěla jsem se vás zeptat, jestli jste už našli toho muže, který zavraždil Isidoru, tu spiritistku.“

„Ach, spiritistka.“ Generál se zamračil. „Ne, nezjistili jsme vůbec nic. A ještě horší je, že nebyla jediná, kdo byl tak strašlivým způsobem zavražděn.“

Magda zklamaně vzdychla. „Nerada slyším, že vrah stále běhá na svobodě někde v Pevnosti. Doufala jsem, že už bude v žaláři.“

Generál zachmuřeně přikývl. „Několik čarodějů, kteří pracovali v nejspodnějších částech Pevnosti, a dokonce i o pár pater výš, bylo zavražděno.“

„Zavražděno? Chcete tím říct… zavražděno jako Isidora? Stejným způsobem?“

„Přesně tak. Byli roztrháni. A nejsou sami. Dvě moje hlídky skončily stejně.“

Překvapená Magda se k němu naklonila. „Hlídky? To myslíte vojáky? Ozbrojené vojáky?“

Založil si svalnaté ruce. „Správně. Jedna hlídka byla tříčlenná, a pak o několik dní později další, tentokrát čtyřčlenná. Někdo je napadl a brutálně zabil. Všichni byli roztrháni. Chodba, kde jsme našli jejich ostatky, byla samá krev a posetá vnitřnostmi a roztrhaným masem. Nepoznali jsme ani, které části těl komu patří. Nemohli jsme je identifikovat. A jen podle hlav jsme poznali, kdo to byl.“

„Drazí duchové,“ zašeptala. „To je strašné. Je mi to moc líto. A nemáte žádné podezření?“

„Ne. Nic.“ Náhle na ni upřel pronikavý a znepokojující pohled. „A vy říkáte, že muž, který to udělal, ten, kterého jste viděla zavraždit Isidoru, byl mrtvý?“

Magda pokrčila rameny, nechtěla se hádat. Nebyl na to vhodný čas ani místo. V hlavě měla mnohem důležitější věci.

„Mně se zdál mrtvý. Víc vám toho neřeknu. Ale je možné, že byl jenom špinavý a otrhaný. Možná používal magii. Proto mi mohl připadat tak silný a schopný těch strašných věcí.“

„Aha.“ Generál zamyšleně pokýval hlavou. „To je možné.“

„Znepokojuje mě, že jste nikoho nechytili.“

Na chvíli se zadíval na Merrita a pak si znovu prohlédl Magdu. „Jste v pořádku? Vypadáte… nevím, unavená.“

„Jsem unavená, to máte pravdu. V poslední době se v mém životě stala spousta věcí.“

Opět se mu na tváři objevil široký úsměv. „Chápu.“

Magda cítila, jak jí vztek znovu rozpálil tváře. „No, už musíme jít. Tady Merrit si chce vyzvednout nástroje a jít domů. A já bych si taky měla odpočinout.“

„Jistě, lady Searusová,“ řekl generál s lehkou úklonou. „Ještě jednou vám blahopřeji k brzkému sňatku s budoucím čarodějem prvního řádu. Jsem si jist, že všichni v Pevnosti budou mít z té zprávy stejnou radost jako já. Lidé si vás velice váží a budou vaším rozhodnutím povzbuzeni.“

Magda přikývla. „Děkuji, generále Grundwalle.“

Než mohl něco říct, Magda se otočila a zamířila pryč. Merrit rychle vyrazil za ní.

Kapitola 69

Magda s rukama hněvivě sevřenýma v pěst kráčela rázným krokem pryč. Cestou míjeli skupinky vojáků mířící opačným směrem.

„Co to mělo znamenat?“ zeptal se nakonec Merrit. Znělo to stejně rozzlobeně, jako se cítila sama.

„Není to jasné? Proti jmenování Lothaina čarodějem prvního řádu se zřejmě musel zvednout odpor. Tímhle se ho očividně snaží zmírnit, posílit podporu a získat lidi na svou stranu. A jak se zdá, daří se mu to. Grundwall je přesvědčen, že je to dobrá zpráva pro lidi v Pevnosti. Lothain nepochybně počítá s tím, že většina lidí bude mít stejný názor.

Zřejmě se domnívá, že až zjistím, jak to všechny potěšilo, zmírnilo napětí a dodalo lidem jistotu v nesnadné době, nezbude mi nic jiného než souhlasit s jeho plánem. Dobře ví, jak mi na lidech záleží. Snaží se mě přinutit, abych to udělala pro dobro Pevnosti.“

„Ale nehodláš to udělat,“ řekl Merrit.

Neznělo to jako otázka. Magda se na něho zamračila. „Jasně že ne!“

Podrážděně zhluboka vzdychl. „A kam vlastně jdeme?“

„Do žaláře.“

„Do žaláře?“ Merrit ji chytil za ruku a prudce ji zastavil. Pohledem zkontroloval, že nablízku není žádný voják, který by ho mohl slyšet. „Šílíš?“

Magda se k němu otočila. „Hele, Merrite, krátí se nám čas. Jestli ta žena ještě žije, musíme se k ní dostat dřív, než ji popraví.“ Rozhodila rukama. „Už takhle jsem prospala celý den; nemůžeme si dovolit ztrácet další čas.“

„Jsem rád, že ses vyspala,“ řekl jí mírným hlasem, aby ji uklidnil. „Díky tomu jsi neumřela.“

Magda se zhluboka nadechla, aby trochu zmírnila vztek z toho, co řekl generál. Nechtěla, aby si Merrit myslel, že se zlobí na něj, nebo že ho viní z toho, co museli udělat. Merrit jí jako jediný věřil a snažil se pomoct. Ztišila hlas.

„Zřejmě ano a jsem za to vděčná, opravdu. Vyléčil jsi mě a cítím se líp. Vím, že si ještě potřebuji odpočinout, abych byla úplně v pořádku, ale právě teď se nemůžu ohlížet na to, jestli jsem vyčerpaná. Další šanci už třeba mít nebudeme. Musíme se k té kouzelnici dostat.“

Merrit přikývl a taky trochu vychladl. „Chápu a vím stejně jako ty, že máme naspěch. Ostatně jsem ti o té kouzelnici, která k nám přeběhla, sám řekl, vzpomínáš?“

„Vzpomínám.“

„Tak jak se k ní chceš dostat bez pomoci generála Grundwalla? K vězňům jen tak nikoho nepustí.“

Kolem přešla skupina vojáků, kteří si zvědavě prohlíželi ženu na svém výsostném území. Se zdvořilým úsměvem je kývnutím hlavy pozdravila. Většina mužů jí úsměv oplatila. Jakmile přešli, Magda si přetáhla přes hlavu kapucu pláště a opět vyrazila. Zpod kapuce vrhla pohled na Merrita.

„Slyšel jsi generála. Jsem vážená osoba. Pro mě je to sice novinka, ale muži, kteří v žaláři hlídají, mě tak třeba berou. Určitě nečekají ženu ? manželku svého bývalého čaroděje prvního řádu ? že se uprostřed noci objeví dole v žaláři.“

Merrit vypadal, že to v něm zase začíná vřít. „A k čemu nám to bude dobré?“

„Překvapení je občas nejlepší výhoda, jakou bojovník může mít.“

Podezíravě po ní loupl okem. „Kde jsi to slyšela?“

„Řekl mi to Baraccus.“

„Měl pravdu, ale tohle je trochu jiný případ, než jak je to obvykle míněno.“

„Proto tohle překvapení zapracuje v náš prospěch.“

„A když ne?“

Jak začali sestupovat po širokém schodišti, Magda ho chytila pod paží a naklonila se k němu. Ozvěna jejich kroků se rozléhala šachtou, proto mluvila tiše.

„Merrite, musíme to zkusit. Čas pracuje proti nám. Jestli ji nepopravili do dneška, nebo dneska, zatímco jsem spala, určitě to udělají brzy, možná už zítra. Nemůžeme to odkládat. Pokud ji postavili před soud a odsoudili k smrti, nebudou ji dole v žaláři držet moc dlouho ? nanejvýš pár dní. Každý další den máme menší naději, že si s ní promluvíme. Třeba nic neví a nemůže nám pomoct, ale co když ví něco o tom, co se děje tady v Pevnosti, nebo zná válečné plány císaře Sulachana?

Protože byla postavena před soud, aniž by o tom veřejnost věděla, někdo musí mít důvod, proč se jí chce zbavit. Proč by ji Lothain nechtěl soudit ve veřejném procesu, aby si mohl přidat dalšího odhaleného a popraveného zrádce na seznam svých proklamovaných činů? Prokazuje tím někomu laskavost? Nebo někoho chrání? Třeba sám sebe? Proč byl ten soud neveřejný?“

„Napadaly mě stejné myšlenky.“ Merrit zkontroloval pohledem schodiště, aby se ujistil, že není nikdo nablízku. „Ve skutečnosti bychom si měli odpovědět na otázku, proč ji nechali žít tak dlouho.“

„Jak to myslíš?“

„Pokud ji obvinili z toho, že je císařovou agentkou, a odsoudili ji k smrti, tak možná proto, že někdo má důvod si přát, aby zemřela. Možná ji chtějí umlčet. Jestliže je to tak a skutečně ji chtějí umlčet, proč jí nesetnuli hlavu hned po rozsudku?“ Merrit se k ní naklonil a významně povytáhl obočí.

„Jestliže si přáli její smrt, proč by ji nechávali naživu takhle dlouho?“

Došlo jí, co Merrit nevyřkl. „Takže si tedy myslíš, že ji mučí? Domníváš se, že ji doposud nezabili proto, že se z ní mučením pokoušejí dostat nějaké informace?“

„Nechtěl by každý nepřátelský agent v Pevnosti vědět, jestli s ní nepřeběhl na naši stranu ještě někdo jiný, a pokud ano, kolik toho ví o lidech, které sem mohl císař Sulachan tajně propašovat? Kdyby ji hned popravili, nevyřešilo by to problém jejich ohrožení, pokud by už předtím mluvila s někým v Pevnosti a prozradila jména zrádců, kteří tu pro císaře pracují. Nemyslíš, že by takovou věc potřebovali vědět dřív, než se jí zbaví?“

Magda na něj vrhla krátký pohled. „Takový zrádce, který se bojí prozrazení, by měl dost důvodů k mučení, aby zjistil, co všechno ví.“

Merrit mávl rukou. „Ale to všechno jsou jenom spekulace. Je možné, že je to opravdu agentka, nebo dokonce úkladná vražedkyně, která předstírá, že přeběhla, a přitom má v úmyslu pomocí talentu zabít naše vůdce. Třeba byl soudní proces neveřejný jen proto, aby zjistili, jestli nemá nějaké komplice. Možná udělali správně, že odhalili její plány. Ale podle mě je docela dobře možné, že jí setnuli hlavu hned na začátku, jakmile ji odsoudili. Vždyť nevíme, jestli ještě žije.“

„To je další důvod, proč se musíme dostat dolů do žaláře co nejdřív. Nemusíme už nikdy mít šanci zjistit pravdu. Třeba je to vražedkyně, ale možná je skutečně přeběhlice, která nám chce pomoct. A pokud ji mučí, může brzy zemřít a už nám nepomůže.“

Merrit o jejích slovech uvažoval, zatímco scházeli po širokém schodišti do spodní části Pevnosti. Schodiště bylo hlavní cestou, kterou používala pevnostní garda, aby se rychle dostala do různých částí Pevnosti. Cestou dolů potkali několik patrol jdoucích v opačném směru.

„Mně se to nelíbí,“ řekl Merrit poté, co se malá skupina vojáků, kteří brali schody nahoru po dvou, dostatečně vzdálila, aby je nemohla slyšet, „ale musím uznat, že to, co říkáš, zní rozumně. Nedozvíme se, jestli je ještě naživu, a pokud ano, zda je dosud ve stavu, aby si s námi mohla promluvit, pokud se nedostaneme do žaláře a nepřesvědčíme se na vlastní oči.“

„Dělá mi však starost, že by dozorci v žaláři nemuseli být rozumní,“ řekla Magda.

„To je dost pravděpodobné. Proto taky tu práci dělají. Do žaláře se zavírají zločinci a vrazi před popravou. Dozorci musí být tvrdí chlapi.“

Jakmile sešli ze schodů, zamířila Magda do nejširší chodby. Ta vedla do ohromné síně v samém srdci spodní části Pevnosti. Jejich stíny se kolem nich otáčely, jak rychle procházeli kolem pochodní umístěných na stěnách v kovových držácích.

„No, právě o tom mluvím,“ přikývla Magda. „Nevím, jestli budou ochotni nás pustit dovnitř. Ale na druhou stranu, měli by být tak překvapeni, že mě tu vidí, že by se mi mohlo podařit je nějak přelstít, aby nás tam pustili.“

„Bylo by to lepší, než kdybych je musel zabít,“ utrousil Merrit pro sebe.

Magda překvapeně zamrkala. „Zabít? Jsou na naší straně, Merrite. Jsou to naši lidé.“

„Jak to víš? Co když tam zrádci v Pevnosti ty muže postavili schválně, aby takoví jako ty a já nepřišli na jejich špinavosti? Sama jsi říkala, že se v Pevnosti děje něco hrozného a že se zdá, že je do toho zapleteno kdovíkolik lidí. Ta žena by o tom mohla něco vědět, a proto je v žaláři. Tak proti komu stojíme? Kdo ji tam drží? Kdo si přeje, aby zemřela?

Jsme ve válce. Nemůžeme si dovolit chybu, protože bychom snadno mohli zemřít a s námi všichni nevinní obyvatelé Středozemí.

Ti dozorci mohou být naši lidé, anebo mohou klidně pracovat pro zrádce ? pro nepřítele. Tím, co děláme, jsme už stejně překročili spoustu mezí.

A nezapomeň,“ dodal Merrit, „že máme pravděpodobně co dělat s nepřítelem, který ukradl moc Ordenu. Ta kouzelnice by o tom mohla něco vědět. Možná ví, kdo schránky má nebo kde jsou. Pokud to bereme opravdu vážně, nemůžeme si dovolit zaváhání. Nesmíme si nechat tuhle šanci proklouznout mezi prsty, bez ohledu na to, kdo se nám postaví do cesty. Když půjdeme dolů a dozorci nás k té ženě nepustí, může to dopadnout tak, že je budu nucen zabít.“

Magda si povzdechla. „Máš pravdu. Pokud neodhalíme plány nepřítele včas, všichni zemřeme. Riziko je příliš velké. Budeme muset udělat, co bude potřeba.“ Pohlédla na něho, zatímco odbočovali do chodby pokryté kobercem. „Doufejme, že k tomu nedojde.“

„Doufat můžeš, ale to není plán. Musíme se dostat dovnitř, a abychom toho docílili, bude možná nutné zabít dozorce.“

„Radši bych se tam dostala lstí.“

„Jestliže to vyjde, budu jenom rád. Ale musím mít připravený záložní plán.“

„Magie v žaláři nefunguje,“ připomněla mu. „Všude jsou tam štíty, aby s pomocí magie nemohl uprchnout talentovaný vězeň, případně aby se nějaký jeho spojenec s talentem nedostal dovnitř a nepoužil magii k jeho osvobození. Dole v žaláři se musíš spolehnout jen na svaly. Podle toho se dozorci vybírají.“

Aniž by se na ni podíval, řekl: „Meč tam fungovat bude. Když vytvořili ty štíty, neodstínili magii, kterou jsem vložil do meče.“

„Jak to víš?“

„Protože v té době ještě neexistovala. Nikdo předtím na takový druh magie, kterou jsem vložil do meče, ani nepomyslel. Předtím, než jsem ji vytvořil, neexistovala. Takže proti ní nemohli vytvořit žádný štít.“

„Ale jestli dokážeš obejít naše štíty, bylo by bláhové se domnívat, že by to nedokázal i nepřítel.“

„To už mě taky napadlo.“

Magda přikývla a v myšlenkách už byla na cestě dolů do podzemních pater Pevnosti, do katakomb.

Kapitola 70

Magdu bolely nohy z dlouhého sestupu do katakomb. Byla tak vyčerpaná, že měla občas pocit, že jí podklesnou nohy. Věděla, že cítí víc než obyčejnou únavu. Na zpáteční výstup po schodech nechtěla ani pomyslet.

Magda věděla, že jí Merrit nelhal, že potřebuje odpočinek, aby se úplně zotavila z utrpení, kterým prošla při tvorbě klíče. Samotné vyléčení nestačilo. Z drobností, které při tom dělal, a náznaků z jeho chování získala dojem, že použil její krev a životní sílu v procesu dokončování klíče a málem ji to stálo život.

Než si však bude moci odpočinout, museli zajít do žaláře. To teď byl prvořadý úkol. Jestli je kouzelnice stále naživu, museli s ní mluvit.

Opuštěnou chodbu, kterou spěchali, tvořilo bludiště klikatých chodbiček a průchodů, vytesaných ve vrstevnatém nahnědlém pískovci. Stěny nebyly rovné. Většinou se spíš podobaly tunelům proraženým v kameni.

Naposledy, když byla v katakombách, neprocházela přímo těmito podzemními průchody. Tato část se nacházela mnohem hlouběji, než kde byla předtím, v části, která sloužila nejen k ukládání mrtvých, ale kde se nacházely i pracovny čarodějů. Ve stejné části měla svůj příbytek i Isidora.

Časem, jak umírali další lidé, se původní katakomby zaplnily do posledního místa, takže bylo nutné vyhloubit další prostory pro ukládání dalších zesnulých. Což znamenalo, že některé části, jimiž teď procházeli, nebyly tak staré jako místa nad nimi, která navštívila předtím. Nahoře byly některé hrobky staré stovky let. Říkalo se, že tam jsou hroby i tisíc let staré. Magda nevěděla, jestli je to pravda nebo ne, ale některé části katakomb ve vyšších patrech tak rozhodně vypadaly.

Tato část však byla novější. Vlastně byla až odporně nová. Ve vzduchu se všude vznášel zápach smrti. Dokonce ani vůně hořících loučí, které místy vyčnívaly z vyvrtaných otvorů v pískovcových stěnách, ani vůně z misek s aromatickými oleji, nestačila přehlušit všudypřítomný zápach smrti. Na některých místech, když procházeli kolem pohřebních komor, kde byla uložena těla nedávno zesnulých, byl zápach rozkladu tak silný, že se jí zvedal žaludek a nutil ji k rychlejší chůzi.

Jak procházeli tunely, Magda se nemohla ubránit, aby nevrhla pohled do tmavých výklenků s uloženými těly. Svítící koule, kterou Merrit nesl, vrhala nazelenalé světlo do vyhloubených pohřebních komor. V tunelech jim koule pomáhala zahánět tmu mezi místy osvětlenými loučemi.

V jejím nazelenalém světle Magda viděla nesčetné mrtvoly uložené v postranních komorách. Někde zaprášené oblečení pokrývalo jen kosti. Jinde byla těla mrtvých vysušená s ústy doširoka otevřenými a prázdnými očními důlky. V místech, kde byl zápach nejsilnější, vyčníval některým mrtvolám z otevřených úst groteskně opuchlý jazyk a oči vystupovaly z důlků. Byl to přirozený proces rozkladu, kterým tělo procházelo, ale pohled to byl odporný. I proto byla ráda, že Baraccusovy ostatky strávil oheň.

Magda uvažovala, jestli jedním z důvodů, proč se žalář nacházel tak hluboko pod katakombami, nebyly právě výjevy, které cestou viděli. Jak vedli vězně do žaláře katakombami, rozkládající se mrtvoly mohly sloužit jako odstrašující podívaná a ukázka toho, jaký je čeká osud, jestli budou dělat potíže. Nebo připomínka těm, kteří byli odsouzeni k smrti, jak budou už brzy vypadat.

Magda jen doufala, že ti odsouzení byli skutečně vinni. Pokud spáchali zločin, svůj osud si zasloužili. Ale takový konec byl příliš děsivý, pokud odsouzenci k smrti byli ve skutečnosti nevinní.

Věděla, že vina nebyla vždycky jednoznačná a některé případy vzbudily pochybnosti, jestli se skutečný viník nevyhnul trestu a nebyla místo něj odsouzena k smrti nevinná osoba.

Jak šli dál chodbou, zdálo se, že pohled na mrtvá těla nikdy neskončí. Bylo ohromující vidět tolik mrtvých lidí.

Náhle Magda klopýtla a prudce se zastavila. Zůstala stát na místě jako přikovaná. S náhlým poznáním jí přejel mráz po zádech. Cítila, jak se celá roztřásla. Srdce jí začalo bít rychleji.

Merrit se otočil a zvedl svítící kouli, aby jí lépe viděl do tváře a do vytřeštěných očí.

Starostlivě se k ní naklonil. „Co se děje?“

Magda se rozhlédla po všech komorách vytesaných v kameni, plných lidských ostatků.

„Generál Grundwall řekl, že nenašli muže, který zabil Isidoru.“

„Správně,“ potvrdil.

Magda mu pohlédla do očí. „Tu noc, kdy jsem zabloudila v labyrintu chodeb kolem jejího příbytku, se šla spousta mužů ? čarodějů obdařených schopnostmi vypátrat vše živé ? podívat, co je to tam za povyk. Rozptýlili se a prohledali labyrint. Nikoho nenašli. Generál Grundwall říká, že nenašli nikoho, kdo měl na svědomí všechny ty vraždy.“

„Poslouchám.“

„Jak je to možné? Řekni, jak je to vůbec možné? Jak by mohl vrah jen tak zmizet? Pevnost je rozlehlá a v podzemí je spousta chodeb a tunelů jako tady v katakombách, ale přesto. Mnoho vojáků to tady prohledávalo dnem a nocí. Zamysli se nad tím. Jak se mohl vrah vyhnout všem, kteří po něm pátrali? Jak se dokázal tak snadno vypařit pokaždé, když někoho zavraždil?“

„No, to nevím, ale i s tolika vojáky ?“

„Co když byl ten vrah skutečně mrtvý?“

Merrit na ni upřeně hleděl. Pak rychle přejel pohledem po komorách s uloženými nebožtíky. „Myslíš jako tihle mrtví?“ pronesl nakonec tázavě.

Magda ukázala na pohřební komoru vedle nich. Ležely tam desítky vysušených mrtvých těl v různých stupních rozkladu, některá měla ruce zkřížené na prsou, jiná podél těla. Z některých zbyly už jen kosti. Ale pár takových tmavých a seschlých se docela podobalo muži, kterého Magda viděla, jak zavraždil Isidoru.

„Ano. Co když,“ řekla a ztišila hlas, „co když vrah byl jeden z těchto mrtvých lidí? Co když se potom, co zabíjel, jednoduše vrátil sem na své místo a byl dál mrtvý? Vypařil by se. Jak by ho někdo mohl najít? Jak by mohl kdokoli vědět, kdo to byl?“

„Měl by na sobě krev svých obětí,“ podotkl Merrit.

„Nikdo neprohledával mrtvé, aby zjistil, jestli mají na sobě čerstvou krev,“ namítla Magda. „Nikdo mi nevěřil, že Isidoru zabil mrtvý muž.“

„To je pravda. Vojáci pátrali po vrahovi, ale nikdo nezkontroloval všechny nebožtíky a nehledal čerstvou krev.“

„Pokud ho neobjevili bezprostředně po činu, všechny známky čerstvé krve zmizely. V mnoha případech to mohlo vypadat jako přirozený průběh rozkladu, kdy tělesné tekutiny prosáknou na povrch. Krev oběti se stane součástí mrtvého.“ Mávla rukou k vedlejší komoře. „Podívej se na ně. Ano, někteří jsou upravení a čistí, ale většina jich vypadá tak jak vypadá a odhalit na nich čerstvou krev by bylo obtížné. Během krátké doby bys ji neviděl, ani kdybys ji hledal.“

Merrit pomalu potřásl hlavou a zahleděl se do komor. „Drazí duchové, Magdo, kéž by to neznělo tak logicky.“

„Řekl jsi, že štíty nezastaví tvůj meč, protože nebyly vytvořeny tak, aby zablokovaly magii, kterou jsi do něj vložil.“

„Správně.“

„Štíty jsou rozmístěné po celé Pevnosti. Zamysli se, co mají štíty zastavit?“

„Nepřítele,“ odpověděl.

„Jakého nepřítele?“

Merrit pochopil, jak to myslí. „Živého nepřítele. Štíty se aktivují na základě rozpoznání života. Nemohou poznat něco, co není živé.“

„S pokračující válkou a útoky v Pevnosti Vrchní rada nařídila jako bezpečnostní opatření vytvořit a rozmístit nové štíty. Musela jsem oblasti chráněné štíty obcházet.“ Magda zvedla prst. „Přesto nezabránily dalším vraždám. Ani nepomohly vojákům chytit vraha. Mrtvého štíty nezastaví. Dokonce ho ani neodhalí. Mám pravdu?“

„Ano. Něco, co je mrtvé, dokonce ani nespustí alarm, natož aby aktivovalo štít. Nakonec, proč by nás měl varovat před mrtvými?“

„Co udělají štíty s vetřelcem?“ zeptala se Magda.

„Některé štíty jsou nastaveny tak, aby zabily osobu, která se přes ně snaží neoprávněně projít.“ Povytáhl obočí. „Ale musí být živá, aby ji zabily.“

„Co hledala Isidora? Kam nahlížela? Co se snažili udělat čarodějové, kterým Isidora pomáhala?“

Merrit jí ukázal pečetní prsten s Milostí. „Snaží se zasahovat do tohoto. Mění přirozený řád věcí, toky života, magie a smrti. Neslyšel jsem moc podrobností o jejich činnosti, ale domnívám se, že se zabývají tím, co dělalo Isidoře takové starosti ? mrtvými, které nepřítel odvezl, a jejich nezvěstnými dušemi.“

„Podle toho, co jsem slyšela,“ řekla Magda, „čarodějové v podzemních částech Pevnosti pracují na tom, jak vrátit život mrtvým. Nebo se přinejmenším snaží vytvořit napodobeninu života.

Napadlo mě, jestli se třeba nějaký jejich pokus nevymkl kontrole. Zajímalo by mě, jestli by to mohla být příčina těch vražd.“

Merrit se na ni dlouho díval a pak kývl svítící koulí. „Radši bychom si měli pospíšit do žaláře.“

Kapitola 71

Opracovaný kámen úzké chodby vysekané v zrnitém žulovém podloží hory pod Pevností byl nejen tmavší, ale i mnohem tvrdší než široká vrstva jemného, nahnědlého pískovce v katakombách nad nimi. Vyhloubit tuto část nebylo tak snadné jako podzemní komory pro mrtvé nahoře. Tady bylo potřeba mnoho sil, potu a úsilí.

A to všechno proto, aby bylo kde uvěznit zlo. Přinejmenším dle původního záměru.

Tmavou, vlhkou chodbu před vchodem do žaláře prostupoval pach zatuchliny a čpavý zápach krysího trusu. Magda si přitáhla plášť k tělu, aby se chránila před chladem, a pokrčila nos. Když došli ke kovovému schodišti na konci chodby, bez váhání začala sestupovat dolů. Jak se držela rezavého zábradlí, ze kterého se odlupovala barva, ušpinila si ruku.

Pod dlouhým a strmým schodištěm čekali dva urostlí muži. Určitě je slyšeli přicházet. Neměli na sobě košile, takže bylo vidět jejich široká ramena a zarostlou hruď. Ve světle koule, kterou Merrit nesl, vystupovaly z jejich tmavých, od sazí z loučí ušpiněných tváří bělma očí. Zcela očividně je překvapilo, že vidí ženu, a nedůvěřivě se dívali i na Merrita.

Jediné osvětlení poskytovala olejová lampa, postavená na malém stolku u stěny. Moc světla nevydávala, takže muži, zvyklí na příšeří, mžourali v poměrně jasném světle koule, kterou držel Merrit. Byli špinaví jako párek krtků.

Než se zmohli na slovo, Magda šla rovnou k věci. „Máte tu ženu, nepřátelskou agentku. Jdeme za ní.“

Dozorci se na ni podívali, překvapeni tím, že promluvila ona a ne Merrit.

„Vězni nemají povoleny návštěvy,“ pronesl jeden z nich chraplavým hlasem.

„Nejsem návštěva,“ ujistila ho Magda. Mluvila odměřeným, nepřátelským tónem. „Přišla jsem ji vyslechnout.“

Dozorce si dal rozzlobeně ruce v bok.

„Vězni obvykle neodpovídají na otázky.“ S širokým úsměvem se ohlédl přes rameno na druhého strážce. „Pokud ovšem nejsou mučeni.“

Oba se zachechtali.

Magda pochopila, že bude muset být odvážná, pokud je chce obelstít. Přesvědčila Merrita, aby souhlasil s jejím plánem, a proto ji teď nechal mluvit. Zdůvodnila to tím, že to bude nečekané, a tedy přesvědčivější od ní než od muže. Přestože souhlasil, byl Merrit připraven na možnost, že to nevyjde. Mlčky, s rukou položenou na hlavici svého meče, se tyčil hned za ní a vypadal hrozivě.

Magda se naklonila ke smějícímu se muži, zblízka se mu podívala do očí a mezi zuby procedila: „Pak budu muset tu mrchu mučit, že?“

Zamrkal překvapením. Otevřel ústa, aby něco řekl, ale než se k tomu dostal, Magda ho předběhla.

„Víte, kdo jsem? Máte ponětí, s kým mluvíte?“

Stáhl husté obočí. „Jasně, mluvím s ?“

Merrit, který stál stranou těsně za ní, si přejel dvěma prsty po hrdle, jako by chtěl toho muže varovat, aby neřekl něco, co by ji rozčílilo. Zjevně vypadal přesvědčivě, protože se muž zarazil a rozmyslel si, co se už chystal říct. Vystrčil jazyk mezerou mezi zuby, olízl si spodní ret, nejistý, co má dělat.

Druhý dozorce, který také pochopil Merritovo varování, promluvil místo něj. „Obávám se, že ne, nevíme, kdo jste. Jsme v nevýhodě.“

Magda si stáhla kapucu svého pláště.

„Jsem Magda Searusová.“

První muž povytáhl obočí. „Žena mrtvého čaroděje prvního řádu Baraccuse?“

„No, ano,“ řekla a mávnutím ruky naznačila, že to není důležité. „Ale k věci. Pokud jde o vás, pánové, brzy se stanu ženou našeho nového čaroděje prvního řádu.“

„Nového čaroděje prvního řádu?“ Opět povytáhl obočí. „O kom to mluvíte?“

Otočila se na Merrita. „Copak strážcům tady dole v žaláři nic neříkají?“ Když Merrit pokrčil rameny, znovu se obrátila k dozorci a naklonila se k němu. „Mluvím o prokurátorovi Lothainovi.“

Oba při vyslovení jeho jména couvli. Bylo jasné, že oba vědí, o koho jde, a bojí se ho.

„Prokurátor Lothain bude novým čarodějem prvního řádu?“ zeptal se jeden z nich.

Magda si dala ruce v bok. „Kdo jiný? Máte snad pro radní lepší návrh? Mám říct Radě a svému budoucímu manželovi, že dva strážci tady dole v žaláři mají na tu funkci lepšího kandidáta?“

Oba zvedli ruce. „Ne,“ pronesli jednohlasně.

„Ne,“ zopakoval první. „Nemáme žádný lepší návrh. To jste nás špatně pochopila. Lothain bude samozřejmě nejlepší čaroděj prvního řádu.“

„A manžel,“ dodala chladně. „Jak jsem řekla, brzy se vezmeme. Bude čarodějem prvního řádu a chce, abych vystupovala jako jeho žena.“ Znovu se k nim naklonila. „Pokud proti tomu ovšem nic nenamítáte.“

Druhý muž se naklonil přes prvního. „Blahopřejeme, lady Searusová. Nemohl si vybrat lepší ženu. Všichni budou z té zprávy nadšeni.“

Kývla hlavou a přijala zdvořilé uznání s krátkým, záměrně neupřímným úsměvem.

„Takže, pánové, když mě můj nastávající manžel poslal vyslechnout jednu ze svých vězenkyň, očekává, že se vrátím s tím, pro co mě poslal. Nemyslíte?“

„No…“

„Jestli chcete, počkám tady, až jeden z vás doběhne do jeho úřadu, vyruší ho od důležité práce a zeptá se ho na to. Nebo ještě lépe, můžeme ho přivést sem dolů, abyste se ho mohli zeptat na jeho přání a záměr. Jsem si jista, že bude nadšený, že vám to může vysvětlit osobně.“ Zlomyslně se zasmála a ohlédla se přes rameno na Merrita. „Myslím, že to bude zábavné, ne?“

Merrit se uchechtl. „To jistě bude.“

Oba dozorci se na sebe podívali. „Nemyslím, že to bude nutné, lady Searusová, když ?“

„Tak otevřete dveře!“

Oba sebou trhli.

„Jistě, lady Searusová,“ řekl první a energicky přikyvoval, zatímco druhý vytáhl velký klíč a otočil se ke dveřím.

Jak Magda vykročila, první zvedl prst.

„Ehm, jestli se můžu zeptat, lady Searusová? Chápu, že vás prokurátor Lothain poslal za vězenkyní, ale…“ ukázal na Merrita, „… co tu dělá ten chlápek s vámi?“

Magda ho zpražila pohledem, jako kdyby nemohla uvěřit, že je tak tupý. „To skutečně čekáte, že ji budu mučit sama?“

S úlevou se napřímil. „Aha, chápu.“ Krátce přejel pohledem Merritův kamenný výraz a pak se rychle poklonil. „Jistě, lady Searusová. Tedy, ne, jistěže ne.“

Muž s klíčem se ho neobratně pokoušel zastrčit do klíčové dírky. Druhý ho pobízel, aby si pospíšil. Když dozorce klíč konečně zasunul, zkřivil tvář úsilím, aby s ním otočil. Musel pořádně zabrat, než se zámek s hlasitým klapnutím odemkl. Oba dozorci se chopili železného madla. Společnými silami zatáhli. Zdálo se, že jsou dveře příliš těžké, aby je otevřel jen jeden člověk. Rezavé panty hlasitě protestovaly, zatímco se dveře pomalu otevíraly.

Když je konečně otevřeli tak, aby mohli projít, první muž posuňkem a tichým hlasem vyzval druhého, aby si vzal louč a doprovodil oba návštěvníky k vězenkyni, o kterou se zajímali. Bylo jasné, že se nemůže dočkat, až se Magdy a hlavně jejího ostrého jazyka zbaví.

Druhý strážný jen kývl hlavou a z hromádky u stěny vzal jednu louč. Naklonil se přes stůl, aby ji zapálil od lampy. Jakmile se pochodeň rozhořela, pokynul Magdě a Merritovi, aby ho následovali, sklonil se v nízkém rámu dveří a vstoupil.

Magda si vykasala sukni a překročila vysoký práh. S Merritem v patách vešla za ohnutým dozorcem do spletitého bludiště úzkých chodeb, které místy vypadaly spíš jako praskliny ve skalním podloží. Zahnuli do druhé chodby nalevo, což byla puklina ve skále, tak úzká, že jí museli procházet bokem. Místy se až po kotníky brodili páchnoucí stojatou vodou. Po stranách byly v určitých vzdálenostech od sebe malé železné dveře vsazené do otvorů vysekaných ve tvrdé skále. Malé špehýrky ve dveřích byly tmavé.

„Tady to je,“ řekl dozorce a prstem ukázal na jedny dveře.

Když se na něj Magda mlčky zahleděla, rychle strčil klíč do zámku a odemkl. Cvaknutí západky se hlasitě rozlehlo chodbou. S loučí v jedné ruce zabral druhou za těžké dveře. Magda s Merritem se ani nepohnuli, aby mu s tím pomohli.

Když dveře otevřel, Merrit proklouzl kolem něj a prošel dovnitř první. Magda vešla hned za ním. Následoval je i strážný.

Ve světle skleněné koule, kterou Merrit držel v ruce, viděla další železné dveře. Malý prostor, v němž se ocitli, měl tak nízký strop, že museli sklonit hlavy. Věděla, že cely pro vězně s talentem mají dvoje dveře s prostorem mezi nimi, který sloužil jako dodatečná ochrana.

Kromě železných dveří byly předsíň i vlastní cela zabezpečeny silnými štíty.

„Dejte mi klíč,“ vyzval Merrit dozorce. „Můžete na nás počkat u vchodu.“

Podsaditý statný muž zaváhal. Merrit luskl prsty a natáhl k němu ruku dlaní vzhůru a netrpělivě zakýval prsty. Dozorce mu zdráhavě vložil klíče do dlaně. Když viděl, že oba mlčky čekají, až odejde, chvilku se ošíval, poškrábal si zarostlou hruď a pak vyšel ze dveří.

Ještě jednou strčil dovnitř hlavu. „Když budete něco potřebovat, zavolejte. Zvuk se tady dobře nese, uslyšíme vás.“

„No, když uslyšíte ženský křik, neznamená to, že vás potřebujeme,“ odsekl Merrit a gestem mu naznačil, aby už zmizel. „To ji jenom vyslýcháme.“

Zatímco Magda sledovala vzdalující se světlo louče, Merrit odemkl druhé dveře. Zatímco s napětím čekala, vší silou zatáhl za kovové madlo a otevřel dveře cely. V žaláři byla taková zima, že se jí u úst srážela pára a pomalu stoupala vzhůru v nehybném vzduchu.

Nazelenalé světlo konečně proniklo tmou cely.

Tam v řetězech visela s okovy kolem zápěstí roztažených paží nahá žena pokrytá krví.

Kapitola 72

Za zápěstí zavěšená žena uprostřed malé kobky se sotva držela při vědomí. Nepatrně pohnula víčky, aby se v nazelenalém světle skleněné koule podívala, kdo to vstoupil do její cely. Pohybovala jen očima, sledujíc Magdu s Merritem.

Nebyla tak stará, jak by se dalo čekat, ale přibližně Magdina věku. Rozcuchané rovné, uhlově černé vlasy jí sahaly po ramena a ofinu měla až těsně k očím. I s pramínky krve v obličeji byla tak krásná, že se Magda přistihla, jak na ni upřeně hledí.

Magdu zabolelo u srdce, když viděla, co té ubohé ženě udělali.

Přestože byla jen napůl při vědomí, dokázala na dva lidi, kteří vešli do její cely, zaměřit nenávistný pohled. Očividně očekávala další mučení. I když ale byla spoutaná a bezmocná, Magda vycítila, že není radno si s ní zahrávat.

Magda ji něžně pohladila po tváři. „Nepřišli jsme vám ublížit. Slibuji.“

„Říká pravdu,“ potvrdil Merrit soucitným hlasem, zatímco se rozhlížel, jestli by ji mohl nějak šetrně sundat.

Žena se Magdě dívala do očí, ale mlčela.

Magda se otočila k Merritovi. „Sundáš ji, viď?“

„Řetězy drží pevně ve skále. Potřeboval bych klíč.“

Merrit se natáhl a zasunul klíč od dveří do zámku v okovech. Ale i když se snažil, klíčem neotočil. „Nejde to.“

„Asi je zarezlý,“ řekla Magda, „zkus to ještě jednou.“

„Ne, je to špatný klíč. Cítím, že do zámku nepasuje. Kdybych to zkusil větší silou, jen by se zlomil v zámku a už bych ho neodemkl.“

Magda se otočila. „Jdu pro správný klíč k dozorcům.“

Merrit ji chytil za ruku a zastavil ji. „Mám správný klíč.“

Magda se zamračila. „Jak to myslíš?“

Jak vytáhl meč pravdy z pochvy, ozval se jasný, zvonivý zvuk a rozlehl se po malé vězeňské cele, vyhloubené ve skalním podloží. V záblesku nazelenalého světla vypadala čepel hrozivě.

Žena rozšířila oči hrůzou a očekávala to nejhorší.

„Okovy jsou silné,“ řekla Magda. „Nemůžeš přetnout železo mečem.“

Merrit jí věnoval důvěrný, významný úsměv a otočil se k ženě, která před nimi visela. Trochu ji nadzvedl za předloktí a přidržel ji, pak opatrně zasunul čepel meče pod pouto, které jí svíralo zápěstí.

„Nehýbejte se,“ řekl jí. „Zbavím vás toho. Čepel vás neřízne. Ale pro jistotu se nehýbejte.“

Zdálo se, že je pro ni příliš namáhavé otočit hlavu, aby se podívala, co dělá. Místo toho se mu pozorně zadívala do tváře, zatímco opatrně zasunul meč pod okov. Zdála se zmatená. Nepatrně povytáhla obočí.

„Teď držte,“ řekl Merrit.

Napnul svaly na krku a velkou silou trhl mečem.

Kovové pouto se s hlasitým prasknutím rozpadlo. Jak čepel meče pravdy vyjela zpod pouta, kovové úlomky se odrazily od kamenné stěny a zařinčely na podlaze.

Když měla náhle jednu ruku volnou, klesla. Bosé nohy konečně dosáhly na zem, ale neudržely ji a podlomila se jí kolena. Zůstala viset za druhé zápěstí.

Magda viděla, jak se jí předtím okovy zařezávaly do zápěstí. Když teď náhle visela celou váhou jen na jednom, začala jí po paži stékat čerstvá krev. Magda ji objala v pase, aby ji nadzvedla a nezraňovala si dál zápěstí. Žena tiše zaúpěla.

Magda si svlékla plášť a ženu do něj zabalila, zakryla ji jak nejlépe mohla, přestože měla žena pořád jednu ruku uvězněnou v okovu na řetězu připevněném ke stropu. Pohnula rty, jak tiše poděkovala. Měla hlas stejně krásný, jako byla sama.

Merrit se snažil zasunout meč pod druhé pouto, ale nešlo to. „Mohla bys ji trochu nadzvednout? Nemůžu se dostat s mečem pod okov.“

Magda přikývla a snažila se ji podepřít. „Mohla byste mi trochu pomoct?“ zeptala se bezvládné ženy. „Mohla byste se postavit? Alespoň na chvíli?“

Žena napnula svaly, aby vstala. Stačilo to, aby Merrit prostrčil meč okovem. Magda cítila, jak se žena třese námahou.

Jakmile Merrit dostal meč dostatečně daleko, na nic nečekal a silně s ním trhl. I druhé pouto se s hlasitým prasknutím rozlomilo. Kusy kovu zařinčely o stěnu. Jeden zasáhl Magdu do paže. Kovový úlomek byl na dotek horký, ale naštěstí ji nezranil.

Žena se Magdě zhroutila do náručí. Magda s ní pomalu klesla na podlahu, držíc ji, aby nespadla a neublížila si. Na zemi ji Magda zabalila do pláště a pevně ji k sobě přitiskla, aby ji trochu zahřála.

„Kdo vám to udělal?“ zeptala se Magda, která nedokázala skrýt hněv. „Kdo vás sem zavřel a nařídil, aby vás mučili?“

Žena vzhlédla a pokrčila rameny. „Neznám je. Muži. Nějací muži.“ Na chvíli pevně zavřela oči bolestí. „Přišla jsem pomoct. Nedovolili mi to. Místo toho mě mučili. Říkali, že mě pošlou zpátky po kouskách, aby všem ukázali, co se jim stane, když se pokusí udělat to co já.“

„To je mi moc líto,“ zašeptala Magda.

S trochu nechápavým výrazem žena setřela slzu, která se Magdě kutálela po tváři.

Magda si rychle otřela tvář. „Dostaneme vás odtud,“ ujistila ji.

Žena položila Magdě ruku na rameno. „Děkuji, ale nemůžete mi pomoct.“

„Ale ano, můžeme,“ přesvědčovala ji Magda. „Myslíte, že se dokážete postavit?“

„Vy mi nerozumíte. Nesmíte mi pomáhat. Jsem ztracena. Musíte odejít a nechat mě tady. Nevíte, s čím se potýkáte. Snoví cestovatelé to oznámí svým kontaktům tady v Pevnosti a potom vám udělají to co mně.“

Magda se podívala na Merrita.

„Známe způsob, jak snové cestovatele zastavit a zabránit jim v tom,“ oznámila jí Magda.

„Snoví cestovatelé jsou mocní.“ Žena vzhlédla. „Jste si jisti?“

„Jsme,“ potvrdila Magda. „Takže, myslíte, že dokážete stát, než vás odtud dostaneme?“

Žena přikývla. „I kdyby mě to mělo zabít, chci odtud pryč.“

Magda se tomu musela pousmát. Naprosto s ní cítila.

„Mimochodem, já jsem Magda. Tohle je Merrit. Má talent. Jakmile se odsud dostaneme, ochráníme vás před snovými cestovateli, takže se nebudou moct vplížit do vaší mysli, a až budete v bezpečí, Merrit vás vyléčí.“

Žena se natáhla a stiskla Merritovi ruku.

Magda jí prstem odhrnula pramen černých vlasů z obličeje. „Jak se jmenujete?“

„Naja Moonová.“

Měla stejně exotické jméno jako vzhled.

„Takže, Najo, můžete mi říct, proč jste přišla sem, do Pevnosti čarodějů?“

Naja pohlédla na Merrita a pak zpátky na Magdu. „Přišla jsem, protože někdo musí zastavit císaře Sulachana, jinak zničí svět živých.“

Magda se trochu narovnala a vrhla na Merrita, který nad nimi stál se svítící koulí, krátký pohled. Pak se opět sklonila k Naje.

„A jak to víte, Najo?“

„Byla jsem jeho spiritistka.“

Kapitola 73

Než se jí Magda mohla vyptávat dál, Naja zavřela oči a zápasila s bolestí. Když prudká bolest trochu polevila, zalapala po dechu a schoulila se v teplé Magdině náruči.

Magda věděla, že Naja musí nabrat trochu síly poté, co tak dlouho visela za ruce. Když jí je Merrit osvobodil, mohla alespoň pořádně dýchat. Zápěstí jí také nakonec přestala krvácet, ale měla další, mnohem vážnější zranění, která nutně potřebovala ošetřit.

Merrit byl netrpělivý, aby už byli pryč z žaláře ? aby se zbavili štítů a mohl ji vyléčit, ale také aby se dostali z dosahu dozorců. Podle toho, jak neustále kontroloval chodbu za druhými dveřmi, bylo jasné, že myslí na to, že čím déle budou otálet, tím větší podezření u strážců vzbudí.

Museli mít také na paměti, že se kdykoliv mohl někdo objevit, možná dokonce ti, kteří Naju zajali, uvěznili a mučili. Uváznout v pasti tady v žaláři by byl jejich konec. Nikdo nevěděl, že jsou tady, a kdyby je zavřeli, nikdo by jim na pomoc nepřišel.

Když Naja konečně trochu popadla dech, pokusila se bez pobízení postavit na nohy. Zdálo se, že je ještě netrpělivější než Merrit, aby se dostali pryč dřív, než se vrátí dozorci.

Nakonec se jí podařilo vstát. Nikde v cele neviděli její šaty, ale naštěstí byl Magdin plášť dost velký, aby ji celou zakryl. Naja za něj byla vděčná, pevně si ho k sobě tiskla, zatímco stála a zkoušela, jestli se udrží na nohou. Dokazovala, že je silnější, než Magda čekala.

Plášť musel prozatím stačit. Měla přibližně stejnou postavu jako Magda, takže jí bude moct dát nějaké svoje oblečení. Ale nejdřív se museli dostat z žaláře.

„Jak je možné, že mě čepel vašeho meče nezranila?“ zeptala se Naja Merrita, zatímco si rozhýbávala paže.

Merrit se na ni ohlédl ode dveří. „Má v sobě magii, která mu brání vás zranit.“

„Tady dole magie nefunguje. Zkoušela jsem to. Snažila jsem se ze všech sil.“

„Tuhle magii štíty neblokují. Je to podobné jako s magií svítící koule, kterou štíty také neblokují. Je to složité a nechci to příliš zjednodušovat, ale v podstatě magie meče neublíží nevinnému, ani osobě, kterou je možné považovat za přítele. Neměl jsem vás za nepřítele, takže vás meč neporanil. Ještě jsem však tuhle stránku magie nevyzkoušel, takže jsem musel být opatrný. Zdá se, že funguje správně. Podle toho, jak rozbil ty okovy, se zdá, že funguje správně i druhá stránka jeho magie.“

To byla pro Magdu novinka. Neřekl jí o tom, že magie neublíží nevinnému člověku. Merrit byl plný překvapení.

„Proč mi vy dva pomáháte?“ Naja měla hlas zastřený bolestí a celkem oprávněně z něj zaznělo i podezření.

„Doufáme totiž, že nám můžete pomoct,“ odpověděl Merrit. „Slyšel jsem, že jste se chtěla přidat na naši stranu. Když jsme zjistili, kde jste skončila, bylo nám jasné, že vás odsud musíme dostat.“

„Měla jsem pocit, že zdejší lidé nemají o mou pomoc zájem. Myslela jsem, že jsem se mýlila v Novém světě i ve zdejších čarodějích, kteří tu žijí a pracují. Místo aby využili nabízenou pomoc, nasadili mi okovy a připoutali řetězem v téhle tmavé díře. Tvrdili, že jsem agentka a že mě nakonec popraví.“

„Domníváme se, že tady v Pevnosti jsou mezi námi zrádci,“ vysvětlila jí Magda. „Domnívám se, že vás museli uvěznit proto, abyste nemohla pomáhat našemu lidu.“

„Napadlo mě, že jsem udělala asi největší chybu v životě, když jsem sem přišla,“ řekla Naja a potřásla hlavou. „Jsem ráda, že se nakonec ukázalo, že je pravda to, čemu jsem věřila, že jsou tu dobří lidé. Ale nemuseli to nutně být zrádci.“

Magda se zamračila. „Jak to myslíte? Proč by vás muži, kteří vás zajali, strčili do žaláře, kdyby nepomáhali nepříteli ze Starého světa?“

Klouzala pohledem z Magdy na Merrita a zpátky. „Možná se jich zmocnili snoví cestovatelé a donutili je k tomu.“

Merrit strnul. „Myslíte, že to tak mohlo být?“

„Je to možné. Snoví cestovatelé dokážou donutit lidi dělat strašné věci.“

Magda vzdychla. „Nevíme, co se tu vlastně děje. Proto jsme přišli za vámi. Doufáme, že nám pomůžete zjistit pravdu.“

„Pokud je tohle místo zabezpečené štíty,“ řekla Naja, „možná tu nehrozí nebezpečí, že by nás snoví cestovatelé slyšeli.“

„Je to možné,“ řekl Merrit. „Žalář je silně chráněn těmi nejmocnějšími štíty, co kdy byly vytvořeny.“

„Tvůj meč má v sobě nově vytvořený druh magie,“ namítla Magda. „Funguje tady i přes štíty. Snoví cestovatelé byli pravděpodobně taky vytvořeni až po štítech, takže nás před nimi zřejmě nemůžou chránit.“

Vrhla významný pohled na Naju.

Naja to pochopila. „Kdyby mě jeden z nich našel a byl v mé mysli a sledoval nás, nevěděla bych o tom.“

Magda vzhlédla k Merritovi. „Nemůžeme se spolehnout na to, že pouto bude fungovat i přes štíty. Víme jistě, že funguje mimo ně. Nemůžeme to riskovat. Než budeme mluvit dál, měli bychom ji dostat odtud a pak teprve jí můžeme zajistit ochranu před snovými cestovateli.“

„Má pravdu,“ přisvědčila Naja. „Pokud máte nějakou funkční ochranu, musíme se odsud dostat a až pak ji použít.“

Merrit trochu nadzvedl meč a zase ho spustil do pochvy, jen aby se ujistil, že je připraven.

„Jakmile se budete cítit dost silná, můžeme jít. Jsme moc rádi, že jste na naší straně, Najo. A potřebujeme vaši pomoc,“ dodal Merrit. „Hned jak vás vyléčíme.“

„Pokud jsou v Pevnosti agenti a zvědové, kteří pracují pro císaře Sulachana, a ne pouze snoví cestovatelé, kteří využívají lidi, pak potřebujete moji pomoc víc, než si uvědomujete.“

Magdě se nelíbilo, co tím naznačovala.

Než však mohla něco říct, Naja se začala hroutit. Magda s Merritem ji chytili.

„Musíme odtud,“ řekl Merrit Magdě. „Myslím, že líp už na tom nebude, dokud ji nevyléčím. Je silná, ale má vážná zranění. Už nemůžeme dál čekat.“

„Má pravdu,“ vypravila ze sebe Naja po dalším záchvatu bolesti. „Chvíli se snad na nohou udržím. Jdeme.“

Magda přikývla. „Budeme vás podpírat, jak to jen půjde, ale průchod je úzký, budete to muset vydržet dost dlouho. Jakmile se dostaneme z žaláře, Merrit vás může nést.“

„Oběma vám moc děkuji,“ vydechla Naja.

Kapitola 74

Teď, když začalo vyprchávat vzrušení z osvobození, bylo jasné, že Naju rychle opouštějí síly. Podle staženého obočí Magda poznala, že i když si Naja nestěžuje, čelí stále vážnějším návalům bolesti. Odhodlání ji však pohánělo víc, než Magda považovala za možné.

Naja měla potíže projít nízkými dveřmi své cely. Ukázalo se, že je snazší stát vzpřímeně než se ohnout. Merrit ji držel za jednu ruku před celou a Magda ji podpírala pod druhou. Když Naja prošla, Merrit ji vzal do náruče a přenesl ji přes místnost. Zastavil se přede dveřmi do chodby s Najou stále v náručí.

Kývl hlavou. „Zkontroluj to venku,“ zašeptal k Magdě.

Magda opatrně vystrčila hlavu ze dveří a pohlédla do tmy.

„Je tam moc tma,“ řekla mu.

„Vezmi si světlo. Ponesu ji.“

Magda si od něj vzala těžkou skleněnou kouli. Merrit chytil Naju pořádně, zatímco Magda si posvítila do chodby. Pak dala znamení Merritovi, že nikoho nevidí.

Naja mu ovinula ruce kolem krku, aby mu ulehčila, jak se sklonil, aby prošel jen o málo většími dveřmi do chodby a pokračoval za Magdou dál úzkou chodbou k východu. Merritovi nedělalo problém ji nést, ale v některých místech byla chodba tak úzká, že se musel natočit bokem a stejně jen stěží prošel.

„Jak ji proneseme kolem strážných?“ zeptal se Merrit.

Magda se otočila přes rameno a ani nezpomalila. „Doufám, že je přelstím stejně jako předtím.“

Merrit se zatvářil skepticky. „Opravdu si myslíš, že nám to projde a nechají nás, abychom ji odvedli?“

„Řeknu jim, že ji musím odvést k mému nastávajícímu, protože ji chce vyslechnout osobně.“

Merrit si vzdychl, jako by chtěl naznačit, že se mu takový chabý plán vůbec nelíbí a ani na chvilku ho nenapadlo, že by mohl fungovat.

„Pokud nemáš lepší nápad,“ dodala.

„Můžeme to zkusit. Můj náhradní plán znáš.“

Magdě se jeho náhradní plán, že by zabil dozorce, moc nelíbil, ale když viděla, v jakém je Naja stavu, nepřipadal jí Merritův názor, že možná budou nuceni ty muže zabít, už tak úplně od věci. Pořád ale nevěděla, jestli ti dva strážci mají nějaký podíl na tom, co se Naje stalo. Mohli to klidně být jen dozorci, kteří nevěděli, o co se jedná.

Než došli ke vstupním dveřím do žaláře, kde na ně strážci čekali, Merrit se zastavil.

„Myslíte, že máte dost sil, abyste ušla pár kroků sama?“ zeptal se Naji tiše. „Jenom než projdeme kolem těch strážců. Možná budu muset použít meč.“

Přikývla. „Nabrala jsem trochu sil. Postavte mě.“

Postavil ji na bosé nohy. Magda chvíli uvažovala, jestli dokáže stát, ale pak získala rovnováhu a s námahou se narovnala.

„Půjdu první a promluvím s nimi,“ zašeptala Magda. „Najo, držte se těsně za mnou. Pokusíme se vás odtud odvést dřív, než se zmohou na námitky.“

Mlčky došli zbytek cesty kamenným tunelem ke světlu pronikajícímu dovnitř vstupními dveřmi. Právě toto světlo z olejové lampy na stolku dozorců uvítali s úlevou, protože to znamenalo, že těžké železné dveře jsou stále otevřené. Magda si vykasala sukni a odhodlaně překročila vysoký práh. Prošla dveřmi na stanoviště dozorců.

Naja se lehce dotkla Magdiných zad a držela se těsně za ní.

Dva podsadití strážci už na ně čekali. Stáli vedle sebe a blokovali jim cestu k železným schodům ven z žaláře. Jeden stál trochu blíž a měl palce zastrčené za opasek. Byli u nich tak blízko, že cítila, jak zapáchají.

Nebylo tam příliš volného prostoru. Magda doufala, že v případě potřeby bude mít Merrit dost místa k tomu, aby se mohl ohnat mečem. Pokud by musel meč vytasit, byla Magda připravena odtáhnout Naju z cesty a chránit ji.

„Hm, hm,“ pronesl strážný. Chlípný úsměv se mu ještě rozšířil, když spatřil Naju, skrývající se za Magdou.

„Musíme ji odvést k dalšímu výslechu,“ oznámila Magda ledově klidným hlasem, který naznačoval, že o tom nemíní diskutovat. „Uvolněte nám cestu.“

„No, jde o to,“ řekl dozorce a přejel si rukou po strništi na bradě; nezdálo se, že by byl zastrašený, „že jste zapomněli na to, co jsem vám říkal.“

Magda ho probodla pohledem. „O čem to mluvíte?“

„Řekl jsem, že se chodbou dobře nese zvuk. Slyšeli jsme, co jste říkala. ‚Pokusíme se vás odtud odvést dřív, než se zmůžou na námitky‘ nebo tak nějak. Slyšel jsem správně?“

Magda ucítila v kříži rychlý dotek a lehký tlak. Než jí došlo, co se děje, Naja proletěla kolem ní.

Měla její nůž.

Naja udeřila jako blesk. Čepel prořízla bližšímu strážci krk od ucha k uchu, čistě prořízla i dýchací trubici. Z přerušené krkavice vytryskl mohutný proud krve. Jak se snažil dýchat, z proříznutého hrtanu chrlil obláčky rudé mlhy.

Jak se Naja otočila, když dokončila mocný švih nožem, druhý muž jí silnou rukou uvěznil zápěstí poraněné od okovů.

Naja bez zaváhání využila jeho sevření jako páku a otočila se kolem osy. Záměrně, energicky a vší silou se vrhla k mohutnému strážci. Jak se k němu blížila, obloukem kolem sebe švihla nožem v druhé ruce a zabodla mu ho přímo do srdce.

Rozšířil oči překvapením.

První strážný dopadl s hlasitým žuchnutím na zem. Krev z proříznuté krkavice dál stříkala a rychle pod ním vytvořila kaluž. Naposledy bublavě vydechl. Dozorce s nožem v hrudi padl na záda. Hlavou udeřil s hlasitým prasknutím do kamenné podlahy. Zpod mastných vlasů mu začala vytékat krev. Zůstal nehybný jako kámen, o který si rozbil lebku. V otevřených očích měl vyhaslý pohled.

Stalo se to tak rychle, že si Magda až poté uvědomila, že slyší zvuk taseného meče. Merrit tam stál s mečem v ruce a se zuřivostí v očích.

Magda musela chytit vrávorající Naju. Žena namáhavě získala rovnováhu a pak se napřímila a vrhla nevraživý pohled na dvě těla u svých nohou.

Ve světle lampy si Magda poprvé všimla, že má Naja blankytně modré oči. Uhlově černé vlasy a ofina ještě zvýraznily jejich jas.

Teď však měla oči plné vražedného hněvu.

„Oba se na mně střídali,“ pronesla Naja vzdorovitě. „Kdybych měla čas, nedopřála bych jim tak rychlou smrt.“

Magda ji chápala. Na jejím místě by to cítila stejně. Překvapivá síla, kterou Naja prokázala, Magdě znovu připomněla, že s Najou Moonovou nebylo radno si zahrávat, ani ji podceňovat.

„Vykonala jste spravedlnost,“ řekla jí Magda. „Ode mě se žádného odsouzení nedočkáte.“

Naja se spokojeně a vítězoslavně usmála.

„Tím se situace zjednodušila,“ poznamenal Merrit. Zasunul meč zpátky do pochvy. „Nikdo neví, že jsme sem šli. Nikdo jiný než tihle dva neví, že jsme tu byli, ani že jsme osvobodili Naju, a ti to už nikomu neřeknou.“

„Zatím o nás nikdo neví,“ souhlasila Magda. „Pojďme rychle odtud, než sem někdo přijde a odhalí nás.“

Naja se sehnula a vytrhla muži nůž z hrudi. Otřela z něj krev o jeho kalhoty. Vyhodila ho do vzduchu, chytila ho za špičku a podala Magdě rukojeť. „Omlouvám se, že jsem si půjčila vaši zbraň bez dovolení. Kdyby zde fungoval můj talent, zvládla bych to bez použití vašeho nože.“

„Nevyčítám vám to. Ti dva dostali, co si zasloužili,“ pronesla Magda, zatímco vracela nůž na jeho místo, do pochvy na zádech. Zamířila k železnému schodišti. „Jdeme odtud.“

Naja se usmála a šla za ní.

Kapitola 75

Magda opatrně odsunula lehké dveře a malou škvírou vyhlédla ven. V tu chvíli zrovna venku nikoho neviděla, ale před několika minutami katakombami procházeli dva čarodějové, zabráni do hovoru. Přes chodbu viděla do jedné z mnoha pohřebních komor plné mrtvých. Ještěže v této horní části už nebyl tak strašný zápach jako dole, v novějších částech.

Nevěděla, jak dlouho to bude Merritovi s Najou trvat, ale vůbec se jí nelíbilo, že musí být v malé knihovně v katakombách, poblíž místa, kde pracovali čarodějové, protože to pořád bylo moc blízko žaláře. Knihovnu tvořila malá komora vyhloubená v měkkém pískovci. Vešly se do ní tři krátké řady polic na knihy. Mezi dvěma policemi stála jednoduchá lavice. Nebylo tu místo ani na stůl.

Na té lavici ležela Naja. Merrit klečel vedle ní a co nejrychleji se jí snažil vyléčit nejvážnější zranění. Říkal sice, že se knihovna skoro nepoužívá, ale Magda se obávala, že právě dnes v noci by sem mohl někdo přijít pro nějaký vzácný dokument a objevit je. Nedokázala si vymyslet žádnou přesvědčivou historku, proč tu jsou, kdo je Naja a co se jí stalo.

Museli se však někde zastavit. Merrit nemohl Naju nést moc dlouho, protože by je mohl někdo spatřit a začal by se vyptávat. Malá knihovna byla první místem, které našli a jež Merrit pokládal za bezpečné, alespoň na krátkou dobu.

Naja měla spoustu zranění, včetně natrženého lýtkového svalu, pár zlomených kostí v nártu, ale nejhorší bylo vážné zranění břicha, které ji ohrožovalo na životě. Zabití dvou strážců bylo sice uspokojující odplatou, ale obnovila si přitom vnitřní zranění a tu ránu jí musel Merrit spravit co nejdřív.

Než však cokoli udělali, dřív než ji začal léčit nebo řešit další problémy, jakmile se dostali z vlivu ochranných štítů v žaláři, Naja klesla na kolena a pronesla slova zasvěcení lordu Rahlovi. Byla tak nedočkavá získat ochranu před snovými cestovateli, že ignorovala bolest tak dlouho, než přísahu třikrát zopakovala a byla ochráněna. Magda si strašně přála ji vyléčit, ale především se chtěla ujistit, že jsou v bezpečí před snovými cestovateli.

Jakmile získala ochranné pouto, okamžitě začali řešit další problém ? najít místo, kde by ji Merrit mohl vyléčit. Merrit je upozornil, že léčení kouzelnice zabere nějaký čas, přinejmenším hodiny, možná celou noc. Protože věděli, že nemohou tolik riskovat, aby zůstali v knihovně v katakombách tak dlouho, rozhodl se, že ji dostane jen z bezprostředního nebezpečí smrti a natolik, aby mohla sama jít, a pak si najdou bezpečnější místo.

Až se budou moct přemístit z malé knihovny do bezpečí, Merrit bude mít dost času, aby jí vyléčil zbytek vážných zranění, aniž by riskovali, že je někdo vyruší. Do té doby dělal co mohl a jak nejrychleji dokázal.

Magda však byla nervózní, že je v knihovně v katakombách někdo přistihne. Věděla, že pokud někdo přijde do žaláře a najde tam dva mrtvé strážce, spustí povyk a za chvíli se to tam bude hemžit vojáky. Důkladně pročešou celé katakomby. Magda nevěděla, jestli budou vědět, kdo je Naja nebo že byla v žaláři a utekla, ale kdyby objevili Magdu a Merrita, jak v knihovně léčí zraněnou ženu, vojáci by určitě měli spoustu otázek, na které by vyžadovali odpovědi.

Merrit občas v této části katakomb pracoval, takže to tu docela dobře znal. Věděl o malém skladišti, kde čarodějové a kouzelnice měli své věci. Našel tam náhradní roucho pro kouzelnici a čisté hadry. Slámově žluté šaty byly kolem krku ozdobené našitými červenými a žlutými korálky, jež zobrazovaly starodávné symboly této profese.

Merrit je donesl do malé knihovny a hlídal u dveří, zatímco Magda Naju umyla, aby nepřitahovala pozornost, kdyby si jí někdo všiml. Poté, co jí vlhkým hadrem jemně smyla krev z obličeje, podařilo se jí polomrtvou Naju nasoukat do šatů kouzelnice. I když byla jen částečně při vědomí, Naja si uvědomovala, co se děje, a byla ráda, že má zase šaty.

Potom se Magda s Merritem vystřídali, Merrit se spěšně věnoval léčení a Magda hlídala u dveří.

Merrit se nakonec objevil za Magdou. „Je někdo venku?“

„Ne, teď zrovna ne.“ Magda se ohlédla a viděla stát Naju těsně za ním. „Jak vám je?“ zeptala se kouzelnice.

„Merrit mi prozatím hodně pomohl. Je velice talentovaný. Myslím, že budu mít dost sil, abych došla na nějaké bezpečnější místo, kde bude moct léčbu dokončit.“

„Tvůj domek?“ zeptala se Magda Merrita.

Sevřel rty a přemýšlel o tom. Krátce se ohlédl na Naju.

„Přál bych si, abychom se tam dostali. Byli bychom v ústraní a sami. Ale domnívám se, že bychom měli najít něco bližšího. Nedojde příliš daleko, a pak bychom mohli mít problém.“

Naja se podívala Magdě přes rameno škvírou ve dveřích. Náhle ucouvla překvapením.

„Tam jsou mrtví.“

Merrit přikývl. „Jsme v katakombách, hluboko pod Pevností, kam se ukládají mrtví k věčnému odpočinku. Jsme o trochu výš, než jsou vězeňské cely, kde jsme vás našli.“

Naja byla očividně vyděšená. „Musíme se odsud hned dostat.“

„Jsou mrtví,“ řekl Merrit. „Nemůžou vám ublížit.“

„Ale můžou,“ oponovala Naja.

Magda zavřela pootevřené dveře a otočila se zpátky ke kouzelnici. „Jak to myslíte?“

„Císař Sulachan využívá mrtvé.“

Merrit s Magdou na ni zůstali koukat. Magdu to tvrzení zase tak nepřekvapilo, protože ji už jednou mrtvý muž pronásledoval.

„Jak je využívá?“ zeptala se.

„Aby mu sloužili.“

„Jak by mu mohli mrtví sloužit?“ zeptal se jí Merrit.

„Pokud jde o císaře Sulachana, mrtví mu slouží stejně jako živí, a někdy i lépe.“

„Lépe?“ zopakoval Merrit a upřeně na ni hleděl. „Nebije jim srdce. Nemají v sobě ani kapku života. Jak můžou něco dělat?“

„Slepice s useknutou hlavou může ještě dlouho běhat po dvorku. A taky jí nebije srdce,“ namítla Naja, „a to na ni nepůsobí žádná magie.

Císař má mimořádně nadané čaroděje, kterým říká tvůrci,“ pronesla tichým hlasem. „Žádného jsem nikdy nepotkala, ale vím, že tihle tvůrci mají výjimečné schopnosti, co se týče originality. Dokážou si představit věci, o kterých se doposud nikomu ani nezdálo, a díky tomu jsou pak schopni vytvořit to, co jiní nedokážou.“

Magda vrhla krátký pohled na Merrita. „Chápeme. My máme taky tvůrce.“

„Takže si umíte představit rozsah úplně nových a nečekaných výtvorů, se kterými občas tito lidé přijdou. Myšlení většiny lidí se obvykle ubírá stejnou cestou a nikdy nevybočí z konvenčního pojetí. Tvůrci žádné takové hranice nemají. Mají vzácnou schopnost vytvářet svoje vlastní myšlenkové pochody. Jejich mysl prochází spletí všeho existujícího, kombinujíc náhodné útržky znalostí způsobem, jakým to ještě nikdo před nimi neudělal.“

„To chápeme,“ přikývla Magda. „Ale co to má co dělat s tím, že mrtví mohou znovu chodit?“

„Císařovi tvůrci vymysleli nové formy magie, nová kouzla, která fungují částečně díky změně podstaty Milosti. S využitím těchto nových forem magie vytvořených tvůrci a s vydatnou pomocí mnoha nadaných čarodějů se naučili používat magii k ovládání mrtvých.“

„Jak to všechno víte?“ zeptal se Merrit.

„Vím to proto, že jsem byla jednou z těch, kteří jim v tom pomáhali. Manipulací s dušemi mrtvých v podsvětí a vložením mocné magie do mrtvých těl, ze kterých ty duše pocházely, jsou mrtví přinuceni reagovat. Právě tohle tajemství tvůrci odhalili. Použili duše zemřelých ze světa duchů, spojili je zpátky s mrtvými těly, využili tohle spojení v Milosti, tu jiskru, která nás provází Stvořením, životem a smrtí a všechno spojuje. Pomocí nových kouzel vytvořených našimi tvůrci jsou mrtví nuceni plnit přání císaře Sulachana.“

„Proti své vůli?“ zeptala se Magda.

Naja potřásla hlavou. „Nemají žádnou vůli. Jsou mrtví. Jsou jenom surovinou, materiálem, který je pomocí metod vytvořených tvůrci zpracován tak, aby sloužil císařovým potřebám.“

„Sloužil? Jak?“ zeptal se Merrit. „Co by mohl mrtvý mít, aby posloužil Sulachanovi lépe než živý?“

„Mrtvý se nikdy neunaví, nezná hlad, bolest ani lítost. Nepotřebuje jíst, spát, odpočívat, být v teple, takže nevyžaduje žádnou péči. Mrtví nemají jiné touhy a přání než ty, které dostali do vínku. Nepociťují strach, takže jednají bez váhání.“

„Jak jednají?“ zeptala se Magda. „K čemu císařská armáda ty mrtvé používá?“

„Z důvodů, které jsem tu právě vyjmenovala, jsou z nich dokonalí zabijáci.“ Kývla rukou ke dveřím. „Mohou být tady, mezi vámi, a ani o nich nebudete vědět. Projdete kolem nich a nikdy nezjistíte, co jsou zač.

Mrtví mohou být oživeni podle potřeby. Pak dostanou úkol, konkrétní cíl. Nepřestanou se snažit tento úkol splnit.

Z těchto důvodů jsou z nich také dokonalí vojáci. Přesto mají mrtví určitá omezení. Jsou to nedostatky, kvůli kterým je císař Sulachan nemůže používat.

Potřebuje-li vykonat stejné věci, na které by použil mrtvé, kdyby měli trochu vlastního rozumu, použije pololidi.“

„Pololidi?“ naklonila se k ní Magda. „Kdo to je?“

„Jsou to živí lidé, které připravil o duši.“

Kapitola 76

Merrit se založil ruce na prsou. „Kolik toho přesně víte o těchto věcech? Jak úplné jsou vaše znalosti o tom všem?“

„Už jsem řekla, že jsem byla spiritistkou císaře Sulachana.“ Naja netrpělivě vzdychla. „Musíme to probírat teď? Nemohli bychom už jít a promluvit si o tom později?“

„Nejdřív se potřebujeme dozvědět některé věci,“ prohlásil Merrit.

Naja kývla ke dveřím. „Potřebujete především vědět to, že kterýkoliv z těchto mrtvých může sloužit císaři. Nezjistíte to, dokud se jeden z nich neposadí, nechytí vás pod krkem a neodtrhne vám paže. Kdyby císař nebo jeho poskokové věděli, že jsme tady, mohl by poslat jednoho nebo klidně i deset svých mrtvých, aby nás roztrhali.“

„Má pravdu,“ prohlásila Magda při vzpomínce, co se stalo Isidoře. „Měli bychom odsud co nejrychleji zmizet.“

„Jak by mohl přimět nějakého mrtvého, aby ho poslechl?“ zeptal se Merrit, který očividně nechtěl odejít, dokud nezíská lepší obraz o nebezpečí, jemuž čelí. „Může být sebemocnější, ale je daleko, ve Starém světě. Jak by mohl něco takového udělat na tak velkou vzdálenost?“

„Snadno. Jeden z jeho věrných připraví mrtvé tělo, tady v Pevnosti nebo v Aydindrilu, a pak ho nechá uložit k odpočinku sem do vašich katakomb mezi ostatní mrtvé. Jak byste o tom mohli vědět? Jak byste mohli vědět, že tělo uložené k ostatním do pohřebních komor je právě jedno z těch, které bylo připraveno, aby sloužilo Sulachanovým cílům? Kdokoliv z jeho lidí, kteří jsou zde v Pevnosti jako tajní agenti nebo zrádci, může mrtvého probudit z jeho věčného spánku“ ? luskla prsty ? „takhle rychle.“

Magda téměř zapomněla dýchat. „Drazí duchové, na to jsem ani nepomyslela.“

„Já taky ne,“ přiznal se Merrit. „Dá se nějak zjistit, který mrtvý byl takto připraven?“

„Než jsou povoláni, aby sloužili, jsou to obyčejné mrtvoly. Nedají se rozpoznat, pokud nenajdete způsob, jak se dostat do podsvětí. Jako spiritistka vám můžu říct, že to není snadný úkol. Mohla bych nahlédnout do světa duchů, abych vypátrala duši mrtvého, ale trvalo by to celé týdny, a to mluvíme pouze o jednom mrtvém. Vy jich tu máte tisíce. Máte tisíce spiritistek, které by se mohly ujmout tak obrovského úkolu?“

„Třebaže máme spoustu magií obdařených lidí,“ řekla Magda, „obávám se, že jediná spiritistka, kterou jsem znala, byla zabita jedním z mrtvých služebníků císaře.“

„Pak nemáte žádný způsob, jak to zjistit, i kdybyste chtěli. A co je horší, ti, co používají mrtvé, se nemusí ani moc skrývat. Máte nějaké stráže, které kontrolují lidi, kteří přicházejí a odcházejí z katakomb? Doprovází je někdo, aby věděl, co tu dělají?“

Merrit povytáhl obočí, když pochopil, kam tím míří. „Ne. Pracují tady čarodějové na kouzlech proti Sulachanovým zbraním. Pohybují se tu neomezeně.“

„Právě,“ řekla. „Kterýkoliv čaroděj může být zrádce, tajně pracující pro císaře Sulachana. Mají možnost si vybírat z tisíce mrtvých. Stačí jim najít vhodného mrtvého a připravit ho na oživení. Kouzla, která Sulachanovi čarodějové vymysleli, se pořád zdokonalují. Takoví agenti jsou navíc schopni určit důležité osoby mezi lidmi s talentem a mrtvé na ně poslat, aby ochromili vaše válečné úsilí.“

Merrit si přejel hřbetem ruky po tváři. „Najo, tohle všechno je hrozně těžké přijmout a pochopit. Potřebuji mít přesnou představu o tom, čemu tu čelíme ? potřebuji znát širší souvislosti. Nejen o zrádcích, kteří tu vraždí lidi, ale jak to všechno zapadá do Sulachanových širších záměrů. Je pro mě moc důležité, abych to pochopil jako celek.“

Naja se zhluboka nadechla a přikývla. „Chápu. Musí být těžké slyšet tohle všechno poprvé.“

„To tedy je,“ přikývl Merrit.

„Víte, císař Sulachan je starý a nemocný,“ řekla Naja. „Bojí se, že se nedožije toho, až Starý svět sjednotí všechny lidi v jeho vizi jediného spravedlivého světa. Svoji vizi nazývá Lidová aliance. Chce, aby se všechny národy spojily do této aliance.

Císař Sulachan to považuje za věc, která přesáhne jeho život, jako velkou věc pro blaho veškeré existence ? světa živých i světa mrtvých, jako jediného vzájemně propojeného celku, podobně jako Milost je jeden vzájemně propojený celek. Proto věří, že všichni lidé musí mít jednu společnou vládu, aby mohlo být dosaženo většího blaha pro všechny, živé i mrtvé.“

Merrit se zatvářil nechápavě. „Živé i mrtvé?“

„Přesně tak,“ potvrdila kouzelnice.

„Když si na chvíli odmyslím jeho představu, že by mohl vládnout světu duchů,“ řekl Merrit, „jak si myslí, že by toho mohl dosáhnout ve světě živých, když umírá? Nebude žít tak dlouho, aby uskutečnil svoje plány.“

„Hledá, jak by mohl pokračovat v existenci, aniž by žil v tradičním smyslu toho slova, takže nemůžete opominout otázku vlády nad světem duchů. Oba světy jsou vzájemně propojené. Chtěl jste znát jeho širší záměr. Tím je, že hledá alternativní formu existence, takže to musíte chápat v těchto souvislostech.

Jde mu o to, aby zůstal i po smrti propojený s fungujícím tělem v tomto světě, ve světě živých, aby mohl vládnout v obou světech. Věří, že když bude vládnout ve světě duchů, může vládnout prostřednictvím svého ducha nejenom v něm, ale díky spojení jeho ducha s oživlým tělem i v našem světě živých. Tímto způsobem oba světy spojí.“

„To je šílenství.“ Magda potřásla hlavou a zhluboka vydechla. „Stojíme na pokraji zániku všeho, co je nám drahé, nejen naší svobody, ale i samotné existence.“

Zdálo se, že Merrita napadají tisíce otázek, které by chtěl položit najednou, tak se Magda zeptala sama. „Jak zapadají tihle mrtví do jeho celkového plánu?“

„Jak už jsem řekla, používá je jako zabijáky a připravuje se, aby je použil i jako vojáky. Jakmile dostanou nějaký úkol, bezmyšlenkovitě ho plní. Je velice obtížné, ne-li nemožné je zastavit. Když je říznete, nekrvácí. Když jim useknete paži, necítí bolest a zaútočí na vás tou, která jim zbyla. Když jim useknete nohy, budou se pomocí rukou plazit za vámi. Neodpočívají. Jsou to neúnavní, vytrvalí a nelítostní zabijáci. Pokud bude potřeba, mohou být oživeny další mrtvoly. Mrtvých je spousta.“

„A to vydrží v tom oživlém stavu věčně?“ zeptala se Magda.

„Ne, to ne. Navěky to nebude. Mrtvoly se rozkládají, ale magie, která je do nich vložená, ten proces zastaví jako součást své funkce, přesto tahle magie není dokonalým řešením. Má jistá omezení. Taky časem podlehne zkáze, stejně jako lidské tělo rozkladu. Jak magie postupně vyprchává, ztrácí účinnost a tím selhává i mrtvý.“

„To je ono,“ řekl Merrit. „Možná bychom mohli zaútočit na jejich magii.“ Pokynul jí, aby pokračovala.

„Armáda počítá, že je bude v bitvách nasazovat do první linie. Šípy a kopí mrtvým neublíží. Každý zásah je neúčinný. Nepřítel je nemůže zabít, protože už jsou stejně mrtví. Vaši vojáci budou mrhat energií ve snaze je zabít, rozsekat je a zastavit jejich postup. Mrtví budou dál bojovat a oslabovat vaše vojáky.

Sulachan má v plánu po této první vlně mrtvých poslat do boje vlastní armádu a vaše vyčerpané vojáky pobít. Jejich mrtvá těla budou znovu oživena a skončí v Sulachanových službách v jeho neživé armádě.

Až mrtví nebudou potřeba, Sulachanovi lidé prostě přeruší spojení s magií a nechají je na místě jako ostatní padlé. Tím se z nich stane to, čím už jsou: mrtví. Jednotlivě nemají žádnou cenu. Představují jen materiál, který je možné použít. Pokud by jich potřeboval víc, jeho čarodějové mu je zase zajistí.“

Merrit si zamyšleně stiskl kořen nosu. „Jak se dají zastavit?“

„Neznám žádné podrobnosti o jejich nasazení ve válce. Nesetkala jsem se s důstojníky, veliteli ani stratégy. Měla jsem co dělat jen s lidmi s talentem, kteří věci vytváří, ne s těmi, kteří je používají.

Ale z vlastních zkušeností a vědomostí vám můžu říct, že existuje jen několik způsobů, jak je zastavit, o kterých vím, kromě přerušení magie, jež je pohání. Jeden způsob je roztrhat je na kusy. Není to tak snadné, jak to zní, protože je magie do jisté míry zpevňuje. Záměrem nebylo vytvořit z mrtvých lepší zbraň. Ten byl poněkud prostší. Cílem bylo zabránit rozkladu těla, který by nakonec vedl k rozpadu tkání.

Ale i potom, pokud je třeba ruka oddělena od těla někde blízko, pokusí se vás uchopit, chňapnout po vaší noze, aby vás zpomalila, nebo když se pomocí prstů dohrabe až do vojenského ležení, může sevřít hrdlo spícího vojáka a uškrtit ho. Ale jak asi předpokládáte, kusy těla nemají schopnost lidi pronásledovat, takže nepředstavují tak vážnou hrozbu.

Vaše armáda zkusí použít štíty, ale ze zkušeností vám můžu říct, že nebudou fungovat. Štíty reagují jen na život. U mrtvých se nemají čeho chytit.“

„To je pravda,“ souhlasil Merrit, stále hluboce zamyšlený. „Zaměřit štít na neživé věci by ho ochromilo, protože by se snažil zablokovat všechno kolem sebe.“ Vzhlédl. „A co oheň? Ten přece musí fungovat.“

Naja přikývla. „To je druhý způsob, jak je zastavit. Oheň, jakýkoliv oheň, je účinný, protože promění mrtvé na popel. To je určitě nejjistější způsob, jak je zastavit.

Čarodějnický oheň by měl fungovat, protože na nich ulpí a bude hořet stále, ale jak si asi umíte představit, jeho účinnost se časem sníží, protože Sulachanovi čarodějové mohou proti čarodějnickému ohni vyslat nekonečné zástupy mrtvých.

Také vás musím upozornit, že jeho lidé s talentem už vymýšlí způsob, jak mrtvé proti čarodějnickému ohni ochránit. Nevím, jestli už ty štíty zdokonalili a jestli se jim to někdy podaří, ale musíte si uvědomit, že to pořád zkouší. Ale i když nepřijdou s protikouzlem proti takovému ohni, není to důležité, protože jim nezáleží na ztrátách.

Nakonec se čarodějové vysílající oheň unaví. Vytvoření ohnivé koule je samozřejmě stojí nějaké úsilí. To je právě výhoda využívání mrtvých. Jak už jsem řekla, ti se nikdy neunaví. V dostatečném množství mrtví nakonec prorazí vaši obranu.

Během procesu jejich oživení dostanou někteří mrtví za úkol zaměřit se na určité osoby, například na vaše čaroděje. Kdyby zabití jednoho čaroděje na bitevním poli vyžadovalo použití stovek nebo tisíců mrtvých, co by si s tím Sulachan dělal starosti? Neměl by problém, i kdyby jich na to potřeboval desetitisíce.“

Magda si pomyslela, že Merrit vypadá úplně ohromený takovými počty. Bylo to děsivé a v jeho očích spatřila zoufalství.

„A co ti druzí?“ zeptala se Magda, když Merrit mlčel. „Ti pololidé?“

Naja si prsty zajela do vlasů, očividně znepokojená zmínkou o nich.

„Pololidé jsou horší. Mnohem horší.“

Kapitola 77

„Jak to myslíte, že jsou horší?“ zeptal se Merrit. „V čem jsou horší?“

„Byli vytvořeni, aby ovládali a řídili mrtvé. Jsou to živí lidé, kteří nemají duši, takže mrtví a pololidé mají některé věci společné.“

„Společné?“ zeptal se Merrit. „Například?“

„Nejsou živí, přinejmenším v klasickém slova smyslu.“

Merrit rozčileně vydechl. „Co myslíte tím klasickým smyslem?“

„Klasický smysl života je mít duši. Taje součástí existence, jak ji vnímáme, součástí toho, co pro nás znamená být ve světě živých.“

Naja se natáhla, zvedla mu ruku s prstenem a poklepala na symbol Milosti. „Stvoření, život, smrt a Světlo Stvoření, které všechno propojuje. Pololidé jsou úchylkou Milosti. Jsou odděleni od té jiskry talentu, což je jejich duše, jiskry, kterou si mají nést životem a po smrti do světa duchů.

Ale duše pololidí neprošly oponou normálním způsobem, nepřinesly si tu jiskru přes oponu sami. Ti lidé byli rozerváni vedví. Nejsou ani živí, ani mrtví. Přestože žijí v tom smyslu, že dýchají, jí a někteří i mluví, doopravdy živí nejsou, protože nemají duši, nemají spojení se Stvořením a Milostí. Jsou to jenom žijící těla, která slouží pouze jako skořápky a jež byla vytržena z klasického pojetí Milosti.

Pokud císař Sulachan zemře dřív, než dokončí svůj velký plán, bude oživen, aby se v tomto světě stal vyslancem své duše, která prošla oponou do světa duchů. Ale císař doufá, že bude-li tahle metoda zdokonalena, dokud je ještě naživu, může být jeho duše poslána do podsvětí, zatímco jeho živé tělo zůstane tady, aby mohl vládnout světu živých jako jeden z pololidí, nebo, abych byla přesnější, vládnout tomu, co ze světa živých zůstane. Je to jeho způsob, jak dosáhnout jisté formy nesmrtelnosti.“

„Jak by mu to mohlo pomoct k nesmrtelnosti?“ zeptal se Merrit s rostoucí netrpělivostí.

„Chce vytvořit rasu pololidí, kterým by vládl. Už by se nemusel bát, že bude starý, nemocný a nakonec zemře. Jeho duše bude v bezpečí světa duchů a jeho dočasná forma bude uskutečňovat ten velký plán na tomto světě, a tím sjednotí svět živých a mrtvých.

On a jeho rasa pololidí budou žít neurčitou dobu, z velké části neovlivněni neduhy živých, protože oni živí nejsou. Do jisté míry jsou oživeni podobně jako ti mrtví, pomocí magie, která zaktivovala jejich fyzickou formu.

A samozřejmě, svět mrtvých je věčný, takže pro duchy smrt neexistuje. Duchové jsou už mrtví. Některé duše, které vzal živým i mrtvým, stále obchází tento svět. Protože ztratily spojení s těly, nemohou projít za oponu.

Pololidé nebudou žít navěky, ale tím, že jejich duše byly poslány do podsvětí a do jejich těl vložena ta oživující magie, se změnil i způsob stárnutí jejich těl, která tu zůstala. Změnou Milosti se změnil i způsob, jakým jim ubíhá čas. Nepůsobí na ně stejně jako na nás. Taková osoba bez duše a s tím, co udělali s jejím prázdným tělem, stárne mnohem pomaleji. Neznám víc podrobností. A nejsem si jista, jestli je vůbec někdo zná.

Císař Sulachan chce přeměnit co možná nejvíc lidí na novou rasu pololidí, kteří by žili v tomhle změněném působení času. Jakýkoliv odpor proti jeho velkému projektu má v plánu zlikvidovat tak, že nejdřív zničí lidi s talentem, kteří by se proti němu postavili ? což budete vy, tady v Novém světě ? aby se zbavil každého, kdo by mu mohl zhatit jeho plány.“

„Takže to je podstata této války,“ pronesla Magda nahlas, když jí to došlo. „Chce všechny sjednotit pod vládu Lidové aliance, ale jeho hlavním cílem, proč napadl Nový svět, je zničit magii, aby jedině on a jeho přívrženci měli talent.“

„Správně,“ potvrdila Naja. „Samozřejmě že to nikdy neřekl nahlas. Označuje svůj cíl jako ‚ochranu před tyranií magie‘. Přesvědčuje lidi, že magie je jejich tyran a on za ně bojuje tím, že se snaží vymýtit magii ze světa živých.“

„Ale ve skutečnosti,“ řekl Merrit, „vymýcením naší magie likviduje možnou opozici.“

Naja přikývla. „A pak plánuje zničit samotný život.“

Merritovi klesly paže. „Cože?“

„Chce zničit svět živých, jak ho známe, zbavit ho všech lidí, kteří mají duši. Takže zůstanou jenom mrtví, které může ovládat, a pololidé, kteří, jak už jsem řekla, nejsou v pravém slova smyslu živí. Potom budou neživí pololidé vládnout neživému světu.

Se svou duší v bezpečí podsvětí bude císař Sulachan vládcem živých, ale na tomto světě už nebude existovat život, tak jak ho známe. Budou tu rostliny, ptáci a zvířata, ale lidé už nebudou tím, čím jsou teď. Lidé budou na úrovni zvířat.

Svět živých, tak jak ho známe, přestane existovat. Život ztratí veškerý smysl, už nebudou existovat touhy, podněty, ani úspěchy. Žádná radost. Žádná láska.“

Magda s Merritem si vyměnili pohledy. V jeho očích spatřila, na co myslí: schránky Ordenu. Jako důkaz mlčky vyslal Magdě signál tím, že trochu nadzvedl meč pravdy v pochvě a zase ho spustil.

„To je šílenost,“ prohlásil nakonec. „Nemám pro to jiné slovo. Je těžké takový nápad pochopit.“

„Ať už ho chápeš nebo ne, ať věříš, že se to dá uskutečnit, nebo ne, ať si myslíš, že má šanci uspět nebo ne, hlavní a nejdůležitější je, že má v úmyslu ten šílený nápad uskutečnit. Jeho záměrem je zničit svět živých, aby vytvořil svou představu dokonalého světa, kde lidé nepřemýšlí samostatně.

Proto jsem přeběhla. To je důvod, proč se chci přidat na vaši stranu, abychom ho zastavili. Já si také myslím, že je to šílenost. Nechci být její součástí. Nemám zájem žít v jeho zvrácené verzi ideálního světa. Nechci se stát otrokem jeho plánu, jeho pošetilé vize. Chci žít svůj život, ne podle jeho záměru.“

Merrit se poprvé na chvíli usmál. „Pak jste přešla na správnou stranu. Cítíme to úplně stejně. Je to věc, které věříme a za niž bojujeme. Právo na radost ze života. Právo na život. Právo milovat.“

„Problém je,“ pokračovala Naja, „že se domnívám, že i když se svým plánem na dokonalý svět neuspěje, může snadno během jeho uskutečňování zničit svět živých. V zásadě je to inteligentní, vynalézavý a odhodlaný muž, ale zahrává si se samou podstatou toho, co představuje Milost. I když to, co si myslí, že může dokázat, je úplně nemožné a nedosáhne konečného úspěchu, zavraždí přitom obrovské množství lidí. I když je šílený a nepodaří se mu dokončit to, co si usmyslel, že dokáže, obávám se, že při tom může snadno zničit svět živých.

Výsledek bude stejný. Nakonec budou všichni mrtví.“

„A víte tohle všechno jistě?“ otázal se Merrit opatrně. „Byla jste mu dost blízko, abyste si byla jista, že to je pravda? Abyste byla doopravdy přesvědčena o všem, co jste říkala o těch pololidech?“

Naja Moonová povytáhla obočí a upřela na něj chladný pohled svých modrých očí. Byla to nebezpečná kouzelnice, což v ní Magda poznala hned, jak ji poprvé spatřila.

„Vím, že pololidé existují, protože jsem je pomáhala vytvořit. Jsem spiritistka. Mluvím s mrtvými. Také jsem manipulovala s dušemi mrtvých v podsvětí, abych pro císaře Sulachana vytvořila armádu mrtvých. Ukázala jsem mu, jak je možné to udělat.“

Přestože se přidala na jejich stranu, měla Magda sto chutí ji uškrtit. „Proč jste to dělala? Jak jste mohla něco takového udělat? Jak jste mohla pomáhat vystavit životy všech těch nevinných lidí takovému smrtelnému nebezpečí?“

Naja vrhla na Magdu podmračený pohled. „Modlila bych se za to, aby mě potkalo jen to, co se mi stalo tady ve vašem žaláři, kdybych neudělala to, co mi Sulachan nařídil. Nemáte ani tušení, jak se žije ve Starém světě, a zvlášť v sídle jeho moci.

Přestože je císař starý a nemocný, pořád je nesmírně mocný čaroděj. Osoba, která neposlechne jeho rozkazy, si vyslouží nepředstavitelné mučení. Ty, které mučí, udržuje naživu dlouhou dobu, jako odstrašující příklad všem, kteří by ho také chtěli neposlechnout. Byli byste překvapeni, čeho jste schopni, když každý den svého života prožijete v takové hrůze.“

„Když je tak mocný, jak jste dokázala utéct?“ zeptal se Merrit.

Naja zhluboka vzdychla a zadívala se stranou. „Naskytla se mi k tomu vhodná příležitost díky nečekané pohromě. Využila jsem toho, že lidé byli vyděšeni, a podařilo se mi vyklouznout. Utekla jsem a prchala dál. Nechtěla jsem, aby se vyplnila Sulachanova vize. Nechtěla jsem, aby musely zemřít tisíce lidí, jen aby uskutečnil svůj plán. Nechtěla jsem, aby lidé zažili takové hrůzy, které je čekaly. Nenáviděla jsem se za to, že jsem byla toho všeho součástí. Styděla jsem se za to, že jsem nebyla dost statečná, abych si radši zvolila mučení a smrt místo toho, abych mu v tom pomáhala.

Myslela jsem, že mám možná ještě šanci něco udělat, aby svět neskončil v temnotě.

Kdo jiný než já by to mohl udělat? Za co by stál můj život, kdybych nic nepodnikla a dopustila, aby se to stalo? Co bych byla za člověka, když vím, co nás čeká, a jen bych stála a nesnažila se tomu zabránit?

Spatřila jsem šanci a rozhodla se jednat. Díky svému talentu jsem si probojovala cestu mezi našimi vojenskými jednotkami, které stály mezi mnou a Novým světem, a díky tomu, že jsem navíc ještě spiritistka a rozumím tomu, jak fungují mrtví a pololidé, dokázala jsem se jim cestou vyhnout.“

Magda položila Naje ruku na rameno. „Děkujeme, že jste byla tak statečná a nakonec se přidala na stranu života.“

„Ano, vážíme si toho, Najo,“ přidal se Merrit. „Vaše pomoc bude neocenitelná. A co to bylo za pohromu, o které jste se zmínila?“

„V plánu císaře Sulachana se vyskytl nečekaný problém. Pololidé, které vytvořil, začali pojídat lidi.“

Merrit s Magdou se k ní naklonili a současně vyhrkli: „Cože?“

„Zpočátku nic nenasvědčovalo takovému chování, ale pak bez varování začali pololidé napadat a požírat živé. Upozorňovala jsem císaře na takovou možnost, ale nedal si říct. Nikdy neposlouchal varování, když se týkala něčeho, co chtěl.“

„Proč začali pojídat lidi?“ zeptala se Magda. „Co je k tomu vedlo?“

„Domnívám se, že pololidé strašně touží po duši, kterou už nemají. Tahle prázdnota je dohání k šílenství a nutí je pojídat živé lidi v bláhové snaze získat z nich duši. Samozřejmě že to tak nefunguje, ale jim to nikdo nevymluví. To šílenství se rychle rozšířilo, až postihlo všechny, jako utkvělá představa, která přehlušila všechno ostatní.

Trhali živé lidi na kusy, protože věřili, že duše, po které tak strašně touží, je uvnitř. Nejdřív snědli vnitřnosti, kde podle nich duše sídlí. Pili krev, protože se báli, že by duše mohla vytéct. Když nebyli spokojeni, protože nedosáhli svého, otrhali všechno maso z kostí a snědli ho taky, jak se snažili najít a sníst duši v ještě teplém mase.

Když nějakého živého chytila celá skupina pololidí, všichni se na něj vrhli a v mžiku ho roztrhali na kusy, jak soupeřili o jeho duši. Je to strašné. Mrtvé nemůže nikdo ani identifikovat, protože pololidé jim ohryžou maso z obličeje až na lebku a sní ho. Dokonce jim vysají i mozek.“

„A tohle nikdo nepředvídal?“ zeptal se Merrit.

„Jak jsem říkala, já ano, ale nikdo mě neposlouchal. Když k tomu nedošlo hned a všechno se zdálo v pořádku, byli přesvědčeni, že se mýlím.

Vývoj povahy pololidí nějakou dobu trval, ale když se to stalo, bylo to rychlé. Napadli lidi v paláci a jako smečka vlků roztrhali ty, kteří se je snažili ovládat. Nastal chaos.

A tehdy jsem spatřila šanci utéct. Pokud vím, všichni si mysleli, že jsem byla taky napadena, roztrhána a snědena zaživa, stejně jako spousta dalších lidí s talentem, kteří se na projektu podíleli. Bylo to děsivé a krvavé období.“

„A pořád to pokračuje?“ zeptal se Merrit.

„Ano, ale myslím si, že se jim částečně podařilo situaci zvládnout. Mělo by se jim to podařit, alespoň do určité míry, protože změnili Milost, aby použili duše těch lidí.“

Merrit se zamračil. „Použili jejich duše? Jak mohou ovládat duše v podsvětí za oponou?“

„Když vezmou duši živým lidem, aby vytvořili pololidi, nesmí se ty duše dostat do světa duchů. Stejně tak jsou duše mrtvých, které taky používají, vytaženy ze světa mrtvých.

Tyto duše drží v pasti mezi světy. Protože se nemohou vrátit do podsvětí, občas zavítají tímto směrem a straší v našem světě.

Než jsem utekla, čarodějové se pokoušeli přesměrovat potřebu pojídání živých na potřebu jíst maso nepřátel. Takže místo aby se snažili najít způsob, jak potlačit tohle jejich silné nutkání, pouze ho usměrnili jinam a využili to ve svůj prospěch. Což z pololidí dělá tu nejhroznější zbraň. Pololidi je těžké zlikvidovat, a jestli se dostanou k vašemu lidu a budou mít příležitost, každého roztrhají a sní ve snaze získat jeho duši.“

„Proč je tak těžké je zabít?“ zeptal se Merrit.

„Protože jim stále funguje mozek. Mohou myslet, plánovat, intrikovat, připravovat se, skrývat a pak zaútočit.“

Merrit zhluboka vzdychl. „Skvělé. To je vážně skvělé.“

Naja rozpřáhla ruce. Zdálo se, že se jí zase přitížilo.

„Nechci, abyste si mysleli, že jsem nevděčná, a určitě vám chci pomoct ? proto jsem tady ? ale myslím, že byste mě už měli odvést někam, kde mě můžete úplně vyléčit.“

Magda pohlédla na Merrita. „Má pravdu. Musíme odtud. Později to můžeme probrat.“

Merrit objal Naju v pase, když se začala kácet.

„Vím o příhodném místě.“

Kapitola 78

Když prošli vchodem z ochozu kolem vnitřní stěny ohromné kruhové kamenné věže a vstoupili do místnosti slif, Magda spatřila na druhé straně Quinna, jak sedí u stolu a píše do jednoho ze svých deníků. Uprostřed místnosti pod klenutým stropem stála kamenná studna slif.

„Merrite!“ zavolal Quinn. Naklonil se trochu stranou, aby viděl za Merrita, který pomáhal Naje dovnitř. „A Magda!“ Quinn odstrčil židli od stolu a spěchal je přivítat. „Tak rád vás oba vidím!“

Mladý čaroděj byl vysoký asi jako Magda a dobře stavěný. Zářivý úsměv svědčil o dobrosrdečnosti. Pozornost však poutaly jeho oči. Jejich pohled přesahoval jeho věk, pronikavé pochopení všeho, na co zřely, a navzdory inteligenci, kterou vyzařovaly, značily i skromnost, kde by jiní byli domýšliví na své znalosti a úspěchy. Byly to oči moudrého rádce.

„Taky tě rád vidím, Quinne,“ pozdravil ho Merrit.

Quinnův pohled se zastavil na Naje. „A kdo je tohle?“

Merrit držel jednou rukou Naju kolem pasu a podpíral ji a druhou pokynul, aby ji představil. „Quinne, rád bych tě seznámil s naší přítelkyní. Tohle je Naja Moonová.“

Quinn na ni s širokým úsměvem chvíli upřeně hleděl a pak se upamatoval na dobré mravy a gestem ji pozval dál. „Pojďte prosím dál, Najo, a posaďte se. Bohužel tu mám jen jednu židli, ale je vaše. Zdá se, že si potřebujete sednout. Nabídnu vám trochu vody.“

„Potřebuje víc než vodu,“ šel Merrit rovnou k věci. „Potřebuje vyléčit.“

Quinn si prohlédl kouzelnici zkoumavým pohledem. „Ano, vidím.“

Naja se pousmála na pozdrav, ale jeho nabídku, aby se posadila, odmítla.

„Abych řekl pravdu, Merrite, ani jeden z vás nevypadá moc dobře.“ Quinn položil Magdě ruku na rameno. „Co je ti? Jsi úplně popelavá. Vůbec nevypadáš dobře. Možná by sis měla sednout.“

Magda mírným gestem odmítla. „Děkuji, ale na to teď nemáme čas.“

„Stalo se pár věcí,“ vysvětlil Merrit. „Magdu jsem vyléčil, ale potřebuje si odpočinout, aby se úplně zotavila, jinak se jí brzy přitíží a pak bude mít problém.“

Bylo to spíš varování pro Magdu než vysvětlení Quinnovi. Magda to pochopila, ale nebylo to potřeba. Moc dobře věděla, že jí brzy dojdou síly. V tuto chvíli ji poháněly jen obavy z toho, co se dozvěděli od Naji. Žaludek měla sevřený.

„Vidím,“ řekl Quinn. Starostlivý výraz mu nadělal vrásky na čele, jak se naklonil k Magdě a upřeně jí pohlédl do očí. „Co se stalo? Jak ses zranila?“

Magda se usmála, aby rozptýlila jeho obavy. „To teď není důležité. Máme mnohem naléhavější práci.“ Pohlédla na Naju, aby naznačila, co tím myslí. Quinn pochopil.

Naja se otočila, ohromená hrbolem tekutého stříbra, který se zvedal ze studny slif. Zvětšující se stříbrná boule stále rostla, až dostala podobu hlavy s náznakem lidské tváře.

Rtuťovitá hmota plynule získávala zvláštní, neustále se měnící rysy krásné ženy, jejíž rty se zformovaly do milého úsměvu.

„Přejete si cestovat?“ zeptala se slif a její stříbrozvuký hlas se rozlehl po místnosti.

„Ne,“ prohlásila Magda odmítavě. „Nepřejeme si cestovat.“

„Budete potěšeni,“ lákala je slif.

„Děkujeme, ale teď ne,“ odmítl i Merrit, když kolem ní prošel s Najou, kterou vedl k židli.

„Slyšela jsem pověsti o takovém stvoření, ale nikdy mě nenapadlo, že jsou pravdivé,“ řekla Naja a zastavila Merrita, aby si prohlédla stříbrnou tvář, která ji pozorovala.

Quinn věnoval ženě ve studni zamilovaný pohled. „Je skutečná, o tom není pochyb. Ráda mě pozoruje při psaní.“

„Mohu se tě dotknout?“ zeptala se Naja slif a přistoupila blíž ke kamenné obrubě studny, jež jí sahala až do pasu.

„Když tě to potěší,“ zněla odpověď.

Naja natáhla ruku a opatrně se prsty dotkla jemně se vlnícího stříbrného povrchu. Slif ji stále pozorovala. Když se jí nic nestalo, ponořila Naja celou ruku pod povrch.

„Máš obě stránky,“ pronesla slif se spokojeným úsměvem. „Můžeš cestovat.“

„Děkuji, ale teď si nepřeji cestovat,“ odpověděla Naja. „Možná někdy jindy.“

„Až budeš chtít, vezmu tě tam, kam si budeš přát. Budeš potěšená.“

Naja se ohlédla na Naju a Merrita. „To je úžasné.“

Magda si založila ruce. „I tak se to dá říct.“

Magda neměla slif právě v lásce. Nejen že slif často odnášela Baraccuse, ale sváděla ho a slibovala mu potěšení.

Baraccus Magdě vysvětlil, že to má slif v povaze, že to nic neznamená a hlavně, že se s tím nedá nic dělat. Magdě se přesto nelíbilo, jakým způsobem ta dokonalá, rtuťovitá tvář mluvila s jejím manželem. Slif tak samozřejmě mluvila s každým. Baraccus měl pravdu, měla to v povaze. To však Magdiny pocity nezměnilo.

Slif tak mluvila i s Magdou, když musela cestovat. Neměla sice požadovaný talent, ale Baraccus vložil do Magdy trochu magie, která jí to umožnila. Cestování byl opojný a zároveň děsivý zážitek. Magda doufala, že ho už nikdy nebude muset zopakovat.

Naja stáhla ruku a odstoupila od studny. „Ne, tak jsem to nemyslela. Úžasné je, že tohle stvoření bylo změněno podobně jako pololidé. Její duše byla oddělena.“

Quinn si pročísl světlé vlasy. „Pololidé? Kdo jsou pololidé? O čem to mluvíte?“

Merrit zvedl ruku. „Poslyš, Quinne, máme problémy.“

Quinn zvážněl. „Takže jste už slyšeli ty zvěsti, že prokurátor Lothain má být jmenován čarodějem prvního řádu? Tyhle problémy máš na mysli?“

„O tom nemluvím,“ řekl Merrit.

„A nejsou to jenom zvěsti,“ dodala Magda. „Je to pravda.“

Quinnův vážný výraz se změnil ve znepokojený. „Opravdu se to stane už zítra, jak se povídá?“

„Zítra? Tak to jsem neslyšela,“ přiznala Magda. „Co se povídá?“

„Probíhají horečné přípravy. Něco důležitého se má konat zítra odpoledne ve sněmovní síni Rady. Nevím co, ale jediné rozumné vysvětlení je jmenování čaroděje prvního řádu.“ Když gestem pokynul Naje, měl v očích opět svůj bystrý pohled, který Magda tak dobře znala. „A teď mi řekněte o těch pololidech. Kdo to je?“

Než mohla Naja něco říct, ozval se znovu Merrit. „Quinne, teď opravdu nemáme čas to vysvětlovat. V tuhle chvíli potřebuji, abys mě poslouchal a něco pro mě udělal.“

Quinn pokrčil rameny. „Jistě, Merrite. Jen mi řekni, co potřebuješ, a považuj to za hotovou věc.“

Merrit vzal Naju za paži a postrčil ji k němu. „Potřebuji, abys místo mě vyléčil Naju. Stejně jsi v tom byl vždycky lepší. Musím ještě udělat pár důležitých věcí, které nemůžou počkat. Až ji vyléčíš, může ti vysvětlit, proč je tady, kdo jsou pololidé a jak vážná je naše situace.“

Quinn krátce pohlédl na Naju a pak se zase vrátil pohledem k Merritovi. „Nikdy jsem ji neviděl. Můžeš mi alespoň říct, kdo to je? A jak je do toho všeho zapletená?“

„Byla jsem spiritistka císaře Sulachana,“ odpověděla Naja dřív, než se Merrit dostal ke slovu. „Přišla jsem do Pevnosti, abych vám pomohla ho zastavit.“

Quinnovi vyletělo obočí nahoru. „Vy jste ta přeběhlice, o které jsem slyšel? Nemohl jsem o vás vůbec nic zjistit. Lidé říkali, že to musí být nějaká báchorka, nic víc.“

„Žádná báchorka, ale skutečnost.“

„A byla jste zraněna při útěku?“

Naja věnovala Quinnovi vážný pohled. „Když jsem sem přišla, zajali mě. Označili mě za agentku nepřítele a odsoudili k smrti. V žaláři mě mučili. Tak jsem přišla k těm zraněním.“

„Kdo to udělal?“ vyzvídal Quinn a pátravě hleděl z jednoho na druhého. „Co to bylo za muže?“

„Naja neví, kdo to byl,“ sdělila mu Magda.

„Mučili ji, aby zjistili, jestli zná zrádce tady v Pevnosti a zda přišla sama,“ doplnil Merrit. „Museli se zřejmě bát, že budou odhaleni.“

„A znáte je?“ zeptal se Quinn Naji.

Naja se tvářila nešťastně. „Ne, bohužel.“

Quinn udělal pár kroků, znovu si pročísl světlé vlasy a přemýšlel o tom, co se právě dozvěděl.

„Přesně tohle je věc, které jsem se obával. Jsem přesvědčen, že tady v Pevnosti máme mezi sebou zrádce, nebo přinejmenším zvědy.“

Magda s Merritem na sebe pohlédli.

„Máš nějaké informace o těch zrádcích?“ zeptal se ho Merrit. „Slyšel jsi něco od některého z těch čarodějů a významných lidí, kteří sem přišli, aby cestovali ve slif?“

Quinn se k nim otočil. „Ne, nikdo nic neví. Mám jisté podezření, ale žádný důkaz, o který bych se mohl opřít. Teď, když se pro nás válka nevyvíjí moc dobře, dělají lidé obětního beránka z Baraccuse. Magdo, ty mě znáš a víš, že věřím, že Baraccus byl náš nejlepší zastánce, ale lidé začínají věřit tvrzení prokurátora Lothaina, že měl Baraccus na svědomí spiknutí, které poškodilo naše válečné aktivity. Domnívá se také, že spiknutí je příčinou pozdějších vražd v Pevnosti. Lothain pokládal spousty otázek ohledně Baraccuse ve snaze zjistit, jestli spolupracoval s agenty nepřítele.“

„Já vím,“ přisvědčila Magda. „Slyšela jsem ta obvinění.“

„Hodně lidí začíná naslouchat Lothainovým teoriím, protože měl častokrát pravdu a úspěšně tak odhaloval zrádce, které by nikdo nepodezíral. Naštěstí ještě pořád existuje dost lidí, kteří tomu nevěří. Zdá se, že to v Pevnosti vře tímto sporem. Podle toho, co jsem slyšel, tyto neshody začínají být problém.“

Magdě se náhle udělalo mdlo, takže se musela opřít o studnu slif. Merrit si toho všiml.

„Podívej, Quinne, musíme jít. Až Naju vyléčíš, vysvětlí ti všechno o oživlých mrtvých a pololidech. Sdělí ti podrobnosti o všem, co ví.“

„Oživlí mrtví?“ Quinn překvapeně zamrkal. „Mají něco společného s vraždami tady dole? Mluvíš o tomhle?“

„Správně,“ přitakal Merrit. „Nepřítel oživuje mrtvé pomocí magie a posílá je vraždit významné čaroděje. Až uvidíš nějakého mrtvého chodit, použij na něj čarodějnický oheň.“

Quinn si přejel rukou přes ústa. „To zapadá do mozaiky střípků, které jsem dosud složil dohromady.“

„Vyslechneš spoustu řečí od čarodějů i vysokých hodnostářů, kteří cestují ve slif,“ řekla Magda. „Slyšel jsi něco, podle čeho bys mohl zjistit, kdo jsou ti zrádci nebo agenti?“

Quinn ukázal na stůl u stěny. „Projdu znovu svoje zápisky a poznámky. Mluvil jsem se spoustou lidí. Teď, když mám lepší představu o tom, co hledám, možná najdu některé důležité drobnosti. Samozřejmě až vyléčím Naju. Zítra ti dám vědět, jestli jsem zjistil něco významného.“

„Fajn.“ Merrit k němu přistoupil blíž. „Poslyš, Quinne, je to všechno strašně nebezpečné. Nevíme ještě, kdo mučil Naju, ale určitě jsou to stejní lidé, kteří jsou zodpovědní za vraždy mnoha našich přátel a ostatních čarodějů. Nechci, abys riskoval. Musíš to všechno držet v naprosté tajnosti.“

„Rozumím,“ přikývl Quinn. „Nahoře ve věži jsou prázdné pokoje. Už brzy mi končí služba a přijdou mě vystřídat. Zavedu Naju do jednoho z těch pokojů hned, aby ji nikdo neviděl. Jakmile se objeví kolega, půjdu ji léčit. Podle toho, co jí vidím v očích, zabere to pravděpodobně celou noc.“

„Díky, Quinne. Naja ti všechno vysvětlí, až ji vyléčíš. Budeme potřebovat tvou pomoc, abychom se dostali k podstatě věcí, které se tu dějí, a chytili ty zrádce dřív, než nás všechny zabijí. Jde tu o mnohem víc, než si dovedeš představit.“

„Jsem rád, že jste za mnou přišli,“ řekl Quinn. Magda mu viděla na očích, že to myslí vážně.

Merrit se otočil k Magdě a chytil ji svou velkou rukou v podpaží. „Teď musíme co nejrychleji do tvého pokoje. Potřebuješ si odpočinout, aby ses zotavila.“

„Zotavila z čeho?“ zeptal se Quinn. „Chtěl jsem se tě na to zeptat už předtím.“

„Řekneme ti to zítra, až se znovu sejdeme,“ řekl Merrit cestou ke dveřím. Dělalo mu starosti, jak rychle Magdu opouštěly síly.

Na odchodu je ještě zastavila Naja. Stiskla Magdě paži. „Děkuji vám oběma. Slibuji, že vám důvěru splatím. Pomůžu vám.“

Magda se pousmála a pohladila Naju po tváři. „Děkuji, Najo.“

Venku, v ohromné kruhové věži před místností slif, hořelo jen pár loučí na kovových podestách schodiště, které se točilo podél kamenných zdí. Otvory nahoře byla vidět noční obloha, zatažená mraky, které zakrývaly hvězdy i měsíc. Magda v šeru vzhlédla k Merritovi.

„Co ještě musíš udělat? Řekl jsi Quinnovi, že máš ještě nějakou práci.“

„Musím vymyslet způsob, jak zastavit mrtvé i pololidi. Nemáme času nazbyt. Až se dostaneme do tvé komnaty, musím se ještě jednou podívat na ten pruh látky, který jsi přinesla z Isidořina labyrintu. Musím si prohlédnout přesné změny, které provedla v zadržovacích zaklínadlech.“

„Protože to zastavilo toho mrtvého?“

Merrit přikývl. „Protože to zastavilo toho mrtvého. Musím udělat pár pokusů a ověřit některé věci.“

Kapitola 79

Stína zamňoukala a přiběhla k nim, jakmile Magda otevřela dveře. Černá kočka se jí otřela o nohy a pak i Merritovi. Magda se k ní sklonila a pohladila ji.

„Byla jsi tu hodná, maličká?“

Kočka odpověděla, jako by rozuměla otázce, protáhlým zamňoukáním.

„Mám dojem, že ani jeden z nás neobědval.“

„Musíš se najíst,“ prohlásil Merrit a mávl rukou, aby rozsvítil lampy v komnatě, „ale to může počkat do zítřka. Teď mnohem víc než jídlo potřebuješ spánek.“

Magda položila Merritovi ruku na rameno. „Děkuji ti, Merrite. Je uklidňující mít tě na své straně, teď, když se všechno zdá tak hrozivé.“

Merrit se usmál. „Díky tobě teď máme klíč. To je obrovský úspěch, který bude velice přínosný a bez tebe bych ho udělat nemohl. A je o to lepší, že má tvoji sílu.“

Magda si povzdychla. „Zdá se, že si ji vzal všechnu. Nemůžu uvěřit, jak strašně unavená se cítím.“

„To si meč vypůjčil tvou životní sílu. Jakmile se vyspíš, budeš se cítit mnohem líp, slibuji.“ Ukázal do druhé komnaty. „Než odejdu, musím se ještě podívat na ten pruh látky, abych mohl v noci pracovat na nějakých věcech, zatímco budeš odpočívat.“

Magda přikývla a bílými, vyřezávanými dvoukřídlými dveřmi prošla do ložnice. Postel vypadala lákavě. Vzala průhlednou látku a spěchala s ní zpátky. Merrit se zatím užasle rozhlížel kolem sebe. Často zapomínala, jak útulné bydlení vytvořila. Chtěla se však co nejdřív odstěhovat, protože už brzy to tady bude všechno patřit Lothainovi.

„Chceš si ji vzít s sebou?“ zeptala se, když mu podávala složenou látku.

Merrit dlouhý pruh látky rozložil a zvedl do výšky, aby si mohl lépe prohlédnout symboly. „Ne, až budeš spát, budu klidnější, když s ní budeš přikrytá, aby tě ochránila před mrtvými, o kterých nám Naja vyprávěla.“

„Pokud vím, zatím ke všem vraždám došlo ve spodní části Pevnosti. Opravdu si myslíš, že by se dostali až sem nahoru?“

Merrit rozprostřel látku a prohlížel si ji. „Nemá cenu zbytečně riskovat tvůj život. Isidoře jsem základní zadržovací zaklínadla dal sám. Potřebuji jenom prověřit pár drobných detailů jejích úprav ? ujistit se, že si je dobře pamatuji. U něčeho tak důležitého se nechci splést.“

Položila mu ruku na paži a pohlédla mu do očí. „Merrite, co s tím budeme dělat? Jak tomu všemu dokážeme zabránit?“

Spokojený s prohlídkou jí Merrit podal složenou látku zpátky a povzbudivě se na ni usmál. Pomyslela si, že je od něj hezké, že kvůli ní předstírá optimismus.

„Zítra, Magdo. Vyspi se, odpočiň si a zítra si s tím začneme dělat starosti. Bude ti to myslet mnohem jasněji, až si odpočineš a úplně se zotavíš. Teď nám pomáhá Quinn, a hodně nám s tím pomůže i Naja.“

Magda se pousmála při vzpomínce na úžasnou kouzelnici.

„Myslím, že jsem nikdy neviděla tak krásnou ženu.“

Merrit jí pohlédl do očí. „Není ani zdaleka tak krásná jako ty, Magdo,“ pronesl tichým hlasem, který ji překvapil nejen slovy, ale i upřímným tónem.

Merrit se zarazil a odvrátil pohled. „Promiň, Magdo. To jsem neměl říkat. Jsi žena Baraccuse.“

Prstem mu otočila hlavu zase k sobě. „Baraccus je mrtvý. My ne.“

„Přesto…“

„To je v pořádku, Merrite,“ uklidnila ho. Pak ho vzala za ruku a doprovodila ke dveřím.

Merrit se sklonil a podrbal kočku na hlavě. „Hlídej paničku, ano? Dávej na ni pozor.“

Stína si o něj otřela hlavu a zavřela spokojeně oči.

Magda byla ráda, že si ho tak oblíbila:

Kočka byla dobrým znalcem charakteru.

„Kde budeš?“ zeptala se ho. „Kde tě najdu?“

„Vracím se zpátky domů do města. Mám pár nápadů. Musím vyzkoušet nějaké úpravy kouzel podle Isidory a pak si je chci ověřit.“

„Pokusíš se vytvořit něco, co by udrželo mrtvé tam, kam patří?“ zeptala se Magda.

„Není to tak jednoduché. Jdi spát. Zítra se vrátím do Pevnosti. Počkám na tebe u Quinna. Až si odpočineš, tak si o tom zítra promluvíme. Možná se do té doby dozvíme, co za velkou událost se to odpoledne chystá. A Naja už bude taky v pořádku. Pomůže nám. Začneme ráno zase plni energie.“

Magda se opřela o hranu dveří. „Tak dobře.“ Jak odcházel, ještě na něj zavolala. „Merrite, kdo si myslíš, že má na svědomí všechny ty problémy v Pevnosti?“

Otočil se a dlouze se na ni zadíval. „Mám jistá podezření.“

To měla Magda taky, ale nebyla si jista. Nechtěla udělat chybu v něčem tak důležitém. Kdyby to bylo jinak, mohlo by je to všechny stát život.

„Jdi spát,“ řekl a přísně jí pohrozil prstem, než se otočil a odešel tmavou chodbou. Magda se musela usmát.

Došla ke kredenci a prozkoumala jeho obsah. Ve sklenici, kde si vzpomněla, že by mohly být, našla pár kousků sušené ryby. Byla tak ospalá, že se sotva držela na nohou, jenže měla hrozný hlad a bála se, že když se nenají, nebude moct usnout. Ukousla kousek ryby a došla k toaletnímu stolku s umyvadlem a džbánem s vodou.

Stína šla za ní, sledovala ji, ocas zvednutý a celou dobu mňoukala. Magda chvíli v ústech zbavovala rybu soli a pak jí sousto podala. Stína vypadala stejně hladově, jak se Magda cítila. Zatímco kočka žvýkala rybu, Magda si nalila sklenici vody, aby zapila slanou chuť. Vypila celou sklenici. Byl to skvělý pocit mít něco v žaludku, třebaže toho nebylo moc. Když se na sebe podívala do zrcadla, zhrozila se. Tvář měla špinavou a vlasy, přestože byly krátké, měla hrozně rozcuchané. Neuvědomila si, že ji Merrit viděl takto špinavou a rozcuchanou. Musel si myslet, že vypadá jako špindíra. Přesto jí řekl, že je krásná. Takový kompliment se moc dobře poslouchal, zvlášť od tak hezkého muže jako Merrit. Přesto…

Magda si v umyvadle namočila žínku a vyždímala ji. Tvář měla umazanou po návštěvě žaláře a katakomb. Na rukou jí zůstala rez od železného zábradlí schodů do žaláře. Připomněla si, v jakém stavu byla Naja, a cítila se trochu hloupě, že se stará o svůj vzhled.

Zatímco si omývala obličej a ruce, Stína vyskočila na toaletní stolek a loudila další kousek ryby. Magda se usmála, a když ho opět trochu zbavila soli, dala ho hladové kočce.

Stína zůstala sedět na stolku a pustila se do ryby. Uprostřed žvýkání náhle prudce zvedla hlavu. Upustila rybu a zadívala se ke dveřím.

Postavila se, nahrbila hřbet a vztyčila naježený ocas. Pak vycenila zuby a zasyčela.

Magda strnula, oči rozšířené.

Kapitola 80

Někdo zaklepal.

Magda stála jako přikovaná u toaletního stolku. Srdce jí bušilo. Černá kočka dál syčela.

Magda si nepamatovala, jestli zajistila dveře na petlici. Jakmile se však kulatá klika otočila a dveře se začaly otvírat, dostala odpověď. Couvla pár kroků a uvažovala o tom, kam utéct. Ložnice měla balkon. Jenže byla několik podlaží nad zemí.

Když vešel dovnitř, mávl Lothain rukou a rozsvítil několik dalších lamp, takže zřetelně viděla jeho býčí šíji, krátké rovné vlasy a černé oči, které na ni upřel.

S rukama sevřenýma v pěst se Magda vyřítila proti němu. „Jak se opovažujete sem vstoupit bez povolení?“

„Klepal jsem,“ bezstarostně odbyl její námitku.

Venku na chodbě Magda zahlédla početný oddíl jeho osobní gardy v zelených košilích. Zarazil ji však pohled na desítku žen mezi nimi. Magda si uvědomila, že některé patří ke služebnictvu.

„Teď není ta nejlepší chvíle, abyste uplatňoval nárok na své komnaty,“ řekla. „Slíbila jsem, že se odstěhuji co nejdřív to půjde.“

S očima stále upřenýma na ni se usmál. „Nepřišel jsem si činit nárok na komnaty. Přišel jsem za svou ženou.“

„Vaší ženou?“ Magda pevně stiskla čelist a cítila, jak v ní narůstá zuřivost. „Odejděte!“

Lothain gestem ruky přivolal své dva statné strážce. Vešli do pokoje a každý ji z jedné strany chytil za paži. Magda se chvíli bránila, než si uvědomila, že by jim byla jen pro zábavu, kdyby se snažila osvobodit z jejich sevření.

„Pojďte dovnitř,“ pozval Lothain ženy z chodby. „Přineste si sem věci.“

Magdu překvapilo, když se do její komnaty nahrnula desítka žen a každá něco nesla. Měly košíky na šití, různé krabičky, metry krajek a desítky rolí různobarevných látek.

„Co to má znamenat?“ zeptala se Magda.

Sledoval, kam se Magda dívá. „Švadleny. Jsou tu, aby vám ušily svatební šaty na zítřejší obřad. Budu jmenován čarodějem prvního řádu, takže jsem usoudil, že to bude skvělá příležitost, abychom se vzali. Vyjasní to situaci, uklidní lidi a sjednotí je, aby mě podporovali.“

„Jste šílený, jestli si myslíte ?“

„Tak to by stačilo,“ zarazil ji Lothain nebezpečným tónem. „Je na čase, abyste poznala, kde je vaše místo.“ Kývl na dva svalovce, kteří ji drželi, otočil se a vyšel na chodbu. Strážci s Magdou ho následovali.

Magda musela jít svižnou chůzí, aby ji strážci, kteří ji pevně drželi, nemuseli vléct. Nejméně deset dalších vojáků šlo za nimi a ještě víc jich zůstalo na stráži před její komnatou.

„Kam mě to vedete?“ oslovila Lothainova široká záda.

Lothain se ohlédl přes rameno. „Na místo, kde můžeme probrat moji nabídku k sňatku. Chci, abyste se na něco podívala, než moji nabídku odmítnete. Myslím, že pochopíte, že máte svolit. Náš sňatek bude pro dobro Pevnosti a naší věci. Podám vám důkaz, že bude pro všechny nejlepší, když budete souhlasit a vezmete si mě.“

Magda se rozhodla, že nebude mrhat energií, aby mu sdělila, že ji nic na světě nepřinutí, aby si ho vzala. Snažila se nebránit strážcům, kteří ji táhli. Několikrát klopýtla, ale je to vůbec nezpomalilo.

Nebránila se. Potřebovala si zachovat poslední zbytky sil, co měla. Pokud se jí naskytne příležitost sáhnout po noži, bude potřebovat sílu.

Lothain několikrát zahnul, veda je spletí chodeb až do části pro služebnictvo. Vedle komory, kde se skladovaly úklidové prostředky a další zásoby, byla velká místnost, kde se před začátkem směny scházel personál a rozdělovaly se úkoly. Lothain otevřel dveře, vešel dovnitř a prošel celou místností, kde stáli další jeho strážci v zelených košilích. Otevřenými dveřmi v zadní části vešel do vedlejší a tmavší místnosti.

Tam, přivázaná k židli, seděla zhroucená, zakrvácená a vzlykající Tilly. Byla obstoupena statnými strážci.

„Tilly!“

Magda se mužům vytrhla a rozběhla se k ní. Padla před ní na kolena. Tilly vrhla na Magdu vyděšený pohled.

„Tilly, co se děje? Co ti to udělali?“

Než mohla Magda pokračovat nebo Tilly odpovědět, muži se Magdy opět chopili a odtáhli ji od ní.

Tilly měla vlasy slepené krví. Zdálo se, že jí úderem do tváře vyrazili pár zubů. Vypadalo to, že má zlomený nos a kolem očí modřiny. Z brady jí kapala krev na šaty.

Rozpálená hněvem pohlédla Magda na Lothaina. „Co má znamenat tohle násilí?“

Po tváři mu přelétl neveselý úsměv. „Má vám pomoct při rozhodování, abyste udělala správnou věc.“

„Správnou věc? Tohle jste udělal, a mluvíte o správné věci?“ Poslední kousek skládačky zapadl na své místo. Už jí to bylo jasné.

„Ano, správnou věc. Víte, jestli bude vaše přítelkyně žít, záleží jenom na vás, lady Searusová. Zvolíte-li si správně, bude žít. Pokud ne… myslím, že chápete.“

Lothain se otočil a dal jednomu svému strážci znamení. Ten bez váhání natáhl Tilly paži. Křičela: „Ne! Ne! Ne!“ ale marně.

Jedním silným úderem jí paži zlomil.

Magda nadskočila při hlasitém zvuku, když kost praskla.

Tilly vykřikla a prudce sebou škubla. „Prosím! Prosím! Už dost! Paní! Prosím! Ať přestanou!“

Strážce jí strčil do úst roubík, aby ji umlčel.

Magda prudce oddechovala, po tváři jí tekly slzy a marně se snažila vymanit ze sevření svalnatých paží.

„Tak,“ řekl Lothain, „bude to takhle. Přijmete-li moji nabídku k sňatku, který se uskuteční zítra odpoledne na zasedání Rady a před shromážděnými hodnostáři, a poté, co budu jmenován čarodějem prvního řádu, neztropíte scénu, ale budete se chovat vstřícně, aby se náš lid opět sjednotil a přijal nového čaroděje prvního řádu, pak bude Tilly volná.“

„A když odmítnu?“ zeptala se Magda, přestože znala odpověď.

Opět se usmál. „Jistě víte, že si prožije pekelná muka, než nakonec zemře. Budu vás za ní vodit každý den, abyste byla u jejího mučení. A pak…“

Když se nezeptala, co pak, trochu se k ní naklonil. „A pak je tu spousta dalších vašich přátel, kteří zaplatí stejnou cenu. Máme jich celý seznam. Váš přítel, bývalý radní, jak se jmenuje? Sadler?“ Povytáhl obočí a natáhl k ní ruku. Schoval jeden prst. „Sadlera čeká podobný osud, a jenom proto, že jste odmítla udělat správnou věc.

Váš přítel Quinn? Mladík, se kterým jste vyrůstala?“

Schoval další prst a přitom se jí díval do očí. Pokračoval jmény dalších dlouholetých přátel a s každým jménem ohnul další prst. Když mu došly prsty, rozevřel znovu ruku a pokračoval ve vyjmenovávání lidí, které znala, a v ohýbání prstů.

„Víme, kde každý z nich je, a máme muže, kteří je hlídají pro případ, že bychom je potřebovali,“ prohlásil. „Stačí jedno moje slovo, a než zítra zapadne slunce, každý z nich bude trpět stejně jako tady Tilly. A všichni se dozví, že trpí proto, že jste svou sobeckostí prokázala neochotu pomoct lidu Středozemí, a proto, že jste zrádce a kvůli vám je potkal stejný osud, protože jsou určitě součástí vašeho spiknutí.

A jako vy budou obviněni a shledáni vinnými z vlastizrady. Budou mučeni tak dlouho, dokud všechno nepřiznají. Nakonec budou všichni před smrtí proklínat vaše jméno.

Jejich proklínání uslyšíte, protože budete spoutaná v řetězech dost blízko, abyste slyšela každý jejich výkřik. A potom, až všichni projdou za oponu, do světa mrtvých, začneme s vámi a mohu vás ujistit, že jako pro iniciátorku tak ohavného spiknutí proti Středozemí si pro vás necháme to nejlepší. A ručím vám za to, že až s vámi skončíme, doznáte se. Veřejně.“

Magda namáhavě polkla. Třásla se po celém těle.

„Tak tedy, lady Searusová, švadleny jsou připravené v komnatách čaroděje prvního řádu, v mých komnatách, a čekají, aby vám ušily svatební šaty podle vašeho přání. Jsem velkorysý. Nechám to úplně na vás. Ušijí vám šaty, jaké si na svatbu budete přát. Vidíte? Chci, abyste byla spokojená. Ale jak o tom tak přemýšlím, asi bych uvítal, kdyby nebyly bílé, protože, no… přeci jen jste už byla za čaroděje prvního řádu provdaná.

Na zítřejší velkou událost máme přichystanou bohatou tabuli. Přijedou lidé z širokého dalekého okolí, aby se zúčastnili významné události, a všichni doufají, že se Středozemí opět sjednotí pod novým čarodějem prvního řádu, těší se, že uvidí lady Searusovou, jak jim jde příkladem a stane se manželkou nového čaroděje prvního řádu, čímž všem ukáže, že mu věří, a proto mu mohou důvěřovat i oni.

Takže, jak vidíte, volba je na vás.“

Magda se snažila přemýšlet, ale když slyšela tlumené Tillyino vzlykání, nemohla myslet na nic jiného. Nedokázala vymyslet, co by měla udělat. Nepřišla na nic, jak by z toho mohla vyváznout.

A pak si náhle uvědomila, že není o čem přemýšlet. Neměla na výběr.

Znovu tedy polkla. „Dobře.“

„Co dobře?“ Potměšile se usmál. „Pokud přijímáte moji nabídku k sňatku, tak to řekněte.“

Když Tillyin život visel na vlásku, nebyl čas pokoušet jeho prchlivost. Magda se ještě nikdy necítila tak ponížená a na dně.

„Ano, čaroději prvního řádu Lothaine, přijímám vaši nabídku k sňatku. Vezmu si vás. Udělám to, co říkáte.“

„A přesně to, co říkám. S důstojností a grácií.“

„Ano, přesně jak říkáte. Slibuji. A teď ji pusťte.“

Lothain se usmál s pohledem upřeným na Tilly, jež měla oči vytřeštěné hrůzou. Pak se otočil k Magdě. „Až přijde čas, drahá. Až přijde čas.“

„Co to má znamenat?“

„Znamená to, že až dodržíte své slovo, potom, co každý uvidí, že berete zpět všechna svá obvinění, která jste proti mně vznesla pod vlivem hlubokého zármutku, a poté, co všem dokážete, že své odvolání myslíte upřímně, tím, že si mě vezmete za manžela, abyste mi tak vyjádřila podporu a přesvědčení, že jsem správný člověk na post čaroděje prvního řádu, pak ji pustím. Dřív ne.

Pokud splníte svoji úlohu s úsměvem a povzbudivě dobrou náladou během mého jmenování i našeho sňatku, nikdo z vašich přátel se nikdy nedozví, jak blízko byl hroznému osudu. Máte v rukou jejich životy. Pokud uděláte to, co jste slíbila, budou oslavovat a radovat se s vámi, že jste nová žena nového čaroděje prvního řádu.“

Magda přikyvovala. „Pokud dodržíte své slovo.“

„Mé slovo? Má drahá, moje slovo s tím nemá nic společného. Splňte svou část, udělejte, co jsem řekl, a já posoudím, jestli jste dostatečně spolupracovala, abyste si zasloužila moje slitování s Tilly a s vašimi ostatními přáteli. Ale mohu vám říct, že když to provedete správně a přesvědčíte všechny o své upřímnosti, budu v tak skvělé náladě, že mě bude mnohem víc zajímat rozkoš, kterou mi poskytnete o svatební noci, než abych někomu ubližoval. Rozumíme si?“

Magda polkla a držela na uzdě svůj hněv. „Ano.“

„Dobře.“ Usmál se. „Dobře.“ Lothain se otočil a poplácal Tilly po tváři. „Je hodná, že?“

Tilly přikývla, zatímco jí slzy bolesti a hrůzy stékaly po tváři. Magda pochybovala, že Tilly vnímala, na co přikyvuje.

„Neboj se, Tilly,“ řekla Magda. „Udělám, co budu moct, abych tě ochránila.“

Tilly zavřela oči a vzdychla. Magda sotva slyšela její slova díků.

Lothain zvedl Magdě bradu. „Víte, chystal jsem se vás zabít za potíže, které jste mi způsobila, ale pak mě napadlo, že bude mnohem lepší vás místo toho trochu skřípnout a donutit vás napravit, co jste způsobila. Je to celkově lepší řešení, nemyslíte? Lepší i v tom, že to uvidíte, místo toho, abyste byla mrtvá a nevěděla o mém triumfu.“

„Měl byste ji radši pustit, až udělám, co chcete.“

Lothain se uchechtl. „Mě tahle ženská nezajímá. Neznamená pro mě nic. Nemám potřebu ji zabít. Všechno, co se jí stane, záleží na vás.“

„Už jsem řekla, že udělám, co chcete.“

„Ano. A věřím, že to myslíte upřímně.“ Trochu se naklonil a zhodnotil ji pohledem. „Jste změkčilá, takže to uděláte jen proto, abyste zachránila hrstku životů. Bláhově si víc ceníte života jednotlivce než vyššího principu dobra.

Nemáte potřebnou kuráž, abyste mohla být součástí tak dalekosáhlého plánu.

Proto jste bezvýznamná.“

Dal pokyn strážcům. „Odveďte ji zpátky do pokoje, aby jí švadleny mohly ušít svatební šaty. Zůstaňte přes noc v chodbě na stráži. Nikdo nevejde ani neodejde s výjimkou švadlen.“

Muži zasalutovali a pak Magdu odvedli.

Slyšela, jak Tilly pláče.

Chodby, kterými ji vedli, byly prázdné. Pevnostní gardu zřejmě nahradila prokurátorova soukromá armáda. Chodbami zněla ozvěna jejich kroků.

Pevnost čím dál víc ovlivňovala blížící se Lothainova vláda. Jeho moc a vliv zasahovaly všechno a všechny.

V hlubokém zoufalství, jak ji muži táhli chodbou, v jasnozřivém okamžiku vnuknutí, dostala nápad.

Magda pochopila, co musí udělat.

Věděla to mnohem jasněji než kdykoliv předtím.

Kapitola 81

„Určitě, paní?“ Švadlena natáhla paži a ještě jednou ukázala všechny vzorky, které nabízela. „Nechtěla byste raději něco třpytivějšího? Vždyť je to velká příležitost, důležitá událost ve vašem životě před zraky tolika lidí. Nebylo by vhodnější něco oslnivějšího?“

Magda se na ženu přesvědčivě usmála. „Děkuji, ale podle mě jsou právě takhle mimořádně působivé. Není na nich potřeba nic vylepšovat přidáváním krajek, výšivek nebo třpytivých flitrů. V jednoduchosti je největší síla.“

Švadlena měla tvář zbrázděnou obavami. „Když myslíte, paní.“

„Ano, myslím.“ Magda, poháněná svým prvořadým cílem, se snažila být milá. „Udělejte je, prosím, přesně podle mého návrhu.“ Švadlena váhavě přikývla. „Ano, paní.“ Bylo jasné, že má obavy, aby je někdo neobvinil, že nevytvořily okázalé mistrovské dílo.

„Nechci, abyste si dělaly starosti,“ oslovila Magda všechny ženy, které ji pozorovaly. „Všem vysvětlím, že šaty jsou přesně podle mého přání.“

Zdálo se, že to trochu zmírnilo napětí v místnosti.

Jak se Magda snažila potlačit hněv a hrůzu, zatímco ji vojáci táhli do jejích komnat, vzala rozum do hrsti. Věděla, že si musí všechno pečlivě promyslet. Pokud by podlehla panice nebo se odevzdala osudu, nemohla by jednat věcně.

Magda si nedělala žádné iluze o Lothainově krutosti, takže i když se bála o Tilly, věděla, že pro ni udělala všechno, co v danou chvíli mohla. Nemělo cenu se tím dál zaobírat.

S jasným plánem v mysli se dostavil pocit klidu. Věděla, co musí udělat.

„A jakou látku si budete přát, lady Searusová?“ zeptala se švadlena.

Ženy zatím rozložily na dvě pohovky desítky rolí látky. Byly mezi nimi látky s krásnými vzory, stejně jako jednobarevné v různých exotických odstínech. Kromě toho si mohla vybrat z metrů nejrůznějších krajek.

Ale Magda poznala tu pravou na první pohled.

Podle ní to byla v celé široké nabídce jediná možná volba. Nechtěla žádnou jinou.

Ukázala na jemný satén. „Tuhle.“

Žena vzhlédla. Magda z jejího výrazu vyčetla nové obavy. „Určitě, paní? Pan Lothain říkal, že by neměly být bílé.“

„Jsem si jista, že mluvil o jasně bílé. A tohle není zářivě bílá. Určitě to myslel tak, že nechce, aby byly sněhobílé, nic víc.

Kromě toho je nebude mít na sobě on, ale já. Zítra bude můj velký den. Chci vypadat co nejlépe.“ Magda se na ni vřele usmála a snažila se jí dát jasně najevo, že se nenechá přemluvit. „Domnívám se, že tahle látka i barva je absolutně skvělá pro daný účel, nezdá se vám? Líbí se mi její lesk. Je nejkrásnější ze všech, co tu máte. Žádná se jí nevyrovná. Je nádherná. Líbí se mi. A pro daný účel se dokonale hodí.“

„Účel?“

„Můj přerod.“

Žena překvapeně zamrkala. Ostatní, které si připravovaly nůžky, jehly a nitě, si vyměnily tajné pohledy, ale mlčely.

„Přerod, paní?“ zeptala se.

„Ano,“ potvrdila Magda a prsty přejela po lesklé látce. Spočinula pohledem na ženě, která ji upřeně pozorovala. „Bude to můj přerod do nové osoby. Svatba je změna, kdy se žena mění v oddanou manželku, ne? Takže, když se mám přerodit do nové osoby, tahle látka dokonale splní svůj účel.“

Švadlena se usmála, i když se stále tvářila dost úzkostlivě. „Chápu, paní.“

„Máte všechny moje míry? Máte všechno, co potřebujete? Skončily jste?“

„Ano, paní.“

„Dobře. Měla jsem náročný den. Potřebuji se vyspat, abych byla připravena na svůj velký zítřek. Na svůj přerod, jak jsem řekla.“

Žena, stále nejistá, Magdu ještě gestem ruky zastavila. „Paní, co se týče střihu, pan Lothain zdůraznil, že si přeje, aby vám šaty odhalily dekolt. Nechci odporovat vašemu přání, ale ?“

„Tak mu neodporujte. Můj nastávající se ve své dychtivosti trochu unáhlil. Může počkat.“ Některé ženy se zachichotaly. „Ušijte šaty přesně tak, jak jsem vám naznačila.“

Švadlena se usmála. „Ano, paní. Jistě. Máme všechno, co potřebujeme. Slibuji, že šaty budou podle vašeho přání. Až je dokončíme, necháme je tady a tiše odejdeme, abyste si mohla odpočinout. Nebudeme vás rušit.“

Magda se přinutila k úsměvu. S povděkem položila ženě ruku na rameno.

„Děkuji, dámy. Dobrou noc.“

Cestou do ložnice našla Magda v kapse složené papíry a malé hliněné figurky. Bylo to kouzlo, které jí dal Merrit.

Zastavila se a hleděla na papír a figurky vznášející se ve vzduchu nad její dlaní a přemýšlela.

Nakonec všechno vrátila do kapsy a prošla otevřenými dveřmi do ložnice.

„Dobrou noc, dámy,“ rozloučila se a zavřela dvoukřídlé dveře. Pak je zamkla.

Kapitola 82

Lothain nařídil svým mužům, aby zůstali na chodbě přede dveřmi komnaty celou noc, aby se ujistil, že nikdo nevejde a ona neodejde. Strážci samozřejmě věděli, že jsou několik pater nad ostatními částmi Pevnosti. Vojáci v zelených košilích, kteří ji přivedli zpátky, věděli, že může odejít jedině dveřmi do chodby, kde stáli na stráži.

Protože věděli, že jim nemůže proklouznout, zdálo se jí velice nepravděpodobné, že by z nějakého důvodu vešli dovnitř, a tím méně do ložnice. Lothain byl po ní celý dychtivý. A oni mu jistě nebudou chtít dát záminku k podezření, že by tu s ní něco dělali. Magda byla přesvědčena, že budou hlídat u dveří, ale do komnaty bez přímého rozkazu nevstoupí.

V žádném případě se nemusela bát, že by ji přišli zkontrolovat dovnitř. Musí ale jednat rychle. Musí udělat, co je třeba, jinak skončí jako manželka čaroděje prvního řádu Lothaina.

Bez otálení došla k velké šatní skříni, která patřila Baraccusovi. Pořád v ní visely jeho šaty. Magda nevěděla, co s nimi, tak je tam prostě nechala. Než spáchal sebevraždu, odložil roucho válečného čaroděje v enklávě čaroděje prvního řádu. Ve skříni měl ostatní oblečení, všechno od starých kalhot a košilí, které nosil, když pracoval v dílně, až po slavnostní roucha. Odsunula šaty stranou a sáhla co nejdál dozadu.

Pak zatlačila na správném místě a otevřela dvířka do tajné přihrádky. Baraccus tento úkryt vyrobil sám. Sáhla dovnitř a nahmatala lano s uzly. Vytáhla ho ven a oddechla si, že zůstalo na svém místě.

Baraccus se občas musel s někým sejít pod rouškou tmy a kvůli bezpečí těch, se kterými se setkal, musel schůzku utajit. Kdyby odešel dveřmi a procházel chodbami, věděla by o tom spousta různých lidí. Ať šel v Pevnosti kamkoliv, vždy ho někdo sledoval. A nemohl znát pohnutky všech.

Kdyby ho někdo viděl odcházet z Pevnosti uprostřed noci, rozkřiklo by se to. Lidé by se zajímali, co dělal, kam šel a s kým se setkal. A jak se zdálo, přestože byl tak opatrný, Lothain se dozvěděl přinejmenším o několika takových nočních setkáních.

Ve snaze udržet tyto schůzky v tajnosti si Baraccus ukryl v tajné přihrádce ve skříni lano s uzly, aby mohl opustit komnaty přes balkon v ložnici. Pod balkonem byla hloubka několika pater, takže nikdo nepředpokládal, že by použil právě tuto cestu.

Lano mělo přesnou délku, aby bezpečně dosáhlo až na šikmou břidlicovou střechu. Po ní se dalo pohodlně dojít až k hradbám a ke starému nepoužívanému venkovnímu schodišti, skrytému z dohledu. Magda věděla, jak se odtamtud nepozorovaně dostat.

Popadla čistý černý plášť s kapucí a přehodila si ho kolem ramen. Z malé skříňky v rohu vyndala svou cestovní lucernu. Dlouhou třískou, již zapálila od jedné z lamp na stěně, zapálila knot v lucerně. Když se rozhořel, stáhla ho a zavřela kovová dvířka. Zajistila je zástrčkou, takže světlo nebylo vidět. Pak si lucernu zavěsila na pásek.

Magda se vrátila ke dveřím a ještě jednou se přesvědčila, že jsou zamčené. Pak přešla ložnici a vyšla prosklenými dveřmi na balkon. Obloha byla úplně zatažená a tma se dala krájet. Naštěstí kolem Pevnosti svítilo pár lamp, takže viděla, co dělá.

Klekla si u okraje a protáhla ruku mezi sloupky zábradlí. Nahmatala silný hák, který Baraccus s pomocí magie zarazil do kamene. Zavěsila na něj smyčku na jednom konci lana a zbytek lana prostrčila ven.

Když si byla jista, že je lano zajištěné, přelezla balustrádu a spustila se přes okraj, kde se pevně chytila lana. Začala se pomalu spouštět dolů a nohama se zachytávala za uzly na laně. Ještě nikdy po laně nelezla a trochu se bála, když na něm jen tak visela ve tmě. V duchu se však soustředila na svůj úkol a zanedlouho už stála na břidlicové střeše.

Byla ráda, že je tak tmavá noc a nikdo ji neuvidí odcházet.

Došla po střeše ke kamenné hradbě a rychle našla skryté schodiště. Nemeškala a rozběhla se po schodech dolů.

Kapitola 83

Magda se vrávoravě zastavila. Opřela si ruce o kolena a zhluboka dýchala. Nohy ji bolely. Vlastně ji bolelo celé tělo. Věděla, že Merrit měl pravdu, když říkal, že nutně potřebuje odpočinek. Teď na ni tato únava poté, co se celá odevzdala dokončení meče, začínala rychle doléhat. Na plicích ji pálilo, až se z toho rozkašlala.

Věděla, že pokud si co nejdřív neodpočine, zhroutí se. Ale teď to ještě musela chvíli vydržet.

Cestu z Pevnosti do města už prošla nesčetněkrát, ale nízké, hrozivě vyhlížející mraky úplně zakryly měsíc, takže skoro nic neviděla. Naštěstí se od mraků odráželo pár osamocených světel v Aydindrilu, což jí stačilo, aby se orientovala podle míst, kde se ze stran připojovaly vedlejší cesty. Podle těchto rozcestí poznala, kde je.

Část cesty z Pevnosti do města vedla hustým lesem. Věděla, že stromy za chvíli prořídnou a pak uvidí trochu líp. Musela si však dávat pozor, protože nalevo těsně vedle cesty byl na několika místech příkrý sráz. Neopatrný krok ve tmě mimo cestu by mohl být její poslední. Čas od času se zastavila a pootevřela dvířka lucerny, aby se rozhlédla.

Pokaždé je zase rychle zavřela. Vzhledem k nebezpečí vyzvědačů v Aydindrilu a jeho okolí hlídala pevnostní garda každou podezřelou aktivitu. Nechtěla, aby si jí všiml nějaký hlídkující voják a přišel se podívat, kdo je a co tam dělá.

Jak oddychovala a lapala po dechu, spadlo na ni pár velkých a studených dešťových kapek. Doufala, že se nerozprší. Když se trochu vydýchala, znovu se rozběhla.

Zanedlouho se dostala na okraj města a ve světle odraženém od černých mraků rozeznala ulici i budovy po stranách. Ve městě se ulice zúžila mezi domy, které měly ve spodní části obchody a nahoře obytné místnosti. Všude byla tma.

K Merritovi to pořád ještě bylo daleko, tak sklonila hlavu a ignorujíc bolesti nohou rychlým krokem pokračovala dál. Když zaslechla zvláštní zvuky, zastavila se a vzhlédla.

Ve tmě před sebou, pořád ještě dost daleko v úzké ulici, spatřila skupinu mužů, kteří se k ní blížili. Neměli žádné lampy, tak nemohla určit, kolik jich je, ale zdálo se jí, že je to docela početná skupina. Snažila se očima proniknout tmou a zjistit, co je to za lidi.

A potom, jak prošli kolem osvětlené výlohy nějakého obchodu, zahlédla odlesk mečů. Někteří drželi i kopí.

Byli to vojáci, zřejmě patrola pevnostní gardy. Napočítala jich asi osm nebo deset.

Magda vrhla rychlý pohled do uličky nalevo. Než ji vojáci zahlédli, schovala se v ní. V duchu si vybavila plánek města a pak si uvědomila, že místo aby šla cestou, kterou původně zamýšlela, to mohla vzít zkratkou a tím ušetřit čas a zároveň se vyhnout patrole. Nevěděla, proč ji to nenapadlo dřív. Zřejmě byla tak vysílená, že jí to moc nemyslelo. Připomněla si, že její přežití závisí na tom, jak jasně a pohotově jí to bude myslet.

Rozběhla se uličkou, aby byla co nejdál od místa, kudy vojáci za chvíli projdou. Věděla, že hlídky většinou doprovází někdo s talentem, aby vyhledal lidi, kteří by se mohli skrývat. Když slyšela, že se muži blíží k uličce, vklouzla do úzké mezery mezi domky a schovala se tam. Lucernu držela za sebou pro případ, že by nějakou mezerou proniklo ven světlo, které by mohl spatřit některý voják, kdyby se zadíval do uličky.

Magda opatrně jedním očkem vykoukla z úkrytu. Viděla je přecházet na konci uličky. Dalo se to těžko odhadnout, ale byla přesvědčena, že jich opravdu bylo osm až deset. Nevěděla o tom, že by hlídky byly takto početné.

Pak zahlédla, že jeden z mužů uprostřed má něco kolem krku a nějakou tyč před sebou. Vypadalo to, jako by měl zápěstí spoutaná v okovech na konci tyče.

To vysvětlovalo počet vojáků. Odváděli někoho do vězení. Zatýkání zločinců se obvykle zúčastnilo víc vojáků. Magda usoudila, že je zřejmě snazší chytit podezřelého v noci v posteli než ho honit přes den.

Jakmile vojáci s vězněm přešli, Magda opatrně vylezla z úkrytu a rozhlédla se na všechny strany, jestli neuvidí další vojáky. Když se ulička opět ponořila do ticha a nikoho neviděla, rozběhla se dál. Běžela jak nejrychleji mohla. Myslela, že už v sobě nenajde sílu běžet. Alespoň že se krátká přeprška už přehnala. Měla však obavy, že z mraků ještě zaprší.

Když doběhla na křižovatku ulic s dvoupatrovým domem, který si pamatovala, zahleděla se do tmy přes ulici. Nade dveřmi viděla vývěsní štít. Měl správnou velikost, ale v té tmě nepoznala, jestli je na něm vyobrazené modré prase. Za rohem však viděla úzkou, nerovnou ulici. Trefila se na správné místo. Odbočila a zamířila k Merritovu domku.

Když konečně zahlédla rozeklanou švestku před malou verandou, oddychla si, že to v té tmě našla tak rychle. V zadních oknech domku svítilo světlo, takže věděla, že Merrit ještě pracuje.

Zaklepala dost hlasitě, aby ji slyšel, ale přitom aby nevyrušila sousedy. Doufala, že se nerozštěkají psi a nevzbudí lidi v okolí.

Když jí Merrit nepřišel otevřít, zaklepala silněji. Dveře se trochu pootevřely. Nebyly zavřené na petlici.

„Merrite?“ zavolala tiše. „Merrite?“

Pomyslela si, že je asi vzadu, a tak vklouzla dovnitř. Tiše za sebou zavřela dveře a rozhlédla se kolem. Neviděla ho. V pokoji svítilo pár lamp, ale Merrit nikde nebyl.

Zamířila dozadu, ale tam byla neproniknutelná tma. Prošla temnou chodbou a otevřela dvířka své lucerny. Osvětlila tmavou ložnici. Postel byla prázdná. Netušila, kde by mohl být.

Jak procházela domem a vyhýbala se všem předmětům na podlaze, náhle se zarazila. U stolu, pokrytého červeným sametem, ležela převrácená židle.

Meč pravdy v ozdobné pochvě, stále zavěšený přes opěradlo, spočíval na zemi.

Magda židli postavila. Upřeně hleděla na meč.

Merrit by tu meč nenechal. Neodcházel bez něj předtím a určitě by ho tu nenechal teď, když ho proměnil na klíč ke schránkám Ordenu.

A pak si všimla kousku zelené látky, která se zachytila na jednom z kovových předmětů, které stály vedle. Byla to stejná vlněná látka, stejné barvy, jakou měly košile vojáků prokurátorova úřadu. Stejných vojáků, kteří stáli na stráži před jejími komnatami. Stejných vojáků, kteří mučili Tilly. Stejných vojáků v zelených košilích, kteří tvořili Lothainovu soukromou armádu.

Pak si vzpomněla na vojáky, kteří vedli vězně, jež před chvílí potkala. Mířili do Pevnosti.

To byla příliš velká shoda okolností.

Magda si svlékla černý plášť a hodila ho na stůl. Přetáhla si bandalír přes hlavu na pravé rameno, aby měla pochvu s mečem na levém boku. Potom si znovu oblékla plášť, skryla meč a zamířila ke dveřím.

V duchu si rychle probrala různé cesty městem. Časy, kdy jako malá holka běhala s kamarády ulicemi, teď přinesly své ovoce, zatímco zvažovala nejrychlejší cestu, kudy předběhnout vojáky.

Musela se dostat před ně a odříznout jim cestu do Pevnosti.

Hlavou jí probleskla myšlenka, jak je přinutí, aby Merrita pustili.

Jak vyběhla z domku, věděla jen to, že musí dostat Merrita ze spárů těch hrozných vojáků v zelených košilích.

Kapitola 84

Magda spěchala špinavými uličkami, přeskakovala ploty a zkracovala si to přes zahrádky a dvorky. Běžela přímým směrem místo pohodlnější, ale delší cesty ulicemi. Místy to brala úzkými průchody mezi staveními. Jednou narazila na nepřekonatelnou překážku v podobě hromady starého harampádí, takže se musela vrátit a vzít to druhou stranou, ale zastavil ji vysoký plot. Naštěstí ještě sebrala síly, aby ho přelezla, a nemusela tak hledat jinou cestu.

Jak běžela kolem domků, psi na dvorcích ji chtěli honit, štěkali a chňapali po ní. Měla štěstí, že byli buď přivázáni, nebo za plotem a nemohli za ní. Jenže jejich štěkot rozštěkal psi v okolí a za chvíli štěkala polovina psů ve městě. Magda sem tam zahlédla, jak se rozsvěcí v oknech.

Věděla, že kdyby si vojáci uvědomili, že se štěkot přibližuje, bylo by jim to podezřelé.

Magda se zastavila těsně před křižovatkou a na chvíli se opřela zády o kamennou zeď, lapala po dechu, oddechovala námahou, stále ještě skrytá v úzké ulici. Pootevřela dvířka lucerny a opatrně vyhlédla za roh. Běžela jako o závod, takže si nebyla úplně jista, kde přesně je.

Posvítila si lucernou za roh a rozeznala řadu na sebe namačkaných domů. Už věděla, kde je. Na vývěsních štítech nabízeli své služby řemeslníci: švec, švadlena a truhlář. O trochu dál doprava křížila ulici cesta, která vedla z úpatí hory.

A právě tu cestu potřebovala. Dělala oblouk kolem několika domů a množství skladišť a sýpek s obilím. O trochu výš se opět připojovala k hlavní silnici nahoru do Pevnosti.

Ani nečekala, až se vydýchá, zavřela dvířka lucerny a rozběhla se ulicí. Když se tam dostane pozdě, nebude mít šanci něco udělat. Bez zastavení odbočila na cestu stoupající vzhůru do kopce a obtáčející celou horu. Nahoře už byla vidět světla Pevnosti.

Do kopce se jí běželo mnohem obtížněji. Nohy ji bolely námahou. Bála se, že se jí každou chvílí podlomí, ale věděla, že nesmí zpomalit. Pokud ty muže nepředběhne, než se dostanou do Pevnosti, bude všechno ztraceno. Jestliže budou rychlejší, nikdy nezjistí, kam odvedli Merrita.

Pevnost byla rozlehlá. Mohli by ho schovat kdekoliv. Podle toho, co věděla, ho mohli odvést na takové místo, jako byla místnost, kde mučili Tilly. V Pevnosti byly takových míst stovky. Nikdy by ho nenašla. A kdyby ho odvedli k prokurátorovi, nedostala by se k němu přes jeho armádu strážců.

S největší pravděpodobností by ho však odvedli dolů do žaláře, kde drželi Naju. Magda by určitě neměla šanci dostat se dovnitř znovu. Poté, co byli dozorci zabiti, budou další určitě mnohem ostražitější, ale zřejmě i zesílili hlídky.

Jak stoupala vzhůru, vůně borovic a smrků sílila. Konečně ze tmy zaslechla zurčení potůčku. Znala ho a věděla, kudy teče. Jakmile nechala město za zády, ocitla se v lese mezi tmavými, vysokými stromy.

Náhle doběhla na křižovatku s hlavní cestou do Pevnosti. Magda měla strach, jestli už vojáci neprošli. Obávala se, jestli nedoběhla pozdě.

Jak stála uprostřed cesty a lapala po dechu, marně se snažila zrakem proniknout tmu. Pak zaslechla z dálky nějaké hlasy. Znělo to jako hovor přerušovaný smíchem. Oddychla si, že hlasy přicházely zdola, od města.

Magda se rozběhla k Pevnosti, ostrou zatáčkou až k místu, kde se cesta zužovala. Potřebovala najít takové místo, které by nebylo otevřené do stran, aby ji vojáci nemohli snadno obklíčit. Hlasy se přibližovaly.

Našla místo, které mohlo posloužit jejímu záměru. Neměla moc času. Postavila lucernu doprostřed cesty a otočila ji tak, aby zavřená dvířka směřovala k blížícím se mužům.

Magda se příliš nezabývala tím, jestli je její narychlo vymyšlený plán moudrý, protože jiný neměla. Nezbývalo jí než to zkusit.

Pokud to nevyjde, pravděpodobně zemře. Kdyby to nezkusila, stejně zemřou všichni.

Skrčila se za lucernou a čekala. Srdce jí tak bušilo, že jí málem vyskočilo z hrudi.

Hlavou jí blesklo, že se asi musela zbláznit, jestli si myslí, že to vyjde. Neměla však jinou možnost. Buď se jí to podaří, nebo stejně všichni zemřou.

Slyšela, jak vojákům křupe pod botami štěrk, když vyšli ze zatáčky o několik desítek metrů níž. Jejich hovor ustal. Neviděla je. Prozrazoval je jen zvuk kroků.

Když usoudila, že se oddíl vojáků dostal tak blízko, jak se je odvážila nechat dojít, otevřela dvířka lucerny. Světlo odhalilo asi deset překvapených tváří. V náhlém světle mrkali a mžourali. Nebyla to pevnostní garda. Měli na sobě zelené košile Lothainovy soukromé armády, přesně jak čekala.

Magda vstala a o pár kroků ustoupila, aby zůstala ve tmě a vojáci ji nemohli vidět.

Když se statní muži trochu rozestoupili, ve světle lucerny mezi nimi spatřila Merrita.

Kolem krku měl kovový obojek, spojený s krátkou kovovou tyčí. Spoutané ruce vězely v okovech na konci tyče. Kotníky na nohou měl spojené řetězem, který mu dovoloval jít, ale bránil mu v útěku.

Po tváři mu stékal pramínek krve. Vypadal polomrtvý.

Magda soustředila svůj vztek. Nedalo jí to moc práce.

„Jste obklíčeni,“ řekla hlasitě, jasným velitelským tónem. „Pusťte toho vězně, jinak všichni zemřete.“

Jeden z mužů vykročil dopředu. Ve světle vycházejícím z otevřených dvířek lucerny viděla, že to není voják. Měl na sobě prosté roucho. Viděla, jak se zamračil. Přestože byla tma, zdálo se jí, že v jeho očích spatřila talent.

Když zvedl ruku a na dlani si zapálil plamínek, věděla to jistě.

Byl to čaroděj.

„Magda Searusová?“ řekl. „Jste to vy?“

Kapitola 85

Muž v rouchu čaroděje byl od ní asi pět kroků. Magda ho už předtím viděla. Pracoval v podzemních prostorách Pevnosti. Nevěděla, jak se jmenuje, ale on ji zřejmě znal. Pravděpodobně proto, že když byla s Baraccusem, krátce s ním párkrát mluvil, jak to často dělával. Spousta lidí ji znala, protože byla Baraccusovou manželkou a viděli ji s ním.

„Nechte ho jít, a vaše životy budou ušetřeny,“ řekla. „Jste obklíčeni. Udělejte, co vám říkám, jinak zemřete. Nebudu vám to opakovat.“

Vojáci se s obavami rozhlíželi.

Nastala chvilka ticha a pak zamračený čaroděj promluvil.

„Necítím nikoho, kromě vás,“ řekl nevrlým hlasem. „Jste tady sama. Kromě vás tu nikdo není.“

Ve světle lucerny viděla, jak se vojáci usmívají.

Bez přemýšlení zajela Magda rukou pod plášť a pevně sevřela jílec meče. Slovo Pravda se jí vtisklo do dlaně. Díky tomuto spojení cítila, jak se v ní něco pohnulo a ožilo. Zdálo se, že to nevychází ani z meče, ani z jejího nitra, ale ožilo to díky tomu spojení.

Cítila v něm příslib něčeho mocného a nelítostného.

Bez varování k ní čaroděj namířil ruku. Ve světle lucerny viděla, jak se zavlnil vzduch.

Jak se vrhla stranou a vytáhla meč, těsně ji minul magický blesk.

Zřetelné zařinčení čepele naplnilo noční vzduch hrozbou násilí.

S odhalenou čepelí Magda pocítila, jak do ní z jílce proudí síla. Když ji zaplavila, zatajila dech a pocítila v celém těle brnění.

Rozechvěla ji zuřivost.

Všichni muži vytáhli zbraně.

Čaroděj, rozezlený tím, že chybil, stáhl paži, aby vykouzlil víc magie. Vypadal spíš překvapeně než rozzlobeně, že ji nedostal hned napoprvé. Věděla, že tentokrát ji už nebude šetřit.

V dlani vytvořil ohnivou kouli. Plameny se kroutily a hořely nebezpečným namodralým světlem.

Tentokrát nehodlal nic riskovat. Chystal se proti ní použít čarodějnický oheň.

Magdě bylo jasné, že musí jednat rychle, jinak zemře. Meč reagoval okamžitě na její záměr, vlil do ní vlnu zuřivosti a nabil jí svaly.

Jak se čaroděj napřahoval, Magda se k němu vrhla ve snaze dostat se k němu dřív, než proti ní vyšle smrtící ohnivou kouli. Jak běžela, čepel s hvízdavým zvukem bleskově opsala oblouk.

Magda upírala pohled na zamračenou čarodějovu tvář. Jen mlhavě si uvědomovala nesmírnou rychlost meče. Cítila však, že je to správné. Vedla pohyb svým záměrem a čepel nevyhnutelně mířila tam, kam upírala pohled.

Chtěla toho muže zabít. Zaměřila svůj hněv na všechno, co se stalo, do touhy ukončit život toho zrádce.

Zdálo se, že trvá celou věčnost, než překonala vzdálenost, která je dělila.

Viděla, jak se čaroděj horečně snaží oběma rukama zvětšit ohnivou kouli v dlaních, aby byla vražednější a připravená ji zabít. V jeho očích viděla pobouření, že se opovažuje na něj vrhnout.

Magda měla v úmyslu víc než se na něj jen vrhnout.

Pro oba to byla otázka zabít, nebo nechat se zabít.

Čepel vyhrála. S hlasitým křupnutím zasáhla čarodějovu lebku.

Noc zaplnily úlomky kostí a krev. Ve světle lucerny viděla, jak z místa, kde ještě před okamžikem byla hlava, vystříkla krev a vyletěl mozek. Zůstala jen spodní čelist. Stopy krve sledovaly oblouk, který opsala čepel meče.

Čaroděj neměl čas ani vykřiknout.

Magda se slyšela, jak křičí. Křičela se zuřivostí, která se vyrovnala zuřivosti meče.

Vražedný úder ji vzrušil a naplnil divokou radostí. Byl to pocit úžasného završení.

Jak čepel opsala kruh, jeho bezhlavé tělo stále ještě padalo. Úlomky z lebky dosud mizely ve tmě. Paže mu vyletěly do výšky a čarodějnický oheň zhasl v okamžiku jeho smrti.

Vojáci za čarodějem na okamžik zkameněli. Šok je ale vzápětí opustil a se zvednutými zbraněmi se na ni s výkřikem vrhli.

Magda uskočila stranou před prvním mužem. Hned se však otočila a mečem mu zezadu rozsekla hlavu. Chomáč černých vlasů odletěl do tmy. Muž setrvačností tvrdě dopadl na zem.

Magda se ohnula před mohutným úderem meče dalšího muže. Nebyl zvyklý bojovat s někým tak malým a rychlým, jako byla Magda. Jeho metodou bylo rozdávat silné rány, a ne rychlé a přesné údery. Jak se Magda zvedla, zabodla mu meč přímo do srdce.

Slyšela, jak se na ni se zuřivým řevem vrhají ostatní. Neměla čas přemýšlet. Jednala instinktivně jednak podle toho, co se naučila při nácviku boje s nožem, a jednak ji poháněla touha je zabít. Utočila bez váhání, jakmile se k ní dostali dostatečně blízko, využívala výhody menší postavy, takže byla rychlejší než oni a mohla se držet mimo dosah jejich zbraní.

Nezkoušela žádné lstivé triky ani chytré manévry. Kdekoliv spatřila skulinu v obraně a příležitost, využila ji k útoku s cílem zabít.

Byla v neustálém pohybu, shýbala se a uskakovala, aby se vyhnula jejich mečům. Protože neměla vojenský výcvik, nepohybovala se podle jejich očekávání. Neměla čas nějak promýšlet a plánovat své výpady. Když se po ní ohnali mečem, zaútočila i ona a nedopřála jim čas na další pokus.

Uskočila a kolem ní proletěla paže a těsně ji minula. Stále v zajetí zuřivosti Magda švihla mečem a s mocným výkřikem usekla paži, která se po ní natahovala. Jak muž s výkřikem padl k zemi, pokračovala v pohybu mečem, zvedla ho nad hlavu a probodla muže, který se k ní se zvednutým mečem řítil zezadu. Jak voják klesl, vytrhla z něj meč a zakroužila s ním. Jílec držela oběma rukama a zabodla meč do muže bez ruky, který se svíjel na zemi. Úder byl tak prudký, že čepel zajela až do země.

Než ho stihla vytáhnout, napadl ji další muž. Meč se blýskl a zasvištěl nočním vzduchem. Instinktivně věděla, že nedokáže uhnout včas.

V posledním okamžiku, těsně předtím, než ji zasáhla čepel, do něj Merrit strčil ze strany a vyvedl ho z rovnováhy. Statný voják klopýtl a padl na kolena. Než se zvedl, Magda se rozmáchla mečem shora a rozpůlila ho od hlavy až téměř do pasu.

Voják padl na zem s vlhkým plácnutím a z otevřené rány mu vyhřezly orgány a vnitřnosti.

Noc byla náhle tichá. Už na ni neměl kdo útočit.

Kapitola 86

Magda klesla na kolena, meč svírala oběma rukama, oči vytřeštěné, stále připravená k obraně a přerývavě dýchala. Noc byla tichá. Už nezněly bojovné výkřiky vojáků. Vzduchem se neblýskaly čepele mečů.

Otáčela hlavu na všechny strany, pátrajíc po nebezpečí. Všude kolem ležela mrtvá těla. Krev a části těl pokrývaly velkou část cesty.

Na nohou nezůstali žádní muži, kteří by ji mohli napadnout.

Nedaleko od ní se Merrit s kovovým obojkem na krku a se spoutanýma rukama pokoušel postavit. Když se mu to podařilo, došel k ní a podíval se na ni s pyšným úsměvem.

Když už jí nehrozilo nebezpečí, meč pravdy jí vypadl z rukou.

A pak se v ní zažehla jiskra pronikavé bolesti a rychle se rozšířila po celém těle. Magda se zkroutila bolestí. Vykřikla a svalila se na bok, rukama se držíc za břicho. Zoufale potřebovala vzduch, ale nedokázala se nadechnout. Utrpení bylo tak silné, že jí to nedovolilo.

Merrit klečel vedle ní, ale ruce měl připoutané k tyči spojené s kovovým obojkem, takže na ni nedosáhl. Byl bezmocný, ale útěchou jí bylo už jen to, že je jí nablízku.

Jak rychle bolest přišla, tak zase odešla.

Když agonie uvolnila své sevření, Magda se převalila na záda. Po tvářích jí tekly slzy, jak lapala po dechu. Vzhlédla k Merritovi, který měl ve tváři starostlivý výraz.

„Nevím, co se děje,“ vypravila ze sebe mezi hlubokými nádechy.

„To je magie meče,“ vysvětlil jí. „Vybírá si daň, když s ním někoho zabiješ. Napoprvé je to úplně nejhorší. Máš štěstí. Moc meče pochází z tvé životní síly, takže pro něj nejsi úplně neznámá.“

Magda se převrátila na bok, zvedla se a sedla si na paty. „Horší už to snad ani být nemohlo.“

„Hněv funguje proti magii meče jako štít, což ti taky pomohlo.“

„Tak to jsem byla moc dobře chráněna.“ Natáhla ruku a otočila mu hlavu, aby si prohlédla jeho zranění. „Tohle nevypadá moc dobře.“

„Už jsem v pořádku. Lepší to bude, až se zbavím té věci na krku.“

„Můžeš použít talent?“

„Ne,“ odpověděl. „Obojek mi brání použít magii a osvobodit se.“

„Brání,“ zopakovala zamyšleně. Vzpomněla si na okovy, kterými byla spoutaná Naja. „Myslím, že mám klíč, který by mohl fungovat.“

Zvedla meč a zasunula ho pod jedno z pout. Odvrátila obličej. Mocně zabrala a kov se roztříštil na kousky. Merrit pevně držel tyč, aby měla čepel o co opřít, zatímco ho zbavovala obojku. Nakonec rozlomila poslední pouto a osvobodila ho.

Jakmile byl volný, vrhla se mu kolem krku. „Tak strašně jsem se bála. Myslela jsem, že už jsi ztracený. Bála jsem se, že tě zabijou.“

Na chvíli ji od sebe odsunul. „‚Jste obklíčeni. Pusťte toho vězně, jinak všichni zemřete.‘ To byl tvůj plán? Copak jsi přišla o rozum?“

Magda na něj sebevědomě mrkla. „Nic lepšího jsem v té chvíli nevymyslela.“ Pak se zamračila. „A nakonec se ukázalo, že to byla pravda, ne?“

„To ano,“ potvrdil s úsměvem a opět ji k sobě přitáhl a vděčně ji objal. „Děkuji, Magdo. Musím říct, že to byl úžasný pohled.“

Po prožitém strachu při boji se cítila celá roztřesená, ale v jeho náruči jí bylo příjemně. „To ten meč,“ řekla. „Tvůj výtvor je úžasný.“

„Meč je pouhý nástroj. Musí jím vládnout správná osoba. Na té záleží nejvíc.“

Vrhla na něj nedůvěřivý pohled. „Když to říkáš.“

Oblačnost se začala protrhávat a mezi mraky vykoukl měsíc a osvítil krajinu.

„Musíme se zbavit těl,“ prohlásil Merrit, když se rozhlédl. „Kdyby je někdo našel, zburcoval by celou armádu. Stejně se už po nich brzy začnou shánět.“

„Tam na té straně je příkrý sráz,“ řekla Magda. „Můžeme je skutálet dolů. Tam je nikdo nenajde, alespoň ne hned. Získáme tím den nebo dva.“

S pomocí Merritova talentu co nejrychleji odtáhli všechna těla v zelených košilích k okraji srázu a shodili je dolů. Statní muži se jako hadroví panáci kutáleli ze svahu, až skončili v hustém křoví. Z cesty je nemohl nikdo zahlédnout, a pokud si lidé nevšimnou, že se tam slétají supi, nikdo nebude mít důvod lézt dolů a pátrat po vojácích. Potom Merrit použil magii, aby cestu zbavil krve a všech stop po zápasu. V měsíčním světle cesta vypadala, jako by se na ní nic nestalo.

„Musíme sejít z cesty,“ řekl. „Venku mohou být další Lothainovi vojáci. Kdybychom tu zůstali, mohli by nás ve svitu měsíce snadno spatřit.“

Magda se rozhlédla, aby si vybavila okolí. Pak ukázala na tmavou stěnu stromů na opačné straně. „Tamhle začíná stezka nahoru k Pevnosti. Vede většinou souběžně s touhle cestou. Místy prudce stoupá a není tak pohodlná, ale je kratší. A v noci po ní určitě nikdo nepůjde. Okolní les je hodně hustý, takže si občas můžeme i posvítit lucernou. Kdyby procházela patrola, z cesty nás neuvidí.“

Merrit přikývl a po zběžné prohlídce okolí, aby se ujistil, že nic nepřehlédli, rychle zamířili do hustého porostu a zakrátko našli stezku. Půdu pokrývala silná vrstva jehličí, která tlumila jejich kroky. Měsíční svit pronikl mezi stromy až na stezku, takže docela dobře viděli.

„Tak,“ řekl Merrit po chvilce, když se dostali pod ochranu hustého lesa, „ne že bych chtěl být nevděčný, ale co děláš venku? Řekl jsem ti přece, že si musíš odpočinout. Překvapuje mě, že máš dost síly, abys vůbec mohla stát, a po takovém boji máš velké štěstí, že ještě dýcháš. Máš mnohem větší potíže, než si uvědomuješ, Magdo. Mu ?“

„A my máme mnohem větší potíže, než si uvědomuješ ty. Lothain bude zítra jmenován čarodějem prvního řádu. Přinutil mě souhlasit se sňatkem, který se má uskutečnit zítra během slavnostního shromáždění.“

„Cože?!“

Magda mu nedala příležitost spustit povyk. „Poslouchej. Neměla jsem na výběr. Řekl, že začne zabíjet každého, koho znám, pokud nebudu souhlasit. Zajal Tilly a dělal jí hrozné věci, jen aby mi ukázal, že to myslí vážně. Kdybych řekla ne, namístě by ji zabil. Už tak na tom byla špatně. A byla jen první z mnoha, se kterými by pokračoval, kdybych nesouhlasila. To jsem nemohla dovolit.“

„Drazí duchové,“ pronesl s povzdechem.

„Na,“ řekla Magda, přetáhla bandalír přes hlavu a podala mu meč. „Mám ale plán. Vymyslela jsem to. Vím, co musíme udělat.“

Hned jak si Merrit navlékl bandalír a upravil si meč na boku, chytil ji za paži. „Možná máš plán, ale na očích ti vidím, že jsi u konce se silami. Ten boj a teď tohle stoupání tvůj stav stále zhoršují. Už tě nemůžu vyléčit víc. Musíš se vyspat a odpočinout si, abys dokončila to, co jsem začal.“

„Já jsem si to nevybrala, Merrite,“ namítla netrpělivě.

Vzdychl. „Asi ne. Ale radši tě doprovodím zpátky do Pevnosti. O tvém plánu si můžeme promluvit, až si odpočineš.“

„Na to nemáme čas,“ trvala na svém Magda a vytrhla se mu. „Máme na práci něco mnohem důležitějšího a musíme to udělat teď hned. Vím, že si potřebuji odpočinout. Myslíš, že necítím, jak jsem slabá? Ale nemáme na výběr. Tohle nemůže počkat.“

Zarazilo ho odhodlání v jejích očích. „O čem to mluvíš?“

„Merrite, máme velké problémy. Lothain měl očividně v úmyslu se tě zbavit, takže musí mít podezření, že se snažíš zjistit, co se tady děje. Určitě by tě soudili a popravili, a můžeš se vsadit, že by z tebe nejdřív mučením vynutili přiznání.

Lothain potřebuje učinit přítrž pochybnostem o své osobě a umlčet opozici jako poslední krok, než se chopí vlády v Pevnosti. Upevňuje svoji moc. Povedlo se mu vyhodit radního Sadlera, takže může mnohem snadněji ovládat Vrchní radu. Už teď má svou osobní armádu.

Svatbou se mnou si získá důvěru pevnostní gardy a dalších klíčových hodnostářů, stejně jako většiny čarodějů, kteří stáli za Baraccusem. Když odmítnu, bude nucen mě zdiskreditovat. Takže mě zavřou do žaláře, mučením ze mě vymámí přiznání a nechá mě popravit za velezradu. Není tak těžké přimět lidi k doznání, když je mučíš.

Jsem v bezvýchodné situaci. Bez ohledu na to, jestli mu vyhovím nebo ne, nic nezmění to, co se stane. Dopadne to stejně. Moje slovo proti Lothainovu nepřesvědčí dost lidí. Stane se čarodějem prvního řádu. Bude vládnout Středozemí.

Tím, že jsem souhlasila, že si ho během zítřejšího slavnostního ceremoniálu, kdy bude jmenován čarodějem prvního řádu, vezmu, jsem zabránila tomu, aby dnes umírali lidé. Ale víc času jsem nezískala. Pokud bych odmítla, spousta nevinných lidí by zemřela okamžitě. Ale nedělám si iluze. Jakmile mě využije, aby získal všeobecnou podporu v Pevnosti, a pevně se chopí vlády, provede čistku v armádě a zbaví se všech, kteří ho plně nepodporovali. A potom mě čeká smutný konec. Jsem jenom příhodný prostředek k dosažení jeho cílů a moje cena bude mít krátké trvání.

Jestliže něco neuděláme, a to hned teď, dokud jsem pro něj důležitá, tak zemřeme a spolu s námi spousta našich přátel. Teď už vím, co je doopravdy zač, ale polovina Pevnosti to ani netuší.

Mnoho lidí věří, že Lothain bojuje za dobro lidstva tím, že odsuzuje ty, o kterých tvrdí, že jsou zrádci. Považují ho za našeho spasitele. Když jim řeknu, že je to jinak, že často posílá do žaláře a pak na smrt lidi, kteří by mohli odhalit jeho skutečné záměry, jako třeba Naja, většina lidí mi neuvěří. Budou věřit lžím, které jim napovídal Lothain.

Lidé mi nebudou věřit, ani když se jim budu snažit vysvětlit, o co tu ve skutečnosti jde. Věří slovu Lothaina, významného muže, vrchního prokurátora. Když Lothain obvinil Baraccuse, že se spikl s lidmi ze Starého světa a tím zradil, uvěřili mu. Ať bych řekla cokoliv, mysleli by si, že jsem já ten zrádce, protože jsem se postavila na Baraccusovu stranu.

Lidé se musí dozvědět pravdu. Já jsem jediná, kdo jim ji může říct. Ale byla bych mrtvá dřív, než bych skončila s obžalobou.

Situace je taková, že ho nemám jak zastavit.“

Merrit na ni nedůvěřivě hleděl. „Ale říkala jsi, že máš plán.“

„Ano, mám. Je pravda, že jsem tak vyčerpaná, že sotva stojím na nohou. Chápu to. Jenže máme jenom jednu šanci. Musíme ji využít. Hledala jsem tě kvůli tomu.“

Merrit nasadil kamenný výraz. „Kvůli čemu?“

Magda sebrala odhodlání.

„Chci, abys mě použil a vytvořil zpovědnici.“

Kapitola 87

Merrit se k ní naklonil a přimhouřil oči. „Ty po mně chceš, abych tě změnil ve zpovědnici?“

„Ano,“ potvrdila. „Nemáme moc času. Musíme si pospíšit.“

Merrit poodešel stranou a zastavil se pod silnou větví mohutného dubu. Jak k ní byl otočený zády, měsíc vrhal chladné světlo na jeho široká ramena.

Se zachmuřeným výrazem se nakonec otočil.

„Prosím, nežádej mě o to, Magdo.“

Došla k němu pod silnou dubovou větev. „Vždy jsem považovala změnu osobnosti pomocí magie za účelem vytvořit zbraň za bezcitnou, vypočítavou a krutou. Nikdy jsem nemohla pochopit, jak mohou lidé dovolit čarodějům, aby je proměnili. Považovala jsem to za narušování existence.

Isidora mě poučila, že tomu tak není vždycky. Vysvětlila mi, že když se to udělá ze správného důvodu, může to ve skutečnosti být příležitost ke zdokonalení osobnosti. Když se to udělá správně, přispěje to k prohloubení toho, kdo jsme a v co věříme. V takovém případě nejde vlastně o změnu osobnosti, ale o její doplnění a vylepšení. A s tímto cílem to může být morální.

A navíc, ty nejsi jen tak nějaký čaroděj. Jsi Merrit. Možná v tom nevidíš rozdíl, ale já ano. Přestože se neznáme moc dlouho, stačilo mi to, abych tě poznala, a hlavně tvé srdce.“

„To je sice uklidňující, ale znát mě ti nestačí.“

„Uvědomuji si to, ale promyslela jsem to. Možná o tom nejsi přesvědčen, ale já ano. Nejenže je to jediný způsob, ale je to také správná věc. Zatímco vytváření zbraní z lidí může být odporný čin, když se provede správně, správnou osobou a ze správného důvodu, může to být úžasné.

Nápad vytvořit zpovědnici vznikl ze správného důvodu. Život je pravda. Pravda je život. Chtěl jsi získat způsob, jak poznat pravdu. Takový cíl je ušlechtilý.

Zabíjení je také hrozný čin. Nenávidím zabíjení. Ale zabíjení není nutně nesprávné.“ Mávla rukou směrem k cestě. „Zabití těch mužů bylo správné a ze správného důvodu. Bylo to prospěšné. Posloužilo to k ochraně nevinných životů. V takovém případě by nezabíjet bylo nemorální.

Tvým záměrem je, aby zpovědnice zastavila zlo, stejně jako zabití těch mužů jim zabránilo páchat další zlo. Proto je obojí správné.

Merrite, chci, abych ta osoba, ta zpovědnice, kterou jsi vymyslel, byla já. Chápu ušlechtilost záměru vytvořit zpovědnici. Vím přesně, jak takovou příležitost využít. Dej mi, prosím, možnost udělat to, co můžu udělat jen já. Dej mi schopnosti, které pomohou zastavit zlo a zachovat život. Nedovol, abych neuspěla v tom, co můžu vykonat jen já.

Je to můj život. Chci, aby měl tento smysl.“

„Není to tak jednoduché, Magdo. Potřebujeme čas, abychom zvážili všechny důsledky.“

„Za normálních okolností samozřejmě, ale my čas nemáme. Musí to být teď. Dnes v noci. Musím použít moc zpovědnice, abych odhalila pravdu. Moc bych si přála, aby to mohlo počkat, ale nemůže. Tohle je naše jediná šance.

Baraccus mi napsal, že mým osudem je najít pravdu ?“

Merrit zlostně rozhodil rukama. „Život se neřídí osudem. Tvůj život nemá žádné předurčení, záleží jen na tobě, co s ním uděláš.“

„A tohle je právě to, co s ním chci udělat. Baraccus mi také napsal, abych žila život, který můžu žít jen já. Vzkázal mi, abych měla odvahu přijmout své poslání. Žádal mě, abych si svůj osud zvolila. Proroctví nezahrnuje jen osud, ale také jeho protiváhu ? svobodnou vůli. Stát se zpovědnicí je moje poslání. Ale není to předurčené. Je to jedna z možností, rozcestí v mém životě. Musím mít odvahu přijmout ho ze svobodné vůle. Následně rovnováha mezi proroctvím a svobodnou vůlí vytvoří magii budoucnosti.“

Zdálo se, že se do značné míry uklidnil. „Musím připustit, žes to pochopila správně.“

„Merrite, tohle je život, který můžu žít jen já. Odjakživa jsem se snažila odkrývat pravdu ve všem.

Našla jsem tě z nějakého důvodu. Osud mě k tobě přivedl, aby mi mohl dát na výběr. Odmítala jsem takovou volbu pro svůj další život, dokud jsem tě nepoznala a nepochopila pravou povahu takové volby. Našla jsem tě, protože potřebuji uskutečnit tuhle volbu. Už jsem pochopila, že pro svůj život potřebuji tohle poslání.

Jsem pravá osoba, Merrite. Zvolila jsem si.

Jsem tvoje zpovědnice.“

Merrit sklonil hlavu a otočil se.

Po chvíli si odkašlal. „Magdo, nevíš, co to obnáší, nevíš, co to znamená. Nevíš, o co žádáš.“

„Tak mi to řekni. A teď hned, protože ztrácíme čas.“

Otočil se a pohlédl jí do očí. „Změní to úplně celou tvou podstatu. Moc zpovědnice se stane tvou součástí, podobně jako zrak a sluch. Budeš zpovědnicí asi tak, jako já jsem čaroděj.

Znamená to taky, že tuto vlastnost ponesou i tvoje děti. Každé tvé dítě bude mít zpovědnickou moc. Jejich děti zdědí stejnou moc a děti jejich dětí také. Jakmile bude moc vytvořena, stane se tvou součástí.“

Magda poodešla stranou, kousala si palec a uvažovala. „Bude jejich součástí od narození?“

„Ano. Takže rozhoduješ nejen o sobě, ale i o nich. Svým způsobem předurčuješ jejich osud.“

Otočila se zpátky. „Ne víc, než když jim dám zrak. Takhle jim dám jiný způsob vidění.“

„Ale ?“

„Merrite, pokud to neuděláme, nebudu mít příležitost mít děti, protože budu mrtvá. A když budu žít, moje děti zažijí jen mučivou existenci pololidí, uzpůsobených zvráceným představám císaře Sulachana o světu živých. I já můžu být změněna v jednoho z těch pololidí a přivést na svět bezduché potomky. Je to snad lepší?

Nechápeš to? Já nerozhoduji o jejich osudu, dávám jim možnost žít život, který bude stát za to.“

Merrit si přitiskl prsty na spánky. „Hele, Magdo, i kdybych to chtěl udělat, nemůžu.“

Už jí došla trpělivost, tak si dala bojovně ruce v bok. „Proč ne?“

Zhluboka se nadechl a začal s vysvětlováním. „Postup je podobný tomu, co jsme dělali, když jsem dokončoval meč. Rozdíl je v tom, že meč nemá vlastní životní sílu, takže si ji musí vypůjčit, aby mohl být vytvořen. Tu jsi mu poskytla tím, že jsi nakreslila Milost vlastní krví.

Vytvoření moci zpovědnice je podobné svým účelem a v mnohém i metodou, ale je zde zásadní rozdíl. Máš vlastní životní sílu. Nikdo jiný ti ji nemůže dát, aby tě přetvořil do zpovědnice způsobem, jakým jsme přetvořili meč do klíče. Musíš použít svou vlastní životní sílu.“

Magda pokrčila rameny. „Dobře, tak znovu nakreslím Milost svou krví.“

Merrit zavrtěl hlavou. „Normálně by to byl první krok. Ale ty už jsi svou sílu věnovala meči. Myslím, že nedokážeš pochopit skutečnou hloubku toho, čeho ses dobrovolně vzdala, abys pomohla vytvořit meč. Teď už nemáš dost sil, abys byla schopna to udělat pro sebe.“

„Myslím, že mám. Můžeme to zkusit. Musíme to alespoň zkusit.“

„Myslíš, že jsem o tom neuvažoval?“ Merrit k ní přistoupil a naklonil se k ní, aby zdůraznil své důvody. „Nejde jen o to, že to nebude fungovat, Magdo. Takový pokus tě zabije.“

Vzdychla. „Víš to jistě, Merrite? Jsem dost silná. Viděl jsi mě bojovat s těmi vojáky.“

„Tohle je jiný druh síly.“ Zoufale rozhodil rukama. „Viděla jsi, jaké síly se zapojily, když jsem dokončoval meč? Nevzpomínáš si, jak intenzivní to bylo? Nechápeš, jak blízko ses ocitla smrti? A to jsi byla úplně v pořádku a v dokonalé kondici.

Kdybych se pokusil uvolnit do tebe takové síly dnes v noci, zabilo tě to. Ne možná nebo asi. Neříkám, že se obávám nebo že mám strach, že by ti to mohlo ublížit. Vím, o čem mluvím. A říkám ti, že by tě to bez veškerých pochybností zabilo. Nemůžeš doufat, že bys nám mohla nějak pomoct, když budeš mrtvá.“

„A co kdyby nám pomohl někdo jiný, jako jsem to udělala já s mečem? Co kdybys mi propůjčil sílu třeba ty? Nebo Quinn? Určitě by nám pomohl. Jemu můžeme věřit.“

Merrit jí položil ruku na rameno. „Na rozdíl od meče jedinečná moc zpovědnice vyžaduje, aby osoba, která se má stát zpovědnicí, poskytla svou životní sílu. Jiná osoba se toho procesu nemůže účastnit. Nikdo jiný ti nemůže takovým způsobem propůjčit svůj život. Musíš to být ty sama, kdo do toho dá sebe, svou životní sílu, aby ses stala zpovědnicí. Změní to tebe. Jiná osoba to pro tebe nemůže udělat.“

Magda se odvrátila a sepjala ruce.

Cítila, jak jí celý svět, všechno, na čem jí záleželo, proklouzává mezi prsty. A všechno jen proto, že je příliš slabá.

Chtěla říct Merritovi, že se mýlí, že je na to silná dost. Ale věděla, že má pravdu. Sotva stála a namáhavě dýchala. Vzpomněla si, jak málem umřela při dokončování meče. V tu chvíli už ze sebe nemohla nic vydat.

Merrit měl pravdu. Nepřežila by ten pokus.

„Existuje nějaký jiný způsob?“ zeptala se ho, aniž by se otočila.

„Čarodějové, kteří měli za úkol vytvořit meč, zemřeli, protože se o to pokoušeli, přestože neměli vše, co takové kouzlo vyžadovalo. Proces vytvoření zpovědnice potřebuje nesmírné množství tvé síly. A ta ti právě teď chybí. Dala jsi ji meči. Stejně jako zemřeli čarodějové, zemřela bys i ty.“

„Aha.“

Magda měla pocit, že jí pukne srdce. Celé si to pečlivě promyslela. Rozhodla se. Podle ní už to byla hotová věc. Potřebovala jen formalitu ? magii, která by to umožnila.

V duchu už si promyslela všechno, co udělá, jakmile bude zpovědnicí. Prošla si to snad stokrát. Představila si to do nejmenších detailů, až jí to připadalo skutečné.

A teď ze všech plánů nezbylo nic.

„Přál bych si, abych mohl něco udělat, Magdo,“ řekl smutně. „Jestli na světě existuje osoba, kterou bych si měl vybrat, abych ji obdařil mocí zpovědnice, byla bys to ty, přísahám.“

Magda přikývla a otočila se, aby neviděl její slzy.

„Děkuji, Merrite. Vím, že to myslíš upřímně.“

„Myslím.“

Tím končil nejen její svět, ale i svět živých. Přišla o svou šanci. Neznala jiný způsob, jak porazit Lothaina a ty, kteří mu pomáhali. Měl příliš velkou moc.

Věnovala svou sílu meči pravdy.

A teď všichni zemřou.

Kapitola 88

Magda se náhle otočila. „Merrite, když jsem držela v ruce meč, cítila jsem, jak do mě proudí síla. Něco takového jsem nikdy předtím nezažila.“

Přikývl. „Já vím. Byl jsem to já, kdo ho vytvořil, vzpomínáš? Má v sobě nesmírnou moc, částečně díky tomu, co jsi mu předala během dokončování. Dokud budeš žít, vždycky s ním budeš spojená. Myslím, že by se to dalo říct i tak, že dokud bude existovat, ponese si v sobě část tebe.“

Magda došla až k němu. „Takže tím, že jsem do něj vložila svou životní sílu, jsem umožnila jeho vznik.“

Merrit přikývl. „Je to tak.“

Zamyšleně mu hleděla do tváře osvětlené měsícem. „Co když použijeme meč, aby mi půjčil trochu té síly zpátky a já tak měla dost síly, kterou potřebuji, abych se stala zpovědnicí? Je to přece moje síla. Řekl jsi, že nemůže být nikoho jiného. Kdyby pocházela z meče, tak by nikoho jiného nebyla.“

Merrit se jí dlouze zadíval do očí, ale neodpověděl.

„Jenom si vypůjčím trochu své vlastní životní síly,“ dodala.

Opět se zamračil. „Už jsem na to myslel.“

„A?“

„Je to příliš nebezpečné. Vytvoření zpovědnice je nebezpečné samo o sobě. Je to proces, který ještě nikdy nebyl vyzkoušen a je docela dobře možné, že by mohl skončit smrtí, a to i tehdy, kdyby nenastaly žádné další komplikace. Zkusit to jak navrhuješ je sice teoreticky možné, ale bylo by to mnohonásobně nebezpečnější.“

„Chceš tím říct, že nemáš dost zkušeností, nebo že je to nebezpečné pro mě?“

„Moje zkušenosti s tím nemají co dělat. Je to nebezpečné pro tebe z mnoha ?“

„Nemáme na výběr. Musíme to zkusit.“

Zavrtěl hlavou. „Magdo, prosím tě, nežádej mě o to. Nemáš ani tušení, co po mně chceš.“

Naklonila se k němu. „Merrite, vím přesně, co chci. Chci naději na zachování života. Jestliže to nezkusíme, zemřu já, ty i náš lid.

Slyšel jsi Naju. Mocní Starého světa touží skoncovat se světem živých. Přestože jsou jejich představy šílené, přestože jsou jejich plány naprosto neuskutečnitelné a nepodaří se jim dosáhnout konečného cíle, stejně náš lid vyvraždí. Mají v úmyslu ovládnout svět živých tak jako tak. Nesčetné tisíce nevinných lidí při jejich snahách zemřou, a ještě víc jich zahyne, pokud vyhrají válku. A pokud se to stane, v nejlepším případě budou obyvatelé Nového světa zotročeni.

A co když se jim opravdu povede uskutečnit Sulachanovu vizi? Co když má schránky Ordenu a použije je, aby zničil svět živých tak jak ho známe?

Válka se pro nás nevyvíjí dobře. Pravděpodobně proto, že je Pevnost prolezlá zvědy a zrádci, kteří pomáhají nepříteli. To chtěl Baraccus, abych odhalila. Teď už vím, kdo je tou hlavní osobou. Je to Lothain. Skrýval se nám rovnou pod nosem, tvářil se jako náš zachránce, odhaloval zrádce.

Ale když ho zabijeme, jeho tajemství zemře s ním. Jestliže ho místo toho zajmeme a při mučení nám prozradí další jména, jak budeme vědět, že jsou to doopravdy jeho spoluviníci? Může si nechat pro sebe jména těch nejvýznamnějších agentů, nebo obvinit nevinné lidi. Jak to zjistíme? V něčem tak důležitém si nebudeme moct být jisti, že jsme zničili celé hnízdo zrádců a zvědů.

Pokud nedostaneme všechny, kteří mu pomáhají, budou dál škodit uvnitř Pevnosti, budou dál oživovat mrtvé a posílat je vraždit významné lidi. Když zabijeme muže v jejich čele, nikdy se nedozvíme, kdo jsou ti ostatní, dokud nebude příliš pozdě.

Kdybych však donutila Lothaina k doznání, pravdivému doznání, a dokázali bychom odhalit všechny zrádce v našich řadách, měli bychom skutečnou šanci je zastavit. Měli bychom šanci zachránit Pevnost.

Pomysli na to, co se nám i našemu lidu stane, jestliže nezastavíme nepřátelské čaroděje mezi námi. Naruší Milost. Nečeká nás jen smrt. Naše duše se nedostanou do podsvětí.

Budeme jako obyvatelé Grandengartu, o kterých mi vyprávěla Isidora. Naše těla použijí čarodějové ze Starého světa, zatímco naše duše zůstanou uvězněny mezi světy. Budou bloudit v tomto světě. Kolik nevinných lidí čeká takový osud?

Ty se mi snažíš namluvit, že by podle tebe měl být takový strašný osud lepší než nebezpečí, které mi hrozí, i kdyby to mělo znamenat, že při tom pokusu zemřu? Jak? Jak by mohl být lepší?

Není snad právě tohle důvod, proč jsi vymyslel moc zpovědnice? Není to důvod, o kterém jsi byl tak silně přesvědčen, žes s ním předstoupil před radní a žádal je, aby ti dovolili vytvořit zpovědnici? Neříkal jsi snad, že je riziko tak velké, že to musíme zkusit?“

Hleděl na ni zpod staženého obočí, ale neodpověděl.

„Merrite, prosím, neodsuzuj mě ke krátkému životu, kdy uvidím, jak všechno dobro končí, protože jsme neměli odvahu to zkusit. Nedělej mi takovou věc. Nedovol, aby nás, naše přátele a náš lid potkal tak strašlivý osud, jaký nám císař Sulachan připravil.“

Nakonec odvrátil pohled. „Magdo, nevíš, o co mě žádáš. Prostě nemůžu.“

Po tváři jí tekly slzy, které už neskrývala. „Právě jsi rozhodl o našem osudu, kterým je nekonečné utrpení, a to jenom proto, že se bojíš, že bys mi mohl ublížit. Jenže bezpečí, které mi tím chceš zajistit, je pouhá iluze. Tím, že se mě snažíš chránit, mi mnohem víc škodíš.“

Zatnula zuby a sevřela sukni v pěstích. „Jenže já bych radši zemřela při pokusu o záchranu života než snášet osud, ke kterému mě chceš odsoudit. Jestli mi nechceš pomoct, dej mi alespoň meč pravdy, abych mohla toho zrádce zabít. Dej mi meč a nech mě zemřít v boji za to, v co věřím.“

Chytil ji za zápěstí a dlouho jí hleděl do očí.

„Dobře,“ prohlásil nakonec. „Dobře, zkusím to. Já taky radši zemřu než bych se díval na to, jak jsme bezmocnými svědky zániku všeho, co je nám drahé. Zkusím to, Magdo.“

S vděčností se mu vrhla kolem krku.

Po chvilce ji od sebe odstrčil a znovu jí pohlédl do očí. Ještě nikdy ho neviděla tak smrtelně vážného.

„Jen se moc neraduj. Musím to udělat jinak. Ani vzdáleně se to nebude podobat procesu, když jsme dokončovali meč. Budu to muset udělat úplně jinak, než bych to dělal za normálních okolností, kdybych tvořil magii zpovědnice. Nemůžu použít běžný postup. Tentokrát mi nebudeš moct pomáhat. Budeš to muset nechat na mně.“

Při pohledu do jeho vážných očí se zarazila. „Jak to myslíš? Co budeš muset udělat?“

„Musíš mi důvěřovat. Bezpodmínečně. Musíš svěřit svůj život do mých rukou a nechat mě udělat, co bude v mých silách.“

Magda zaplašila rostoucí znepokojení a přikývla.

„Opravdu nemáme na výběr. Čas se nám nebezpečně krátí. Udělej to.“

Pohladil ji po tváři. „Přál bych si, aby existovala jiná cesta, Magdo, ale pokud to musíme udělat hned, není jiná možnost.“

Rukou na jejím rameni ji Merrit jemně přitlačil ke kmeni mohutného dubu. Tmavé, zkroucené větve se nad nimi roztahovaly jako nějaká ohromná příšera, chystající se je sevřít ve své náruči. Měsíc vrhal chladné světlo na rysy Merritovy hezké tváře.

Magda zaslechla šustivý zvuk a vzhlédla do koruny rozložitého stromu. Tam na jedné větvi seděl havran a probíral si peří.

Pohlédla mu do černých očí. Jen tam tiše seděl a pozoroval ji. Naposledy havrana viděla dole v podzemním bludišti, když ji pronásledoval mrtvý muž.

Merrit pomalu vytáhl meč. Zvuk čepele zazvonil nocí. Opět se mu zadívala do očí.

Magda si navlhčila rty. „Co chceš dělat?“

„Použít meč pravdy, abych ti pomohl přerodit se ve zpovědnici.“

Magda byla čím dál víc znepokojená. „Přerodit? Jak? Co s ním uděláš?“

Zdálo se jí, že se na ni dívá jakoby z jiného světa. „Důvěřuješ mi?“

Byla by radši, kdyby se jí na to pořád neptal. „Řekla jsem ti, že ano.“

„Tak se mě, prosím, neptej.“

Přikývla. „Promiň. Řekni mi, co mám dělat.“

Jednou rukou ji Merrit přitlačil zády ke stromu. „Potřebuji, abys mě nechala dělat, co musím.“

V druhé ruce držel meč, jehož hrot jí opřel o hruď.

V jeho oříškově hnědých očích viděla mnohem víc než jen záři talentu. Byly něžné, ale současně z nich sálala pronikavá energie. A víc než to, viděla v nich moudrost, poctivost, schopnosti a zuřivost, která tam předtím nebyla. Věděla, že částečně pochází z meče pravdy, ale zbytek byl z něj.

Záblesk této zuřivosti v nich zahlédla už předtím, když se s ním setkala poprvé a oznámila mu, že je Isidora mrtvá. Měl v sobě výbušnost, která mohla být ničivá, ale zároveň ji dokázal ovládat a zacílit.

To právě teď dělal.

Spolu se zuřivostí meče byla na pohled děsivá.

Magda sklopila zrak a zjistila, že čepel září bíle.

„Merrite…“

Čepel se změnila ze zářivě bílé na inkoustově černou a Magdě připadalo, že hledí do hlubin podsvětí. Vzduch kolem ní praskal blesky, jak jasně bílými aditivní magie, tak zlověstně černými magie subtraktivní. Obalily ji celou do kokonu magie, který zaclonil okolní svět.

Magda se nedokázala přestat třást.

„Merrite…“

„Jsi si tím jista, Magdo? Určitě to chceš?“

Za stínem smutku spatřila v jeho očích lásku.

„Ano. Celým srdcem a duší. Kdo jsem a kdo budu je ve tvých rukou.“

„Dneska se, Magdo, přerodíš ve zpovědnici.“

Po tváři se mu skutálela slza. „Když neuspěju, kéž si mě vezmou dobří duchové, protože nebudu chtít žít ve světě bez tebe.“

Překvapeně zamrkala.

Zářivě bílé světlo a inkoustově černá temnota se převalovaly po celé délce meče v mihotavých vlnách.

„Teď mi musíš věřit,“ prohlásil s konečnou platností.

Magda si navlhčila rty. „Budu, Merrite. Svěřuji ti svůj život.“

A jak jí tiskl rameno ke stromu, probodl jí mečem srdce.

Okolím otřásl neslyšný hrom.

Listí z dubu a jehličí z borovic opadalo v širokém okolí a současně se zvedl prach a rychle se v kruzích šířil do tmy.

Magda rozšířila oči v šoku z toho, co udělal.

Naposledy vykřikla a zemřela.

Kapitola 89

Lidé se shromáždili ve velkém počtu. Zaplnili prostor mezi naleštěnými černými mramorovými sloupy po obou stranách ochozu vedoucího k zasedací síni Rady a tlačili se i kolem soch. Nakláněli se jeden přes druhého a stoupali si na špičky, aby viděli.

Šum jejich hlasů se odrážel od klenutého stropu, z něhož visely dlouhé červené praporce, představující krev prolitou při obraně lidu Středozemí. Koberec s názvy bitev vyšitými po stranách měl svou rudou barvou připomínat vybojované bitvy a v nich položené životy za to, aby ostatní mohli žít.

Dnešní den byl stejnou bitvou za záchranu Středozemí, bitvou za přežití všech nevinných lidí, kterým hrozilo smrtelné nebezpečí. Než tento den skončí, bude v této zdánlivě nekonečné bitvě o přežití možná prolita další krev.

Magda měla ve tváři neproniknutelný výraz, nedávajíc najevo žádné emoce, zatímco procházela odměřeným krokem shromážděným davem.

Šum hlasů a smích přešel do šepotu, až utichl úplně, takže za ní zůstávalo ticho.

Lidé ji sledovali, jak jde kolem nich s kamenným výrazem, oči upřené před sebe, nedívajíc se napravo ani nalevo. Nikdo z nich neměl ani tušení, jaká síla hluboko uvnitř ní vře.

Nejprve to byla strašlivá, neznámá síla. Zpočátku, když Magda opět nabyla vědomí po té hrozné a nekonečné cestě temnotou, nevěděla, co má očekávat, ani co by měla dělat. Protože neměla talent, nikdy nezažila pocit moci, kterou by vládla a měla k dispozici, tím méně takovouto moc.

V určitém okamžiku ji ta vnitřní síla přestala děsit a vnímala ji jen jako zvláštní pocit.

Postupně, během noci, se stala její součástí, jako by ji měla odjakživa a už si ji jen uvědomovala.

Už to nebyla cizí, neznámá síla. Patřila k ní.

Od začátku si také uvědomovala, že je to síla, která touží po uvolnění. Od ní to vyžadovalo neustále ji ovládat a krotit. Merrit ji ujistil, že to časem bude snadnější a nakonec to bude dělat tak přirozeně, jako dýchá. Ale v tu chvíli síla toužila po vysvobození a Magda ji musela pevně držet na uzdě. Jak Merrit slíbil, i tato touha slábla.

Nikdy předtím nic podobného necítila a neměla tušení, co se stane, až ji nakonec uvolní. Merrit jí dal nějaké rady na základě použitých prvků, ale v podstatě taky nevěděl, co se stane.

Když vešla do velké rotundy před zasedací síní, uviděla diváky, kteří úplně zaplnili ohromný prostor. Všichni se těšili, že budou svědky slavnostní události, příchodu nastávající manželky jejich budoucího čaroděje prvního řádu.

Odpolední světlo pronikalo vysokými okny kolem spodního okraje zlaté kopule a ozařovalo načervenalé mramorové sloupy po obvodu síně. Mezi sloupy u kamenných stěn ji spolu s davy přihlížejících sledovaly přicházet i impozantní sochy bývalých vládců.

Velké mahagonové dveře do zasedací síně byly otevřené, lemované řadami vojáků pevnostní gardy ve svátečních uniformách a s nablýskanou zbrojí. Otevřenými dveřmi Magda viděla tísnící se davy uvnitř. Namodralé pruhy světla, pronikající dovnitř vysokými okny, propůjčovaly síni nádech okázalosti a očekávání blížící se slavnostní události.

Magda kráčela sama v dopadajících pruzích světla po dlouhém, úzkém, modrozlatém koberci směrem ke svému nastávajícímu a radním.

Palcem otáčela prstenem, který jí dal Merrit, a dotýkala se vystouplých hran symbolu Milosti.

Ochozy pod okny byly plné slavnostně ustrojených diváků. V prostoru pod ochozy se rovněž tísnili významní lidé i vojenští velitelé v uniformách, obklopeni hloučky důstojníků, hodnostáři ve slavnostních šatech s barevnými šerpami, označujícími příslušnost k úřadu a jejich postavení, čarodějové a kouzelnice v prostých rouchách a dvořané, doprovázející dobře oblečené významné ženy. Rozzářený generál Grundwall stál v čele svých gardistů. Velitelé Rendall a Morgan byli mezi nimi.

Oddíly v zelených košilích, vojáci pod velením prokurátorova úřadu, stály v pozoru rozestoupené kolem celé místnosti. Bylo nezvyklé, že v zasedací síni nestál na stráži ani jeden člen pevnostní gardy jako na ochozech a v rotundě.

Magda kráčela zasedací síní s kamennou tváří po dlouhém modrozlatém koberci v občasných pruzích dopadajícího světla. Quinn stál blízko vyvýšeného pódia a sledoval její příchod. Magda zahlédla Naju, částečně ukrytou za Quinnem, zahalenou do pláště s kapucou, která jí stínila tvář a zakrývala černé vlasy. Radní Sadler stál opodál. Když ji zahlédl, usmál se a věnoval jí významný pohled. I když oba zahlédla koutkem oka, nijak nereagovala. Její tvář byla maskou, která nic neprozrazovala.

Když jde o pravdu, nehrají emoce žádnou roli. Jen skutečnost.

Zpovědnice tu byla kvůli pravdě, ne kvůli emocím.

V čele místnosti, na vyvýšeném pódiu, seděli radní za dlouhým, ozdobně vyřezávaným stolem tvořícím půlkruh. Jejich poradci seděli vedle nich a další stáli za nimi. Když Magda přišla blíž, viděla stařešinu Cadella sedět uprostřed na nejvyšší židli, stejně jako ostatní radní. Chyběl jen radní Sadler.

Merrita vidět nebylo. Protože ho zatkl oddíl vojáků prokurátorova úřadu, jeho přítomnost v zasedací síni by pravděpodobně vyvolala konflikt, proto zůstal skrytý. Ale nechtěl být moc daleko. Ve stínu mezi sloupy za radními zahlédla záblesk oceli. Magda předpokládala, že je to meč pravdy. Alespoň v to doufala.

Lothain ve slavnostním rouchu svého úřadu stál uprostřed pódia, aby ho všichni viděli. Stůl, za kterým seděli radní, ho v půlkruhu obklopoval. Pohledem svých černých očí ji sledoval přicházet.

Jak Lothain ustoupil na levou stranu pódia, několik hodnostářů ve zlatých řízách zastoupilo Magdě cestu. Překvapilo ji to. Nevěděla, co se děje, ale nechala se odvést na pravou stranu pódia. Tam ji otočili čelem k Lothainovi. Jeden z nich jí šeptem sdělil, že tam bude během obřadu stát.

Toto nečekala. Potřebovala být k Lothainovi blíž. Předpokládala, že bude stát vedle něho. Musela u něj být blízko. Potřebovala se ho dotknout.

Nebyla daleko. Napadlo ji, že by se k němu mohla rozběhnout, aby se ho dotkla, ale Lothain byl nezvykle opatrný, což u ní vzbudilo podezření. Přinutil ji souhlasit se sňatkem. Bylo mu jasné, že z toho není právě šťastná. Domnívala se, že se bojí, aby se ho nepokusila zabít nožem. Jenže Magda u sebe nůž neměla. V šatech, které jí švadleny ušily, na něj nebylo místo. Kromě své moci nebyla ozbrojená.

Lothain to však nemohl vědět. Kdyby se k němu rozběhla, určitě by se bál útoku a zastavil by ji na půl cesty s použitím talentu. Stál tak blízko, a přesto tak daleko.

Magda nevěděla, co má dělat. Pokud se ho nedotkne, nemůže použít svou moc. Jestliže nepoužije moc zpovědnice, celý plán zkrachuje.

Narůstalo v ní přesvědčení, že něco není v pořádku.

Lothainův posměšný úsměv její podezření jenom potvrdil.

Kapitola 90

Magda se ze všech sil snažila potlačit strach a nenechat se zdeptat obavami, že jí plán nevyjde. Předpokládala, že až začne svatební obřad, zřejmě až bude Lothain jmenován čarodějem prvního řádu, budou muset před radní přistoupit bok po boku, aby je mohli oddat. Tak to probíhalo vždycky. Usoudila, že je vlastně logické, že chce být nejdřív jmenován čarodějem prvního řádu, než si ji vezme za manželku. Jen musela být trpělivá.

Přesto měla pocit, že něco není v pořádku.

„Proč máte bílé šaty?“ zeptal se jí Lothain tichým hlasem ze svého místa, odkud si ji prohlížel. Dával jasně najevo, že není spokojený, ale nechtěl, aby ho přihlížející slyšeli. „Řekl jsem, že si máte vybrat jakoukoliv barvu kromě bílé.“

„Dnes je den mého přerodu. Bílá je pro takovou příležitost nejlepší.“

Když jí sjel pohledem na hruď a zpátky, také nevypadal spokojeně. Věděla, že švadlenám nařídil, aby měla hluboký dekolt.

„Vypadají moc prostě,“ zavrčel. „A… skromně na tak významnou událost.“

„Zajímáte se víc o šaty, nebo o to, co je pod nimi?“

Lothain ji znovu přejel pohledem a všiml si, jak jí dokonale zdůrazňují všechny křivky. Z tváře se mu nedalo vyčíst, co si myslí.

Šaty, ušité z bílého saténu, který si vybrala, neměly žádné ozdobné prvky. Švadleny se řídily přesně podle Magdiných pokynů. Šaty jí splývavě zvýrazňovaly postavu a dodávaly jí takovou eleganci, jakou by žádné krajky ani výšivky nepřekonaly.

Výstřih měl čtvercový tvar. Dokonale ladil se střihem šatů a ještě jim dodal půvab. Magda takové šaty nikdy neviděla. Vlastně nikdo z přihlížejících takové šaty nikdy předtím neviděl, a toho právě chtěla Magda docílit. Místo aby svou krásou poutaly pozornost na sebe, umocňovaly krásu ženy, která je měla na sobě.

Jenže měly mnohem větší význam než pouhý neobvyklý vzhled. Měly se stát trvalým symbolem.

Byly to šaty zpovědnice.

Lothain jí věnoval prohnaný úsměv a pak obrátil pozornost ke shromáždění.

„Měla to být radostná událost,“ pronesl silným hlasem, který se rozlehl po celé síni. Diváci se ztišili, nejistí, jak to myslí. „Obávám se, že i když budu jmenován novým čarodějem prvního řádu, žádná svatba se konat nebude.“

Nevyřčená otázka byla zodpovězena a v davu to zahučelo zklamáním. Magda byla ohromena stejně jako ostatní. Lothain zvedl ruce a žádal o ticho.

„Omlouvám se, že vám to oznamuji takhle na poslední chvíli, ale teprve před několika hodinami jsem zjistil pravdu, že Magda Searusová měla postranní úmysly, když souhlasila, že si mě vezme. Ve skutečnosti se za tím skrýval obludný záměr.

Její ohavný plán byl ďábelsky jednoduchý. Ukázalo se, že si mě chtěla vzít jen proto, aby mě dostala do postele.“

Pochechtávání v davu brzy doznělo, když se k němu Lothain nepřidal. Magda spíš cítila, než viděla, jak ji zezadu obklopují vojáci. Neměla kam utéct.

„Chtěla mě dostat do postele,“ zopakoval jasným hlasem, aby ho všichni slyšeli. Obviňující tón měl vybroušený dlouholetou praxí vrchního prokurátora. „Protože měla v plánu mě v noci ubodat k smrti. Chtěla si mě vzít jen proto, aby pronikla za obranný val mých statečných mužů a dostala se tak blízko, aby mě mohla zavraždit ve spánku.“

Ukázal na ni a přehlédl shromážděný dav. „Magda Searusová je zrádce. Ale není jen obyčejný zrádce. Je strůjcem všech těch záhadných vražd, které se staly tady v Pevnosti.“

Zvedl ruce, aby předešel otázkám. „Podrobně jsem prozkoumal všechny její hanebné činy. Vyslechl jsem spoustu svědků. Potvrdili, že ji viděli, jak se plíží nocí, skrývá si tvář a pod rouškou tmy se setkává s tajemnými lidmi.“

Magda na něj upřeně hleděla. Dva Lothainovi strážci ji zezadu chytili za ruce, aby se k němu nemohla dostat blíž.

„Obviňujete mě ze zrady proto, že mě někdo viděl v noci venku? Kde máte důkaz pro takové nařčení?“ ozvala se Magda hlasitě.

„Důkaz? Chcete důkaz?“ Rozhlédl se po ohromeném davu, který ho napjatě sledoval. „Ano, myslím, že důkaz je namístě.“

Pokynul přes hlavy lidí stojících v pozadí za radními a dva muži vyvedli někoho ze stínu. Byla to Tilly, celá od krve. Hlava jí visela jako bez života, stejně jako zlomená ruka.

„Tato žena,“ řekl Lothain, „pracuje tady v Pevnosti. Možná jste ji potkali a nevěnovali jí pozornost. Ukázalo se, že je to vychytralá podvodnice, ale nakonec se nám ji podařilo přimět, aby přiznala svou účast na zločinech lady Searusové, které spáchala proti Středozemí. Už dlouho předtím pomáhala Baraccusovi s jeho intrikami a pokračovala ve své činnosti i s lady Searusovou. Doprovodila lady Searusovou až do podzemních částí Pevnosti a tam společně zavraždily spiritistku.“

V davu to zahučelo. Lidé už slyšeli děsivou historku o Isidořině vraždě. Síní se nesl šepot a tlumený hovor.

Magda neřekla nic. Věděla, že je to zbytečné. Nikdo by ji neposlouchal, a kromě toho, Lothain by ji pomocí svého talentu okamžitě umlčel. Mohla by použít svou nově nabytou moc na muže, kteří ji drželi, ale jen by ji promrhala. Merrit ji varoval, že uvolnění moci zpovědnice z ní vysaje sílu a bude zřejmě potřebovat několik hodin, a možná i dní na regeneraci, než ji bude moct použít znovu.

Nechtěla promarnit jedinou příležitost své jediné zbraně na vojáky, kteří ji drželi. Nic by tím nezískala. Pohlédla do stínu pod ochozem a uvažovala, jestli něco neudělá Merrit. Vzhledem k takovému množství čarodějů a ozbrojených mužů v místnosti by byla hloupost něco zkoušet, ale jak znala Merrita, neznamenalo to, že by se o něco nepokusil.

Lothain opět zvedl ruku a žádal o ticho. „Tahle žena doznala celé spiknutí.“ Otočil se k Tilly a zvedl jí bradu. „Je to pravda?“

Tilly vrhla na Magdu vyděšený pohled. Po špinavé tváři jí stékaly slzy.

„Řekni, co po tobě chce,“ vyzvala ji Magda klidným, důvěrným hlasem. „Je zbytečné, abys teď mluvila pravdu. Řekni mu, co chce slyšet.“

Tilly se tvářila zahanbeně. „Ale…“

„Vím, co ti udělali,“ zašeptala jí, „a nic ti nevyčítám. Nezahazuj život kvůli něčemu, co za to nestojí. Řekni jim, co chtějí slyšet.“

„Pravda za to stojí,“ zašeptala Tilly.

„Dojde na ni,“ ujistila ji Magda. „Ale ne od tebe a ne teď. Udělej, co ti radím. Řekni, co chce, abys řekla.“

Tilly vzhlédla ke shromážděným davům a slzy jí tekly proudem. „Co říká prokurátor Lothain je…“ Nedokázala to slovo říct. „Je to, jak říká. Obě jsme zrádkyně.“

„Zrádkyně,“ dodal Lothain hlasitě, „které, jak sama doznala, zavraždily mnoho našich významných lidí. Za takové zločiny je nemůže stihnout jiný spravedlivý trest než smrt!“

Kapitola 91

Někteří v davu zvedali pěsti a hlasitě projevovali svou zlost, že toto tedy byla příčina těch tajemných vražd, toho, že se válka vyvíjí špatně, a všech dalších potíží, a opakovali jako ozvěna mínění, že by měly být obě okamžitě popraveny.

Až na tyto křiklouny se lidé většinou tvářili zklamaně a zamyšleně, zaraženi tím, co se to vlastně děje. Měla to být slavnostní chvíle, radostná událost, příslib, že se po svatbě Pevnost zase pevně semkne, den naděje uprostřed nelehké doby.

Pár lidí propuklo v pláč. Jiní odvrátili tvář. Důvěřovali Magdě, stejně jako Baraccusovi, a teď byla jejich důvěra otřesena nebo úplně zničena. Magda z jejich utrápených výrazů vyčetla, že někteří cítí, že zradila jejich víru.

„Proč by to lady Searusová všechno dělala?“ zeptal se stařešina Cadell zvučným hlasem ze svého místa za stolem.

„Víte,“ vysvětloval Lothain, „celou dobu měla v plánu mě znevážit.“ Otočil se směrem do publika. „Viděla, jaké jsem měl výsledky jako vrchní prokurátor. Vyslídil jsem, obžaloval a potrestal mnoho jejích spoluviníků. Dostal jsem se příliš blízko k srdci celého komplotu, a tak se začala bát, že odhalím její vražedné plány. Chtěla mě zastavit, abych neodhalil zbytek zrádců v Pevnosti, aby mohli dál pokračovat v sabotování našeho válečného úsilí. Proto si vymyslela nesmyslná obvinění a doufala, že mě nejen svede ze stopy, ale zabrání mým snahám věrně sloužit našemu lidu.

Když si však tolik z vás uchovalo svou pevnou víru ve mě a mé schopnosti, její plán se začal hroutit. Tak se rozhodla použít své ženské půvaby, aby se mi vetřela do života a našla cestu k mému srdci. Zpočátku jsem věřil v její upřímnost, stejně jako mnozí z vás, ale nakonec jsem její intriky prohlédl.“

Někteří v davu zlostně volali po její hlavě.

Magda měla masku, která nic neprozrazovala.

Přestože ji vojáci drželi za paže, podařilo se jí zvednout ruku tak vysoko, že shromáždění diváci pochopili, že chce, aby si všichni prohlédli její prsten.

„Symbol na tomto prstenu je podstatou toho, co se děje,“ řekla přihlížejícím. „Lothain a ti, kterým slouží, se to snaží porušit. Pokud se jim to podaří, všichni zemřete, ale tím vaše utrpení neskončí. Pokud tohle naruší, vaše duše se nikdy nebudou moct připojit k dobrým duchům. Místo toho budou bloudit mezi oběma světy, navždy ztracené.“

Znovu se ozvalo vzrušené mumlání. Věděla, že nikdo z přihlížejících nemohl vidět, co je na prstenu, přesto probudila jejich zvědavost. Lothain si toho pochopitelně všiml.

„Co to tam máte?“ vyzvídal.

„Něco, čeho se bojíte,“ odpověděla s vyzývavým úsměvem.

Lothaina její úsměv přiměl vrhnout se k ní.

„Ukažte mi to.“ Gestem naznačil vojákům, aby ji pustili a mohla mu ukázat prsten. „Slyšela jste, ukažte, co to máte.“

Magda zvedla ruku, aby mu ukázala prsten s Milostí, ale držela ji z jeho dosahu.

„Tohle? To mi dal Merrit.“

Dal jí ho, když se vrátila zpoza opony. Prošla tahy vyobrazení Milosti a vrátila se. Prožila to, co Milost představovala.

Řekla mu, že věděla, že v jeho rukou bude v bezpečí a že ji ochrání. A tehdy jí dal prsten. Řekl, že chce, aby ho nosila jako symbol jeho ochrany.

Znamenalo to pro ni víc než cokoliv jiného, co kdy dostala.

Znamenalo to pro ni všechno.

„Merrit? Merrit je zrádce, který byl taky uvězněn,“ prohlásil Lothain směrem k davu, než se otočil k Magdě. „Proč by vám dával tak důležitý a posvátný předmět, když jste jen bezvýznamná žena?“

Magda povytáhla obočí. „Bezvýznamná? Dal mi ho, protože jsem ochránce Milosti.“ Stáhla ruku zpět, když se po ní opět natáhl. „Protože jsem zastánce pravdy.“

„Zastánce pravdy? Nejste nikdo!“

„Kdybych opravdu byla nikdo, jak tvrdíte, nezasazoval byste se tak vehementně o to, abych byla mrtvá. Stejně jako všichni přítomní dobře víte, že jsem oddaná pravdě. Proto se mě snažíte odstranit.“

„Jste nikdo! Hůř než to, jste zrádce, oddaný jen vraždění našich nejlepších lidí, a za svoje zločiny budete popravena! A teď mi to dejte!“

Lothain se vrhl dopředu jako rozzuřený býk, že ho pořád zesměšňuje. Opět jí chňapl po ruce.

Magda ji znovu stáhla zpátky, aby ho k sobě ještě víc přitáhla. V tom okamžiku změnila směr a udělala krok dopředu.

Položila mu ruku doprostřed hrudi, jako by mu do cesty postavila zeď.

V tu chvíli udělal poslední chybu svého života: dovolil, aby se ho dotkla.

Magda věděla, že v sobě moc zpovědnice nemusí vyvolávat. Už se stala její součástí, jako by ji v sobě měla odjakživa. Stačilo ji jen přestat potlačovat.

Necítila žádný tlak proti své ruce, protože svět se v okamžiku, kdy se Lothaina dotkla, zastavil. Lothain mohl klidně být peříčko, které k ní letělo.

Čas patřil jí.

Toto byl muž, který spolu s ostatními zrádci a agenty nepřítele nasměroval snové cestovatele do myslí lidí, kam proklouzli a ovládli je. Toto byl muž, který spolu s ostatními oživoval mrtvé a posílal je vraždit lidi v Pevnosti. Muž, který poslal jednoho z mrtvých, aby roztrhal Isidoru.

Nebyl to prokurátor, který chránil lid Středozemí před zlými silami, ale krutý nepřítel, který se proti nim spikl, který plánoval jejich zánik a sloužil zlu.

A teď patřil jí.

Prudkost, s jakou se její vnitřní moc uvolnila z pout, jí vzala dech. Konečně volná, vyrazila z hlubin temného středu jejího nitra a poslušně zaplnila každou buňku jejího těla.

Byl to nehlučný, prvotní okamžik zažehnutí intenzivní nové moci, poprvé uvolněné do světa. Od tohoto okamžiku už nic nebude stejné ? pro Lothaina, ani pro Magdu.

Neměla v sobě nenávist, vztek, hrůzu, zármutek… ani slitování. V tom nekonečně krátkém čase byla její mysl prázdná, bez jakéhokoliv citu, kromě vše pohlcujícího proudu moci v prázdnotě zastaveného času.

Neměl vůbec žádnou šanci. Patřil jí.

Čas patní jí.

Magda viděla kapičky jeho potu vznášející se ve vzduchu. Mohla spočítat každý jednotlivý vous jeho strniště, než se pohnul o šířku jednoho z těch vousů.

Viděla první náznak hrůzy v jeho černých očích.

Viděla, že zatímco ještě nechápal jak, začínal si uvědomovat, že právě udělal největší chybu svého života. I když se chtěl odtáhnout, neměl šanci. Mohl být klidně vytesaný z kamene.

Magda v jeho očích viděla i talent, ale ani ten mu nebyl nic platný. Jeho mysl zmizí dřív, než dokáže zformulovat myšlenku, jak ho použít.

Jako tisíce němých soch je všichni sledovali, ale Magda byla soustředěná na muže, který udělal tolik zlého a měl v úmyslu vykonat ještě mnohem horší skutky. Vojáci za ní také zkameněli na místě, přestože po ní sahali. Ani oni se k ní však nedokázali dostat.

Magda byla uzavřená v tichém kokonu času.

V tom kratičkém okamžiku se její moc náhle stala vším.

Nehlučný hrom rozvibroval okolní vzduch.

Jeho prudkost byla ohromující, dokonalá a velkolepá.

Jak se svět s nárazem vrátil zpátky, mohutná rázová vlna, šířící se v soustředných kruzích, srazila na zem vojáky, kteří stáli blízko ní. Lidé těsně u pódia se s výkřikem skáceli dozadu pod náporem explodující síly.

Když vlna prošla, lidé, kteří stáli nejblíž, leželi na podlaze, svíjeli se v bolestech, křičeli a drželi se za zasažené klouby. Ti, co stáli trochu dál, zavrávorali, ale zůstali na nohou a takové bolesti neměli. Těm nejvzdálenějším se celkem nic nestalo.

Lothain, který nejevil žádné známky bolesti, padl před Magdou na kolena a vzhlédl k ní novýma očima, ve kterých se zračilo jediné přání ? potěšit ji.

„Paní, poroučejte.“

Dva nejbližší vojáci, stále ve velikých bolestech, se namáhavě postavili. Vytáhli zbraně a vrhli se k ní.

Merrit, jenž se vynořil z nedalekého stínu, prudce natáhl ruku, dlaní vzhůru. Ve stejné chvíli, kdy levou rukou vysílal magii, pravou vytahoval meč.

Magický blesk, který vrhl, prosvištěl nad pódiem, rozvlnil okolní vzduch a zasáhl oba vojáky silou laviny. Oba se rozpadli na zuhelnatělé kousky masa a kostí. Když dopadli na podlahu, lepkavé a zčernalé fragmenty vyletěly zevnitř jejich uniforem do všech stran. Nezůstalo z nich skoro nic. Ve vzduchu bylo cítit spálené maso a vlasy.

Byla to děsivá ukázka síly, která pár mužů v zelených košilích zastavila namístě. Magda ještě nikdy nezažila, že by někdo použil talent takovým způsobem. Nebyla si jista, jestli to někdo vůbec už někdy viděl.

Jenže ostatní vojáci, kteří byli trochu dál, statní muži, rozzuření a chtiví boje, se rozběhli, aby zlikvidovali čaroděje, který jim zabil kamarády. To už se ale Merrit otáčel a mávl mečem. Když meč dopadl, všechno kolem pokropila sprška krve. Úlomky kostí zasáhly sloupy. Merrit dal průchod zuřivosti meče.

V zasedací síni propukl boj. Muži padali po zásahu Merritova meče nebo magických blesků tak rychle, jak se vrhali po Magdě. Merrit nedovolil žádnému z nich se k ní přiblížit. Každý takový pokus přinesl okamžitou smrt.

Uprostřed vřavy a zmatku Magdě u nohou klečel Lothain se sepjatýma rukama.

„Řekni svým mužům, ať přestanou bojovat.“

Lothain vyskočil na nohy. „Přestaňte!“ vykřikl. „Všem, kteří jste mi sloužili, rozkazuji, abyste přestali bojovat!“

Magda zahlédla vojáky pevnostní gardy, jak proudí dovnitř zadními dveřmi se zbraněmi v rukou, a jak se muži v zelených košilích na Lothainův rozkaz váhavě zastavili.

„Řekni jim, ať složí zbraně a vzdají se pevnostní gardě,“ nařídila Magda Lothainovi.

„Vojáci prokurátorova úřadu,“ vykřikl Lothain, „složte zbraně a vzdejte se!“

Muži se zmateně rozhlíželi a váhavě poslechli jeho rozkazy. Ti, kteří to neudělali, byli přemoženi gardisty a odzbrojeni. Pár vojáků, kteří neuposlechli a bojovali dál, byli zabiti. Za chvíli byla celá Lothainova osobní armáda buď mrtvá, nebo přemožená. Muži v zelených košilích, kteří drželi Tilly, také odložili bandalíry se zbraněmi, jakmile je obklíčili gardisté s meči. Když ji pustili, Tilly se zhroutila na podlahu.

Magda kývla na mladou kouzelnici, kterou znala a stála nejblíž. „Davino, prosím tě, mohla bys pomoct Tilly?“ Kouzelnice přikývla, nadzdvihla sukni a vylezla na pódium, aby se postarala o bezvládnou ženu.

Stařešina Cadell vyskočil. „Co má znamenat tohle násilí? Magdo, co to děláš?“

„Sedněte si,“ pronesla s ledovým klidem. „Prokurátor Lothain se chystá vyzpovídat, aby se všichni dozvěděli pravdu.“

„Pravdu? Co myslíš ?“

„Řekla jsem, abyste se posadil,“ procedila mezi zuby.

Když viděl pohled v jejích očích, klesl zpátky na židli.

Kapitola 92

„A teď,“ řekla Magda Lothainovi, když se zadýchaný Merrit postavil vedle ní, „chci, abys řekl všem přítomným, ke komu jsi loajální.“

Dav diváků, kteří nikdy nic takového neviděli a nechápali, o co vlastně jde, se přisunul blíž. Kam až Magda dohlédla, se vlnilo moře dychtivých tváří. Každý se tlačil co nejvíc dopředu, aby slyšel.

Lothain znovu padl na kolena a sepjal ruce. Vzhlédl k ní se zoufalou touhou ji potěšit v široce otevřených očích.

Vždycky považovala prokurátora za dominantní a velitelskou osobnost, všeobecně obávanou jednak kvůli houževnatosti, s jakou vykonával svou funkci, a jednak kvůli jeho výhružnému zjevu. Teď vypadal slabý a bezmocný. Usoudila, že to odráželo jeho současný stav. Muž, kterým býval, už neexistoval.

Teď to byl muž, který se očividně dostal do velkých nesnází a váhal. „Nevím, jak to myslíte, paní.“

Magda se na něj zamračeně zadívala. „Jednoduchá otázka. Ke komu jsi loajální? Odpověz.“

„Vám, paní! Jsem loajální vám a nikomu jinému!“

Magda si vyměnila pohled s Merritem.

„To není správná odpověď,“ zašeptala.

„Musíš to víc upřesnit,“ napověděl jí Merrit také šeptem. „Zdá se, že se snaží plnit tvé příkazy doslova.“

Magda to už pochopila. Znovu pohlédla na ustaraný výraz v hranatém obličeji, plném napjatého očekávání.

„Ne, tak jsem to nemyslela ?“

Lothain nešťastně vykřikl, když slyšel, že ji zklamal. Padl na podlahu a sevřel v rukou lem jejích bílých zpovědnických šatů.

„Odpusťte, paní!“ vzlykl. „Prosím vás, odpusťte mi to! Řeknu vám cokoliv budete chtít slyšet!“

„Chci slyšet pravdu. Ptala jsem se na to, komu jsi věrně sloužil, než ses stal loajální ke mně?“

Tvář, staženou obavami, ozářila úleva, že pochopil, na co se ptá, a že ví, jak ji potěšit. Posadil se na paty.

„Byl jsem věrný císaři Sulachanovi, paní. Byl jsem jeho agent. Řídil jsem se jeho pokyny.“

V davu to zahučelo překvapením. Někteří se stále ještě snažili pomáhat těm, kteří skončili v bolestech na podlaze, zatímco ostatní se tlačili kolem nich, aby se dostali blíž a lépe slyšeli.

„Jak je to možné?“ zeptal se starší čaroděj v první řadě. „Jak je možné, že náš prokurátor byl Sulachanovým přívržencem, ale i kdyby byl, proč by to přiznával právě vám?“

Magda ukázala na Merrita. Až tehdy si pořádně všimla, že je celý od krve. Na chvilku se zarazila, prohlédla si ho a pak se otočila ke zvědavým tvářím.

„Tohle je čaroděj Merrit. Je tvůrce.“

To vyvolalo další vlnu vzrušeného šepotu mezi přítomnými. Věděla, že někteří lidé považovali tvůrce za pouhý mýtus. Jiní věděli, že je Merrit nadaným čarodějem, ale nevěděli, že je tvůrce. Avšak mnozí čarodějové chápavě přikyvovali, někteří dokonce s obdivem.

„Chci, abyste všichni pochopili, co se stalo a proč se tento zrádce zpovídá. Merrit se svým talentem a schopnostmi tvůrce stvořil úplně novou formu magie, která ještě nikdy nebyla vytvořena.“

Vzrušený šepot byl reakcí davu na tuto novinku. Magda čekala, až se všichni utiší. Protože se chtěli dozvědět, co jim řekne dál, rychle nastal klid.

„Tahle magie byla stvořena speciálně k tomu, aby kohokoli přinutila mluvit pravdu. Koho se tato magická moc dotkne, okamžitě vysloví pravdu, bez ohledu na to, jaká ta pravda je, jak se sám provinil nebo jaké zlo spáchal.

Ti, kdož jsou zasaženi takovou mocí, jsou natrvalo proměněni a musí mluvit pravdu, přestože ji předtím skrývali.

Teď není čas zacházet do detailů a vysvětlovat, jak to funguje. Teď na tom nezáleží. Nejdůležitější, co byste měli pochopit, je, že tahle mocná magie je neomylná v tom, k čemu je určena. Osoba zasažená touto magií zodpoví pravdivě všechny otázky. Nedokáže lhát.“

„Jaký druh magie jsi použil?“ zeptal se čaroděj v prostém hávu v první řadě. „Nikdy jsem o ničem podobném neslyšel.“

„Jednou součástí byly výpočty a vzorce sedmiúrovňového průniku,“ vysvětlil Merrit s přirozenou rázností.

Čarodějové v místnosti si vyměnili pochmurné pohledy.

Merrit přistoupil k Magdě blíž. „Viděli jste hrozné zbraně, vytvořené z lidí, jako například snové cestovatele. Tahle má sloužit nám. Tato mocná magie vytvořila novou zbraň, která slouží pravdě. A to je důležité.

Lady Searusová se k pokusu dobrovolně nabídla. V zájmu nás všech, aby rozeznala pravdu od klamu a lži, podstoupila nebezpečnou cestu. Ujišťuji vás, že si nikdo nedokáže představit, co tomu obětovala, ani jaké osobní riziko podstoupila pro naši společnou věc. Nakonec se jí to podařilo a byla znovuzrozena s touto novou mocí.“

Merrit zvedl ruku. „Představuji vám Magdu Searusovou, první zpovědnici.“

Kapitola 93

Magda slyšela slovo „zpovědnice“ mnohokrát opakované šeptem i nahlas po celé síni. Lothain, stále na kolenou, k ní vzhlížel a trpělivě čekal na další pokyny.

Když Magda kývla rukou, Quinn přivedl Naju. Naja si stáhla kapuci, aby si ji Lothain mohl lépe prohlédnout. Hněvem jí zrudla tvář. Magda si všimla nebezpečné aury talentu, který jí světélkoval v ledově modrých očích.

Naja ukázala na Lothaina. „Tenhle muž mě zavřel do žaláře. Tenhle muž mě mučil a ?“

Quinn ji chytil a odtáhl zpátky, když se k němu vrhla, aby ho kopla mezi nohy. „Potřebujeme, aby doznal pravdu,“ pošeptal jí do ucha. „Magda z něj musí vytáhnout celou pravdu. Nech ji dělat, co umí.“

Prudce oddychujíc zuřivostí, Naja pevně sevřela rty a pohlédla Magdě do očí. Magda v nich viděla, že je připravená uvolnit dostatek energie, aby z Lothaina zbyla jen hromádka popela.

„Já vím,“ zašeptala Magda. „Chápu tě.“

„Oběma vám vděčím za život,“ řekla Naja Magdě a Merritovi. „Všichni vám vděčí za životy. To nejmenší, co vám můžu dát na oplátku, je moje důvěra.“ Konečně se uklidnila a kývla na Magdu, aby pokračovala.

„Kdo je to?“ zeptala se Magda Lothaina a ukázala na Naju. „Řekni nám všem, kdo je ta žena a co dělala, než přišla do Pevnosti. Řekni nám, co o ní víš.“

Lothain se rozhlédl po přihlížejících a bez zaváhání odpověděl. „Je to přeběhlice ze Starého světa. Přišla sem, aby pomohla Středozemí. Byla spiritistkou císaře Sulachana. Zná postupy čarodějů Starého světa. Ví, jak dokázali oživit mrtvé, aby sloužili záměrům císaře Sulachana. Ví, jak ovládají duše mrtvých, aby donutili jejich mrtvá těla poslouchat naše příkazy. A také ví o pololidech, a jak jim krademe duše.“

Ozývaly se zděšené výkřiky a davu se téměř zmocnila panika, když lidem začal docházet skutečný rozměr hrozby ze Starého světa. Většina lidí o takových věcech nikdy neslyšela.

„A co jsi udělal, když utekla ze Starého světa sem, aby se přidala k nám a pomáhala?“ zeptala se ho Magda.

„Dal jsem ji hned zavřít do žaláře a mučit.“

„Proč si ji dal uvěznit?“ zeptala se Magda.

Na každou další otázku dychtivě čekal a byl šťastný, když na ni mohl odpovědět a potěšit ji.

„Abych se ujistil, že nebude moct pomáhat čarodějům a kouzelnicím tady v Pevnosti, kteří pracují na obraně Středozemí a vymýšlejí kouzla proti zbraním vytvořeným ve Starém světě. Nechtěli jsme, aby zabránila tomu, co jsme tajně dělali s mrtvými, nebo vraždění důležitých lidí.“ Z očí mu vytryskly slzy. „Je mi to líto, paní. Chtěl jsem ublížit i vám.“ Opět se vrhl na zem a chytil ji za lem bílých šatů. „Prosím, odpusťte mi!“

„Přestaň a podívej se na mě.“

Okamžitě se vztyčil do pozoru na kolenou.

Magdu náhle zamrazilo.

Zapomněla to vzít v úvahu.

Pohlédla na Lothaina. „Víš o snových cestovatelích?“

„Ano, paní.“

„Jsou snoví cestovatelé tady? Ukryti v myslích lidí a pozorují nás?“

„Ano, paní.“

To ji vůbec nenapadlo. Tak moc se snažila, aby přiměla Lothaina vyzpovídat se přede všemi, byla tak soustředěná na odhalení jeho zrady, že vůbec nepomyslela na snové cestovatele, kteří mohli všechno sledovat spolu s ostatními.

Nějaký muž s pohledem šílence se s nataženýma rukama a vražedným záměrem řítil směrem k pódiu a k Lothainovi.

Merrit, který okamžitě pochopil, o co jde, ještě stihl natáhnout ruku a vyslat magický blesk. Muž padl mrtvý Magdě k nohám. Byl to však jeden z nich, žádný zrádce, jenže snový cestovatel z něj udělal zabijáka.

Když dvojice vojáků odtáhla jeho tělo, Magda pohlédla do vyděšených tváří. „Snový cestovatel úplně ovládl jednoho z našich mužů a pokusil se zabít našeho svědka.“

Lidé zděšeně ucouvli a zírali na mrtvého muže, kterého vojáci táhli kolem, jednoho z nich, kterého snový cestovatel využil jako zabijáka. Pro lidi, kteří nebyli ochotni uvěřit, že snoví cestovatelé už pronikli do myslí lidí v Pevnosti, bylo setkání s krutou realitou šokující.

Ozvaly se výkřiky, jak se několik čarodějů v davu náhle chytilo za uši a začalo se svíjet, jak byli zčistajasna zasaženi nesnesitelnou bolestí. Lidé kolem obětí zděšeně couvali, když čarodějům začala téct krev z uší a z nosu, lapali po dechu a svírali si dlaněmi spánky. Začali se dusit a vykašlávat chuchvalce krve.

Magda moc dobře věděla, co se děje. Prožila to na vlastní kůži. Rozběhla se k okraji pódia, blíž k davu.

„Poslouchejte mě!“ zakřičela ze všech sil, aby ji všichni slyšeli. „Poslouchejte mě, nebo někteří z vás zemřou! Musíte mě poslechnout a udělat přesně, co vám řeknu!“

Tváře s prosebnými výrazy se k ní otočily. Někteří se marně snažili pomoct obětem.

„Snoví cestovatelé vám pronikají do mysli!“ zakřičel Merrit vedle Magdy. „Chtějí vás zabít! Máte jedinou šanci, jak přežít! Poslouchejte ji, jestli chcete žít!“

„Lord Rahl vytvořil magii, aby ochránil lidi před snovými cestovateli,“ zakřičela Magda. „Slib zasvěcení lordu Rahlovi vytvoří pouto, které vás s ním prostřednictvím té magie propojí. To vás ochrání před snovými cestovateli. Nemáte ale moc času! Padněte na kolena! Hned!“

Hodně lidí ji poslechlo.

„Jak je to možné?“ zeptal se jeden z čarodějů. „Vzdálené pouto přece nemůže něco takového dokázat.“

„Ano, může!“ odpověděl Merrit. „Vím to, protože jsem mu tu magii pomáhal vytvořit. Stejně jako může snový cestovatel fungovat na dálku, je to možné i u spojení s lordem Rahlem. Sám jsem to vyzkoušel zevnitř prověřovacího kouzla. Funguje to. Provedl jsem test se snovým cestovatelem. Teď poslechni Magdu a udělej přesně, co ti říká, jinak ti snový cestovatel bude moct proniknout do mysli.“

„Ale nechá ?“

„Teď na to není čas! Podrobnosti ti sdělím později!“ Merrit ukázal na nějakého muže vedle, zkrouceného na kolenou, který krvácel z uší. „Jestli chcete dopadnout takhle, tak ji ignorujte!“

Všichni, kteří doposud stáli, včetně toho zvědavého čaroděje, padli na kolena.

„Všichni!“ zavelela Magda. „Předkloňte se a položte čelo na zem, vnímejte slova a opakujte je po mně! Musíte to opakovat třikrát! Opakujte po mně, jestli si chcete zachránit život!“

Velká síň se rozezvučela výkřiky, pláčem a prosbami, aby si pospíšila.

„Abyste získali ochranu, musíte přísahat následovně,“ zvolala Magda jasným hlasem. „Opakujte po mně. Mistře Rahle, veď nás.“ Síni zněla ozvěna všech hlasů. „Mistře Rahle, uč nás,“ pokračovala Magda v napjatém tichu. Čarodějové, zasažení bolestí a krvácející, namáhavě opakovali slova zasvěcení s ostatními, jak to předtím udělala i Magda. „Mistře Rahle, ochraňuj nás.“ Každou větu, kterou vykřikla, všichni jednohlasně opakovali. „Ve Tvém světle vzkvétáme.“ Čekala, až dozní ozvěna, aby ji slyšeli. „Ve Tvém milosrdenství nacházíme útočiště.“ Na chvilku se odmlčela, než opět pokračovala. „Koříme se Tvé moudrosti.“ Všichni společně to zopakovali. „Žijeme pouze proto, abychom Ti sloužili.“ Rozhlédla se po všech skloněných hlavách a pak dokončila zasvěcení. „Naše životy patří Tobě.“

Ozvěna posledních slov pomalu dozněla. Magda je vyzvala, aby to ještě dvakrát zopakovali.

Když třikrát odříkali slova zasvěcení, postižení čarodějové se zhroutili úlevou, jak je bolest opustila. Kývnutím potvrdili těm, co se o ně starali, že to zabralo. Zpráva, že to funguje a zachránilo to životy těm, které snoví cestovatelé ovládali, se šířila jako požár místnostmi plnými lidí.

„Blahopřeji,“ oslovila Magda všechny shromážděné, „právě jste udělali důležitý krok k úspěšné ochraně Pevnosti před snovými cestovateli. Musíte to říct všem, kteří tu dnes nejsou. Všichni musí přísahat věrnost lordu Rahlovi, aby byli chráněni stejným poutem. Nemůžeme si dovolit, aby mezi námi byl někdo nechráněný.“

Kapitola 94

„Obávám se,“ pronesla Magda do ticha, jak všichni dychtivě hltali každé její slovo, „že kromě snových cestovatelů nám tady v Pevnosti hrozí další nebezpečí.“

Ukázala rukou na muže, který před ní stále klečel. „Tady Lothain je už dlouho zrádce, který se přičinil o to, aby naše obrana byla neúčinná. Postaral se o to, aby naše protiopatření byla prozrazena, naše zbraně neúčinné, aby naše vojenské síly byly oslabeny a armáda císaře Sulachana je mohla snadno porazit. Měl v úmyslu chopit se vlády v Pevnosti již dnes, hned jak by byl jmenován čarodějem prvního řádu, aby ji mohl předat nepříteli.

Byli jsme jim vydáni na milost, jenže oni jsou nemilosrdní. Aniž bychom si to uvědomovali, ocitli jsme se na pokraji porážky a dál by nás čekala jen smrt nebo otroctví.“

Obrátila pozornost k bývalému prokurátorovi, který stále čekal na kolenou. „Je to tak?“

„Ano, paní.“

„Ale nedělal jsi to sám, že ne?“

„Ne, paní. Měl jsem pomocníky.“

„Takže v Pevnosti jsou stále tvoji spolupracovníci?“ zeptala se. „Čarodějové a ostatní, kteří ti pomáhali ovládnout Pevnost?“

Lothain přikyvoval. „Ano, paní. Spousta dalších.“

Na opačné straně síně si Magda všimla několika lidí, kteří se snažili vyklouznout z místnosti. Vojáci pevnostní gardy zkřížili kopí ve dveřích. Lidé s talentem, spolupracující s pevnostní gardou, se postavili, připraveni použít všechny prostředky na potlačení odporu.

„Řekni nám všem,“ vyzvala ho Magda, „kdo jsou ti ostatní zrádci, kteří pracují v Pevnosti.“

Lothain ze sebe začal sypat jako první jména čarodějů. Byli mezi nimi i ti, kterým gardisté právě zabránili v odchodu.

Lothain jmenoval asi půl tuctu čarodějů, kteří pracovali v podzemních částech Pevnosti, a dalšího půl tuctu, které neznala. Pak jmenoval další lidi nižšího postavení, kteří mu pomáhali s různými úkoly a vraždami. Jmenoval kapitána prokurátorovy osobní gardy a oddrmolil dalších asi třicet jmen vojáků, loajálních ke Starému světu, s jejichž pomocí se chtěl zmocnit vlády nad Pevností.

Magda ho musela zarazit a nařídit mu, aby ta jména zopakoval pomaleji, protože při své dychtivosti, aby odpověděl na otázku, drmolil tak, že mu lidé nemohli rozumět. Lothain se rozplakal, že ji neuspokojil. Nevšímala si slz a vyzvala ho, aby pokračoval, ale pomalu a zřetelně, aby všichni ta jména slyšeli.

Generál Grundwall stál zamračeně poblíž a poslouchal. Jeho pobočníci horečně zapisovali všechna jména. Zatímco poslouchal Lothaina, generál už vydával pokyny svým důstojníkům, aby našli a zajali všechny jmenované a zavřeli je do žaláře. Nařídil zamknout vnější brány a neprodyšně uzavřít Pevnost do té doby, než budou všichni pochytáni.

„A ti čarodějové přijímali rozkazy od tebe?“ zeptala se Magda, když skončil.

„Ano, paní. Já jsem jim velel.“

„A co měli dělat ti, co pracovali v podzemních částech Pevnosti?“

Lothain se opět očividně zaradoval, že může odpovědět na její otázku. „Někteří pomáhali čarodějům, kteří pracovali na obranných opatřeních proti zbraním císaře Sulachana, abychom se dozvěděli, jaká protikouzla čarodějové Nového světa vyvíjejí. A další pracovali zase s těmi, kteří navrhovali vlastní zbraně Středozemí.

Zatímco tady lidé dělali všechno možné, aby vymysleli nějakou zbraň a použili ji v bitvě, nevěděli, že Sulachanova armáda je už připravena a nastražila na ně past. Také jsme zjistili, jak se dokážete bránit proti našim zbraním, takže jsme vaše protiopatření obešli.“

„Co dalšího dělali ti agenti tady v Pevnosti a v Aydindrilu?“

„Určovali a vyhledávali cíle, hlásili mi, kdo jsou nejdůležitější a nejvýznamnější lidé. Já jsem potom řekl dalším, aby na ně poslali snové cestovatele, aby je zlikvidovali, a jiným jsem nařídil, aby oživili mrtvé v katakombách a poslali je zabít vybrané osoby a tak dál šířit hrůzu v Pevnosti.“

V davu to opět zahučelo, když lidé slyšeli, jaké strašné věci se děly. Spousta lidí měla mezi záhadně zavražděnými přátele a blízké. Teď se dozvídali nejen jak k tomu došlo, ale i kdo za to byl zodpovědný. Chtěli Lothainovu hlavu. Někteří, rozzuřeni rozsahem zrady, kterou Lothain odhaloval, se vrhli směrem k pódiu, aby se k němu dostali.

Merrit dal rychle pokyn pevnostní gardě. Vojáci pochopili a rychle se rozběhli, aby zadrželi rozzuřený dav.

„A ještě někdo další s tebou spolupracoval?“ zeptala se Magda, když se dav trochu uklidnil a znovu věnoval pozornost jeho slovům. „Hodnostáři nebo někdo na vyšších místech?“

„Ano,“ řekl a ukázal prstem na půlkruh radních. „Guymer a Weston. Když cestovali ve slif na setkání s představiteli různých národů Středozemí, vydali se tajně i na místa blízko Starého světa, aby se setkali s císařem Sulachanem a jeho nejbližšími čaroději. Podali jim zprávu, jak pokračují čarodějové tady, předali jim tajné informace o zbraních a protikouzlech a přivezli další pokyny. Slif nikdy neprozradí nic o zákaznících, kteří v ní cestují, takže nikdo nevěděl, že Guymer a Weston donášeli tajné informace císařovým silám.“

Oba radní, ve tváři rudí, vyskočili na nohy.

„To je nejabsurdnější historka, jakou jsem kdy slyšel!“ zahřímal Weston. „Nemůžete věřit výtvoru tak zlomyslné magie!“

„Jsou to všechno jenom lži!“ přidal se Guymer. „Nemůžete věřit výmyslům toho muže!“

Magda si jich nevšímala. Vojáci obklíčili jmenovanou dvojici. „A někdo další?“ zeptala se Lothaina.

„Jistě,“ začal zvedat ruku, aby ukázal na dalšího. Stařešina Cadell vymrštil ruce dopředu. S bouchnutím se zažehla koule čarodějnického ohně a přeletěla pódium. Cestou k nim se otáčela, zvětšovala se ve smrtící peklo a zlověstně syčela. Žhavá žlutá záře osvítila tváře ohromených diváků.

V místnosti nastala panika.

Kapitola 95

Merrit skočil po Magdě a skoro jí vyrazil dech, jak ji srazil z dráhy smrtících plamenů letících nad pódiem. Čarodějnický oheň zapálí všechno a každého, kdo stojí v cestě pronikavé záři plamenů. Quinn, Naja a generál se vrhli na druhou stranu právě včas.

Čarodějnický oheň zasáhl Lothaina s ohromující ránou, kterou Magda cítila hluboko v hrudi. Lothaina ihned pohltilo tekuté peklo. Kapky ohně se rozstříkly do davu přihlížejících. Lidé křičeli, někteří v panice, jiní bolestí.

Nic nehořelo s tak smrtící intenzitou jako čarodějnický oheň. Byl hustý, takže ulpěl na oběti a propálil se jí až na kost. Lidé potřísnění jeho kapkami křičeli bolestí a marně se je snažili uhasit.

Lothain sebou chvíli škubal v agonii, než ho plameny celého pohltily. Oheň byl tak intenzivní, že ji pálil do očí, když se na něj dívala. Jeho paže jako jasně hořící pochodně se rozpadly, jakmile se zhroutil na podlahu a změnil se v beztvarou černou hmotu.

Dole se čarodějové snažili ze všech sil uhasit kapky ohně, které se rozstříkly do davu. Další pomáhali zraněným. Mnoha obětem už nebylo pomoci. Všude se ozývaly výkřiky.

„Je to lhář! To všechno jsou lži!“ vykřikl stařešina Cadell, stojící před svou vysokou židlí uprostřed stolu. „Tahle zpovědnická magie je prokletí, které nepřineslo nic dobrého, jen ohavné lži. Rada Merritovi zakázala vytvořit takovou moc, protože jsme věděli, že se stane tyranií magie, jež nás všechny ovládne!“

Naja upřela ledově modré oči do davu a ukázala na stařešinu. „Termín ‚tyranie magie‘ je heslo, se kterým šel císař Sulachan do války. Je to zástěrka jeho skutečného cíle odzbrojit všechny, kteří se postaví proti němu. Chce odstranit magii, aby se nikdo nemohl účinně bránit.“

„Je to lhářka! A ona taky!“ zaječel Cadell a ukázal na Magdu. „Je to zrádkyně! Obě dvě jsou zrádkyně. Tohle je tyranie magie přímo před našima očima! Tahle falešná magie zpovědnice je ďábelský plán bezohledného čaroděje, který má za cíl zničit všeobecné blaho a ovládnout naše životy.

Zatkněte ji!“ poručil stařešina Cadell a kývl na vojáky. „Lady Searusová je zrádkyně! Lothain to potvrdil! Musí zemřít. Musí být ?“

Stařešinu umlčel hrozivý náraz magického blesku, který vyslal radní Sadler. Stařešina se zapotácel a zaryl si prsty do zčernalého a škvařícího se masa. Stačil ještě krátce vykřiknout, než ohořelé maso odpadlo a odhalilo mu vršek lebky. Když mu zkapalněly oči, oční důlky se vyprázdnily. Scvrklé rty také odpadly a zůstal jen posmrtný škleb.

Stařešina Cadell se zhroutil mrtvý na stůl.

Radní Clay a Hambrook zachmuřeně sledovali, jak vojáci přemohli Westona a Guymera a odvlekli je pryč.

„Stydím se, jak snadno jsme se nechali oklamat stařešinou Cadellem, Westonem a Guymerem,“ prohlásil radní Hambrook, „a to nemluvím o prokurátorovi Lothainovi.“

„Jak můžeme vědět, že vy dva v tom nejedete taky?“ zeptal se generál Grundwall a podezíravě se díval na dva zbývající radní. „Lothain je mrtvý. Nemůže nám už říct, jestli jste se spiknutí nezúčastnili taky.“

Clay ukázal na Magdu. „Podle toho, co vím o moci zpovědnice od Merrita, když nás žádal o povolení, není ničím omezená. Může ji znovu použít na radní Westona a Guymera, aby řekli, co vědí, stejně jako se vyzpovídal Lothain. Po dotyku zpovědnice odhalí pravdu a zbytek zrádců. Tím potvrdí, že já zrádce nejsem.“

„Ani já,“ dodal Hambrook.

„Radní Clay má pravdu,“ souhlasil Merrit. „Dokážeme potvrdit nejen to, kdo jsou další zrádci mezi námi, ale i to, kdo je nevinný.

To je výhoda toho, že máme zpovědnici na naší straně. Dokáže odhalit každou lež.

Jako zpovědnice nám Magda poprvé ukáže pravdu.“

Kapitola 96

Radní Clay sledoval, jak strážní odvádějí dva zrádné radní. „Naštěstí na ně Magda může použít svou moc a zjistit, jestli je v tom namočený ještě někdo další.“

„Musíme ale jednat rychle,“ upozornil generál Grundwall, „aby někdo z nich nezpůsobil další škody dřív, než ho chytíme.“

„Jak vůbec došlo k tomu, že se nám tu uhnízdili zrádci?“ zeptal se radní Clay. „Jak dokázali pracovat tak účinně přímo nám pod nosem?“

Magda odstoupila od doutnajících Lothainových pozůstatků. Nikdy Lothainovi nevěřila, ale stařešinovi Cadellovi ano. Měla zlost, že ji tak dlouho klamal a že je všechny zradil.

„Naja byla donucena pomáhat císaři Sulachanovi v jeho zvrácených plánech,“ řekla Magda. „Domnívám se, že si nikdo z nás nedovede představit, co se ve Starém světě děje. Všichni se musíte dozvědět pravdu o tom, co tam dělají.“

Magda si Naju přitáhla k sobě. „Prosím tě, vysvětli jim to. Načrtni těmto lidem obraz skutečné hrůzy, kterou na nás nepřítel chystá. Popiš jim, jak Sulachan využívá mrtvé a jak jeho čarodějové připravují živé o duše.“

Naja se rozhlédla po tvářích, které ji napjatě sledovaly. „Pokud jde o tyranii magie, tak to je přesně to, co by císař Sulachan a ti, kteří mu pomáhají, proti nám použili.“

Všichni se utišili, aby si ji vyslechli.

„Počkej chvíli,“ požádal ji Merrit, zatímco chytil Magdu pod paží, když se jí podlomila kolena.

Magdě začalo docházet, jak vážně ji vyčerpalo použití moci zpovědnice. Meč jí poskytl sílu, kterou potřebovala, ale použití nově získané moci ji zase odčerpalo.

Magda pokynula. „Musím se posadit.“

Merrit ji dovedl za stůl. Odstrčil mrtvé tělo stařešiny Cadella. Vydal krátký rozkaz, přiběhli vojáci a odtáhli mrtvolu pryč. Merrit odsunul židli s vysokým opěradlem pro Magdu. Když se posadila, postavil se za ni a položil ruce na vyřezávané opěradlo.

„Rada přišla o několik členů. Potřebujeme novou Radu,“ prohlásila Magda. „Pro začátek bych znovu dosadila do funkce radního Sadlera.“

Nikdo neměl námitky. Když mu Magda pokynula, radní Sadler se usmál a postavil se po její levici. Clay s Hambrookem si sedli napravo na svá původní místa.

Magda kývla na Naju, aby pokračovala, a pak tiše poslouchala, jak kouzelnice popisuje všechny ty hrůzy, které zosnovali vládci Starého světa.

Lidé poslouchali s očima rozšířenýma strachy, zatímco Naja vysvětlovala věci, o kterých nikdy neslyšeli, a uvědomovali si, čemu doopravdy čelí.

Když to Naja krátce shrnula, Magda, která zase nabrala trochu sil, vstala.

„Jakmile uslyšíte slovní spojení ‚tyranie magie‘, jak jsme to slyšeli od stařešiny Cadella, považujte to za vizitku zabijáků. Nenechte se ošálit otřepanými frázemi, že je to pro naše dobro. Jejich skutečným cílem je připravit nás o mimořádné schopnosti, aby si nás mohli snáze podrobit a ovládnout.

Jestliže chceme přežít, potřebujeme magii víc než kdy jindy, abychom se ubránili Starému světu. Musíme se učit, objevovat a tvořit. Musíme používat rozum a pravdu.

Slyšeli jsme zpověď zrádce Lothaina, a také to, jakým způsobem rozvracel Pevnost. Od Naji jste slyšeli, co má Sulachan v plánu. Teď už známe skutečnou podstatu války, kterou vedeme.

Pokud válku prohrajeme, ztratíme víc než naše životy, víc než naši budoucnost. Přijdeme o spojení se vším, co je dobré.“ Magda zvedla ruku a ukázala jim prsten se symbolem Milosti. „Ztratíme spojení přímo s podstatou Stvoření, života i našich duší.

Tuhle válku jsme nezačali, ale jestli neporazíme Sulachanovy síly, ty zloděje duší, tak budeme my i další generace žít v polosvětě pololidí a zotročených mrtvých navěky, bez spojení s Milostí. Bude nám vládnout Sulachan, který nebude ničím jiným, než ztělesněním Strážce podsvětí.“

Přejela pohledem po shromáždění. Každý na ní visel očima. Lidé se zaujetím poslouchali. Všichni s vážnými výrazy ve tvářích. Každý věděl, že slyší pravdu.

„Abychom zvítězili, musíme znát pravdu,“ pokračovala Magda. „Dnes začíná skutečná válka o přežití. Mám v úmyslu pomoct zajistit, že válku vyhrajeme, že náš lid nejen přežije, ale bude žít dobře. Středozemí je můj domov. Slibuji vám všem, že neopustím vás, naši věc, Středozemí, ani pravdu.“

Když se rozhlédla ze svého místa uprostřed stolu, dav propukl v jásot.

Kapitola 97

„První, co musíme udělat,“ řekla Magda, když se dav konečně utišil, „je úplně uzavřít a zapečetit katakomby.“

Radní Sadler se zamračil. „Úplně uzavřít katakomby? Vždyť tam pracují čarodějové.“

„Pracují tam ovšem i mrtví,“ namítla. „Mrtví se skrývají v pohřebních komorách, ve tmě vycházejí a vraždí. Nevíme, kolik mrtvých tam dole nepřítel připravil k oživení. Nevíme, kolik mrtvých, uložených k odpočinku, tam umístili agenti.

Nedokážeme zjistit, které mrtvoly mohou náhle vstát a zabít nás. Jak je máme najít? Čarodějové se budou muset přesunout jinam.“

„Ale úplně uzavřít katakomby?“ pronesl radní Hambrook, jako by tomu nemohl uvěřit. „Je to posvátné místo. Lidé z Pevnosti tam ukládají své blízké k věčnému odpočinku po celá staletí. Návštěvy předků jsou už tradicí. Jste si jista, že nemáme jinou možnost? Třeba takové opatření není nutné. Možná naši lidé s talentem najdou způsob, jak odhalit nebezpečná těla a odstranit je, takže bychom nemuseli podnikat tak drastický krok.“

Magda se rozhlédla po místnosti. „Cítili byste se bezpečně, kdybyste věděli, že v noci můžete v Pevnosti potkat mrtvé, kteří hledají další oběti, které by roztrhali? Já určitě ne.“

Všichni přítomní ji ujistili, že se jim taková představa ani trochu nelíbí.

Pohlédla na Hambrooka. „Chápu vaše obavy. Jenže bojujeme o přežití živých a ne mrtvých. Ti už odešli. Musíme je nechat odpočívat a jít dál, věnovat se živým.“

Její vlastní slova ji zasáhla na citlivém místě. Pořád se ještě neodpoutala od Baraccuse. Přestože věděla, že odešel, i když si uvědomovala, že musí jít dál, nenechala ho ještě odejít.

„Magda má pravdu,“ přidal se Merrit. „I kdybychom byli přesvědčeni, že jsme přišli na to, jak odhalit nebezpečné mrtvé, nemohli bychom si být jisti, že máme pravdu. Jednoho dne bychom mohli s hrůzou zjistit, že jsme klamali sami sebe. Cožpak ve skutečnosti nezáleží jen na živých? Chtěl by někdo z vás riskovat, že přijde o někoho blízkého? Chtěl by někdo ztratit matku? Otce? Dítě?“

Nikdo z přihlížejících nenaznačil, že by si něco takového přál.

Radní Hambrook rezignovaně vzdychl. „Musím přiznat, že máš pravdu. Nechci riskovat životy blízkých.“

„Ani já,“ přitakal radní Clay.

Radní Sadler přikývl. „Máme zodpovědnost za živé. Ti jsou naší jedinou starostí.“

„Takže uzavřeme katakomby,“ prohlásila Magda s konečnou platností.

„Musíme k tomu použít magii,“ upozornil Merrit. „Budeme potřebovat některá kouzla, která vymyslela Isidora. Ta zajistí, že žádný mrtvý nebude moct uniknout a pronásledovat nás.“

„Poraďte, prosím, našim čarodějům, co mají dělat,“ vyzval ho radní Sadler. „Generále, sestavte tým čarodějů co nejrychleji.“

Generál Grundwall zasalutoval úderem pěsti na srdce. „Provedu.“

„A ať je to hotové dřív, než ožijí noční můry lady Searusové,“ dodal Sadler.

„Zpovědnice Searusové,“ opravil ho Merrit polohlasně.

Radní Sadler zvedl prst a oslovil přítomné. „Chtěl jsem říct ? zpovědnice Searusové.“

Zdálo se, že se lidem ten titul líbí.

Kapitola 98

Jak se Magda s Merritem blížili k místnosti slif, Quinn slyšel jejich kroky a jakmile vešli, ohlédl se přes rameno. Když viděl, kdo za ním přišel, odložil pero a vstal. S radostným úsměvem, že je vidí, zavřel deník a uložil ho k ostatním.

„Magdo, jak se cítíš?“ zeptal se cestou kolem studny slif, aby je přivítal.

Usmála se. „Spánek dokázal divy.“

Vrhla krátký pohled ke studni, ale slif se neukázala, aby se na návštěvníky podívala. Magda nemohla říct, že by jí to vadilo. Slif zřejmě někde cestovala.

„A jak to pokračuje?“ zeptal se Quinn.

Merrit si položil levou ruku na jílec meče. „Dnes ráno jsem mluvil s generálem Grundwallem. Během noci zatkla pevnostní garda většinu lidí, které Lothain jmenoval. A brzy dopadnou i ten zbytek. Magda bude muset na některé z nich použít magii zpovědnice, aby nám prozradili další detaily, které bychom se jinak dozvěděli od Lothaina, kdyby nezemřel. Budeme si muset být jisti, že jsme skoncovali se všemi zrádci a napomahači.“

„A co ti radní, Weston s Guymerem?“ Quinn ukázal ke studni slif. „Lothain nám prozradil, že použili slif pro cesty směrem na jih, aby se setkali s císařem Sulachanem a jeho čaroději.“

Quinn měl za úkol slif střežit, aby nepřítel nemohl tajně proklouznout do Pevnosti a škodit jim. Právě Baraccus požádal Quinna, aby se toho úkolu ujal, poté, co tímto způsobem pronikli dovnitř nebezpeční lidé. Teď už nemohl žádný nepřítel vylézt ze studny a proklouznout do Pevnosti.

Zpočátku Quinn zabil spoustu nepřátel s talentem, kteří si mysleli, že se dostanou do Pevnosti s pomocí slif. Po nějaké době si uvědomili, že už to nefunguje, a pokusy o vniknutí ustaly. Přesto Quinn nebo pár dalších čarodějů slif neustále střežili, aby se ujistili, že se o to nikdo nepokusí znovu, zvlášť pomocí zbraní vytvořených z lidí.

Quinn, který slif hlídal, aby ji nepoužil nepřítel, bral jako osobní urážku, že dva jejich vlastní lidé, vážení a důvěryhodní radní, byli ve skutečnosti zrádci, kteří použili slif pro své zájmy a nikdo o tom nevěděl.

Magda věnovala Quinnovi významný pohled. „Už se těším na upřímnou zpověď těch dvou. Způsobili velké škody. Kvůli nim zemřela spousta nevinných lidí. Určitě nám mají co říct, a já se postarám, aby řekli všechno.“

Quinn se usmál. „Taková zpovědnice nám ohromně pomůže v našem úsilí, přesně jak se to Merrit od počátku snažil vysvětlit radním. Je ironií, že ti dva, kteří se tak vehementně bránili vytvoření zpovědnice, se budou zpovídat ze své zrady právě díky její magii.“ Otočil se zpátky k Merritovi. „A co snoví cestovatelé?“

„Generál mi sdělil, že někteří z těch, které zajal, doufají v mírnější trest a spolupracují. Přiznali, že nasměrovali snové cestovatele na nejvýznamnější lidi. Snoví cestovatelé sledovali, na čem tito lidé pracovali, a v několika případech použili svou moc, aby je přinutili sabotovat důležité projekty. Byli jsme systematicky ohrožováni v obrovském měřítku. Je to děsivá představa.“

Merrit se usmál na Magdu. „Magda měla od počátku pravdu, že se v Pevnosti děje něco nekalého. Bez jejího odhodlání přijít na to, co se děje, bychom nevěděli nic, dokud by nebylo příliš pozdě. Všichni jí vděčíme za život. Celé Středozemí by jí mělo být vděčné.“

„O tom není pochyb,“ souhlasil Quinn s úsměvem.

Magda neměla pocit, že by to byla jenom její zásluha, ale spíš Baraccuse. Především kvůli jeho smrti začala mít podezření, že v Pevnosti není všechno v pořádku. Poté, co tak podivně ukončil svůj život, začala hledat odpovědi. Věděla, že k tomu musel mít pádný důvod, což u něj mohlo znamenat jediné, že chtěl zachránit životy obyvatel Středozemí.

Stále si nebyla úplně jista, co stálo za jeho sebevraždou. S jistotou věděla jen to, že to bylo z dobrého důvodu. Pořád si přála dozvědět se ten důvod. Stále ho nedokázala nechat odejít.

„Pevnostní garda obešla všechny lidi s talentem, a pak i ostatní obyvatele Pevnosti, aby zjistila, jestli všichni pronesli slova zasvěcení lordu Rahlovi,“ informoval Merrit Quinna. „V několika případech přišli pozdě. Některé čaroděje už našli mrtvé, zřejmě zavražděné snovými cestovateli, které nevědomky hostili. Jak jsem řekl, rozsah infiltrace do našich řad je šokující. Nikdo z nás si neuvědomoval, jak blízko jsme byli ztrátě Pevnosti. Stačil den a byl by konec.

Pevnost už bude brzy uzavřena a zabezpečena před proniknutím snových cestovatelů. Každý, kdo bude chtít dovnitř, bude zastaven u bran a nepustíme ho dál, dokud nepadne na kolena a neodříká třikrát zasvěcení.

Samozřejmě, přestože se domníváme, že tím vyloučíme další ohrožení, úplně jisti si být nemůžeme. Někteří lidé nemusí myslet přísahu věrnosti upřímně. Ale pro takové případy máme pevnostní gardu. Snoví cestovatelé však už nebudou moct zneužívat nevinné lidi, aby se tajně dostali do Pevnosti a sabotovali naše válečné úsilí.“

Quinn udiveně potřásl hlavou. „To je hrozné. Alespoň jsme to teď zarazili a můžeme naše válečné plány začít budovat na pevných základech a ne na prohnilých, vytvořených zrádci a agenty. Mezitím však před námi nepřítel získal velký náskok.“

„Máme co dělat, abychom je dohnali,“ souhlasil Merrit. „Čarodějové, kteří pracovali v katakombách, se musí přesunout, jak jsme řekli. Pak můžeme začít pracovat na úplném uzavření celého podzemí. Už jsem pro ně připravil nějaká kouzla.“

„Jak se má Naja?“ zajímala se Magda.

„Už pilně pomáhá našim čarodějům.“ Quinn si povzdechl. „Poté, co mi osvětlila některé věci, je zřejmé, že budou mít spoustu práce. Je neuvěřitelně chytrá a bude neocenitelným přínosem. Rozumí věcem, které podle mého názoru úplně nechápe tak devět z deseti našich čarodějů.“

Zatímco se Quinn bavil s Magdou, Merrit si vybral jeden deník z řady ostatních na stole.

„Můžu?“ zeptal se.

Quinn se ohlédl a pokynul rukou. „Jasně. Odjakživa jsem chtěl, aby si je přečetli i ostatní. Doufám, že to umožní budoucím generacím, aby získaly představu o této pohnuté historické době, stejně jako já jsem získal své znalosti ze starých knih, které jsem přečetl.“

Merrit, který se už do deníku začetl, jen neurčitě zabručel.

Quinn pokračoval v hovoru s Magdou. „Jako kouzelnice a spiritistka má Naja pozoruhodné schopnosti a nadání. Dokáže mnohem víc než nahradit Isidoru v její práci. Isidora pronikla spoustě věcem jen na povrch, zatímco Naja byla u jejich zrodu. V některých případech pomohla určit podstatu problémů, kterými se Isidora teprve začínala zabývat.

Je možné, že dokáže objasnit tajemství duší uvězněných mezi světy. Doufá, že se jí podaří najít způsob, jak je převést za oponu.

Máme neuvěřitelné štěstí, že se k nám Naja přidala. Díky ní rychleji pochopíme, jak dohnat náskok nepřítele, tím spíš, že o její pomoc přišli čarodějové ze Starého světa.“ Quinn povytáhl obočí a naklonil se k Magdě. „Ale hlavně bych ji nechtěl mít za protivníka. Vyrůstala v tak zvláštním a exotickém prostředí, že je… úplně jiná než kdokoliv, s kým jsem se kdy setkal.“

„Vím, jak to myslíš,“ řekla Magda. „Od první chvíle, co jsem ji viděla, mi bylo jasné, že není radno ji podceňovat.“ Magda vrhla letmý pohled na studnu slif. „Slyšel jsi už něco nového o lordu Rahlovi?“

„Před pár dny, kdy to vypadalo, že bude Lothain jmenován čarodějem prvního řádu, jsem mu poslal naléhavou zprávu prostřednictvím cestovního deníku.“ Quinn kývl ke studně. „Měl by už být na cestě.“

„Quinne,“ řekla Magda a sbírala myšlenky, aby mu vysvětlila, proč sem vlastně přišli. „Merrit a já ti musíme říct něco důležitého.“

„Velice důležitého,“ upřesnil Merrit a sklonil deník, který četl. „Ale musí to zůstat přísně tajné. Až ti to řekneme, budeme to vědět jen my tři a tak to musí zůstat. Navěky.“

„Samozřejmě,“ přikývl Quinn s dychtivým, ale i znepokojeným výrazem. „Oba víte, že mi můžete důvěřovat. O co jde? Stalo se ještě něco jiného?“

„Ano,“ odpověděl Merrit cestou ke stolu, „a potřebujeme tvoji pomoc.“

Kapitola 99

„Moji pomoc?“ Quinn pokrčil rameny. „Jistě. O co jde? Co se stalo?“

„Musíš vědět, že jsem dokončil klíč,“ oznámil mu Merrit.

Quinn zamrkal. „Cože?“

„Magie, kterou jsem použil k dokončení klíče, má hodně společného s magií použitou při vytvoření moci zpovědnice.“

„Ale říkal jsi přece, že k tomu musíš mít výpočty sedmiúrovňového průniku.“

„Baraccus ty vzorce a výpočty ponechal na stole, aby je Merrit našel,“ vysvětlila mu Magda. „A s nimi už dokázal klíč dokončit.“

Quinn na ni zíral. „Klíč k moci Or…“ Zadrhl se mu hlas.

„Ordenu,“ dokončil za něj Merrit.

Quinn se na něj podíval přimhouřenýma očima. „Dokončil jsi klíč? Je hotový?“

S pohledem upřeným do jeho očí Merrit povytáhl meč z pochvy a nechal ho zase klesnout.

Quinn si přejel rukou po tváři a vzdychl. „To se týmům uleví.“

„Nesmíš jim to říct,“ zarazila ho Magda. „Nesmíš to říct živé duši. Nikomu to nesmíš prozradit.“

„Cože?“ Quinn byl evidentně zmatený. „Proč ne?“

Magda ho chytila za ruku. „Quinne, poslouchej mě. To není všechno. Nastaly komplikace. To, co se ti chystáme říct, vyžaduje naprostou mlčenlivost.“

„Dobře.“ Nadechl se, aby se uklidnil. „Co dál?“

„Když se Baraccus vrátil z chrámu Větrů, prozradil mi, že schránky Ordenu zmizely. Někdo je vzal.“

Quinn rozšířil oči a zbledl. „Drazí duchové. Tušíš, co ?“

„Vím, jakou moc ukrývají,“ řekla. „Baraccus to právě proto neřekl nikomu jinému než mně. Já to řekla jenom Merritovi a teď to víš i ty. Nikdo jiný se to nesmí dozvědět.“

„Je to důležité, Quinne,“ dodal Merrit smrtelně vážným tónem. V ruce držel zavřený deník, prstem založený na nějaké stránce. „Nevíme, kdo schránky ukradl. Myslíme, že to nevěděl ani Baraccus. Zjevně ho velice znepokojilo, že jsou pryč. Ukryl ty výpočty. Domníváme se, že chtěl, abych je našel a dokončil klíč.“

„Proč by je ukrýval? Klíč má přece jejich moc chránit. Jedině klíč je může otevřít. Proč nechtěl, aby týmy čarodějů, které se klíč snažily vytvořit, dostaly potřebné výpočty?“

„Přemýšlej,“ vyzvala ho Magda. „Vzpomeň si, jak byla Pevnost plná zrádců, zvědů nepřítele a snových cestovatelů. Kdyby měl někdo přístup k výpočtům nutným k dokončení klíče, pak ten, kdo má schránky, by se k nim mohl dostat, dokončit klíč a uvolnit jejich ohromnou moc.“

Quinn se zamyšleně zahleděl stranou. „To je pravda…“

„Když Baraccus přinesl ty unikátní vzorce sedmiúrovňového průniku zpátky,“ řekl Merrit, „věděl, jak jsou důležité. Schoval je, aby se nedostaly do nepovolaných rukou.“

„Kde byly schované? Jak jsi je objevil?“

„Zapsal si vzorce a výpočty do svého zápisníku, který nechal ležet mezi ostatními na pracovním stole v dílně. Celou dobu byly na viditelném místě. Lidé, kteří ty zápisníky viděli, netušili, co v nich je, protože nebyli ti praví. Když mi Magda předávala jeho nástroje, objevil jsem ty výpočty náhodou v jeho poznámkách.

Neřekl nikomu kromě Magdy, že schránky zmizely. Domnívám se, že Magdě nechal stopu, která ji zavedla ke mně. Myslím, že chtěl, abych ty výpočty našel, protože věděl, že na meči pracuji sám. Byl jsem ten pravý. Nechtěl, aby o existenci výpočtů věděl někdo jiný, aby zabránil komukoliv, kdo má schránky, udělat klíč.

Ten klíč je teď nejdůležitější věc na světě, kromě schránek samotných, protože jako jediný má přístup k jejich moci. Kdyby se ten, kdo má schránky, dozvěděl, že je klíč hotový, pátral by po něm, takže to nesmíme nikomu prozradit.“

„Jistě,“ souhlasil Quinn a mávl rukou, jako by chtěl rozptýlit obavy, že zpočátku nepochopil vážnost situace. „Nikdo nezná dokonce ani skutečný účel moci Ordenu. Víme něco o její síle a nebezpečích, ale neznáme její původní účel. O době před posunem hvězdy toho obecně moc nevíme.

Jedna věc je však jistá. Pokud císař Sulachan nějakým způsobem získal schránky Ordenu, udělá cokoliv, aby se dostal ke klíči.“

„Přesně tak,“ potvrdil Merrit. „Proto ho musíme schovat.“

„Schovat?“ Quinn ukázal na meč u Merritova boku. „Do pytle, Merrite! Vždyť ho nosíš všem na očích!“

Merrit se k němu naklonil a ztišil hlas. „Občas ten nejlepší způsob, jak ukrýt něco důležitého, je nechat to všem na očích. Baraccus nám to ukázal tím, jak schoval výpočty.“

Quinn rozhodil ruce. „Ale spousta lidí se pokoušela vytvořit klíč právě z meče. Meč je první věc, kterou budou hledat ti, co budou pátrat poklici.“

„Třeba by nemuseli,“ řekla Magda.

Quinn pohlédl z jednoho na druhého. „Poslouchám.“

„Myslí si, že klíčem musí být meč, protože je to představa vyplývající ze starých knih. A přišel jsem s ní já sám. To já jim řekl, že to musí být meč.“

„No, a jsme u toho. Přesně o tom jsem mluvil. Všichni věří, že to musí být meč.“

„Proto potřebujeme, abys vytvořil mnohem lákavější představu,“ prohlásil Merrit, „něco přesvědčivého, co přiměje lidi uvěřit lepší podobě klíče.“

„Lepší podobě?“ To Quinna zjevně zaujalo. „Jako že bych je svedl ze stopy, aby nepátrali po meči?“

„Správně,“ přitakal Merrit. „Schránky Ordenu někdo ukradl z nejbezpečnějšího místa, kam jsme je mohli dát. Tak proč tam nebyly v bezpečí?“

„Protože lidé věděli, kde jsou,“ odpověděl Quinn. „Když víš, kde nějaká věc je, můžeš vymýšlet, jak ji ukrást, bez ohledu na to, jak obtížné se to může zdát.“

„Začínáš to chápat,“ řekla Magda. „Klíč ve formě meče ohrožuje nejvíc to, že kdyby lidé věděli, že existuje, hledali by ho. Proto je utajení tak zásadní. Lidé nebudou hledat něco, o čem nevědí, že existuje.“

„Takže namísto meče,“ pokračoval Merrit, „musíme lidem nabídnout něco lepšího, po čem by mohli pátrat.“

Quinn zvedl prst. „Zástěrku na odvrácení pozornosti.“

Merrit se jen usmál. „Musí to být něco, čemu by byli ochotni uvěřit, že to může být klíč ke schránkám Ordenu. A pak to schováme, aby to vypadalo ještě důležitější ? i když to ve skutečnosti bude jen pečlivě nastrčené. Schované to bude mnohem lákavější. Pokud budou lidé hledat tuhle zástěrku, nebudou pátrat po skutečném klíči.“

„A mezitím,“ řekla jim Magda, „budeme mít skutečný klíč my.“

Merrit se usmál. „Magda ho nazvala meč pravdy, takže ho tak budeme prezentovat. Jako nástroj i zbraň, odpovídající názvu, se svým vlastním účelem. Má v sobě mocnou magii, zaměřenou na pravdu, aby dokázal ochránit moc Ordenu, kromě toho, že ji dokáže uvolnit, takže za úkol bude mít hledání pravdy ? které mu tím dá účel, život a důvod pro jeho vytvoření.

Protože je to meč pravdy ? zbraň vytvořená, aby bojovala za pravdu ? lidé nebudou mít důvod se domnívat, že může být zároveň i klíčem ke schránkám Ordenu.“

Quinn se klepl do čela. „Netušil jsem, že jsou moji staří přátelé tak prohnaní.“

Merrit se pousmál. „A já zatím s mečem po boku budu pátrat po schránkách Ordenu. Jestliže je najdu, ochráníme je. Pokud nikdo neví o existenci skutečného klíče, doufejme, že zvěsti o našem podvrženém klíči přilákají toho, kdo má schránky, aby hledal ten falešný klíč místo toho, aby se pokoušel uvolnit moc Ordenu bez něj.

Musíme však mít na paměti, že moc Ordenu existuje mnohem déle, než kdokoliv z nás ví. Je velice stará. Musíme si uvědomit, že naše hledání, naše snaha ochránit tak starou moc, může být snahou a hledáním, které může pokračovat i po naší smrti. Může se protáhnout na celá staletí, nebo dokonce i tisíciletí. Je to mnohem důležitější než my tři. Teď je to náš úkol, ale musíme mít na paměti, že jej nakonec budeme muset přenechat dalším generacím.

Pokud schránky nenajdeme, pak v budoucnosti, jak se bude dál předávat meč pravdy správným osobám, které ho budou schopny ochránit, bude mít ta osoba zároveň další poslání ? hledání pravdy. Tak zůstane skutečná moc, skutečný účel meče jako klíče, ukryta všem na očích, dokud se nakonec neobjeví ta pravá osoba.“

Quinn se upřeně zahleděl na Merrita. „Tím na sebe ale bereme nesmírnou zodpovědnost.“

„To ano,“ připustil Merrit.

Quinn si přitiskl prsty na spánky, zatímco začal přecházet po místnosti a přemýšlet. Pak se zastavil před Magdou a Merritem.

„Takže vy chcete, abych vytvořil nějaký falešný klíč?“

„Ano, zástěrku skutečného klíče,“ řekla Magda. „Potom ho schováme. Až bude dobře ukrytý, zanecháme nějaké stopy k jeho úkrytu. Pak lidé uvěří, že tvůj falešný klíč musí být pravý.“

„Tím se to hodně komplikuje,“ poznamenal Quinn a promnul si ruce. „Musíme si udělat dlouhý seznam, aby to do sebe všechno zapadalo, jak potřebujeme.“

„Proto jsme přišli za tebou,“ řekla Magda. „Jsi jediný, komu se to může podařit.“

Merrit ho zamyšleně pozoroval. „Quinne, víš, jak je moc Ordenu strašně nebezpečná. Kdyby ji někdo zneužil, snadno by mohlo dojít k protržení opony a zničení světa živých. Musíme udělat vše, co je v našich silách, abychom zajistili, že k tomu nikdy nedojde.“

Hluboce zamyšlený Quinn jen mávl rukou.

„Jasně, máš pravdu. Jaké uděláme stopy k tomu falešnému klíči?“

Kapitola 100

Merrit zamával deníkem, který držel v ruce. „Uděláme narážky v knihách o magii, záznamech a popisech historických událostí. Z podobných materiálů jsem vyčetl, že klíč musí být meč. Ty zaznamenáváš všechny události a píšeš vlastně dějiny Pevnosti. Musíš vytvořit falešné záznamy. Vyvolat lepší představu o tom, co by mohlo být klíčem, která by lidem připadala věrohodná, aby uvěřili našemu podvrhu.“

Quinn zamyšleně pokýval hlavou. „První čarodějovo pravidlo.“

„Správně,“ souhlasil Merrit. „Císař Sulachan dokázal shromáždit informace, protože studuje historické prameny. Ze záznamů a popisů událostí vybírá všechno, co může. Podle Naji je to jedna z věcí, ke které využívá snové cestovatele.

Takže abychom pomohli skrýt skutečný klíč, potřebujeme některé události trochu zamlžit. Potřebujeme zatemnit to, že jsem zjistil, že by klíčem měl být meč. Nechceme, aby bylo pro Sulachana, nebo toho, kdo má schránky Ordenu, příliš snadné zjistit pravdu díky historickým záznamům.

Když si lidé přečtou pozměněné záznamy událostí, které vytvoříš, předají je dál. Ty už pak začnou žít svým vlastním životem. Stanou se obecně známou pravdou. A tím se všechno zastře, přinejmenším do doby, než najdeme schránky, a pokud ne my, tak než se časem objeví ta pravá osoba.

Takže, když tady hlídáš slif a píšeš své deníky o dění v Pevnosti, nepopisuj moc jasně to, co se děje. Neobjasňuj příliš do detailů, co se tu stalo, ani co víme a co jsme zjistili, a jak jsme vyřešili intriky nepřítele. Neprozrazuj, jak Magda odhalila Lothainovu zradu, ani jak jsme zjistili, kdo jsou zrádci a agenti. Ať se nepřítel nedozví, co jsme vlastně udělali. Trochu to zamotej.“

„Jasně. Dezinformace,“ pochopil Quinn. „To můžu udělat. Zaznamenám falešné informace a zatemním všechno, co se stalo, do nejasného, mlhavého vyprávění, které zatají, co se skutečně odehrálo.“

„Přesně tak,“ přikývl Merrit.

Quinn luskl prsty. „A co kdyby tím falešným klíčem byla kniha?“

„Kniha…“ pronesl Merrit zamyšleně.

„Ano, něco jako kniha poznámek s výpočty a vzorci sedmiúrovňového průniku, které Baraccus přinesl z chrámu Větrů.“

„To bude ono,“ poznamenala Magda.

Quinn zakýval prstem a dál přemýšlel. „Mohl bych dokonce použít nějaké výpočty ze vzorců průniku, abych tomu dodal hodnověrnost. Samozřejmě že ne tolik, aby to fungovalo správně, ale jen nějaké azimuty hvězd a tak podobně, aby to vypadalo věrohodně. Když to bude dostatečně složité a část magie bude skutečně fungovat, falešný klíč se bude zdát pravý.“

„Co by to mělo být za knihu?“ zeptala se Magda.

Quinn se k ní naklonil. „Kniha pokynů. Takový návod. Mám dojem, že lidé ani nic jiného nečekají. Budou chtít vědět, jak použít moc Ordenu. Můj návod splní jejich očekávání.“

„Moc Ordenu je velice stará a pochází z doby dávno před posunem hvězdy,“ připomněl Merrit. „Informace o ní jsou přinejlepším útržkovité.“

„Přesně tak,“ přikývl Quinn. „Takže lidé budou chtít vědět, jak funguje. Začnou se pídit po nějaké knize magie, ze které by to mohli zjistit. Tak proč jim ji nedat?“

„Vytvořit falešnou knihu pokynů jako klíč k moci Ordenu?“ ujistila se Magda, že to správně pochopila.

„Ano, měl by to být návod, jak použít schránky Ordenu, plný platných vzorců z doby před posunem hvězdy kvůli zvýšení hodnověrnosti, ale pozměněných tak, že nepůjdou použít jako skutečný klíč. Kdo by zjistil, že jsou falešné? Nebude možnost to nijak ověřit, nebude to s čím porovnat.“

Magda se tvářila fascinovaně. „A myslíš, že takovou knihu dokážeš vytvořit tak, aby vypadala dostatečně hodnověrná, že i poté, co ji najdou a přečtou si ji, uvěří, že je pravá?“

„Moc Ordenu je prastará,“ řekl Quinn. „Jak si budou moct cokoli ověřit? Bude vypadat jako opravdová, ale v podstatě v ní budou jen stíny. A spolu s trochu zatemnělou minulostí, kterou vytvořím, to ještě více přispěje ke zdání pravdivosti té stínové knihy.“

„Můžeš ji tak nazvat,“ navrhl Merrit. „Pojmenuj ji Stíny nebo nějak podobně.“

„To je moc jednoduché,“ namítla Magda. „Zní to jako jméno mé kočky. Svoji úlohu splní lépe, když bude její název znít, jako kdyby opravdu byla tím klíčem. Jako když obsahuje metody pro odhalení odpovědí. Musí mít tajemnější titul.“

Quinn se zamračil. „Jako třeba?“

Magda se na chvíli zamyslela. A pak ji to napadlo. „A co Kniha spočtených stínů?“

Quinnovi se rozjasnila tvář. „To se mi líbí.“

„Je to geniální,“ usoudil Merrit a zazubil se na ni. Když ho viděla takto se smát, zvedlo jí to náladu. Jenže stín na její duši hned utlumil tento radostný okamžik.

„Začnu na tom dělat hned,“ řekl Quinn. „Vymyslím si a uvedu taky nějaké historické prameny, aby to vypadalo, že klíč ke schránkám je možné najít v Knize spočtených stínů. Můžu dokonce přijít i s několika útržky starých textů, které se podařilo zachránit z období před posunem hvězdy.

Pokud necháme některé popisy událostí padnout do nesprávných rukou a dostanou se tak k císaři Sulachanovi, svedou ho ze stopy a bude se honit za stíny.“

Merrit si zamyšleně kousal spodní ret. „Mohl bys vytvořit pár falešných dokumentů o nedávných událostech, ve kterých bys utrousil pár provokativních poznámek o starodávných pramenech, jež se zmiňují o klíči k moci Ordenu, naznačují, že tím klíčem je kniha, a pak bychom ty dokumenty mohli podstrčit nějakému mrtvému, oblečenému jako posel.“ Merrit se k němu naklonil. „Potom bychom mohli jeho tělo nechat na nějakém místě, kde ho určitě objeví hlídky generála Kuna.“

„A jestli ukryjeme Knihu spočtených stínů,“ dodal Quinn, „přesvědčí to císaře, že je na správné stopě. Čím obtížnější bude ji najít, tím více budou přesvědčeni, že klíčem je ta kniha.“

„Mezitím,“ řekl Merrit a povytáhl meč pravdy z pochvy, „nikdo nebude tušit, co je pravý klíč.“

„Mělo by to vyjít,“ řekl Quinn. „Koneckonců, nikdo toho o původu moci Ordenu moc neví. Zatemním to, co známe o posunu hvězdy, abych to mohl lépe skrýt. Nebudu si muset dělat starosti s pozměňováním velkého množství materiálů nebo s popíráním mnoha historických důkazů, takže bude snazší vytvořit v historii hodnověrnou zástěrku.“

„A podívej se sem.“ Merrit otevřel deník v místě, kde měl prst, a poklepal na stránku. „Napsal jsi: ‚Třetí pokus vytvořit klíč dnes selhal. Ženy a děti pěti mužů, kteří při pokusu zemřeli, bloudí chodbami a bědují v neutišitelném zármutku. Kolik mužů bude ještě muset zemřít, než se to podaří, nebo než to vzdáme jako nemožnou věc? Přestože cíl je chvályhodný, cena už začíná být příliš vysoká‘.“

„Vím, co chceš říct. To je jedna z věcí, které zcela jasně ukazují na meč jako na klíč. Jasně,“ řekl Quinn a přejel prstem po prvních slovech v deníku, aby je vymazal. „Změním tuhle část, aby tam stálo: ‚Třetí pokus o vytvoření meče pravdy dnes opět selhal.‘ Jak to zní? Tím se oddělí klíč od meče a z meče se stane samostatný předmět.“

Merrit se usmál. „Skvělé. Dodá to věrohodnost meči jako něčemu jinému než klíč.“

„A přidám do knihy trochu magie,“ pokračoval Quinn, „aby se zdála ještě opravdovější. Nějaká okultní kouzla a kouzelné formule přispějí k důležitosti knihy.“

„Jsi pěkně prohnaný, Quinne,“ poznamenala Magda s širokým úsměvem.

Quinn povytáhl obočí. „Pokud si to myslíš už teď, počkej, až uvidíš Knihu spočtených stínů.“

Kapitola 101

Magda vpadla do místnosti slif. Merrit jí byl v patách.

Lord Rahl, opřený o nízkou obrubu studny, vzhlédl a odhodil si dlouhé světlé vlasy z obličeje. Vypadal trochu dezorientovaný a v euforii po cestování ve slif. Na spoustu lidí to mělo stejný účinek. Magda musela připustit, že to tak působilo i na ni. Stejně ale neměla slif ráda.

„Dostavil jsem se, jak nejrychleji to šlo.“ Lord Rahl kývl směrem ke Quinnovi. „Quinn mi zatím všechno řekl. Měli jste tu docela rušno.“ Zazubil se na Magdu. „Tak zpovědnice, říkáte? Zdá se, že to sedí.“ Přejel pohledem její bílé šaty. „A musím říct, že i šaty. Vlastně vám sedí skvěle.“

„Děkuji,“ řekla trochu v rozpacích.

„Když jsem tu zprávu dostal, bál jsem se, že se z nějakého šíleného důvodu opravdu vdáte za toho lotra prokurátora. Mělo mi dojít, že byste nic takového neudělala. Dobrá práce, Magdo. Dobrá práce. Opravdu jste měla důvod zůstat tady v Pevnosti, jak jste říkala, když jsme se viděli naposledy.“

Merrit přikývl na souhlas. „Přestože Magda odhalila spiknutí a osvětlila Lothainovu velezradu, obávám se, že nás ještě čeká spousta práce a hlavně nesnadná válka. Řekl ti Quinn o pololidech?“

Alric Rahl s povzdechem přikývl. „I o těch oživlých mrtvých.“

„Chceme, abys věděl, proti čemu stojí tvoji vojáci,“ řekl Merrit. „Boj proti nim bude nesmírně těžký. Ještě jsem nevymyslel způsob, jak se jich zbavit. Doporučil bych ti, aby ses soustředil na místa, kde jsou uloženi mrtví, jako třeba katakomby.“

„Vždycky jsem si dělal starosti jen s lidmi se zbraní v ruce nebo s talentem. Nikdy mě nenapadlo, že si budu muset dávat pozor na mrtvé.“

„Ujišťuji tě, že se mi to taky vůbec nelíbí,“ přidal se k němu Quinn od psacího stolu.

Magdě se v koutku mysli vynořila myšlenka, ale nedokázala ji zformulovat.

„Takže,“ řekl lord Rahl a natáhl krk, aby viděl ze dveří a ujistil se, že není nikdo nablízku. „Musím vám sdělit něco strašně důležitého. Ale musí to zůstat tajemstvím jen mezi námi, co jsme tady.“

Magdě to připadalo jako den plný tajemství. „O co jde?“

Lord Rahl se poškrábal na bradě a hledal vhodná slova. „Něco jsme našli, něco skutečně důležitého.“

„Našli jste to?“ zeptal se Merrit podezíravě. „Kde jste to našli?“

Lord Rahl si povzdychl. „Měl to u sebe muž, kterého jsme zabili. No, vlastně jsme museli zabít celý oddíl jeho doprovodu, než se nám podařilo zabít i jeho. Podle toho, jak ho chránili, jsme usoudili, že to musí být někdo důležitý, nebo že má něco moc důležitého u sebe. Ukázalo se, že šlo o druhou možnost.“

„A co to je?“ zeptala se Magda.

Lord Rahl si položil ruce na okraj studny slif, opřel se a pohlédl Magdě do očí.

„Bylo to posázené drahými kameny.“

Merrit se pořád tvářil podezíravě. „Chceš říct, že jste našli nějaký důležitý poklad?“

„Dalo by se to tak říct. Drahokamy posázenou schránku.“ Významně na ně pohlédl.

„Schránku,“ zopakoval Merrit. „Jaký druh schránky?“

Alric Rahl povytáhl obočí a založil si ruce na prsou. „Schránku černou jako srdce Strážce podsvětí a skrývající nesmírnou moc, jestli chápete.“

Magda mrkla na Merrita, než se vrátila pohledem k lordu Rahlovi. „A proč si myslíte, že schránka obsahuje nesmírnou moc? Zkusil jste ji otevřít?“

Rozhořčeně se zamračil. „Máte mě za blázna?“

„Ne,“ řekla Magda. „Ale tvrdíte, že obsahuje velkou moc. Co o té schránce víte?“

Střelil po ní pohledem. „Zapomínáte, že jsme byli s Baraccusem dobří přátelé. Řekl mi o tom, že moc Ordenu je uložená ve třech černých schránkách posázených drahokamy. Jenže potíž je v tom, že tvrdil, že schránky byly uloženy v chrámu Větrů.“ Přejel pohledem z Magdy na Merrita a zpátky. „Takže, pokud jsou v chrámu Větrů, co dělá jedna z nich v našem světě v rukou mrtvého muže?“

„Radši bychom mu to měli říct,“ zašeptal jí Merrit.

Magda přikývla a zhluboka se nadechla. „Schránky byly z chrámu Větrů ukradeny.“

„To je zřejmé. Ale kdo je vzal?“

Merrit pokrčil rameny. „Pokud bych měl hádat, řekl bych, že Sulachanovi lidé.“

„A co ty zbylé dvě?“ zeptala se Magda.

Lord Rahl nešťastně vzdychl. „Nevím. Mám jen tu jednu. A nevěřili byste, kolik mužů jsme museli zabít, abychom ji získali.“

„Umím si to představit,“ pronesl Merrit. „Ale jestli je má Sulachan, připrav se na to, že ještě mnohem víc mužů si pro ni přijde.“

„Nepochybně,“ souhlasil lord Rahl.

„Musíme ji ukrýt,“ řekla Magda Merritovi. „Snažit se ji chránit je příliš riskantní. Musí se někam schovat.“

„To zní hezky, ale kam?“ zeptal se Merrit. „Neznám žádný dostatečně bezpečný úkryt, který by císař Sulachan nevypátral. Koneckonců, byla bezpečně ukrytá v chrámu Větrů v podsvětí, a přesto se k ní dostal.“

„Dobře,“ připustila, „ale když neví, kde hledat ?“ Magda se odmlčela, když se jí v mysli konečně zformulovala myšlenka, která se tam předtím vynořila. Zamrkala. Napadlo ji, jestli by to mohlo fungovat. Jestli je to vůbec možné uskutečnit.

Chytila Merrita za rukáv. „Gravitační studna.“

Lord Rahl se zamračil. „Co?“

„Gravitační studna,“ zopakoval Merrit. Nevšímal si lorda Rahla a soustředil pozornost na Magdu, protože jí na očích viděl, že přišla na něco významného. „Co s gravitační studnou?“

„To kouzlo, které jsi vytvořil a dal mi ho, k sobě přitahuje ty malé hliněné figurky.“

„Správně,“ pronesl pomalu, jak mu to začínalo docházet.

„Co když vytvoříš větší gravitační studnu, která k sobě přitáhne mrtvé, které Sulachanovi lidé oživili, a stejně tak i pololidi? Naja je pomáhala vytvářet. Ví, jak fungují a jak byly jejich duše zmanipulovány, takže by ti mohla poskytnout informace o použitých kouzlech, abys mohl vytvořit gravitační kouzlo určené konkrétně pro ně. Co ty na to?“

„Na někoho bez talentu,“ prohlásil Merrit s úsměvem, „máš velice zajímavé nápady, jak ho používat. V tom si moc nezadáš s tvůrci.“

Lord Rahl se díval nechápavě z jednoho na druhého. „Kam je to přitáhne?“

Merrit si přejel rukou po bradě. „To je ten problém. Musí to být místo, kde bychom je mohli držet. Jakmile je tam přitáhneme, budeme je tam muset uvěznit.“

Magda luskla prsty. „Isidořiny symboly.“

Merrit už přikyvoval. „Můžeme použít Isidořina kouzla, abychom vybudovali bariéru, která by jim zabránila v útěku.“

Lord Rahl se pořád mračil. „Chceš říct, že dokážeš vytvořit kouzlo, které k sobě přitáhne Sulachanovy oživlé mrtvé i jeho pololidi?“ Když Merrit s úsměvem přikývl, Alric Rahl pokračoval. „A pak vytvoříš magickou zábranu, aby tam zůstali uvězněni?“

„Přesně tak,“ přikývl Merrit. „Pokud je přitáhneme na nějaké místo a zavřeme je tam, naše armáda s nimi nebude muset bojovat. Lámal jsem si hlavu, abych vymyslel nějakou novou tajnou zbraň a způsob, jak je porazit, ale když je místo toho někde natrvalo zavřeme, nebudeme to potřebovat. A jestliže nebudeme muset nikdy bojovat proti armádě mrtvých a pololidi, zachráníme život spoustě našich vojáků, a to nemluvím o nevinných lidech na místech, která Sulachan napadne.“

„Potřebujeme jen najít místo, kam je přitáhneme,“ řekla Magda. „Musí být hodně odlehlé a přirozeně uzavřené, abychom ho snadno zajistili kouzlem. Třeba nějaký slepý kaňon nebo něco podobného.“

Lordu Rahlovi se rozjasnila tvář. Postavil se. Náhle vypadal odhodlaně a důležitě.

„Temný kraj.“

„Temný kraj?“ zeptal se Merrit. „Co je Temný kraj?“

„Odlehlá, nehostinná oblast D’Hary. Na severu Temného kraje je místo obklopené horami. Vede tam jen jedna cesta. Všude kolem jsou nepřístupné hory. Pokud je tam tím svým kouzlem dokážeš přitáhnout, můžeš je tam snadno uvěznit. Do těch míst nikdo nechodí. Je to nebezpečná oblast. Všichni ji považují za kraj démonů.“

„To je skvělé,“ řekla Magda. Otočila se k Merritovi. „Jakmile vytvoříš gravitační kouzlo, které bude fungovat na Sulachanovy mrtvé a pololidi, můžeme se tam vydat, umístit kouzlo a přitáhnout je tam.“

„Kouzelná bariéra, kterou vytvořím pomocí Isidořiných formulí, nezeslábne po tisíce let. A,“ dodal Merrit s úsměvem, jak se k ní naklonil s jiskrou v oku, „můžeme tam nechat i schránku Ordenu. Zůstane tam taky uvězněná. Kdo by chodil do kraje démonů s oživlými mrtvými a pololidmi, kteří tě chtějí roztrhat nebo sníst zaživa?“

Magda si položila ruku na prsa a s úlevou si oddychla. „Právě jsme vyřešili dva problémy najednou. Jakmile vytvoříš potřebná kouzla, vydáme se do Temného kraje a nastražíme past.“

„My?“ Zavrtěl hlavou. „Ty nikam nejdeš. Jde o to, že gravitační kouzlo je citlivé na vzdálenost. Kdybys chtěla odnést ty hliněné figurky, které jsem ti dal, pryč od gravitační studny, kouzlo by nemělo dost síly, aby je přitáhlo zpátky. Takže budu muset vytvořit kouzlo a pak se s ním přiblížit k nepřátelským silám, aby mělo dost síly přitáhnout mrtvé. Až je všechny vylákám, aby šli za mnou, dovedu je do Temného kraje na to odlehlé místo v horách. Umístím tam kouzlo a až budou všichni uvnitř, udělám magickou zábranu, aby tam zůstali. Sice se mi takový způsob moc nelíbí, ale jinak to nejde.

Je to příliš nebezpečné, abys mohla jít se mnou.“

„Příliš nebezpečné?“ Magda si dala ruce v bok. „Kdo ti zachránil kůži tím, že rozsekal všechny vojáky a osvobodil tě?“

Lord Rahl zvedl ruku. „Ale, to bych si rád poslechl. Vy jste rozsekala nějaké vojáky? O čem to mluvíte?“

Merrit rozzlobeně mávl rukou. „Měla meč.“

„Aha, měla meč. Tím se to vysvětluje.“

„Jen proto, že sama zabila čaroděje a osm nebo deset Lothainových vojáků, si teď myslí, že je způsobilá k takovému boji.“

Lord Rahl si spojil ruce a povytáhl obočí. „Mně připadá, že by mohla být.“

Merrit se ušklíbl a pak se přece jen usmál. „Soudím, že ano. Nějakou dobu mi bude trvat, než ta kouzla vytvořím, ale až budou hotová, můžeme tu past nastražit.“

Usmál se na Magdu zvláštním, důvěrným úsměvem. Rozesmála se.

Kapitola 102

„Našla jsem ho,“ pronesla Naja. Její hlas zněl, jako by vycházel z nějakého vzdáleného světa. Sevřela Magdě ruku. „Našla jsem ho.“

Magda polkla. „Víš jistě, že je to on?“

Naja se zavřenýma očima pomalu přikývla. „Našla jsem ho. Je nádherný. Jeho duch je krásný. Věděla jsem, že takový bude.“

Magdě se po tváři skutálela slza. „Můžeme… s ním mluvit?“

Naja lehce povytáhla obočí. „Svým způsobem. Jak už jsem ti vysvětlila. A když to dovolí.“

Byly samy. A přesto, dá-li se to tak říct, byly uprostřed celého podsvětí duchů.

V místnosti byla tma až na kruh světla kolem nich od desítek zapálených svíček postavených na podlaze. Bylo po půlnoci a všude panovalo hrobové ticho. Zvenčí sem okenicemi nemohlo proniknout žádné světlo. Magda s Najou byly samy v pracovně vedle komnat čaroděje prvního řádu. Zdálo se to jako příhodné místo, protože tu Baraccus trávil spoustu času u svého pracovního stolu.

Magda i Naja seděly se zkříženýma nohama na měkkém kulatém koberci lemovaném svíčkami, položeném před Baraccusovým pracovním stolem. Za kruhem svíček se mohla klidně rozprostírat prázdnota samotného podsvětí.

Magdu na okamžik napadlo, že to tak možná i je.

Neřekla Merritovi, k čemu se chystá. Netušila, co by si o tom nápadu pomyslel. Domnívala se, že by podpořil cokoliv, co by chtěla udělat, ale nechtěla mu přidělávat starosti. Vždycky si nesmírně vážil Baraccuse jako jejího manžela a respektoval Magdiny city vůči němu.

Jenže Baraccus byl po smrti.

Magda byla sama. Měla kolem sebe lidi, kterým na ní záleželo, ale bez Baraccuse se cítila osamělá. Strašlivě se jí po něm stýskalo, ale uvědomovala si, že je pryč a že už nikdy nebude součástí jejího života. Nevěděla, jak se s tím smířit.

Myslela si, že kdyby se dozvěděla, proč spáchal sebevraždu, možná by jí to pomohlo.

Merrit to chápal. Přestože o tom nikdy nemluvili, chápal to. Magda si sebou tak jista nebyla. Merrit si však od ní udržoval kvůli Baraccusovi určitý odstup.

Do jisté míry si přála, aby to nedělal. Přesto však nevěděla, jak se se ztrátou milovaného muže vyrovnat.

K Merritovi to samozřejmě nebylo fér, ale nemohla si pomoct. Svých pocitů se nemohla zbavit.

Cítila se jako jedna z duší těch pololidí, ztracená mezi světy, která neví, kam patří.

Naja ji chápala. Ujistila Magdu, že je to běžný problém. Nechat někoho odejít je často těžké. Řekla jí, že za ní lidé chodili, protože měli problémy, že nedokázali nechat odejít své blízké. Zdálo se, že Naja rozumí jejím protichůdným pocitům lépe než ona sama. Nabídla se, že jí pomůže spojit se s jeho duchem, aby konečně našla klid.

Stína se vynořila ze tmy, tiše zamňoukala a otřela se Naje o bok. Ocasem ještě přejela po spiritistce, ale pak si rozvážně vlezla Magdě do klína, stočila se do klubíčka a okamžitě začala jemně příst. Zdálo se, že černá kočka se mezi duchy cítí jako doma.

„Můžeš se ho zeptat, jestli je tam spokojený?“

Naja, oči stále zavřené, se pousmála. „Nemusím se ho ptát. Cítím, že je.“

„Ano? Jak je to možné? Chci říci, odešel sám, beze mě…“

„Duchové to takhle nevnímají,“ řekla Naja. „Starosti našeho světa i záležitosti našich srdcí se liší od pocitů v podsvětí.“

„Můžu s ním mluvit?“

„Jak už jsem řekla, svým způsobem a mým prostřednictvím, pokud k tomu svolí. Ptej se.“

Magda polkla. „Baraccusi, moc se mi stýská.“

„On to ví, Magdo. Ví to.“

Magda měla divný pocit, že má mluvit o důvěrných a hlubokých citech prostřednictvím někoho jiného. Ale věděla, že to musí zkusit, jestliže se ho chce zeptat, proč spáchal sebevraždu. Teď k tomu měla příležitost.

„Ale… přestože se mi tolik stýská, už to není stejné. Nejsi tady se mnou, takže už ti nedokážu být věrná, jak bych chtěla.“

„To ví taky, Magdo,“ ujistila ji Naja jemně.

„Ale já ?“

„Znám tvé srdce, Magdo,“ pronesla Naja náhle zvláštním, vzdáleným hlasem.

Magda se snažila zahlédnout, jestli spiritistka hýbe rty, ale byla příliš velká tma. Zdálo se, že se v temnotě kolem nich pohybují stíny.

„Znám i tvou věrnost,“ řekl zvláštní hlas. „Ale ten, kdo jsem byl, koho jsi milovala, už neexistuje. Odešel jsem. Ve tvém světě už existuji jen ve vzpomínkách. Že jsi věrná té vzpomínce, to patří také k životu, ale mohla bys zradit vlastní život, kdybys na té vzpomínce lpěla tolik, že by vytlačila všechno ostatní.“

„Proč jsi mě opustil?“ zeptala se zajíkavě a po tváři jí stekla slza. „Myslela jsem, že mě nade vše miluješ. Proč jsi mě tu nechal samotnou?“

Svíčky chvíli syčely, zatímco čekala, jestli jí odpoví. Nakonec se opět ozval ten zvláštní hlas.

„Musel jsem to udělat z lásky ke světu živých.“

Magda potlačila vzlyk. „Prosím, Baraccusi, vysvětli mi to.“

„To, co jsem uměl, umí i jiní. Také bojovat a sloužit naší věci jako já mohou i jiní. V tomto ohledu, přestože mě považuješ za významného, jsem nijak výjimečný nebyl. Nebyl jsem nepostradatelný.

Ale ty jsi jedinečná, má vzácná květinko. Nikdo předtím nebyl jako ty a nikdo už nikdy takový nebude. Každý je jiný. Právě kvůli tomu, jaká jsi, nemohl nikdo jiný udělat to, co jsi udělala a kdy a jak jsi to udělala. Neexistuje nikdo jiný, kdo by měl tvé konkrétní zkušenosti, které tě dovedly k rozhodnutím, jež jsi učinila. V tom, co jsi udělala a čím ses stala, tě nemohl nikdo zastoupit a nahradit.

Šla jsi a stále půjdeš jedinečnou cestou.

Existovalo tolik cest, které by svět zavedly do věčné temnoty, ale jen jediná, která ho bezpečně provede tímto nebezpečným obdobím. Ty jsi svět zavedla na bezpečnou cestu, když to bylo nejvíc potřeba.

Kdybych žil, neučinila bys nikdy stejná rozhodnutí, která tě na tuto cestu zavedla.

V chrámu Větrů jsem viděl budoucnost. A ne jednu, ale mnoho různých možností. Viděl jsem budoucnost, která by nastala, kdybych po návratu žil dál. Viděl jsem budoucnost bez tebe. Viděl jsem tisíce různých možností, kudy by se mohla budoucnost ubírat. Viděl jsem všechny roviny možností a variací, všechna možná rozhodnutí, všechny větve a rozcestníky v proroctví.

Ale viděl jsem i jeden směr budoucnosti čnící nad všemi ostatními, který dával světu živých nejlepší šanci čelit blížícímu se temnému věku. V té budoucnosti jsem viděl, že když tě nechám jít vlastní cestou, uděláš to, co bude potřeba.

Kdybych žil dál, stála bys mi po boku. Neměla bys důvod udělat něco víc, být něčím víc než jen ženou čaroděje prvního řádu. Rozvětvení v proroctví by se neprojevilo stejně. Dveře by zůstaly zavřené. Bez toho, abys hledala pravdu, tak jak jsi to dělala, bychom prohráli, protože by ses nikdy nestala zpovědnicí.

Viděl jsem tam ovšem mnohem víc, což také ovlivnilo moje rozhodnutí. Lothain lhal. Dostal se do chrámu Větrů. Lhal, aby zakryl svoji zradu. Když byl v chrámu, ještě zvětšil škodu, kterou napáchali jeho zrádci v chrámovém kolegiu, změnil důležité věci a zničil významné prvky proudící do světa živých.

Lothain zastavil tok talentu ve světě živých, takže se bude rodit stále méně lidí s talentem, a protože je chrám ve světě mrtvých, zvlášť úspěšný byl v zastavení subtraktivní magie. Proto vyšel rudý měsíc. Zčervenal jako varování před škodou, kterou Lothain způsobil.“

Magdu ohromilo to, co slyšela, ale i zděsilo. „Chceš říct, že Lothain dokázal narušit Milost a zajistit tak konec magie v našem světě?“

„Ne úplně,“ odpověděla Naja tím zvláštním hlasem. „Snažil se o to, a i když neuspěl v plném rozsahu, napáchal rozsáhlé škody. Odsoudil svět k cestě, kterou si císař Sulachan vysnil, směřující ke světu bez magie. Naštěstí se mi podařilo zabránit tomu, aby se to povedlo zcela.

To bylo zase moje největší poslání, které jsem mohl vykonat jedině já a nikdo jiný. Jenže víc jsem nedokázal. Podařilo se mi uvolnit tolik talentu, aby dál proudil liniemi Milosti, abych zajistil, že jednoho dne, přestože bude talentu stále ubývat, se narodí někdo s potřebným talentem, aby vzkřísil svět živých, pokud i on udělá správná rozhodnutí ve správný čas.

Vzpomínáš si na tu knihu, kterou jsem s sebou přinesl, a na úkol, kterým jsem tě pověřil po svém návratu?“

Magda přikývla. „Ano, požádal jsi mě, abych tu knihu odnesla prostřednictvím slif do tvé tajné soukromé knihovny. Zatímco jsem byla pryč, spáchal jsi sebevraždu. Jak bych na to mohla zapomenout?“

„Cesta, kterou jsi podnikla, byla součástí úlohy, kterou jsem mohl sehrát v tom, abych nasměroval budoucnost tak, aby v ní měl svět živých šanci, kterou jsi mu teď umožnila tím, že ses dala svou cestou. Kdybys nesplnila svůj úkol, byl by svět odsouzen k zániku. Teď, pokud se správní lidé správně a ve správný čas rozhodnou, má lidstvo ještě naději uniknout osudu, který mu Sulachan a Lothain přichystali.

Ale do té doby, než se narodí správní lidé, jsem musel zajistit, abys zachránila alespoň to, co máme. Viděl jsem, že jako živý bych sehrál jedinou úlohu ? bránil ti v rozkvětu. Pochopil jsem, že musím zemřít, aby ses vydala na cestu hledání odpovědí, poražení snového cestovatele, složení zasvěcení lordu Rahlovi, vyhledání spiritistky, aby ses se mnou spojila, takže jsi mohla zjistit, že mrtví v katakombách slouží zlu, abys pak našla Merrita, pomohla mu najít, co potřeboval, aby dokončil klíč, a nakonec abys pochopila, proč ses měla sama rozhodnout stát se zpovědnicí, která jediná může před očima všech odhalit zrádce.

Kdybych žil, nic z toho by se nestalo. Musel jsem ti dát možnost vydat se na cestu, která prozatím zachrání svět. Což umožní tobě a ostatním žít a bojovat dál.

Moje smrt ti dodala impulz, abys zjistila, proč jsem obětoval svůj život, což ti následně odhalilo pravdu. Při tom hledání jsi nakonec mohla objevit to, co já nemohl, způsobem, kterým jsem to nemohl udělat, a dokončit, co já nemohl.

Považuješ mě za významného muže, Magdo, ale byl jsem jenom člověk. Měl jsem své chyby, slabosti i hranice. Nemohl jsem udělat všechno. Ale rád bych si myslel, že jsem uvažoval ušlechtile a racionálně. Podle toho, co jsem viděl v chrámu Větrů, jsem si uvědomil, co se musí stát, a pochopil jsem, že to nemohu udělat já.

A zároveň jsem věděl, že bys to mohla dokázat ty.

S Merritem je to podobné v tom, že měl ojedinělou příležitost. Nikdo jiný nemá takové znalosti, tvůrčí nadání a schopnosti. Nikdo dosud nevymyslel to co on. Jedině Merrit si dokázal představit a vytvořit meč pravdy, a jedině Merrit mohl vymyslet a vytvořit zpovědnici.

Svět potřeboval, abys žila a mohla s ním být v ten okamžik, aby ses stala zpovědnicí.

Magdo, znám tvé srdce a oddanost, s jakou mě miluješ. Ale nedovol, aby ti to bránilo milovat taky někoho jiného. Taková láska mi neublíží, ani mě neponíží a nezmění to, co bylo mezi námi. Může ti to jedině prospět. Musíš přijmout realitu, jaká je, a opustit to, co bylo.

To, co je mezi tebou a Merritem, je úplně jiné, než co bylo mezi námi. Může toho být víc.

Zažila jsi s Merritem víc, než jsem s tebou mohl prožít já. Panuje mezi vámi porozumění, souznění duší, jaké jsme spolu nemohli zažít. Spojuje vás meč pravdy i nový začátek jako zpovědnice. Přerodila ses do nového života. A Merrit ti to umožnil.

Ty jsi nemohla vidět to, co jsem viděl já, když ti Merrit probodl srdce. Neudělal to proto, že chtěl vytvořit zpovědnici, ale proto, žes to chtěla ty. Byla to tvoje volba. Vnitřně ho to ničilo, ale přesto to udělal.

Byla to nejtěžší věc, kterou kdy v životě udělal, a i když ho to zabíjelo a lámalo mu to srdce, udělal to, protože jsi to chtěla. Přál si ti vyhovět bez ohledu na to, jak moc ho to bolelo.“

Magda potlačila vzlyk. Pokusila se něco říct, ale nedokázala ze sebe vypravit ani slovo.

„Nedovol, aby ti to, co bylo mezi námi, vzalo mnohem úžasnější zážitky, které můžeš mít s Merritem. Neomezuj své srdce jen kvůli oddanosti ke mně.

Abys mohla někoho milovat, musíš mít v první řadě ráda sama sebe. Měj se ráda, Magdo, abys mohla milovat i jeho. Měj se natolik ráda, že nedopustíš, aby ti vzpomínky na mě uzavřely srdce. Měj se ráda natolik, abys pochopila, že si zasloužíš štěstí.

Chci, abys věděla, že k Merritovi cítím jen lásku, stejně jako k tobě. Kráčíš po cestě, která tě může dovést k něčemu báječnému. Nesejdi z ní jen proto, že se budeš ohlížet a vzpomínat na mě.

Už nejsem. Nech mě odejít, Magdo. Je mi dobře, nech mě jít dál za oponu.“

Magdě tekly po tváři slzy a vzlykala.

„Děkuji ti, Baraccusi. Tolik jsi mi toho dal. Děkuji ti za život. Nepromarním ho, slibuji.“

„Já vím, že ne, Magdo. Já vím, že ne.“

Kapitola 103

Magda stála v bílých šatech zpovědnice uprostřed pódia, před půlkruhem radních za stolem. Zatím tam seděli jen tři, Sadler, Clay a Hambrook, ale brzy je doplní o další členy, aby Rada mohla pracovat.

Prostřední židle byla prázdná.

Prostřední židle teď patřila jí.

Předsedala Radě.

Vyrovnávala dočasnou ztrátu radních hlasem zpovědnice.

Za ní ve velké sněmovní síni byl jen omezený počet lidí. Jednání zatím nebylo otevřené pro širokou veřejnost. Byli tu jen pozvaní hosté.

Jedním z nich byl generál Grundwall, rozmrzelý tím, že vůbec někdy v minulosti vyjádřil důvěru Lothainovi jen proto, že si myslel, že Magda svolila k sňatku. Mnohokrát se jí omluvil. Magda mu nakonec musela nařídit, aby toho už nechal.

Byla tam i Tilly, vyléčená a v dobré náladě. Zářila pýchou, když viděla Magdu v bílých šatech zpovědnice a na tak důležitém postu, který podle ní měla vždy zastávat.

Quinn, také samý úsměv, stál vedle Naji. Magda postrádala Baraccuse a Isidoru, stejně jako další, kteří už mezi nimi nebyli, protože odešli mezi dobré duchy, ale byla vděčná za přátele, kteří tu nechyběli.

Merrit stál vedle ní a moc mu to slušelo. Meč pravdy ve zlatem a stříbrem zdobené pochvě mu zářil po boku na tmavém oblečení. Díky tomu, že stála po jeho levici, viděla slovo Pravda napsané zlatým písmem na jílci.

Radní Sadler zářil pýchou, když je oslovil.

„Magdo a Merrite, my všichni tady v Pevnosti vám vděčíme za mnoho a patří vám naše nehynoucí díky.“

Magda stiskla Merritovi ruku.

„Teď,“ řekl, „bychom vás chtěli požádat, abyste pomohli lidem nejen v Pevnosti, ale i národům Středozemí, D’Hary, a vlastně celému Novému světu, postavit se hrozbám, kterým čelíme.

Merrite, vzali jsme v úvahu tvé varování a shodli jsme se, že bychom měli poslechnout tvé a Magdino doporučení, že moc zpovědnice se hodí lépe k ženám než k mužům. Souhlasíme, že moc zpovědnice bude možné vkládat jen do žen.

Potřebujeme schopnost zpovědnice, aby nám pomohla zjistit pravdu v našem dalším boji o přežití. Proto tě žádáme, abys vytvořil nový řád na tomto světě, zpovědnice, skupinu žen, které budou reprezentovat pravdu.“

Merrit sklonil hlavu a stiskl Magdě ruku. „To udělám.“

„A tebe, Magdo, žádáme, abys byla jejich představená, matka zpovědnice, a pomohla jim, aby se staly stejně schopné, oddané a ušlechtilé v boji zapravdu, jako jsi ty.“

Magda sklonila hlavu a stiskla ruku Merritovi. „To udělám.“

„A Merrite,“ pokračoval radní Sadler, „z tvého vysvětlení jsme pochopili, jak je zpovědnice zranitelná. Zvlášť v době po použití moci, kdy je oslabena a není schopna se sama bránit. Navíc, díky povaze své moci, se stane hlavním cílem útoků mnoha nebezpečných lidí.

Proto tě také žádáme, aby ses stal ochráncem Magdy, matky zpovědnice. Jakmile vytvoříš další zpovědnice, každá z nich bude také potřebovat svého ochránce, čaroděje, který jí bude pomáhat.

Teď jste však jen vy dva, matka zpovědnice a její čaroděj. Samozřejmě, pokud s tím souhlasíte.“

Pohlédl z jednoho na druhého. „Souhlasíte s tím?“

Magda s úsměvem pohlédla na Merrita.

S pohledem upřeným do jejích očí Merrit prohlásil: „Čaroděj Merrit souhlasí a slibuje, že bude vždycky chránit Magdu, matku zpovědnici.“

S pohledem upřeným do Merritových očí prohlásila: „A Magda, matka zpovědnice, bude vždycky stát po boku svého čaroděje Merrita.“

Lidé v místnosti propukli v jásot.

Zatímco se všichni radovali, Merrit se k ní naklonil. „Vypadáš skutečně úchvatně, matko zpovědnice.“

Magdu už bolely tváře od úsměvů.

„Ach, zapomněl jsem se ti zmínit o tvých vlasech,“ řekl jí důvěrným tónem.

Uhladila si je dozadu a pak si z nich vyndala bílou květinu zpovědnici, kterou si je ozdobila, květinu, kterou jí kdysi dal Baraccus a již si schovala do stříbrné kazety na památku. Zatočila kvítkem v prstech a přemýšlela o cestě, na niž se vydala.

„A o čem?“

„Nemůžeš si je ostříhat.“

Magda se zamračeně ušklíbla. „Můžu, když budu chtít.“

„Ne, to právě nemůžeš.“

„Jak to myslíš?“

Naklonil se k ní blíž a zatvářil se trochu provinile. „Moc nedovolí zpovědnici ostříhat si vlasy.“

Magda byla doopravdy zmatená. „Nedovolí? Co mi to povídáš?“

„Délka ženiných vlasů ve Středozemí symbolizuje její postavení. Jsi matka zpovědnice. Kdyby sis ostříhala vlasy, snížilo by to tvoje postavení v očích mnoha lidí, takže magie moci zpovědnice to nedovolí.“

„Nedovolí,“ zopakovala Magda nevýrazným tónem.

„Správně, nedovolí.“

„No, a když je budu potřebovat zastřihnout?“

„Musí to udělat někdo jiný.“

Magda povytáhla obočí. „To je trochu urážlivé, ne?“

„Jedná se o záležitosti moci. Očekává se, že budeš vážená.“

„Délka vlasů ti vážnost nezajistí.“

Merrit pokrčil rameny. „Jen jsem tě na to chtěl upozornit.“

Magda se o něj opřela a strčila mu rameno pod paži. „Díky za upozornění.“

Merrit se rozesmál a objal ji kolem ramen. „Není zač.“ Ukázal na květinu. „Je to ta zpovědnice z tvé kazety?“

Magda přikývla. „Chtěla jsem ji dnes mít u sebe. Baraccus obětoval život, aby umožnil tuhle naši cestu do budoucnosti. Vzdal se života, abychom tu dnes takhle mohli stát a mít šanci žít. Myslím, že by byl spokojený.“

„Taky si myslím,“ přitakal Merrit.

Magda otáčela bílou květinou v prstech, dívala se na ni a myslela na všechno, co ji přivedlo k tomu, že se stala matkou zpovědnicí.

Jak se květina točila v jejích prstech, začala být průhledná. Magda přes ni viděla.

A pak zmizela.

Byla pryč. Prostě zmizela.

„Viděl jsi to?“ zeptala se Magda užasle.

„Jistě.“

Pohlédla Merritovi do tváře. „Co myslíš, že to může znamenat?“

„Myslím, že to znamená cokoli chceš, aby to znamenalo.“

Magda se zadívala na prázdné prsty.

„Všechno,“ prohlásila nakonec. „Znamená to všechno.“