červen, rok III.

1

Červen se ujal vlády jako obvykle, horký a upocený, ale během noci k nám pronikla přímo děsivá studená fronta a z rádia v autě se linul souvislý tok lamentací na konto nízkých teplot. Sice bylo kolem patnácti stupňů, ne zas tak velká kosa, ale po týdnech, kdy se teplota pohybovala mezi pětadvaceti a dvaatřiceti, se zdála vážně zima. Má nejlepší kamarádka, Ronnie Simsová, a já, jsme seděly v mém Jeepu, okénka stažená, nechávaly jsme nemístně studený vzduch proudit dovnitř a rejdit nám po těle. Ronnie je právě dnes třicet. Klábosily jsme o tom, jak tu magickou 3-0-ku snáší a tak všelijak, však to znáte, mezi námi děvčaty. Vzhledem k tomu, že ona je soukromé očko a já oživuji mrtvé, to byl naprosto obyčejný pokec. Sex, kluci, je mi třicet, upíři, vlkodlaci. Normálka.

Mohly jsme jít dovnitř do domu, ale intimita kabiny vozu má něco do sebe, a když se setmí, chce se vám tam zůstat. Nebo za to možná mohl sladký, skoro jarní vánek, který se k nám dral okénky, jako pohlazení napůl zapomenutého milence.

"Ty naděláš, tak je vlkodlak. Nikdo není dokonalý," otravovala Ronnie. "Choď s ním, spi s ním, vezmi si ho za muže. Já hlasuju pro Richarda."

"Já zase vím, že Jean-Clauda nemáš v lásce."

"Nemám v lásce!" Její ruce sevřely držadlo dveří, svírala je tak pevně, až jsem uviděla, jak se jí napjala ramena. Myslím, že počítala do desíti.

"Zabíjet tak snadno, jako ty, zabila bych toho zkurvysyna už před dvěma lety a tvůj život by teď byl mnohem méně komplikovaný."

Mírně řečeno. Ale... "Nechci, aby byl mrtvý, Ronnie."

"Je upír, Anito. Je mrtvý." Obrátila se a v tom přítmí se na mne podívala. Její světlešedé oči a žluté vlasy studené světlo hvězd proměnilo ve stříbrné a skoro bílé. Stíny a jasné odražené světlo tučně orámovaly její tvář, jako na jakési modernistické kresbě. Ale výraz té tváře byl skoro děsivý. Byla v něm strašlivá odhodlanost.

Mít takový výraz na obličeji já, varuji se, abych nevyvedla žádnou hloupost, jako třeba nezabila Jean-Clauda. Ale Ronnie není střelec. Zabila dvakrát, v obou případech, aby mi zachránila život. Jsem jí dlužna. Ale někoho chladnokrevně ulovit a usmrtit, to není její styl. Dokonce ani upíra. Vím to, takže jsem ji varovat nemusela. "Myslívala jsem si, že vím, co je mrtvé a co ne, Ronnie." Potřásla jsem hlavou. "Není to tak jednoduché."

"Svedl tě."

Odvrátila jsem se od její rozzlobené tváře a zírala na alobalovou labuť na svém klíně. Deirdorfs & Hart, kde jsme večeřely, zapojili do balení zbytků jídla fantazii a výsledkem byla alobalová zvířátka. Nedokázala jsem se s Ronnie přít a unavovalo mne se o to pokoušet.

Nakonec jsem řekla: "Každý milenec tě svede, Ronnie, o tom to celé je."

Bouchla rukama do palubní desky tak silně, až jsem se lekla a ji to muselo zabolet. "Zatraceně, Anito, to není totéž."

Začínala jsem být nasraná a na Ronnie jsem nasraná být nechtěla. Vzala jsem ji na večeři, aby se cítila lépe, ne abychom se pohádaly. Louis Fane, její vážná známost, byl mimo město, jel na jakousi konferenci a ona kvůli tomu smutnila, a navíc jí bylo třicet. Tak jsem se ji pokusila přivést na jiné myšlenky, postarat se, aby se cítila lépe a ona se na oplátku zřejmě rozhodla postarat, abych se já cítila hůř.

"Heleď se, ani Jean-Clauda ani Richarda jsem šest měsíců neviděla. Nescházím se s žádným z nich, takže kázání o upíří mravopočestnosti můžeme přeskočit."

"To je protimluv."

"Cože?"

"Upíří mravopočestnost."

Zamračila jsem se na ni. "To není fér, Ronnie."

"Jsi popravčí upírů, Anito. To tys mne učila, že upíři nejsou jen lidi s tesáky. Jsou příšery."

Tak to by stačilo, už toho mám plné zuby. Otevřela jsem dveře vozu a sklouzla na kraj sedadla. Ronnie mne popadla za rameno. "Anito, promiň. Omlouvám se. Prosím, nebuď naštvaná."

Neotočila jsem se. Seděla jsem tam, nožky mi visely ze dveří, studený vzduch se prodíral do útulného tepla auta.

"Tak toho nech, Ronnie. Myslím to vážně, nech toho."

Naklonila se a rychle mne zezadu objala. "Omlouvám se. Do toho, s kým spíš, mi nic není."

Chvíli jsem se jejímu objetí poddala. "Správně, není." Pak jsem se vyprostila a vystoupila z vozu. Mé vysoké podpatky křupaly na štěrku příjezdové cesty. Ronnie chtěla, abychom se nastrojily, tak jsme se nastrojily. Jsou to její narozeniny. Ještě jsme ani nedovečeřely, když jsem odhalila její ďábelský plán. Vnutila mi vysoké podpatky a pěknou černou věcičku s minisukní. Top, jak to nejlépe říci, odhaloval leccos a padl mi jako ulitý. Nebo to jsou večerní šatičky bez zad? Ač nesmírně drahé, přesto jen minisukně a top bez zad. Ronnie mi ten úbor pomáhala před týdnem vybírat. Měla jsem tušit, že její nevinné, víš ty co, naparádíme se, je podraz. Měli i další šaty, které zakrývaly víc kůže a byly delší, ale žádné, které by zakamuflovaly opasek s pouzdrem na zbraň, co nosím pod pasem. Vlastně jsem si ho vzala s sebou na nákup, čistě pro jistotu. Ronnie si myslí, že jsem paranoidní, ale po setmění nikam nejdu beze zbraně. A tečka.

Sukénka byla dost prostorná a černá, aby nevyšlo najevo, že mám opasek s Firestar 9mm. Top ušili z dostatečně pevného materiálu, takže pod ním nebyla vidět pažba a šlo snadno tasit. Stačilo jen zvednout spodní okraj topu a ejhle, pistole, přímo vám vklouzla do dlaně. Tohle byly uživatelsky nejpřítulnější večerní šaty, které jsem kdy měla. Moc jsem toužila, aby je vyráběli i v jiných barvách, pořídila bych si rovnou dvoje.

Ronnie měla v plánu jít na své narozeniny do klubu. Do tanečního klubu. Brrr. Nikdy nechodím do klubů. Netančím. Ale šla jsem s ní. Ano, vytáhla mne na parket, hlavně proto, že kdyby tančila sama, bude jako mucholapka na chlapy, mužská pozornost nebyla vítaná. Když jsme tančily obě, přinejmenším to rádoby Casanovy drželo na dištanc. Ačkoli výraz tančit mé pohyby nijak zvlášť dobře nevystihoval. Stála jsem a vlnila se. Ronnie tančila. Tančila, jako by to byla její poslední noc na zemi a plně se tanci poddala. Každičký sval na ní jen hrál. Bylo to efektní a trošku děsivé. V jejím tanci byla i kapka zoufalství, jako by Ronnie pocítila neúprosnou ledovou ruku času, jež ubíhá stále rychleji a rychleji, čím starší jste. Také jste si toho všimli? Nebo to možná byla jen projekce mé vlastní nejistoty. Mně letos bylo šestadvacet a, ruku na srdce, při mém životním stylu si kvůli oslavě třicátin zřejmě vrásky dělat nemusím. Smrt vyléčí vše. Inu, skoro vše.

Byl tam jeden mužský, který se nalepil na mne, místo na Ronnie. Nechápu proč. Je vysoká dlouhonohá bloncka, která tančí, jako by s muzikou šoustala. Jenže on pozval na drink mne. Nepiju. Zkusil to s ploužákem. Odmítla jsem. Nakonec jsem musela být hrubá. Ronnie mi řekla, abych si s ním zatančila, že když nic jiného, je člověk. Já ji upozornila, že sice má narozeniny, ale právě pokouší mou trpělivost více, než je jí zdrávo.

Pro Kristovy rány, jestli ve svém životě něco nepotřebuju, pak dalšího chlapa. Nevím co si počít s těma dvěma, které už mám. Skutečnost, že jsou, bráno po pořádku, upír-Vládce města a Ulfric-vlkodlačí král, byla jen částí problému. I když to samo o sobě stačilo, abyste pochopili, jak hlubokou jámu si kopu. Nebo jsem si ji už vykopala? Jo, už vykopala. Jsem zhruba v půli cesty k Číně a pořád vyhazuju další hlínu do luftu.

Šest měsíců žiji v celibátu. A co vím, oni také. Oba čekají, až se rozmyslím. Čekají, až si vyberu, rozhodnu se, prostě něco, někoho.

Půl roku jsem byla pevná jako skála, držela jsem se od nich dál. Neviděla jsem je, aspoň osobně ne. Nebrala jsem telefon. Stačilo ucítit kolínskou a hned jsem brala nohy na ramena. Proč tak drastická opatření? Upřímně řečeno, protože pokaždé, když jsem se s nimi viděla, jsem z cesty ctnosti sklouzla. Oběma patřilo mé libido, ale já se snažila zjistit, kterému patří mé srdce. Pořád to nevím. Zatím jsem se rozhodla jen v jednom bodě, nastal čas přestat se schovávat. Musím se s nimi setkat a rozhodnout, co si počneme dál. K tomuto závěru, že je musím vidět, jsem dospěla před dvěma týdny. A hned ten den jsem vyplnila recept na antikoncepci a zase ji začala brát. Poslední, co potřebuji, je překvapení v podobě těhotenství. To, že první věc, která mne při myšlence na Richarda a Jean-Clauda napadla, byla antikoncepce, jasně ukazuje, jaký vliv na mne mají.

Musíte pilulky brát aspoň měsíc, abyste byly v bezpečí, nebo aspoň tak v bezpečí, jak jen to lze. Čtyři týdny, pro jistotu pět, pak zavolám. Možná.

Zaslechla jsem Ronnie běžet po štěrku. "Anito, Anito, počkej, nebuď naštvaná."

Šlo o to, že jsem nebyla naštvaná na ni. Byla jsem naštvaná na sebe. Naštvaná, že se ani po všech těch měsících nedokážu rozhodnout, vybrat si mezi dvěma muži. Zastavila jsem se a počkala na ni, choulila jsem se ve svém černém, na látku chudém úboru, malou labuť z alobalu v rukou. V noci se tak ochladilo, že jsem si přála mít sako. Když mne Ronnie dohnala, zase jsem vykročila.

"Nejsem naštvaná, Ronnie, jen unavená. Unavená z tebe, své rodiny, Dolpha, Zerbrowskiho, ze všech zpropadených samozvaných soudců." Mé kramfleky při chůzi ostře klapaly. Jean-Claude mi jednou řekl, že pozná, jestli jsem naštvaná, už podle zvuku mých podpatků. "Běž opatrně. Máš vyšší podpatky, než já." Ronnie měřila pět stop osm palců, s podpatky skoro šest.

Já měla dvoupalcové štekly, které mne zvedly na pět pět. Když s Ronnie běháme, nadřu se mnohem víc, než ona.

Zazvonil telefon, zrovna když jsem se trefovala klíčem do zámku a žonglovala balíčkem se zbytky. Ronnie mi vzala zbytky a já ramenem otevřela dveře. Rozběhla jsem se na svých jehlách dřív, než jsem si vzpomněla, že mám dovolenou. Což znamená, že jakákoli pohroma, kvůli které mne volají ve 2:05 ráno, není můj problém, přinejmenším ještě další dva týdny. Jenže znáte to, starý pes a nové kousky, byla jsem u aparátu dřív, než mi to docvaklo. Nechala jsem na záznamníku, aby to vzal, ale stála jsem tam, srdce mi bušilo v krku. Měla jsem v úmyslu to ignorovat, ale... ale stejně jsem byla připravená popadnout sluchátko, čistě pro každý případ.

Hlasitá dunivá hudba a mužský hlas. Hudbu jsem nepoznala, ale hlas ano. "Anito, tady Gregory. Nathaniel je v maléru."

Gregory je jedním z leopardodlaků, které jsem podědila, když jsem zabila jejich alfu, jejich vůdce. Coby člověk jsem na tu práci nebyla zrovna nejvhodnější, ale než se najde náhrada, dokonce i já byla lepší, než nic. Dlaci bez někoho dominantního, kdo by je chránil, jsou maso pro kohokoli, a pokud na ně někdo nastoupí a zabije je, bude to v jistém slova smyslu má vina. Tak jsem se chovala jako jejich ochránce, ale ta práce byla složitější, než jsem si představovala. Nathaniel byl problém. Všichni ostatní si přebudovali život, odkdy byl jejich starý vůdce zabit, ale Nathaniel ne. Měl těžký život: zneužívání, znásilňování, pásli ho, věčný spodek. Spodek znamená, že byl něčí otrok - na sex a bolest. Byl jedním z mála skutečně submisivních jedinců, se kterými jsem kdy měla tu čest, ačkoli nutno přiznat, že mé zkušenosti v této sféře jsou omezené.

Tiše leč šťavnatě jsem zaklela a zvedla sluchátko. "Jsem tady, Gregory, co se zas děje?" Dokonce i mně zněl můj hlas unaveně a napůl dožraně.

"Mít někoho jiného, komu bych zavolal, Anito, zavolal bych jemu, ale mám jen tebe." I on mluvil unaveně a dožraně. Bezva.

"Kde je Elizabeth? Dnes v noci měla Nathaniela pást ona." Nakonec jsem souhlasila, že Nathaniel může začít chodit do dominantně submisivních klubů, pod podmínkou, že ho doprovodí Elizabeth a aspoň jeden další leopardodlak. Tím dnes v prvé řadě měl být Gregory, ale Gregory bez Elizabeth nebyl dost dominantní, aby udržel Nathaniela v bezpečí. Normální submisiv by v jednom z těch klubů měl být v bezpečí, když má někoho, kdo prostě řekne: ne, vřelé díky, nemáme zájem. Jenže Nathaniel byl jedním ze subínků, kteří se vyskytují jen zřídka a jsou téměř neschopní říci ne, a navíc zde byly jisté náznaky, že jeho představa o bolesti a sexu může být velice extrémní. Což znamenalo, že by mohl kývnout na věci, které by pro něj byly moc, moc špatné. Dlaci snesou mnohá zranění a nezanechá to trvalé následky, ale všechno má své meze. Zdravý spodek řekne stop, když je to na něj moc nebo když cítí, že je něco špatně, ale Nathaniel tak zdravý není. Takže měl s sebou chůvy, aby zajistily, že se mu nepřihodí nic skutečně zlého. Jenže šlo o víc. Správná domina věří své subince, že řekne stačí dřív, než vznikne příliš velká újma. Domina subince věří, že zná své tělo a má dostatečně vyvinutý pud sebezáchovy, aby zakřičela dřív, než jsou překročeny meze jejího těla. Nathaniel ten pud postrádá, takže ho dominant může v dobré víře zle poranit, než si vůbec uvědomí, že Nathaniel si sám pomoci nedokáže.

Vlastně jsem Nathaniela párkrát sama doprovázela. Jako jeho Nimir-ra jsem víceméně měla v popisu práce obhlédnout potenciální... uživatele. Byla jsem připravená, že ten klub bude něco jako spodní kruh pekla a byla příjemně šokována. V běžném baru o sobotní noci jsem mívala se sexuálními návrhy větší problémy. V těchto klubech si všichni dávali dobrý pozor, aby se vám nevnucovali nebo nepůsobili moc vlezle. Je to malá komunita, a jakmile jednou získáte reputaci otravy, už si neškrtnete. Dostanete se na černou listinu a nikdo si s vámi nebude chtít hrát. Zjistila jsem, že tady jsou velice zdvořilí a pokud jste dali jasně najevo, že tam nejste, abyste se povyrazili, nikdo vás neobtěžoval, kromě turistů. Turisté jsou potížisté, lidé ne zcela této orientace, kteří se rádi namaškaří a vymetají kluby. Neznají pravidla a nenamáhají se na ně ptát. Pravděpodobně si mysleli, že pokud nějaká žena přijde na místo, jako je tohle, je ke všemu svolná. Přesvědčila jsem je o opaku. Ale musela jsem s Nathanielem přestat chodit. Ostatní leopardodlakové mi řekli, že vysílám tak dominantní vibrace, že dokud budu s ním, žádná domina si k Nathanielovi netroufne ani na krok. Nicméně nabídky na ménage a trois všeho druhu nám jen pršely. Začínala jsem toužit mít nahrané: Ne, nestojím o bondage ve třech, ale díky za optání.

Elizabeth byla považována za dominu, ale ne natolik, aby Nathanielovi bránila ve štěstí a tak ho mohla brát ven a sjednávat mu... rande.

"Elizabeth práskla do bot," oznámil Gregory.

"Bez Nathaniela?" Vyslovila jsem to jako otázku.

"Ano."

"Furt lepší a lepší, ta ví, jak mi zvednout žluč."

"Cože?" nechápal.

"Jsem vytočená z Elizabeth."

"A bude to ještě lepší."

"Jak moc lepší to ještě může být, Gregory? Všichni jste mne ujišťovali, že tyhle kluby jsou bezpečné. Drobátko pout, sem tam facka a dráždění. Všichni jste mne přesvědčovali, že od toho nemůžu Nathaniela držet dál navěky. Tys mi tvrdil, že mají své metody, jak monitorovat celý prostor, takže nikdo nedojde úhony. Ty, Zane a Cherry jste mi to tloukli do hlavy. Do pekla, viděla jsem to na vlastní oči. Všude jsou monitory bezpečnostních kamer, je tam bezpečněji, než na rande, která jsem absolvovala já, tak co se mohlo stát?"

"Tohle jsme nemohli předvídat."

"Přejdi rovnou k pointě, Gregory, předehra nudí."

Zavládlo ticho, delší, než být mělo, bylo slyšet jen přeřvanou muziku. "Gregory, seš ještě tam?"

"Gregory je indisponován," řekl nějaký mužský hlas.

"Kdo je to?"

"Marco, jestli ti to k něčemu bude, ale pochybuju." Jeho hlas byl kultivovaný - Američan, ale někdo z vyšších vrstev.

"Jsi ve městě nový, viď?"

"Tak nějak."

"Vítej ve městě. Určitě se vyprav na Oblouk, moc pěkný výhled. Ale co má tvůj příjezd do St. Louis společné se mnou a těmi, kdo mi patří."

"Nejdřív jsme si neuvědomovali, že je to tvůj mazlíček. Jeho jsme nelovili, ale když ho teď máme, necháme si ho."

"Nemůžete si ho nechat."

"Přijeď a vezmi nám ho, jestli to dokážeš." Ten podivně uhlazený hlas dělal tu výhrůžku ještě efektnější. Nebyl v něm hněv, nic osobního. Zněl věcně a já neměla tušení, o co jde.

"Pusť Gregoryho k telefonu."

"Spíš ne. Zrovna si užívá s mými přáteli."

"Jak mám vědět, že je ještě naživu?" Můj hlas byl stejně prost emocí, jako jeho. Ještě jsem nic necítila. Bylo to příliš náhlé, příliš nečekané, jako přijít do kina v půlce filmu.

"Ještě nikdo nezemřel," řekl muž.

"Jak to mám vědět?"

Sekundu zůstal zticha, pak: "S jakými lidmi se to stýkáš, když první, na co se ptáš, je, jestli jsme ho nezabili?"

"Byl to drsnej rok. Teď mi dej k telefonu Gregoryho, protože dokud se nedozvím, že je naživu, a on mi neřekne, že jsou naživu i ostatní, není o čem vyjednávat."

"Jak víš, že je to vyjednávání?"

"Říkejme tomu předtucha."

"Božínku, jsme my to ale přímí."

"Neumíš si ani představit, jak přímá dokážu být, Marco. Pusť Gregoryho k telefonu."

Ticho, jen hudba a další hudba, ale žádné hlasy. "Gregory, Gregory, seš tam? Je tam někdo?" Do prdele.

"Mám obavy, že tvůj kocourek nám nezamňouká. Má svou hrdost, myslím."

"Dej mu sluchátko k uchu a nech mne s ním promluvit."

"Jak si přeješ."

Další hlasitá muzika. Promluvila jsem, jako bych si byla jistá, že Gregory naslouchá. "Gregory, potřebuji vědět, že jsi naživu. Musím se dozvědět, jestli je naživu Nathaniel a všichni ostatní. Mluv se mnou Gregory."

Jeho hlas byl sevřený, jako by zatínal zuby. "Anooo."

"Ano co, jsou všichni naživu?"

"Anoo."

"Co s tebou dělají?"

Místo odpovědi do sluchátka zakřičel a ten zvuk mi zježil chloupky na krku a na rukou mi naskočila husí kůže. Najednou řev ustal. "Gregory, Gregory!" ječela jsem, snažila se překřičet techno-beat, ale nikdo neodpověděl.

Marco se vrátil. "Všichni jsou živí, ač ne zcela zdraví. Ten, kterému říkáš Nathaniel, je vážně rozkošný mladík, ty dlouhé kaštanové vlasy a neskutečné šeříkové oči. Takový hezoun, byla by škoda tu krásu zničit. Samozřejmě, i tenhle je k pomilování, blond, modrooký. Někdo mi říkal, že jsou oba striptéři. Je to pravda?"

Už jsem nebyla ochromená, byla jsem vystrašená a rozzlobená a pořád jsem neměla ponětí, proč se tohle děje. Ale můj hlas byl vyrovnaný, skoro klidný. "Jo, je to pravda. Jsi ve městě nový, Marco, takže mne neznáš. Ale věř mi, tohle udělat nechceš."

"Snad, ale můj alfa ano."

Aha, politikaření kožoměnců. Nesnáším politikaření kožoměnců. "Proč? Leopardodlaci nejsou hrozbou pro nikoho."

"Není na nás ptát se proč, máme jen vykonat své a zemřít."

Sečtělý únosce, jak osvěžující. "Co chcete, Marco?"

"Můj alfa chce, abys přišla a zachránila své kočky, jestli to dokážeš."

"Ve kterém klubu jste?"

"Narcis v řetězech." A zavěsil.

2

"Do prdele!"

"Co se stalo?" nechápala Ronnie. Skoro jsem na ni zapomněla. Do téhle části mého života nepatří, ale byla tady, opírala se o kuchyňskou linku, pátrala v mojí tváři, tvářila se ustaraně.

"Postarám se o to."

Sevřela mi paži. "Onehdy's mne počastovala proslovem na téma, jak chceš zpátky své přátele, jak nás už nechceš odstrkávat. Myslelas to vážně, nebo to byly jen žvásty?"

Zhluboka jsem se nadechla a vydechla. Povykládala jsem jí, čím ke konverzaci přispěli mluvčí na druhé straně drátu.

"A ty nemáš ani tušení, o co jde?"

"Ne, nemám."

"Zvláštní. Tyhle věci většinou gradují, nespadnou z čistého nebe."

Kývla jsem. "Já vím."

"Hvězdička 69 vytočí poslední číslo, se kterým jsi hovořila."

"Dobré to bude k čemu?"

"Zjistíš, jestli vážně jsou v tom klubu nebo jestli je to jen past na tebe."

"Ty nejsi jen pěkná tvářička, viď?" pochválila jsem ji.

Usmála se. "Jsem všemi mastmi mazaný detektiv. Takovéhle věci jsou naše parketa." Humor jí nedospěl až k očím, ale snažila se.

Namačkala jsem *69 a telefon se rozzvonil, trvalo to celou věčnost, nebo mi to tak aspoň připadalo, pak se ozval další mužský hlas: "Jo."

"Je to Narcis v řetězech?"

"Jo, kdo je tam?"

"Potřebuji mluvit s Gregorym."

"Neznám žádnýho Gregoryho."

"S kým mluvím?"

"Tohle je posranej telefonní automat, dámo. Jen jsem to zvedl." Pak taky zavěsil. Asi je noc jako stvořená pro típání mých hovorů.

"Volali z automatu v klubu," oznámila jsem.

"No, aspoň to víš jistě."

"Víš, kde ten klub je?" optala jsem se.

Ronnie zavrtěla hlavou. "Tohle není má parketa."

"Ani moje." Ve skutečnosti jediní oficiální hráči dominance a submise, které znám osobně, jsou v tom klubu a čekají na záchranu.

Koho znám, kdo by mohl vědět kde klub je a taky něco o jeho pověsti? Nemohla jsem leopardodlakům věřit, co mi řekli o bezpečnosti toho místa. Je nabíledni, že se mýlili.

Na mysli mi vytanulo jediné jméno. Znala jsem jen jedinou bytost, která by mohla vědět, kde je Narcis v řetězech, a do čeho se namočím, pokud tam vkročím. Jean-Claude. Vzhledem k tomu, že mám na krku politikaření kožoměnců, dávalo by spíš smysl volat Richardovi, je vlkodlak a tak. Jenomže kožoměnci jsou nesmírně klanová cháska. Jeden typ zvířete zřídkakdy překročí hranice druhu, aby pomohl jinému. Frustrující, ale pravdivé. Výjimkou byla dohoda mezi vlkodlaky a krysodlaky, ale všichni ostatní byli ponecháni sobě napospas, ať se škorpí a krvácí, co hrdlo ráčí. No, pokud by se nějaká skupinka vymkla z otěží a příliš přitahovala nežádoucí pozornost policie, vlci a krysy by ji ukáznili, ale kromě toho se očividně nikdo nechtěl do ostatních plést. To byl jeden z důvodů, proč stále opatruji leopardodlaky.

Pak taky, Richard neví o D&S subkultuře o nic víc, než já, spíš méně. Pokud se chcete vyptávat na sexuální výstřelky, Jean-Claude je rozhodně váš člověk. Možná se na nich sám nepodílí, ale jak to tak vypadá, vždycky je v obraze kdo dělá co, a s kým, a kde. Nebo v to aspoň doufám. Být v sázce jen můj život, pravděpodobně nezavolám žádnému z nich, ale pokud mě dnes zabijí, nezbude nikdo, kdo by zachránil Nathaniela a ostatní. Nepřijatelné.

Ronnie odkopla jehly. "Nevzala jsem si zbraň, ale jsem si jistá, že máš nějakou navíc."

Zavrtěla jsem hlavou. "Nikam nejdeš."

Hněv její šedá kukadla zbarvil po vzoru bouřkových mračen. "Leda k čertu nejdu."

"Ronnie, tohle jsou kožoměnci, a ty jsi člověk."

"Stejně jako ty."

"Díky Jean-Claudovým upířím znamením jsem trochu víc, než to. Snesu škodu, která by tebe zabila."

"Sama tam jít nemůžeš." Paže měla zkřížené pod ňadry, tvář rozzlobenou, plnou tvrdohlavých vrásek.

"Nemíním tam jít sama."

"To proto, že nejsem střelec, viď?"

"Nezabíjíš snadno, Ronnie, to není ostuda, ale nemůžu tě vzít mezi bandu kožoměnců, ledaže bych si byla jistá, že budeš střílet, abys zabila, budeš-li muset." Stiskla jsem jí nadloktí. Zůstala v mých rukách strnulá a naštvaná. "Ztratit tě by zabilo kousek mého já, Ronnie. Větší kousek, kdybych věděla, žes umřela kvůli nějakému mému maléru. S těmihle lidmi nesmíš zaváhat. Nemůžeš s nimi jednat jako s člověkem. Když budeš, umřeš."

Potřásla hlavou. "Zavolej policii."

Ustoupila jsem od ní. "Ne."

"Krucipísek, Anito, do hajzlu!"

"Ronnie, existují jistá pravidla a jedno z těch pravidel říká, že do záležitostí smečky ani pardu se policie nezatahuje." Hlavním důvodem tohoto pravidla je sklon policie mračit se na boje o dominanci, které končí zemí posetou mrtvými těly, ale není zapotřebí tohle Ronnie vyzvonit.

"To je stupidní pravidlo."

"Možná, ale mezi měňavci to tak prostě chodí, na barvě srsti nezáleží."

Posadila se k malému stolečku pro dva, kde jsem snídávala, který stál na svém mírně vyvýšeném stupínku. "Kdo tě teda bude krýt? Richard nezabíjí o nic snáz, než já."

Což bylo půl pravdy, ale tu druhou půlku jsem nechala plavat. "Ne, dnes v noci chci mít za zády někoho, kdo udělá, co bude zapotřebí a necouvne."

Její oči teď byly temné, temné hněvem. "Jean-Claude." V jejím podání jeho jméno vyznělo jako kletba.

Přikývla jsem.

"Seš si jistá, že tohle sám nenaplánoval, jen aby tě dostal zpátky do svého života, pardon, smrti?"

"Na to, aby si zahrával s mými lidmi, mne příliš dobře zná. Ví, co bych udělala, kdyby jim ublížil."

Zmatek krauloval proti zlosti, změkčil jí oči, tvář. "Nenávidím ho, ale vím, že ty ho miluješ. Opravdu bys ho dokázala zabít? Dokázala by ses na něj podívat přes hlaveň zbraně a stisknout spoušť?"

Jen jsem se na ni podívala a i bez zrcadla mi bylo jasné, že mé oči jsou stále odtažitější, chladnější. Pro hnědé oči je těžké být chladnými, ale poslední dobou se mi to daří.

Očima jí prokmitlo cosi jako strach. Nevím, zda se bála o mne nebo mne. Dala bych přednost tomu prvnímu. "Dokázala, Ježíši, Anito. Znáš Jean-Clauda déle, než já Louie. Nikdy bych nedokázala Louiemu ublížit, bez ohledu na to, co by udělal."

Pokrčila jsem rameny. "Udělat to by mne zničilo, myslím. Nežila bych šťastně až navěky, jestli bych vůbec přežila. Existuje velmi reálná možnost, že by mne upíří znamení stáhla do hrobu spolu s ním."

"Další dobrý důvod ho nezabíjet," odtušila.

"Jestli má prsty v tom, jak strašně Gregory v telefonu křičel, bude potřebovat lepší důvody pro šanci dál dýchat, než lásku nebo chtíč nebo mou možnou smrt."

"Nechápu to, Anito. Vůbec tomu nerozumím."

"Já vím," a v duchu jsem si pomyslela, že to je jedním z důvodů, proč už se, Ronnie a já, poslední dobou nevídáme tak často, jako kdysi. Unavilo mne vysvětlovat jí své duševní pochody. Ne, ospravedlňovat se před ní.

Jsi moje přítelkyně, má nejlepší přítelkyně, běželo mi hlavou. Ale už ti nerozumím.

"Ronnie, nemůžu se utkat v páce ani s kožoměnci ani s upíry. Rovný boj bych projela na celé čáře. Jediný způsob, jak přežít, jediný způsob, jak mohou přežít mí leopardodlaci, je zajistit, aby se mne ostatní kožoměnci báli. Bojí se mých hrozeb. Jsem jenom tak dobrá, jak dobré jsou mé hrozby, Ronnie."

"Takže tam vtrhneš a pozabíjíš je."

"To jsem neřekla."

"Ale uděláš to."

"Budu se snažit tomu vyhnout."

Zvedla si kolena pod bradu, rukama objala ty své dlouhatánské nohy. Na punčoše měla drobounkou dírku, leskla se vyspravená bezbarvým lakem na nehty. Nosila ho v kabelce pro katastrofy podobného rázu. Já nosím zbraň a dokonce ani nenosím kabelku.

"Jestli tě strčí za katr, cinkni mi. Přijdu za tebe zaplatit kauci."

Zavrtěla jsem hlavou. "Jestli se nechám přistihnout při maření tří a více životů na veřejnosti, pak se dnes v noci žádná kauce nekoná. Policie s mým výslechem pravděpodobně nebude hotová ani do slunce úsvitu. Spíš mnohem, mnohem později."

"Jak můžeš být tak klidná?" vyjela na mne.

Začínala jsem si vzpomínat, proč jsme se, Ronnie a já, začaly odcizovat. Téměř tu samou konverzaci jsem vedla s Richardem, když onehdy do města zavítal nájemný vrah, aby mne zabil. Odpověděla jsem stejně. "Když budu hysterická, pomůže to něčemu, Ronnie?"

"Ale ty nejseš ani naštvaná."

"Tak to prrr, jsem naštvaná."

Zavrtěla hlavou. "Ne, mám na mysli, že vůbec nejsi na mrtvici, že se tohle stalo. Nevypadáš ani překvapená, ne jako..." pokrčila rameny. "Ne tak, jak bys být měla."

"Chceš říct, jak bys byla ty." Zvedla jsem ruku, než stihla odpovědět. "Nemám čas probírat morálku ani filosofovat, Ronnie." Sáhla jsem po sluchátku. "Volám Jean-Clauda."

"Furt ti tluču do hlavy, abys dala upírovi kopačky a vzala si Richarda, ale asi existuje víc důvodů, proč ho nemůžeš pustit k vodě."

Zpaměti jsem vyťukala telefonní číslo Cirkusu prokletých a Ronnie nepřestávala konverzovat s mými zády: "Možná jen nejsi ochotná vzdát se milence, který je ještě chladnokrevnější, než ty."

Telefon vyzváněl. "V pokoji pro hosty je čistě povléknuto, Ronnie. Promiň, dnes v noci na holčičí řeči nemám čas." Zůstala jsem stát zády k ní.

Slyšela jsem ji vstát, uhladit si sukni a poznala, když vyšla. Stála jsem zády do místnosti, dokud jsem si nebyla jistá, že je pryč. Žádné z nás by nepomohlo vidět mě brečet.

3

Jean-Claude v Cirkuse prokletých nebyl. Hlas na druhém konci aparátu v Cirkuse mne nepoznal a neuvěřil, že jsem Anita Blakeová, druhdy Jean-Claudovo zlatíčko. Tak mi nezbylo, než obvolávat ostatní jeho podniky. Zkusila jsem Provinilé slasti, jeho striptýzový klub, ani vidu ani slechu. Zkusím ještě Danse Macabre, jeho nejnovější želízko v ohni tance, ale pozvolna jsem začínala nabývat dojmu, že Jean-Claude prostě všude řekl, že když budu volat já, on tam jako není.

To pomyšlení mě trápilo, hodně. Mívala jsem obavy, že by mne - po takové době - mohl - a ne nezaslouženě - poslat do pekla Richard s tím, že už má mé nerozhodnosti až po krk. Ale ani jednou mě nenapadlo, že by mohl přestat čekat Jean-Claude. Jenže, jsem-li si tak nejistá, co se mých citů k němu týče, proč se mi teď najednou svírá žaludek a pocit ztráty ve mně narůstá, jako nepovedené hrníčku vař? S leopardodlaky a jejich problémy nemají tyhle pocity společné zhola nic. Naopak mají moc co dělat se mnou a s tím, že se zčistajasna cítím ztracená. Ale... konec dobrý, všechno dobré. Ukázalo se, že v Danse Macabre je, a dokonce to vezme, přestože volá má maličkost. Měla jsem moment na rozuzlování svého žaludečku a střívek, a na zklidnění dechu, pak už byl u telefonu a já měla co dělat, abych udržela své metafyzické štíty na místě.

Nesnáším metafyziku. Nadpřirozená biologie je pořád biologie, metafyzika je magie, a já se s tím pořád nevyrovnala. Šest měsíců jsem nepracovala, meditovala jsem, studovala s velice moudrou senzibilkou jménem Marianne, učila se rituální magii, abych dokázala kontrolovat Bohem mi dané schopnosti. A tak jsem dokázala blokovat znamení, jimiž mne svázali Richard a Jean-Claude. Aura je jako vaše osobní ochrana, vaše osobní energie. Když je zdravá, chrání vás jako kůže, ale nechte si do ní udělat díru, infekce tam nakráčí coby dup. Moje aura má díry hned dvě. Co muž, to díra. Předpokládám, že i jejich aury mají díry. A všechny nás to vystavuje nebezpečí. Já své díry zacelila. Pak jsem se, je to jen pár týdnů, postavila jistému strašlivému stvoření, rádoby-bohu. Nová kategorie, dokonce i pro mne. Byl tak mocný, že ze mne strhal všechny záplaty, které mi daly takovou práci, nechal mne napospas všehomíru a zase zcela otevřenou. Jen zásah místní čarodějky mě zachránil před pohlcením, aurou počínaje a... Už nemám na dalších šest měsíců celibátu, meditací a bohorovné trpělivosti. Díry jsou holou realitou a zaplnit je můžou jen Jean-Claude a Richard. Tak to řekla Marianne a té věřím jako málokomu.

Jean-Claudův hlas v telefonu byl jako plácnutí sametovou rukavičkou. Dech mi uvíznul v hrdle a já dokázala jen vnímat tok jeho hlasu, jeho přítomnost, jako něco živé, splývající mi po kůži. Hlas odjakživa patřil k tomu, co Jean-Claude uměl nejlépe, ale tohle bylo až absurdní. Skrz telefon? Jak bych se s ním asi tak mohla setkat osobně a udržet své štíty v pozoru, o klidu mysli nemluvě.

"Vím, že tam jsi, ma petite. Voláš jen, abys uslyšela můj hlas?"

Mělo to k pravdě blíž, než mi bylo příjemné. "Ne, ne." Ještě pořád jsem neměla všech pět pohromadě. Jako atlet, který se vykašlal na tréninky. Prostě nedokážu snést stejnou zátěž jako předtím, a konfrontace s Jean-Claudovou mocí je setsakra těžká.

Když jsem pořád nic neříkala, zase promluvil on. "Ma petite, čím jsem si tuto čest zasloužil? Proč ses mi rozhodla zavolat?" Hlas měl prázdný, ale něco v něm cinkalo. Asi výčitky.

Myslím, že jsem to měla čekat. Jakštakš jsem se posbírala a pokusila se mluvit jako inteligentní lidská bytost, v čemž ne vždy vynikám. "Je to šest měsíců..."

"Jest mi známo, ma petite."

Blahosklonnost v akci. To nenávidím. Malinko mě tím dožral. Vztek mi trochu pomohl pročistit hlavu. "Jestli mi přestaneš skákat do řeči, řeknu ti, proč volám."

"Mé srdce buší nedočkavostí."

Chtěla jsem zavěsit. Chová se jak osina v zadku, a část mého já připouští, že si takové zacházení možná zasloužím, což mě rozvzteklilo ještě víc. Vždycky nejvíc zuřím, když si myslím, že nejsem v právu. Celé měsíce jsem byla zbabělá a úspěšně v tom pokračuji. Bála jsem se být mu nablízku, bála jsem se, co udělám. Kurva fix, Anito, vzmuž se. "Sarkasmus je má parketa."

"A má je jaká?"

"Hodlám tě poprosit o laskavost."

"Vážně?" utrousil, jako by mi mohl i nevyhovět.

"Prosím, Jean-Claude, prosím o pomoc. Často to nedělám."

"O tom není pochyb. Co bys ode mne chtěla, ma petite? Dobře víš, že tobě stačí požádat a bude to tvé. Jak moc se na tebe zlobím, nehraje roli."

Nechala jsem to popíchnutí plavat, protože jsem nevěděla, co si s ním počít. "Znáš klub, který se jmenuje Narcis v řetězech?"

Sekundu či dvě zůstal zticha. "Oui."

"Můžeš mi popsat cestu a setkat se tam se mnou?"

"Víš, o jaký druh klubu se jedná?"

"Jo."

"Víš to jistě?"

"Je to bondage klub, já vím."

"Pokud ses během posledních pár měsíců výrazně nezměnila, ma petite, není to tvůj styl."

"Ne, můj ne."

"Tví leopardodlaci zase zlobí?"

"Tak nějak." Vyklopila jsem mu, co se stalo.

"Marca neznám."

"Nečekala jsem, že budeš."

"Ale že budu vědět, kde klub je, jsi čekala."

"Doufala jsem."

"Setkám se tam s tebou, spolu se svými lidmi. Nebo chceš, abych ku tvé záchraně přicválal jen já samojediný?" Teď zněl pobaveně, což je lepší, než naštvaně, asi.

"Přiveď, koho uznáš za vhodné."

"Věříš mému úsudku?"

"V tomhle jo."

"Ale ne ve všem," odtušil měkce.

"Nikomu nevěřím ve všem, Jean-Claude."

Povzdechl si. "Moc mladá, abys byla tak... blazeovaná."

"Jsem cynická, ne blazeovaná."

"A rozdíl mezi tím je jaký, ma petite?"

"Ty jsi blazeovaný."

Rozesmál se, zvuk smíchu mne hladil jako dlaň. Věcičky v mém podbřišku se nenechaly prosit a svíraly se jedna radost. "Aha," zavrněl, "tím se ten rozdíl vysvětluje."

"Pověz mi kudy tam, prosím." Prosím jsem přidala, aby věci dostaly spád.

"Tvým leopardodlakům neublíží přespříliš, dle mého názoru. Ten klub řídí kožoměnci a ti ucítí krev, bude-li jí moc, a vezmou věci do vlastních rukou. Což je jedním z důvodů, proč je Narcis v řetězech zemí nikoho, neutrálním územím pro skupinky s řekněme, okrajovou orientací. Tví leopardi měli pravdu. Obvykle je tam bezpečno."

"Jasně, Gregory ječel, protože se cítil v bezpečí."

"Patrně nikoli, ale znám majitele. Narcis by byl velice rozezlen, kdyby v jeho klubu někdo překročil meze."

"Narcis, to jméno neznám. Jo, řeckou mytologii ovládám, ale v lokálním měřítku jsem se s ním nesetkala."

"Ani bych to nečekal. Neopouští svůj klub často. Ale zavolám mu a on ti kočky ohlídá. Nezachrání je, ale postará se, aby jim už dál neubližovali."

"Věříš Narcisovi, že to udělá?"

"Oui."

Jean-Claude má své chyby, ale když někomu věří, obvykle mívá pravdu. "Fajn. A děkuji."

"Skutečně nemáš zač." Zhluboka se nadechl, pak tiše řekl: "Zavolala bys, kdybys nepotřebovala mou pomoc? Zavolala bys vůbec někdy?"

Této otázky jsem se obávala. Od obou, Jean-Clauda i Richarda. Ale nakonec jsem ze sebe jakous takous odpověď přece jen vydolovala: "Odpovím ti, jak nejlépe dovedu, ale říkej tomu třeba předtucha, tohle může být dlouhé povídání. Musím se dozvědět, jestli jsou mí lidé v pořádku dřív, než začneme pitvat náš vztah."

"Vztah? Je to to, co máme?" Jeho hlas byl velmi suchý.

"Jean-Claude."

"Ne, ne, ma petite, zatelefonuji teď Narcisovi a zachráním tvé kočky, ale jen pokud slíbíš, že až zase zavolám, dopovíme si to."

"Slibuji."

"Česné slovo?"

"Česné slovo."

"Výtečně, ma petite, na slyšenou." Zavěsil.

Položila jsem sluchátko a zůstala tam stát. Bylo zbabělé chtít zavolat někomu jinému, komukoli, takže by bylo obsazeno a my si to nemohli dopovědět? Jo, zbabělé, ale lákavé. Nenávidím mluvení o mém osobním životě, zvláště pak s lidmi, kteří jsou s ním spjati nejintimněji. Měla bych sotva čas převléknout si minišatičky, když telefon zazvonil. Nadskočila jsem a vzala ho, srdce v krku. Vážně jsem se téhle konverzace bála.

"Haló," vydechla jsem.

"Narcis dohlédne na bezpečí tvých koťat. Takže, kde jsme skončili?" Zůstal zticha jeden tep srdce. "Jo, aha, zavolala bys vůbec někdy, kdybys nepotřebovala mou pomoc?"

"Žena, se kterou studuji..."

"Marianne," napověděl.

"Ano, Marianne. Zkrátka a dobře, ona tvrdí, že nemůžu díry ve své auře blokovat navždy. Že jediný způsob, jak být v bezpečí před nadpřirozenými záškodníky, je zaplnit je tím, co do nich patří, pro co byly stvořeny."

Na druhém konci aparátu ticho jako v hrobě. Ticho tak dlouhé, že jsem hlesla: "Jean-Claude, jsi tam ještě?"

"Jsem tady."

"To nezní, jako bys tím byl bůhvíjak potěšen."

"Víš vůbec, co říkáš, Anito?" Použil mé jméno, špatné znamení, vždycky.

"Myslím, že ano."

"Chci, aby v tomto bylo mezi námi jasno, zcela jasno, ma petite. Nechci, abys za mnou za nějakou dobu přiběhla a plakala a křičela, žes nechápala, jak pevně nás to sváže. Pokud Richardovi a mně skutečně dovolíš vyplnit ta znamení na tvém... těle, budeme sdílet své aury. Svou energii. Svou magii."

"To už děláme, Jean-Claude."

"Částečně, ma petite, ale zatím jde jen o vedlejší účinky znamení. Nyní půjde o dobrovolné, vědomé spojení. Jakmile k němu jednou dojde, nemyslím, že by mohlo být revokováno, aniž by nám to přivodilo neblahé následky."

Teď jsem byla se vzdycháním na řadě já. "Kolik upírů zpochybnilo tvoji autoritu, zatímco já si meditovala na horách?"

"Pár," odtušil opatrně.

"Víc, než pár, vsadím botky, protože vyčmuchali, že tvá obrana není kompletní. Měl's potíže srazit je na kolena, aniž bys je zabil, viď?"

"Řekněme, že jsem rád, že se během posledního roku žádný vážný vyzyvatel neobjevil."

"Prohrál bys, bez Richarda a mne, bez naší podpory, a nemohl ses zaštítit, když jsme nebyli na dosah. Fungovalo to, když jsem byla ve městě a s tebou. Dotýkání, být spolu, to nám vzájemně pomáhalo zasouvat do zásuvek zástrčky. Problém moci, síly, energie to nevyřešilo, ale ošetřilo."

"Oui," připustil tiše.

"Nevěděla jsem to, Jean-Claude. Nejsem si jistá, jestli by se tím něco změnilo, ale nevěděla jsem to. Bože, Richard musí být zoufalý - nezabíjí jako my. Jeho žvásty jsou to jediné, co vlkodlakům brání roztrhat jeden druhého na cimprcampr, a se dvěma dírami zívajícími dokořán v jeho nejintimnější obraně..." Hlas mne zradil, ale pořád nedokážu zapomenout na ledovou hrůzu, jež se mne zmocnila, když jsem si uvědomila, jak moc jsem nás všechny ohrozila.

"Richard měl jisté problémy, ma petite. Jenže my měli jen jednu skulinu v našem brnění, tu, co jen ty samojediná dokážeš zacelit. Byl dohnán k tomu, aby spojil svou energii s mojí. Jak jsi řekla, ty jeho žvásty jsou pro něj velice důležité."

"Nevěděla jsem to a omlouvám se za to. Dokázala jsem myslet jen na to, jak jsem vyděšená tím, že si mne vy dva podrobujete. Marianne mi řekla pravdu, až když dospěla k názoru, že jsem připravená ji uslyšet."

"A už z nás nejsi vyděšená, ma petite?" Jeho hlas byl opatrný, když se ptal, jako kdyby nesl šálek horkého nápoje, který někdo nalil plný až po okraj, po dlouhých úzkých schodech.

Zavrtěla jsem hlavou, došlo mi, že to nevidí, a řekla: "Nejsem statečná. Jsem pěkně vyděšená. Mám hrůzu, že jestli tohle udělám, není cesty zpět, že jsem se možná jen obelhávala. Možná prostě není cesty zpět a to už dlouho. Ale ať už si uspořádáme postele jakkoli, nemůžu připustit, abychom tady pobíhali s otevřenými ranami, ač metafyzického charakteru, nebo spíš právě proto. Příliš mnoho věcí vycítí naši slabost a zneužije ji."

"Jako ta stvůra, na kterou jsi narazila v Novém Mexiku," řekl hlasem pořád tak opatrným, takový jsem u něj ještě nikdy dřív nezažila.

"Jo."

"Chceš tím říci, že dnes v noci svolíš propojit naše znamení, takže se konečně uzavřou ony, jak jsi tak štěpně vyjádřila, rány?"

"Pokud to neohrozí mé leopardy, jo. Musíme to provést, čím dříve, tím lépe. Fakt by mě nasralo udělat tohle důležité rozhodnutí a pak nechat jednoho z vás zabít jen proto, že jsme nestihli ucpat díry."

Slyšela jsem, jak si povzdechl, jako by mu spadl velký kámen ze srdce. "Nemáš ponětí, jak dlouho jsem musel čekat, než tohle vše pochopíš."

"Mohl's mi to vysvětlit."

"Nevěřila bys mi. Myslela by sis, že jde o další trik, jak si tě připoutat k sobě blíž."

"Máš pravdu, nevěřila bych ti."

"Setká se s námi v klubu i Richard?"

Zůstala jsem zticha jeden úder srdce. "Ne, nebudu mu volat."

"Pročpak ne? Je to spíš kožoměnecká, než upíří patálie."

"Však víš, proč ne."

"Máš obavy, že bude moc cimprlich, než aby ti dovolil udělat, co bude k záchraně tvých leopardů potřeba."

"Jo."

"Snad," odtušil Jean-Claude.

"Nehodláš mi říct, abych mu zavolala?"

"Proč bych tě měl žádat, abys přizvala mého úhlavního rivala v aréně tvých citů, na toto malé tete-a-tete? To by bylo pošetilé. Jsem lecjaký, ale pošetilý ne."

Pravda pravdoucí. "Tak jo, popiš mi cestu a já se s tebou a tvými lidmi setkám v klubu."

"Moment, ma petite, co máš na sobě?"

"Promiň?"

"Šaty, ma petite, jaké máš na sobě šaty."

"To má být vtip? Protože nemám čas na..."

"Není to zbytečná otázka, ma petite. Čím dříve ji zodpovíš, tím dříve se můžeme vydat na cestu."

Chtělo se mi o tom dohadovat, ale když Jean-Claude tvrdí, že to je důležité, patrně je. Popsala jsem mu, co jsem dnes měla na sobě.

"Překvapila jsi mne, ma petite. S trochou snahy by to mohlo vyhovovat."

"Jaké snahy?"

"Navrhuji přidat boty. Ty, které jsem ti pořídil, budou výborné."

"Na pětipalcových jehlách nikam nejdu, Jean-Claude. Zlomila bych si kotník."

"Vlastně jsem si představoval, že konkrétně tyto botičky si budeš obouvat pouze pro mne, ma petite. Nyní mám na mysli ty druhé, s nižšími podpatky, které jsem ti koupil, když ses tolik hněvala kvůli těm prvním."

Aha. "Proč se mám přezouvat?"

"Protože, má křehká květinko, máš oči policajta, takže bude lepší, když budeš mít vysoké kožené boty, namísto vysokých podpatků. Bude dobré mít na paměti, že se snažíš procházet klubem tak rychle a hladce, jak jen to bude možné. Nikdo ti nepomůže hledat tvé leopardy, pokud tě budou mít za vetřelce, obzvláště pak za policistu."

"Nikdo nikdy si mne nespletl s poldou."

"Ne, ale začnou si tě plést a něčím, co zavání zbraněmi a smrtí. Dnešní noci vypadej neškodně, ma petite, dokud nenastane čas být nebezpečnou."

"Já měla za to, že ten tvůj kamarád, ten Narcis, nás prostě doprovodí dovnitř."

"Není můj kamarád a už jsem ti říkal, že klub je neutrální území. Narcis dohlédne, aby tvé kočky nedošly příliš velké úhony, ale toť vše. Nedovolí ti do svého světa vtrhnout jako onoho pověstného slona do porcelánu. To nepřipustí, ani nám nedovolí přivést si sebou malou armádu svých lidí. Je vůdce hyenodlaků a oni jsou jediná armáda, kterou v klubu strpí. Tam, za zdmi klubu, neexistuje žádný Ulfric ani Vládce města. Bereš si s sebou pouze dominanci a své tělo, aby ses prosadila."

"Budu mít zbraň."

"Jenže zbraň ti přístup do pokojů nahoře nezajistí."

"A co ano?"

"Důvěřuj mi, najdu nějaký způsob."

Ani trochu se mi nepozdávalo, jak to vyznělo. "Proč, kdykoli tě požádám o pomoc, nikdy se z toho nevyklube situace, abych tam mohla prostě naběhnout a začít střílet?"

"A proč, ma petite, kdykoli mne k něčemu nepřizveš, se z toho vždy vyklube situace, že tam prostě naběhneš a začneš střílet na vše, co se hýbá?"

"Touché."

"Jaké máš dnes v noci priority?"

Věděla jsem, co tím myslí. "Chci dostat leopardodlaky do bezpečí."

"A jestli došli úhony?"

"Chci pomstu."

"Víc, než jejich bezpečí?"

"Ne, bezpečí je na prvním místě, pomsta je luxus."

"Dobře. A pokud je jeden, nebo víc, po smrti?"

"Nechci nikoho dostat za mříže, ale nakonec, jestli ne tuto noc, pak nějakou jinou noc, zemřou." Slyšela jsem se to říkat a věděla, že to myslím vážně.

"Není v tobě ani špetka slitování, ma petite."

"Ty to říkáš, jako by na tom bylo něco špatného."

"Ne, pouhé konstatování faktu."

Stála jsem tam, držela sluchátko, čekala, až se mne zmocní šok z toho, jak mě odhadl. Ale nezmocnil. Řekla jsem: "Nechci zabít nikoho, koho nebudu muset zabít."

"To není pravda, ma petite."

"Fajn, jestli zabili mé lidi, chci je dostat pod drn. Ale v Novém Mexiku jsem se rozhodla nestát se sociopatem, tak se snažím jednat, jakože jím nejsem. Tak se dnes v noci pokusme udržet skóre mrtvol na minimu, jo?"

"Jak si přeješ," pak dodal: "Vážně si myslíš, že dokážeš změnit svou náturu, to, čím jsi, pouhým přáním?"

"Ptáš se, jestli můžu přestat být sociopat, když už jím jsem?"

Moment ticha, pak: "Myslím, že se přesně na to ptám."

"Nevím, ale jestli brzy necouvnu od kraje kráteru, Jean-Claude, nebude cesty zpět."

"Slyším ve tvém hlase strach, ma petite."

"Jo, slyšíš dobře."

"Čeho se bojíš?"

"Bojím se, že když se podvolím tobě a Richardovi, ztratím sama sebe. Bojím se, že pokud se tobě a Richardovi nepodvolím, ztratím jednoho z vás. Bojím se, že nás dovolím pozabíjet, protože moc přemýšlím. Bojím se, že už sociopat jsem a není cesty zpět. Ronnie řekla, že jedním z důvodů, proč tě nedokážu pustit k vodě a prostě se usadit s Richardem, je, že se nedokážu vzdát kluka, který je chladnokrevnější, než já."

"Omlouvám se, ma petite." Nebyla jsem si úplně jistá, za co se omlouvá, ale stejně jsem omluvu přijala.

"Já také. Popiš mi cestu do klubu, uvidíme se tam."

Řekl mi kudy tam a já mu instrukce zopakovala. Zavěsili jsme. Žádný z nás se nerozloučil. Kdysi jsme hovor končili vyznáním: je t'aime, miluji tě. Kdysi.

4

Klub byl za řekou, na Illinoiské straně, spolu s dalšími pochybnými kluby. Upíří podniky podléhaly dědečkovské klauzuli pro podnikání na území St. Louis, ale zbytek klubů provozovaných lidmi - a lykantropové byli ještě stále považováni za lidi - se musel přesunout do Illinois, aby se vyhnul mrzutostem spojeným s urbanistickým členěním města. Některé z těch mrzutostí ještě nebyly ani v územním plánu, dokonce na to nebyly ani zákony. Ale je až s podivem, kolik překážek dokážou byrokraté vymyslet, když nějaký klub ve svém slušném městě nechtějí. Nebýt upíři takový magnet na turisty, byrokraté by si našli cestičku, jak se zbavit i jich.

Konečně jsem objevila místo na zaparkování, asi dva bloky od klubu. Což znamenalo kráčet k němu částí města, kde by většina žen po setmění být sama nechtěla. Jasně, většina žen nebývá ani ozbrojená. Zbraň není všelék, ale aspoň je čím začít. Navíc jsem měla nože v pouzdrech na lýtkách, hodně vysoko, takže mi jílce trčely zboku u kolen. Moc pohodlí to zrovna neskýtalo, ale nedokázala jsem vymyslet žádné jiné místo, kam nože dát tak, abych se k nim snadno dostala. S největší pravděpodobností budu mít po téhle noci modráky na kolenou. Co nadělám. Také mám černý pás v judu a dělám pokroky v Kenpo, odrůdě karate, jež méně spoléhá na sílu, zato více využívá rovnováhu. Byla jsem tak připravená, jak to šlo, na divočinu velkoměsta.

Nicméně je jisté, že obvykle se nepromenáduji ohozená jako volavka, co si o to přímo říká. Má sukénka byla tak krátká, že dokonce i v botách sahajících mi do půli stehen, zbýval poctivý palec mezi lemem sukně a vrškem bot. Na cestu jsem si oblékla sako, ale nechala je v autě, protože jsem se s ním nechtěla celou noc tahat. Už jsem byla v dost klubech nejrůznějšího ražení, abych věděla, že uvnitř bude horko. Takže husí kůže, která mi na nahých zádech naskočila, nebyla dílem strachu, ale vlhkého a proklatě studeného vzduchu. Silou vůle jsem se donutila netřít si při chůzi paže a přinejmenším vypadat, jakože mi není zima a cítím se jako rybka ve vodě. Boty měly jen dvoupalcové podpatky a byly vlastně dost pohodlné. Ne tak jako moje Nikes, ale co je? Coby obutí do společnosti tyhle botky vůbec nebyly marné. Moct ještě nechat doma nože, byly by bezvadné.

Přidala jsem ještě další drobet ochrany. Metafyzické štíty mají rozličnou podobu. Můžete se zaštítit téměř čímkoli: kovem, kameny, rostlinami, ohněm, vodou, větrem, zemí atd. Každý má štíty jiné, protože se jedná o velice individuální záležitost. Musí fungovat v souladu s vaším nitrem a mentalitou. Kupříkladu dva senzibilové, oba používají kámen, ale jejich štíty nebudou stejné. Někteří lidé si prostě vizualizují kámen, pomyslí na něj, na jeho podstatu, a stačí to. Pokud by se na ně něco pokusilo zaútočit, budou za představou kamene v bezpečí. Jiný senzibil může vidět kamennou zeď, třeba zeď kolem starého domu v zahradě, a efekt bude tentýž. Co se mne týče, štítem musí být nějaká věž. Všechny štíty jsou jako bubliny, obklopují vás kompletně, jako kruhy moci. Odjakživa jsem to chápala při oživování mrtvých, ale k zaštítění jsem to potřebovala vidět v hlavě. Tak jsem si představila kamennou věž, dokonale uzavřenou, bez oken, bez spár, hladkou a temnou, do níž a z níž může jen to, čemu to dovolím. Mluvení o zaštiťování u mne vždycky vyvolalo pocit, jako bych měla psychickou poruchu a kázala bludy. Ale fungovalo to, a když jsem se nezaštítila, věci se mi pokoušely ublížit. Teprve během posledních dvou týdnů Marianne zjistila, že jsem zaštiťování ve skutečnosti vůbec nechápala. Domnívala jsem se, že záleží jen na tom, jak mocná je vaše aura a jak ji dokážete zesilovat. Prý jediným důvodem, proč jsem s tím tak dlouho vystačila, je fakt, že jsem, jednoduše řečeno, mocná. Ale zaštítění jde vně aury, jako hradba kolem hradu, obrana navíc. Nejniternější obranou je zdravá aura. Doufejme, že až bude tato noc u konce, budu jednu takovou mít.

Zahnula jsem za roh a narazila na frontu táhnoucí se podél bloku. No bezva, přesně tohle mi scházelo. Nezůstala jsem stát na konci řady, kráčela jsem dál ke dveřím a doufala, že si z prstu vycucám něco úžasného, čím okouzlím dveřníka, až k němu dojdu. Nemám čas tady čekat. Byla jsem zhruba v půli fronty, když se z davu vyloupla jakási postava a zavolala na mne jménem.

Poznat Jasona mi chvilku trvalo. Za prvé, dětsky jemné vlasy měl ostříhané nakrátko, střih á la byznysmen. Za druhé, měl oblečenou stříbřitou poloprůsvitnou síťovanou košili a kalhoty, které budily dojem, že jsou povětšinou ušité z téhož materiálu. Pouze kolem slabin vedla tenká linie jednolitého stříbra. Ten ohoz byl takovou pastvou pro oko, že mi nějakou dobu zabralo docenit, jak průsvitná látka je. Na co jsem se dívala, ve skutečnosti nebylo stříbro, ale Jasonova kůže skrz závoj flitrů. Celý úbor, jež toho na představivosti ponechával vskutku žalostně málo, byl korunován šedými botami sahajícími do půli lýtek.

Musela jsem se násilím přinutit pohlédnout mu do tváře, protože jsem nad tím oděvem nepřestávala vrtět hlavou. Pohodlně rozhodně nevypadal, ale Jason si na oblečení stěžovával zřídkakdy. Byl Jean-Claudovou vlkodlačí panenkou na hraní a strojení, stejně jako ranní svačinkou. Někdy osobní strážce a jindy zase podej-přines-kluk. Koho jiného by Jean-Claude mohl poslat ven, do téhle klendry, skoro nahého?

Jasonovy oči vypadaly větší, tak nějak modřejší, bez vlasů, které mu do nich věčně padaly a odváděly vaši pozornost. Jeho tvář se s krátkými vlasy zdála starší, struktura lícních kostí čistší, a mně došlo, že Jason nebezpečně balancuje na hranici mezi roztomilý a pohledný. Bylo mu devatenáct, když jsme se setkali. Dvaadvacet mu sluší víc. Ale ten úbor - nedalo se dělat nic, než se na jeho konto křenit.

I on se na mne křenil. Myslím, že jsme byli oba rádi, že se vidíme. Tím, že jsem opustila Richarda a Jean-Clauda, jsem opustila i jejich lidi. Jason byl členem Richardovy smečky a vlčkem-mazlíčkem Jean-Clauda.

"Vypadáš jako porno verze kosmonauta. Mít na sobě obyčejné šaty, mohl sis vysloužit obejmutí."

Jeho úsměv blýsknul ještě šířeji. "Myslím, že jsem takhle oblečený za trest. Jean-Claude mi nakázal, abych na tebe čekal a vzal tě dovnitř. Razítko na ruce už mám, takže můžeme jít rovnou dál."

"Maličko chladno, na tohle kvádro, což?"

"A proč jsem asi tak stál hluboko v davu?" Nabídnul mi rámě. "Mohu vás doprovodit dovnitř, má paní?"

Vzala jsem ho pod paží, levou rukou. Jason položil volnou ruku na hřbet mojí, takže mě měl v obou rukách. Jestli to má být jeho nejhorší škádlení pro dnešní noc, pak nám chlapec poněkud dospěl. Stříbrná látka byla drsnější, než vypadala, škrábala mne všude, kde jsem o ni zavadila.

Jak mě Jason vedl nahoru po schodech, neodolala jsem a koukla za něj. Látka kryjící mu slabiny byla jen tanga, na zádech přecházela v tenký špagátek, na zadku jen trocha lesku a třpytek. Košile nebyla přišitá ke kalhotám, takže jsem při pohybu zahlédla břicho. Popravdě, ta parodie na košili byla přes ramena tak volná, že když mne vzal za ruku, sjela stranou, odhalujíc ona již zmíněná hladká, bledá ramena.

Muzika mne hned ve dveřích praštila jako facka obra. Skoro tvořila zeď, kterou jsme museli projít. Nečekala jsem, že Narcis v řetězech bude taneční klub. Jenže, až na odění štamgastů, poněkud exotické a samá kůže, vypadal jako každý jiný klub. Rozlehlý, osvětlený matně, v koutech tma, příliš mnoho lidí natěsnaných do malého prostoru, šíleně se svíjejících do rytmu přeřvané hudby.

Má ruka sevřela Jasonovu paži pevněji, ač jen o fous, protože, ruku na srdce, místa jako toto ve mně odjakživa vyvolávají přímo zdrcující pocity. Minimálně prvních pár minut. Jako bych potřebovala přechodovou komoru mezi světem tam venku a tady uvnitř. Nějaký čas na nadechnutí se zhluboka a vyrovnání tlaku. Jenže tyhle kluby nejsou projektovány k tomu, abyste si dali na čas. Prostě vás okamžitě začnou bombardovat smysly zahlcujícími vjemy a očekávají, že přežijete.

Když už jsme u vjemů, co jsou sto vaše smysly přímo zahltit, Jean-Claude stál u zdi lemující po jedné straně taneční parket. Dlouhé vlasy mu padaly v měkkých kudrlinkách kolem ramen, skoro až k pasu. Nepamatovala jsem si, že by kdy byly tak dlouhé. Hlavu měl ode mne odvrácenou, pozoroval tančící, takže jsem mu neviděla do tváře, což mi aspoň poskytlo odklad a šanci prohlédnout si i to ostatní. Měl oblečenou černou vinylovou košili, která vypadala, jako by ji na něj nalili. Termín košile byl v tomto případě poněkud zavádějící, jelikož ponechávala paže obnažené a já si uvědomila, že jsem ho v ničem, co by mu odhalovalo paže, zatím nikdy neviděla. Jeho pleť vypadala v kontrastu s lesklým černým vinylem neuvěřitelně bílá, skoro jako by zářila nějakým vnitřním světlem. Věděla jsem, že ne, ačkoli mohla. Jean-Claude by se nikdy nedopustil něčeho tak déclassé, jako předvést svoji moc na veřejnosti. Jeho kalhoty byly z téhož nablýskaného vinylu a ten měl na svědomí, že dlouhé linie jeho těla vypadaly jako ponořené do tekuté lakované kůže. Vinylové boty mu sahaly nad kolena, leskly se jako vyleštěné onou archaickou technikou, plivni a lešti. Vše na něm zářilo, oděv temným jasem, kůže bělostnými pablesky. Pak se znenadání otočil, jako by ucítil, že se na něj dívám.

Stačilo pohlédnout mu přímo do obličeje, dokonce i přes celou místnost, a hned se mi úžil dech. Je krásný. Tou srdcervoucí krásou, která tančí na pomezí toho, co je mužné a co ženské. Ne hermafrodit, ne zcela, ale měl namále.

Jenže... jak se pak pohyboval mým směrem... jeho pohyby byly navýsost mužné, půvabné, jako by v duchu naslouchal nějaké hudbě a tančil podle ní. Ale chůze, pohyby ramen - ženy se takto nepohybují.

Jason mne chlácholivě poplácal po ruce.

Nadskočila jsem a zazírala na něho.

Přiložil pusu k mému uchu, aby předvedl skutečné kouzlo. Přešeptal hudbu: "Dýchej, Anito, nezapomínej dýchat."

Začervenala jsem se, protože přesně tak na mne Jean-Claude působil - jako by mi bylo čtrnáct a právě se zabouchla do své životní lásky. Jason mne stisknul pevněji, snad dostal strach, že uteču. Ne, že by to byl špatný nápad. Ohlédla jsem se a uviděla Jean-Clauda, byl už hodně blízko. Když jsem poprvé popatřila na modrozelené vody Karibského moře, rozplakala jsem se, protože bylo tak krásné. Jean-Claude ve mně evokoval něco podobného, jako bych měla lkát nad jeho krásou. Jako by vám nabídli nějaký originál od da Vinciho, ne jen k pověšení na zeď a zírání na něj v němém úžasu, ale abyste se po něm váleli. Připadá vám to špatné, tohle se prostě nedělá. Stála jsem tam jako Lotova žena, svírala Jasonovu paži, srdce mi bušilo jako by mi chtělo vyskočit z hrudi, skoro přehlušilo hudbu. Byla jsem vyděšená, ale nebyl to strach typu nůž-ve-tmě, ale králík-v-reflektorech. Byla jsem uvězněná, jak už tradičně s Jean-Claudem bývám, mezi dvěma přímo antagonistickými instinkty. Půlka mne se chce k němu rozběhnout, zrušit vzdálenost mezi námi a vyšplhat po jeho těle, nechat se jím obklopit, rochnit se v něm a na něm. Druhá půlka se chce rozběhnout s řevem do noci a modlí se, aby ji nepronásledoval.

Stanul přede mnou, ale nepohnul se, nepokusil se mne dotknout ani překlenout ten malý prostor. Zdálo se, že váhá sáhnout si na mne stejně, jako já dotknout se jeho. Bojí se mne? Nebo vycítil můj vlastní strach a má strach, že mne vystraší? A tak jsme tam stáli a zírali na sebe. Jeho oči byly stále stejně temné, tmavomodré, obestřené hustými vějíři černých řas.

Jason mne zlehka políbil na líčko, jako líbáte svou sestru. Přesto jsem skoro nadskočila. "Cítím se jako páté kolo u vozu. Hezky si hrajte a nezlobte." A šel pryč, nechal nás, Jean-Clauda a mne, civět jeden na druhého.

Nikdy se nedozvím, co bychom si řekli, protože se k nám přidali tři muži dřív, než jsme se k tomu odhodlali. Nejmenší z trojice měřil jen asi pět stop sedm a bledou trojúhelníkovou tvář měl nalíčenou mnohem víc, než já. Make-up byl vážně skvělý, ale nesnažil se vypadat jako žena. Jeho černé vlasy byly ostříhané hodně nakrátko, přestože dávaly tušit, že být dlouhé, budou kudrnaté. Obléknul si černé krajkové šaty s dlouhými rukávy, vypasované, stavěly na odiv subtilní, ale svalnatou hruď. Sukně kolem něj vířila, učiněná June Cleaver, a punčochy byly černé, s jemným vzorkem připomínajícím pavoučí síť. Obuté měl sandály s otevřenou špičkou a jehlovými podpatky, a nehty na nohou i rukou nalakované černě. Vypadal... rozkošně. Ale co byly šaty vedle síly, která se z něj linula. Obklopovala ho jako drahý parfém, a já okamžitě poznala, že je alfa něco.

Jean-Claude promluvil první: "Tohle je Narcis, majitel podniku."

Narcis vztáhnul ruku. Na moment jsem upadla do rozpaků, mám jí potřást nebo ji políbit? Kdyby se snažil vydávat za ženu, políbení by bylo na místě, ale to on ne. Neoblékal se jako transvestita, spíš tak, jak se mu zachtělo. Potřásla jsem mu rukou. Stisk pevný, ale ne moc pevný. Nepokoušel se otestovat moji sílu, což mají někteří lykantropové ve zvyku. Byl si sám sebou jist, je Narcis.

Dva muži za ním nad námi všemi čněli, oba měřili šest stop plus autobus. Jeden měl rozložitou svalnatou hruď, kterou složitá síť z černých kožených řemínků ponechávala povětšinou obnaženou. Blond vlasy, po stranách ostříhané na kratičko a na temeni nagelované do krátkých špiček. Jeho oči byly světlé a jejich pohled nijak přátelský. Druhý byl útlejší, stavěný spíš jako basketbalista, než vzpěrač. Ale paže protažené rukávci kožené vesty byly protkány provazci svalů jakbysmet. Jeho pleť byla skoro stejně tmavá jako kůže, kterou nosil. Těm dvěma už chybělo jen tetování a přímo by křičeli do světa, jsem grázl.

Narcis je představil: "Odysseus a Aiás." Aiás byl ten blonďák a Odysseus onen černovlásek, snědý jedna radost.

"Řecká mytologie, dobrý nápad brát si z ní jména," odtušila jsem.

Narcis na mne zamrkal velkýma černýma očima. Buďto si nemyslel, že jsem vtipná nebo mu to prostě bylo jedno. Hudba ztichla, jako když utne. Najednou jsme stáli v přímo ohlušujícím tichu a byl to šok. Narcis promluvil právě tak hlasitě, abych ho slyšela já, ale lidé poblíž ne. Věděl, že hudba dohraje. "Znám vaši pověst, slečno Blakeová. Potřebuji vaši zbraň."

Změřila jsem si Jean-Clauda.

"Já mu nic neřekl."

"No tak, slečno Blakeová, cítím vaši zbraň dokonce i přes..." začmuchal, hlavu trošku zvrácenou, "váš Oscar de la Renta."

"Změnila jsem zbrojní olej, kterým ji čistím, méně páchne."

"Nejde o olej. Zbraň je nová, cítím... kov, jako byste vy ucítila pach nového auta."

Aha. "Vysvětlil vám Jean-Claude situaci?"

Narcis přikývl. "Ano, ale my zde při bojůvkách dominance mezi různými skupinami nejsme arbitrem. Jsme neutrální území, a jestli jím máme zůstat, pak žádné zbraně. Je-li vám to útěchou, ani těm, kdo zajali vaše kočky, jsme nedovolili přinést si do klubu zbraně."

No, to čumím. "Většina kožoměnců zbraně nenosí."

"Ne, nenosí." Narcisova pohledná tvářička mi neprozradila ani ťuk. Nebyl ani naštvaný ani si nedělal starosti. Čirá věcnost - jako v telefonu hlas Marca.

Obrátila jsem se na Jean-Clauda. "Se zbraní se do klubu nedostanu, viď?"

"Obávám se, že nikoli, ma petite."

Trpitelsky jsem si povzdechla a otočila se na čekající - jak to říkal Jean-Claude - hyenodlaky. První, se kterými jsem se kdy setkala, pokud vím. V co se promění, když nastane úplněk, od pohledu nepoznáte. "Vzdávám se, ale radost z toho nemám."

"To není můj problém," odtušil Narcis.

Střetla jsem se s jeho očima a cítila, jak mi na tvář klouže výraz, při kterém se dobrý polda ošívá - má příšera vykukovala ven. Odysseus a Aiás se začali sunout před Narcise, ale on je gestem zastavil. "Slečna Blakeová se bude chovat slušně. Viďte, slečno Blakeová?"

Přikývla jsem, ale řekla: "Jestli mým lidem ublíží, protože nemám zbraň, můžu se postarat, aby se z toho váš problém stal."

"Ma petite," ozval se Jean-Claude, jeho hlas mne varoval.

Potřásla jsem hlavou. "Vím, já vím, jsou jako Švýcarsko, neutrální. Já si osobně myslím, že neutralita je jen fikaný způsob, jak si zachránit vlastní zadek na úkor zadku někoho jiného."

Narcis udělal krok blíž, až nás dělilo jen pár palců. Jeho tajuplná energie mi tančila po kůži a, jak už jsem zažila v Novém Mexiku s úplně jiným dlakem, zavolala ten kousek Richardovy šelmy, který ve mně zřejmě bydlí. Síla se mi přehnala po kůži, aby přeskočila vzdálenost mezi námi, a smísila se se silou Narcise. Překvapilo mne to. Nevěděla jsem, že se to může stát, když jsou štíty na svém místě. Marianne tvrdila, že mé schopnosti leží na poli mrtvých, a proto nedokážu kontrolovat sílu Richarda stejně snadno jako moc Jean-Clauda. Ale měla bych být schopná zaštítit se před někým cizím. Trochu mne vyděsilo, že nejsem.

V Novém Mexiku se jednalo o jaguárodlaky. Spletli si mne s lykantropem. Narcis udělal tutéž chybu. Viděla jsem, jak se jeho oči rozšířily, pak zúžily. Podíval se na Jean-Clauda a zasmál se. "Všichni říkají, že jsi člověk, Anito." Zvedl ruku a pohladil vzduch těsně u mojí tváře, dotýkal se víru energie. "Myslím, že bys měla vyjít z utajení dřív, než se někomu něco stane."

"Nikdy jsem netvrdila, že jsem člověk, Narcisi. Ale nejsem ani kožoměnec."

Otřel si dlaň o předek šatů, jako by se pokoušel dostat z kůže vjem mé síly. "Tak co teda jsi?"

"Jestli se to dnes v noci zvrtne, zjistíš to."

Jeho oči se zase zúžily. "Pokud nedokážeš chránit své lidi beze zbraní, pak bys měla odstoupit, vzdát se pocty být jejich Nimir-Ra a dovolit, aby tu práci zastával někdo jiný."

"Pozítří mám pohovor s potenciálním Nimir-Raj."

Vypadal dokonale překvapeně. "Ty víš, že nejsi dost silná, abys jim vládla?"

Přikývla jsem. "Jasně, že jo, mám mandát jen na dobu určitou, než za sebe najdu náhradu. Kdybyste vy ostatní nebyli tak zatraceně fixovaní na svůj druh, předala bych je jiné skupině. Jenže si nikdo nechce hrát se zvířátky, která nejsou stejná jako on."

"Tak to u nás chodí, chodí to tak odjakživa."

A já věděla, že tím nás nemyslí jen hyenodlaky, ale všechny kožoměnce. "Jo, pěkně na pytel."

Tomu se zasmál. "Nevím, zda se mi líbíš, Anito, ale jsi jiná, a to dokážu ocenit. Teď mi odevzdej pistoli, jako hodná holčička, a můžeš vstoupit na mé teritorium." Vztáhl ke mně ruku.

Zírala jsem na ni. Nechtěla jsem se vzdát své pistole. Co jsem říkala Ronnie, je pravda. Nemůžu s nimi soutěžit v páce a fér boj prohraju. Zbraň vyrovnává mé šance. Mám ještě dva nože, ale ruku na srdce, ty jsou jen pro případ krajní nouze.

"Je to na tobě, ma petite."

"Jestli ti to pomůže při rozhodování", řekl Narcis, "umístil jsem dva ze svých vlastních strážců do místnosti s tvými leopardy. Těm druhým jsem zakázal nadále tvým lidem ubližovat, dokud nepřijdeš. Dokud nevejdeš do horní místnosti, kde čekají, už se jim nestane nic, co nebudou chtít." Znám Nathaniela, tohle nebylo ani zdaleka tak uklidňující, jak být mělo.

Jestli to vůbec někdo může pochopit, pak ten, kdo vede klub, jako je tento. "Nathaniel je jeden z těch spodků, kteří si řeknou o větší trestání, než mohou přežít. Nemá žádnou stopku, není schopen zůstat v bezpečí. Chápeš?"

Narcisovy oči se rozšířily, jen trošku. "Tak co tady dělá, bez vlastního svrška?"

"Pustila jsem ho ven s někým, kdo na něho měl dnes v noci dávat pozor. Ale Gregory tvrdil, že Elizabeth Nathaniela opustila hned zkraje večera."

"I ona patří k tvým leopardům?"

Kývla jsem.

"Neposlouchá tě."

"Já vím. A že kvůli tomu bude Nathaniel trpět, ji zřejmě netrápí."

Studoval mou tvář. "Nepozoruji na tobě hněv."

"Zlobit se kvůli všemu, co Elizabeth provádí, aby mě naštvala, nedělám nic jiného." Popravdě, byla jsem prostě unavená. Unavovalo mě tahat pard z jedné šlamastiky za druhou. Unavovala mne Elizabeth, která se mi zpěčovala a nestarala se o ostatní, dokonce i když vůči nim údajně byla dominantní. Vyhýbala jsem se jejímu potrestání, protože jsem ji nemohla seřezat, jak potřebovala. Mohla jsem ji jen zastřelit. Pokoušela jsem se tomu vyhnout, ale ona tlačila na pilu pořád víc a víc, až mi došly jiné možnosti. Uvidím, jaká škoda vlastně vznikla. Jestli kvůli ní někdo zemřel, půjde za ním. Netěšilo mě, že je mi jedno, jestli ji zabiju. Znala jsem ji, s přetržkami, rok. Mělo by mi na tom záležet, ale nezáleželo. Nemám ji ráda a ona si o to koleduje od chvíle, co jsem ji poznala. Můj život by byl jednodušší, kdyby byla mrtvá. Ale k tomu, abyste někoho zabili, by měl existovat lepší důvod. Že jo?

"Přijmi jednu radu," řekl Narcis. "Všechny výzvy dominanci, zvlášť od vlastních lidí, musí být vyřízeny rychle, jinak se problém rozroste."

"Díky. Já to vlastně vím."

"Přesto ti odporuje."

"Snažila jsem se vyhnout jejímu usmrcení."

Hleděli jsme jeden na druhého, zcela mlčky, a on pak kývnul. "Tvou zbraň, prosím."

Povzdechla jsem si a zvedla předek topu, i když byl materiál tak tuhý, že jsem ho musela srolovat, abych obnažila pažbu pistole. Vytáhla jsem zbraň a ze zvyku zkontrolovala pojistku, ačkoli jsem věděla, že je zajištěná.

Narcis převzal zbraň. Ti dva bodyguardi popošli, zablokovali davu výhled na nás. Pochybuji, že by většina lidí poznala, co jsme právě udělali. Narcis se usmíval, když jsem si top přetahovala přes nyní prázdné pouzdro.

"Abych učinil upřímnosti zadost, nevědět, kdo jsi a jakou máš pověst, zbraň bych neucítil, protože bych se o to ani nepokoušel. Tvůj oděv nevypadá, že by byl sto skrývat takhle velkou pistoli."

"Paranoia je matkou vynalézavosti."

Mírně se mi uklonil. "Nyní vejdi a užij rozkoší, a hrůz, mého světa." S touto poněkud záhadnou frází na rtech se, spolu se svými strážci, jal prodírat davem, odnášel si s sebou mou pistolku.

Jean-Claude mi přejel konečky prstů po pažích a ten malý pohyb obrátil mou pozornost k němu, má kůže se rozechvěla. Dnešní noc je dost komplikovaná i bez této hladiny sexuálního napětí.

"Tvé kočky budou v pořádku, dokud nevstoupíš do té místnosti nahoře. Navrhuji, abychom znamení obsloužili hned teď, je to prvořadé."

"Proč?" Srdce mi najednou bušilo až v krku.

"Pojďme k našemu stolu a já to vysvětlím." Odcházel skrz dav, aniž se mne dál dotýkal. Šla jsem za ním a neubránila se důkladnému studiu oné vinylové kreace, která mu zvlášť zezadu báječně padla. Zbožňovala jsem pozorovat ho při chůzi, ať už přicházel nebo odcházel - dvojitá hrozba.

Stolky byly malé a u zdí jich moc nestálo. Ale vyklízeli parket, patrně ho chystali na nějaké přestavení nebo názornou ukázku. Muži a ženy v kůži instalovali jakousi kovovou konstrukci se spoustou kožených řemenů. Upřímně doufám, že už budu jinde, až tahle show začne.

Jean-Claude si mne vzal stranou ještě dřív, než jsme dorazili ke stolečku, u kterého seděl Jason a tři další, kdosi úplně cizí. Přistoupil ke mně tak blízko, že stačilo hlouběji se zamyslet a naše těla by se dotkla. Přitiskla jsem se ke zdi a snažila se nedýchat. Přiložil mi ústa na ucho a promluvil tak tiše, že zvuk byl stěží ševelením jeho dechu na mé kůži. "Všichni budeme bezpečnější, budou-li znamení sezdána, ale má to i jiné... výhody. Mám mnohé slabší upíry, které jsem přijal na své území během posledních pár měsíců, ma petite. Bez tebe po boku jsem si netroufal přijmout nikoho mocnějšího, strachoval jsem se, že bych je nedokázal udržet v poslušnosti. Jakmile se znamení mezi námi propojí, budeš schopná vnímat upíry, kteří mi patří. Kromě, jako vždy, vyšších upírů. Ti dokážou skrýt své poddanství lépe, než ostatní. Sňatek znamení též dá mým lidem najevo, kým jsi a co se jim stane, pokud s tebou překročí meze."

Promluvila jsem, tak tak jsem hýbala rty, tišeji, než mluvil on, protože on mne i přesto uslyší. "Musel sis dávat fakt majzla, viď?"

Na chvilenku si položil líc na moji. "Byl to tanec na špičce jehly."

Do tohoto večera jsem vkročila se svými metafyzickými štíty zvednutými, coby hradby. Marianne mne naučila, že s aurou jako řešeto, je tohle zaštítění holou nezbytností. Dnes jsem se zaštiťovala kamením, skálou beze spár a skulin. Nic se nemohlo dostat dovnitř ani ven, jedině s mým souhlasem. No a síla Narcise už si za mými hradbami skočila kvapík. Obávala jsem se, že dotknout se Jean-Clauda postačí, aby nastalo kameno-třesení, ale ne. Dokonce jsem si štíty ani neuvědomovala, ledaže jsem se pečlivě soustředila. Hradby stály dokonce, i když jsem spala. Soustředit se musíte pouze, když vás napadnou, pokud jste zaštítění správně. Začátkem tohoto měsíce jsem strávila celý týden v Tennessee s Marianne. Nepracovaly jsme na ničem jiném, než na tomto. Nebyla jsem v tom žádná hvězda, ale ani nijak zvlášť špatná.

Mé hradby stály. Moje city se v Jean-Claudovi utápěly, ale mé psychično ne, a to znamená, že Marianne měla pravdu. Mrtvé vně svých hradeb udržím snadněji, než živé. To mi malinko dodalo odvahy. Opřela jsem si tvář o Jean-Claudovu skráň, a nic se nestalo. No jo, jeho pleť na mé, to s mým tělem nemohlo nezalaškovat, ale hradby stály a ani se nezachvěly. Cítila jsem, že mne jakési napětí, jehož přítomnosti jsem si ani nebyla vědoma, opouští. Chtěla jsem, aby mne objal a držel. Nešlo jen o sex. Kdyby jo, už dávno jsem se ho zbavila. I on to musel vnímat, protože mi jeho dlaně zlehka přistály na holých pažích. Když jsem nezaprotestovala, začaly mne hladit a ty drobné pohyby měnily mé dýchání ve vzdychání.

Přimazlila jsem se k němu, objala ho kolem pasu, přitiskla se, tělo na tělo. Položila jsem si hlavu na jeho hruď a uslyšela bít jeho srdce. Netlouklo pořád, ale dnes v noci ano. Drželi jsme se v náručí, skoro cudně, jako na oslavu faktu, že se zase dotýkáme. Zapracovala jsem na metafyzické stránce věci, takže jsem tohle mohla dělat a neztratit sama sebe. Stálo to za to úsilí.

Odtáhnul se první, právě tak, aby mi viděl do tváře. "Můžeme svá znamení sezdat zde nebo si najít něco víc v soukromí." Už tolik nešeptal jako předtím. Očividně mu už nezáleželo na tom, jestli se ostatní dovědí, co vyvádíme.

"Není mi úplně jasné, co sezdání znamení obnáší."

"Myslel jsem, že ti to Marianne vysvětlila."

"Řekla, že do sebe zapadneme jako kousky skládačky a až k tomu dojde, uvolní se energie. Jenže také říkala, že to, jak k tomu dojde, ponejvíc záleží na těch, kterých se to konkrétně týká."

"Mluvíš, jako bys citovala."

"Však jo."

Zamračil se a dokonce i to malé hnutí mimických svalů obličeje čímsi fascinovalo. "Nerad bych, abys byla nepříjemně překvapená, ma petite. Snažím se být upřímným, seč mohu, jelikož si toho tak vysoce ceníš. Tohle jsem ještě nikdy s nikým nedělal, ale většina věcí mezi námi má sexuální podtext, ať už chceme či ne, takže tomu tak patrně bude i v tomto případě."

"Nemůžu tady leopardy nechat a jít s tebou někam na hotel, Jean-Claude."

"Neublíží jim. Dokud nevyjdeš po schodech nahoru, budou v bezpečí."

Zavrtěla jsem hlavou a odtáhla se od něho. "Promiň, bez nich nikam nepůjdu. Jestli to budeš chtít udělat až potom, jsem pro, ale leopardi jsou na prvním místě. Čekají, až je zachráním. Nemůžu se zdejchnout a užívat si jakýsi metafyzický sex, zatímco oni se někde bojí a krvácí."

"Ne, to nepočká. Chci, aby k tomu došlo, než se začne bojovat. Nelíbí se mi, že jsi beze zbraně."

"Poskytne mi tento sňatek znamení více... schopností?"

"Ano."

"A ty, co z toho budeš mít ty?" Momentálně jsem stála u zdi, nedotýkala jsem se ho.

"Má obranyschopnost bude opět na výši a také získám moc. To přece víš."

"Jsou s tím spojena nějaká překvapení, o kterých bych měla vědět?"

"Jak už jsem říkal, ještě nikdy jsem to s nikým nedělal, ani to dělat neviděl. Bude to stejné překvapení pro mne, jako pro tebe."

Vzhlédla jsem do jeho úžasných očí a přála si tomu věřit.

"Vidím ve tvých očkách nedůvěru, ma petite. Ale nejsem to já, čemu nevěříš. Je to tvoje moc. S tebou nikdy nic nevyšlo, jak mělo, ma petite, protože jsi moc, jaká nemá v historii obdoby. Jsi divoká magie, nezkrocená. I nejlepší plány hravě zhatíš."

"Učila jsem se ovládat, Jean-Claude."

"Doufám, žes byla pilná žačka a postačí to."

"Děsíš mne."

Povzdechl si. "A to je to poslední, co bych si přál."

Zavrtěla jsem hlavou. "Koukni, Jean-Claude, vím, že mne všichni nepřestávají ujišťovat, že mí lidé jsou v bezpečí, ale chci se o tom přesvědčit na vlastní oči, tak vzhůru do díla, ať už to máme za sebou."

"Tohle by mělo být něco zvláštní a mystické, ma petite."

Rozhlédla jsem se po klubu. "Pak potřebujeme jiné prostředí."

"Souhlasím, ale prostředí jsi vybrala ty, ne já."

"Ale to ty trváš na tom, že k tomu musí dojít hned teď, ještě než vypukne mela."

"Pravda." Zase vzdychl a vztáhl ke mně ruku. "Pojď, aspoň si sedneme k našemu stolu."

Vlastně mne napadlo jeho ruku odmítnout. Fakt sranda, jak rychle kmitám mezi ošukat ho, až z něj bude peří lítat a zbavit se ho jednou provždy. Samozřejmě, nejednalo se přímo o něj, spíš o ty komplikace, které přišly spolu s ním. Ty mystické záležitosti mezi námi nikdy nebyly jednoduché. Tvrdil, že je to moje vina a možná je. Jean-Claude býval úplně obyčejný vyšší upír a Richard úplně obyčejný Ulfric. Oba byli nesmírně mocní, silní, ale na jejich silách nebylo nic extra mimořádného. Mňo, jedna věc na Jean-Claudovi mimořádná je. Dokáže získávat moc ze sexuální energie, krmí se jí. Ve středověku by mu říkali inkubus. Je ryzí vzácností, dokonce i u vyšších upírů, mít sekundární zdroj moci, vedle zdroje prvotního, tedy krve. Připusťme, že tohle je vážně úžasné. Jediný další vyšší upír, se kterým jsem měla tu pochybnou čest, a mohl se krmit něčím jiným, než krví, se krmil hrůzou. A mohu-li si vybrat, beru chtíč a smyslnou rozkoš. Aspoň při tom nikdo nekrvácí. Většinou. Jenže jsem divoká karta, jejíž moc se zřejmě nepodobá ničemu, vyjma legend o dávno mrtvých nekromantech. Legendám tak prastarým, že v jejich pravdivost už nikdo nevěřil, dokud jsem se ovšem neobjevila já. Smutné, leč pravdivé.

Stůl se vyprázdnil, zatímco my si špitali. Nyní tam seděl jen Jason a jeden další muž. Ten byl oděn hnědou kůží, soudě podle toho, co jsem z něj viděla. Kalhoty, kamizola bez rukávů, na zip. Navíc měl nasazenou takovou tu kápi, která zakrývá vše krom úst, části nosu a očí. Abych pravdu řekla, tyto kápě shledávám poněkud hrůzostrašnými, ale co, nic mi po tom není. Dokud si na mne něco nedovolí, jsme v pohodě. Jenže všeho do času. Vzhlédnul a podíval se mi do tváře... poznala jsem ty bledé, bleděmodré oči - překvapivou ledovou modř očí sibiřských husky. Žádný člověk, se kterým jsem se kdy setkala, takovéhle oči neměl.

"Ashere," vydechla jsem.

Usmál se a já poznala smyslnou křivku jeho rtů. Věděla jsem, proč nosí kápi. Důvodem nebyla sexuální orientace, aspoň co já vím. Kryla jizvy. Kdysi, zhruba před dvěma sty lety, se banda fanatických pánbíčkářů v dobré víře pokusila vypálit z Ashera ďábla. Pomocí svěcené vody. Svěcená voda je tělu upírů tím, co kyselina tělu lidí. Bývával, ve svém vlastním osobitém stylu, stejně dechberoucím krasavcem, jako Jean-Claude. Nyní je polovina jeho obličeje jako roztavený vosk, stejně tak i polovina hrudi, většina jednoho stehna. Viděla jsem to dílo zkázy. Všechno ostatní, co jsem z něho zatím viděla, je dokonalé, stejně jako byl dokonalý on sám toho dne, kdy zemřel. A část jsem ještě nikdy neviděla, a ani si nejsem si jistá, že chci odhalit pravdu. Skrze Jean-Claudova znamení mívám záblesky vzpomínek na Ashera, jaký bývával. Vím, jak jeho tělo vypadalo, ve své hladké dokonalosti - znám každý kousíček. Asher a jeho lidská služebnice, Julianna, bývali, spolu s Jean-Claudem, partnery v ménage a trois, zhruba dvacet let. Ji upálili jako čarodějnici a Jean-Claude byl jediný, kdo byl schopen zachránit Ashera, jenže až když bylo po všem a škoda se nemohla odestát.

Událo se to před více než dvěma sty lety, přesto oba stále pro Juliannu truchlí, a i jeden pro druhého. Asher je nyní Jean-Claudovým pobočníkem, v řetězu velení hned druhý, ale nejsou milenci. A přáteli jen s obtížemi, protože mezi nimi pořád zbývá hodně nevyřčeného, bolavého. Asher stále klade Jean-Claudovi za vinu, že selhal, zradil je, a Jean-Claude zažívá horké chvilky, když se to pokouší vyvracet, protože si to, hluboko ve svém nitru, klade za vinu také.

Sklonila jsem se a zlehka Ashera políbila na koženou tvář. "Co sis provedl se všemi těmi dlouhými vlasy? Prosím, řekni mi, že ses nenechal ostříhat."

Zvedl si moji ruku k ústům a vdechl na ni něžný polibek. "Jsou spletené a delší, než kdy dřív."

"Už se nemůžu dočkat, až je uvidím. Díky, žes přišel."

"Pohnul bych celým peklem, abych ti mohl stanout po boku, to přece víš."

"Vy Francouzi tak krásně mluvíte," zavrněla jsem. On se tiše zasmál.

Jason nám skočil do řeči. "Myslím, že představení začíná." Obrátila jsem se a uviděla, že nějakou ženu vedou ke vztyčené konstrukci. Měla oblečený jakýsi hábit a já vážně nechtěla vidět, co je pod ním.

"Ať už máme udělat cokoli, pusťme se do toho a pak vzhůru do boje, osvobodit leopardy."

"Ty nechceš vidět představení?" zariskoval Jason. Očka nevinnost sama, ale úsměv, toť ďáblík-škádlík.

Jen jsem se na něho zamračila. Ale jeho oči teď hleděly za mě a mně bylo jasné, že se k nám blíží někdo, koho Jason nemá rád. Otočila jsem se a uviděla tam stát Aiáse. Mne ignoroval a oslovil Jean-Clauda. "Máte patnáct minut, pak začne představení."

Jean-Claude kývnul. "Pověz Narcisovi, že si upozornění cením."

Aiás se mírně uklonil, podobně jako prve jeho pán, pak odkráčel skrz stolky.

"O co jde?" nechápala jsem.

"Provádět cokoli magické během vystoupení někoho jiného, by bylo považováno za hrubost. Řekl jsem Narcisovi, že vyvoláme jistou... moc."

Musela jsem vypadat stejně podezřívavě, jak jsem se cítila. "Začínáš mne štvát tímhle svým vyváděním kolem jednoho magického tentononc, byť parádně tajuplného."

"Ty jsi nekromant a já Vládce tohoto města. Vážně věříš, že můžeme propojit svou moc, aniž si toho všimne každý nemrtvý v této místnosti a přilehlém okolí? Nevím, jestli to budou schopni vnímat i kožoměnci, ale je to pravděpodobné, vzhledem k tomu, že jsme oba svázáni s vlkodlakem. Vše ne-člověčí v tomto klubu něco ucítí. Nevím kolik, nebo co přesně, ale něco dozajista, ma petite. Narcis by mohl považovat za smrtelnou urážku, pokud bychom narušili toto představení, aniž bychom ho předem varovali."

"Nechci vás honit," ozval se Asher, "ale ztrácíte čas řečněním, měli byste si pospíšit, jinak vám žádný nezbude."

Jean-Claude se na něj podíval a ten pohled nebyl úplně přátelský. Co se mezi nimi odehrálo, že se Jean-Claude na Ashera dívá takhle?

Jean-Claude ke mně vztáhnul ruku. Vteřinu jsem váhala, pak jsem mu vložila ruku do dlaně a on mne odvedl ke zdi poblíž stolku. "Co teď?" zajíkla jsem se.

"Nyní musíš spustit své štíty, ma petite, tu přepevnou hradbu, kterou jsi postavila mezi mne a svou auru."

Jen jsem na něj zírala. "Nechci to udělat."

"Nežádal bych o to, kdyby to nebylo nezbytné, ma petite. Ale dokonce, i kdybych byl schopen udělat to sám, žádnému z nás by se boření tvých hradeb nelíbilo. Nemůžeme nechat splynout své aury, pokud se moje aura nemůže dotknout tvojí."

Zničehonic jsem se bála. Úplně vážně jsem se bála. Neměla jsem ani tušení, co se stane, jestli spustím své štíty, když je tak blízko, hned vedle mne. V časech krizí naše aury prohořely jedna do druhé, vytvářejíc unikátní celek. Tohle jsem nechtěla. Jsem vysazená na možnost mít vše pod kontrolou a vše, co má co dočinění s Jean-Claudem, ujídá z té části mne, která kontrolu potřebuje nejvíce.

"Nejsem si jistá, že to mohu udělat."

Vzdychl. "Je to na tobě. Nebudu tě nutit, ale obávám se neblahých následků, ma petite. Bojím se jich."

Marianne mi dala kázání, a vážně je příliš pozdě na nějaké upejpání a strachování. Buďto do toho půjdu po hlavě nebo nakonec jeden z nás umře. Pravděpodobně já. Součástí mé práce je i boj s nadpřirozenými monstry - věcmi, co mají po ruce dost magie, aby vycítily díry v mé obranyschopnosti. Než jsem vůbec byla schopná vnímat aury, nebo přinejmenším předtím, než jsem si uvědomila, že to dělám, má aura byla neporušená. Spolu s mým vlastním vrozeným talentem to stačilo. Jenže poslední dobou se zdá, že se vrhám do boje se stále většími a zlejším monstry. Nakonec bych prohrála. No, s tím bych žít dokázala, míněno obrazně. Ale za cenu životů Jean-Clauda nebo Richarda? To bych neustála. Věděla jsem o všech důvodech, proč bych tohle udělat měla, a přesto jsem tam stála, vzhlížela na Jean-Clauda, srdíčko mi bušilo v krku, štíty jako hradby. Předek mého mozku věděl, že tohle je zapotřebí udělat. Jeho zadní část si úplně jistá nebyla.

"Jakmile odhodím štíty, co pak?"

"Dotkneme se."

Zhluboka jsem se nadechla a vydechla, jako bych se chystala běžet o závod. Pak jsem odhodila své štíty. Bylo to jako bořit kamenné zdi. Jako pohltit je zpátky do duše, mysli, ducha mne samé. Najednou už tam věž nestála a Jean-Claudova moc do mne narazila. Nejen, že jsem pocítila sexuální přitažlivost na plné pecky, cítila jsem jeho srdce bít v mojí hlavě. Mohla jsem ve svých ústech ochutnat jeho kůži. Věděla jsem, že se dnes v noci nakrmil, ačkoli to dá rozum, když slyším jeho srdce bít. Teď jsem navíc vnímala, že je nakrmený dobře a plný něčí krve.

Jeho ruka se pohnula mým směrem a já se připlácla na zeď. Ruka se nepřestávala blížit a já se od ní odtáhla. Ustupovala jsem, protože v té chvíli jsem, víc než cokoli jiného na celém světě, chtěla, aby se mne dotýkal. Chtěla jsem cítit jeho dlaň na své holé kůži. Chtěla jsem z jeho těla strhat vinyl a pozorovat ho, bledého a dokonalého, nad sebou. Ta vize byla tak jasná, že jsem před ní zavřela oči, jako by to mohlo pomoci.

Cítila jsem ho před sebou, věděla, že se naklání blíž. Proklouzla jsem pod jeho paží a najednou jsem se ocitla u stolku, jeho jsem nechala stát u zdi. Couvala jsem dál a dál a on mne sledoval. Někdo se mne dotknul a já zařvala.

Asher mne držel za ruku, vzhlížel ke mně těma svýma bledýma očima. I jeho jsem dokázala vnímat, cítit tíhu jeho věku, váhu jeho moci, ve své hlavě. To je moje vlastní moc, schopnost, ale až teď jsem si uvědomila, že tím tak nekompromisním zaštítěním se před Jean-Claudem, jsem se také odřízla od něčeho z vlastních sil. Zaštiťování je ošemetná záležitost. Myslím, že jsem do jeho tajů ještě jaksepatří nepronikla.

Jean-Claude se pohnul od stěny, jednu štíhlou ruku vztaženou ke mně. Ucouvla jsem, Asherova dlaň mi sjela po paži, jak jsem se odtáhla. Vrtěla jsem hlavou, sem a tam, tam a sem.

Jean-Claude pomalu kráčel ke mně. Jeho oči se utápěly v modři, panenky spolkla jeho vlastní moc. A já, v momentu náhlého prozření, věděla, že to nebyla jeho moc či chtíč, co si podmanilo jeho oči, byla moje. Dokázal vnímat, jak se mé tělo napíná, vlhne, když se ke mně blíží. Ne jemu jsem nevěřila. Nevěřila jsem sobě samé.

Udělala jsem krok vzad a padala na schodeček vedoucí dolů, na taneční parket. Někdo mne zachytil dřív, než jsem dopadla na zem. Silné paže kolem mého pasu, tiskly si mne na nahou kůži velice mužné hrudi. Cítila jsem to bez dívání. Držely mne bez námahy, nožky se mi komíhaly v luftu, a já ty paže znala, znala jsem tu hruď, vůni jeho pleti, tak důvěrně. Zaklonila jsem hlavu a zahleděla se na Richarda.

5

Zapomněla jsem dýchat. Ocitnout se tak najednou jen pár palců od něj, po takové dlouhé době, bylo na mě moc. Sklonil ke mně tu bolestně pohlednou tvář a husté vlny jeho hnědých vlasů mi padly na kůži. Jeho ústa se vznášela nad mýma a myslím, že bych řekla ne, nebo se vymanila, ale dvě věci se staly současně. Zesílil stisk jedné paže kolem mého pasu, skoro to zabolelo. Volnou rukou mne chytil za bradu, přidržel si můj obličej. Dotek jeho rukou, síla v nich způsobila, že jsem zaváhala. Jednu chvíli jsem zírala do jeho hlubokých hnědých očí, tu další už byla jeho tvář příliš blízko a on mne líbal.

Nevím, co jsem čekala, cudný polibek, asi. Nebyl cudný. Líbal mne dost tvrdě, aby mi na památku nechal modráky, natolik tvrdě, aby mne přinutil otevřít pusu. Na nic nečekal a podmanil si ji jazykem, vplížil se dovnitř jako uzurpátor a já ucítila svaly v jeho ústech, čelist, krk pracovat, zatímco mě držel, zkoumal, ovládal. Měla bych se zlobit, být naštvaná, ale nebyla. Kdyby mě nedržel jako ve svěrací kazajce, obrátila bych se v jeho náručí, přitiskla se ňadry na jeho hruď. Hezky tělo na tělo. Ale mohla jsem jen ochutnávat jeho ústa, vnímat jeho rty, snažit se vypít ho do dna, jako by byl neušlechtilejší z vín a já umírala žízní.

Nakonec se ode mne odtáhnul natolik, abych mu viděla do tváře. Bez dechu jsem na něj zírala, jako by mé oči hladověly po pohledu na ty dokonalé lícní kosti, dolíček, který zjemňoval naprosto mužnou tvář. Na Richardovy nebylo ženského pranic. Byl mužem skrz naskrz, opravdový chlap, v mnoha slova smyslech. Světla ozářila prameny zlata a mědi, jako kovové struny zapletené v syté hnědi jeho vlasů.

Pomalu mu mne postavil dolů na zem, ze své výšky šesti stop a jednoho palce. Jeho ramena byla široká a rozložitá, hruď mohutná, pas pevný a útlý, břicho ploché, uprostřed s jemnou pěšinkou tmavých chloupků vedoucí dolů a ztrácející se v černých vinylových kalhotách, co měl na sobě. Další černý vinyl! Že by někde měli dvoje za cenu jedněch? Hmm, ne. Začínala jsem v tom tušit jakýsi záměr, ale můj zrak mu přesto putoval dolů po těle. Přejel úzké boky, prodlel, kde neměl, otálel, všímal si věcí, kterých jsem si přála nevšímat, protože jsme byli na veřejnosti a já dnes v noci neměla v plánu spatřit ho nahého. Kožené boty vysoké po kolena jako tečka za parádou. Jedinými věcmi, které si navléknul na horní část těla, byly kožené okované nátepníčky na zápěstí a pasentní obojek.

Nějaká ruka se dotkla mých zad a já nadskočila a zvrtla se jako na obrtlíku, natáčejíc se tak, abych viděla na oba zároveň, protože jsem věděla, kdo stojí za mnou. Jean-Claude, oči se mu už vrátily k normálu.

Konečně jsem našla svůj hlas. "Tys mu zavolal."

"Měli jsme dohodu, první komu zavoláš, kontaktuje toho druhého."

"Měl jsi mi to říct."

Jean-Claude si dal ruce v bok. "Za tohle vinu nenesu. On si přál, aby to bylo překvapení, v rozporu s mým přáním."

Křísla jsem pohledem o Richarda. "Je to pravda?"

Bezostyšně kývnul. "Ano."

"Proč?"

"Protože hrát fér, nedostanu ani pusu. Nedokázal jsem vystát představu, jak tě dnes v noci vidím a nedotknu se tě."

Nešlo ani tak o jeho slova, jako spíš o pohled očí, žár ve tvářích, zrůžověla jsem jako pivoňka.

"Já dnes v noci fér hrál, ma petite," ozval se ublíženým hlasem Jean-Claude, "a přesto jsem spíše trestán, než odměňován." Vztáhnul ke mně ruku, dnes už snad posté. "Mohli bychom začít polibkem?"

Zčistajasna mi došlo, že stojíme na tanečním parketu, blízko kovové konstrukce a čekajících herců. Dostávalo se nám plné pozornosti publika, a to mi moc nevonělo. Uvědomovala jsem si něco, co jsem nepostřehla, dokud mé kamenné hradby stály. Téměř každý v místnosti byl kožoměnec. Vnímala jsem jejich energii, jako hlazení teplou elektrizující kožešinou, a oni cítili naši.

Kývla jsem. Náhle jsem zatoužila po soukromí, jež mi prve nabízel Jean-Claude. Ale přejíždějíc pohledem z Jean-Clauda na Richarda mi došlo, že si o samotě s nimi nevěřím. Mít pokoj sami pro sebe, nemůžu garantovat, že sex bude pouze metafyzické povahy. Připustit to, třebas jen v duchu, bylo trapné. Provádět to, co jsme udělat museli, na veřejnosti bylo nepříjemné, nicméně se to stejně jevilo lepší, než únik do soukromí. Věděla jsem, že tady řeknu dost, nikde jinde jsem si už tak jistá nebyla. Nemyslela jsem na leopardodlaky. Myslela jsem na to, jaký je to pocit mít obnaženou kůži, jak je rozpálená. Kurva fix.

"Polibkem, proč ne?"

"Můžeme jít na pokoj," navrhl Richard tiše.

Kategoricky jsem zavrtěla hlavou. "Ne, na pokoj ne."

Sáhnul po mně, jako by se mne chtěl dotknout, a jeden pohled stačil, aby nechal ruku klesnout. "Nevěříš nám."

"Nebo sobě," řekla jsem tiše.

Jean-Claude ke mně vztáhnul ruku, zase. "Pojď, ma petite, zdržujeme jejich vystoupení."

Zírala jsem na jeho ruku několik tepů srdce, pak se jí chopila. Čekala jsem, že si mne přitáhne až k tělu, ale ne. Nechal mezi námi mezeru na šíři dlaně. Tázavě jsem se na něho podívala a on se dotknul mojí tváře, něžně, zkusmo, prsty se nad ní vznášely, jako váhající motýlci, jako by se mne bál dotknout. Sklonil obličej k mému, jeho prsty přistály na mé pleti. Vzal mou tvář do dlaní jako něco křehké, cosi, co může snadno dojít úhony.

Ještě nikdy jsem nezažila, aby dělal takové okolky, natropil se mnou tolik cavyků, byl tak nejistý. Dokonce jsem, zatímco se jeho rty vznášely nad mými, zauvažovala, jestli to nedělá tímto způsobem schválně, jako ostrý kontrast k Richardově násilnosti. Pak se jeho rty dotkly mých a já přestala přemýšlet. Jeho ústa stěží přejela přes má. Pak mne měkce políbil. Políbila jsem ho na oplátku, a byla při tom stejně váhavá, jako on, mé ruce se zvedly do vzduchu jakoby samy od sebe, mé dlaně přistály na hřbetech jeho rukou, které chovaly můj obličej. Přehodil si ty překvapivě dlouhé havraní vlasy přes jedno rameno, takže měl pravou tvář obnaženou a osvětlenou a vlasy nestály polibkům v cestě. Přejela jsem mu rukou po čelisti, obmalovávala tvar jeho tváře stejně něžně, jako jsme se líbali. Zachvěl se pod lehkým dotekem mojí ruky a pocit, jenž se mne zmocnil skrze skutečnost, že se pod mými prsty zachvívá, vyloudil z hloubi mého hrdla tiché zamručení. Jean-Claudova ústa se přitiskla na má právě tak tvrdě, abych na rtu ucítila tlak špičáků. Otevřela jsem pusu a dovolila mu vklouznout dovnitř, rejdila jazykem mezi delikátními špičkami. Naučila jsem se líbat upíra po francouzsku, kdysi jsem to ovládala vskutku bravurně, ale bylo to riskantní potěšení, vyžadovalo opatrnost a já drobet vyšla ze cviku.

Při klouzání jazykem mezi jeho tesáky jsem se škrábla. Rychlá, ostrá bolest a Jean-Claude vydal tichý hrdelní zvuk tep srdce před tím, než jsem ochutnala krev.

Jeho ruce se najednou ocitly na mých zádech, mačkaly mne na jeho tělo. Polibek se nepřerušil a jeho naléhavost narůstala, nakonec jako by se z mých úst krmil, snažil se mne vypít až do dna.

Možná jsem se měla odtáhnout, možná neměla, ale ve chvíli, kdy se naše těla dotkla, bylo příliš pozdě. Nebylo cesty zpět, nebyla žádná ne, nezbylo nic, jen pocity. Cítila jsem, jak se chladný, třpytivý větřík - jeho aura - dotknul mojí. Jeden rozechvělý okamžik jsme byli přitisknutí k sobě, naše energie na sebe navzájem dýchaly, jako dvě velká zvířata. Pak se hranice, které naše aury držely tam, kam patří, rozplynuly. Představte si, že se milujete a najednou vaše kůže sklouzne, vyleje vás to na vašeho partnera, do vašeho partnera, poskytne vám intimnost, o jaké se vám nikdy ani nesnilo, neměli jste ji v plánu, nestáli jste o ni.

Zakřičela jsem a on mi dělal ozvěnu. Cítila jsem, jak se svážíme k zemi, ale Richard nás chytil, vzal do náručí, něžně uložil na podlahu. Síla na něj nepřeskočila a já nevěděla proč.

Jean-Claudovo tělo leželo na mém, špendlilo mne k zemi, jeho genitálie se mačkaly na moje. Pohnul boky, přinutil mne roztáhnout nohy kolem jeho nohou v kluzkém vězení vinylu. Chtěla jsem ho mít v sobě, toužila jsem po tom, aby si mne osedlal, jako si moc osedlala nás.

Zvedl se na pažích, dál ode mě, čímž se do mne spodní část jeho těla vtiskla tvrději. A moc mohutněla v kůži dráždícím přívalu, narůstala víc a víc, jako ten zářící práh orgasmu, když ho sice cítíte narůstat a zdolávat vás, ale nemůžete ho dosáhnout.

Viděla jsem Richarda sklánět se nade mne, jako temný stín v oslepující mlze světel. Myslím, že jsem se pokusila říci: ne, ne, ale žádný zvuk se neozval. Políbil mne a moc vzplanula, ale pořád ještě nebyl její součástí. Políbil moji líc, bradu, krk, propracovával se níž, a mně najednou došlo, co dělá. Prolíbával si cestičku k díře nad mojí čakrou srdce, k mému energetickému centru. Jean-Claude už překryl tu, kterou jsem měla dole, v podbřišku. Richardova hruď se vzpínala nade mnou, hladká, pevná, tak vábivě blízko, a já zvedla ústa k jeho kůži, takže jak mne líbal po těle dál a dál, jel svou nahou hrudí po mém jazyku. Prolízla jsem vlhkou čáru přes jeho tělo. Zabořil mi ústa do výstřihu a dotknul se jimi místa nad srdcem, a moje ústa našla jeho srdce v téže chvíli.

Síla nejen zmohutněla, přímo explodovala. Bylo to jako ležet v epicentru jaderného výbuchu, rázové vlny vystřelovaly ven, ven do místnosti, zatímco my se roztavili a smísili v centru. Jeden zářivý okamžik jsem v sobě cítila oba, proudit skrze mne, jako kdyby byli větrem, čirou energií, protékající mnou, námi. Richardovo elektrizující teplo bzučelo nad námi; Jean-Claudova chladivá moc tekla přes nás a skrze nás, jako chladný vítr; a já byla cosi obrovské a narůstající, oplývající teplem života i chladem smrti. Byla jsem obojím a ničím. Byli jsme všemi a nikým.

Nevím, jestli jsem omdlela nebo jen z nějakých metafyzických důvodů ztratila pojem o světě. Jediné, na co si vzpomínám, je, že najednou ležím na zemi, Richard je zhroucený vedle mne, leží mi na ruce, tělo má stočené kolem mé hrudi a hlavy, jeho nohy zboku přiléhají k mému tělu. Jean-Claude ležel zhroucený přímo na mě, jeho tělo po celé délce tlačilo na mé, hlavu měl stranou, položenou na Richardově noze. Oba měli zavřené oči, dýchali přerývaně, lapali po dechu, právě jako já.

Dva neplatné pokusy, ale nakonec jsem ze sebe dostala přidušené: "Slezte se mě."

Jean-Claude se malátně odkulil stranou, aniž se obtěžoval otevřít oči. Pád jeho těla přinutil Richardovy nohy trochu uhnout, takže jsme teď oba, Jean-Claude i já, leželi v půlkruhu Richardova těla.

Místnost byla tak tichá, až mne napadlo, že jsme tam zůstali sami. Jako kdyby všichni ostatní uprchli v hrůze z toho, co jsme vyváděli. Pak jí zahřměl aplaus a vytí a další zvířecí zvuky, pro něž nemám slov. Hluk byl ohlušující, bušil mi do těla ve vlnách, jako bych měla receptory v místech, kde jsem je nikdy dřív nemívala.

Najednou nad námi stanul Asher. Klekl si vedle mne, dotknul se pulzující žíly na mém krku. "Mrkni, jestli mě slyšíš, Anito."

Mrkla jsem.

"Můžeš mluvit?"

"Ano."

Kývnul a pak se dotkl Jean-Clauda, hladil ho dlaní po tváři. Jean-Claude při doteku otevřel oči. Usmál se a ten úsměv asi Asherovi řekl víc, než mně, protože Ashera rozesmál. Jeho smích byl velice chlapský, jako by se právě podělili o nějaký sprostý vtip, který jsem nepochopila. Asher lezl kolem mě, dokud neklečel u Richardovy hlavy. Zvedl hustou oponu jeho vlasů, aby mu viděl pořádně do obličeje. Richard na něj zamrkal, ale nezdálo se, že dokáže zaostřit.

Asher se sklonil k Richardovi ještě níž a uslyšela jsem ho, se ptát: "Slyšíš mne, mon ami?"

Richard polknul, odkašlal si a řekl: "Ano."

"Bon, bon."

Zase na dva pokusy, ale znáte mne. Anita, provokatér-amatér, na jazyku mne svrběla rádoby vtipná průpovídka a musela ven. "Teď každý, kdo dokáže vstát, zvedne ruce." Nikdo se nepohnul. Cítila jsem se vzdálená, plovoucí, tělo příliš těžké, aby se pohnulo. Nebo možná byla má mysl příliš obluzená, než aby je přinutila k pohybu.

"Neměj strach, ma cherie, my se o vás postaráme." Asher vstal a jako by tím vyslal nějaký signál. Z davu se vyčlenily postavy. Tři z nich jsem poznala. Jamilovi jeho po pás dlouhé copánky s koženým oblečkem náramně slušely. Je Richardovou gorilou numero uno, v terminologii lukoi, Sköll. Shang-Da se oděn černou kůží nezdál být ve své kůži, ale šest-stop-a-něco vysoký Číňan nikdy nevypadal v pohodě, pokud na sobě neměl pěkný oblek a naleštěné lakýrky. Shang-Da byl druhou gorilou smečky, Hati. Sylvie si klekla vedle mne, ve vinylu vypadala báječně, její krátké hnědé vlasy pableskovaly červení burgundského. Ačkoli to vypadalo dobře, jak znám ji a její konzervativnost, patrně jde o barevné tužidlo, které smyje. Je pojišťovací agent, pokud zrovna nevystupuje v roli Richardova pobočníka, v řetězu velení hned druhá, jeho Freki, a pojišťováci nemívají vlasy barvy dobrého červeného vína.

Usmála se na mě, namalovaná byla víc, než jsem ji kdy viděla. Vypadala senzačně, ale nevypadala jako skutečná Sylvie. Poprvé mne napadlo, jak je pěkná, a že vyhlíží téměř stejně křehce, jako já.

"Dlužím ti jednu záchranu," připomněla mi. Kdysi do města zavítala banda odporných upírů, vyslanců rady, aby Jean-Claudovi, Richardovi a mě, dala lekci. Cestou brali zajatce. Sylvie byla jedním z nich. Dostala jsem ji ven a dodržela slib, že se postarám, aby každý, kdo se jí dotknul, zemřel. Usmrcení jako takové provedla sama, ale já jí je doručila k potrestání. Pár kůstek si schovala na památku. Sylvie si nikdy nestěžovala, že jsem moc násilná. Možná by mohla být mojí novou nejlepší přítelkyní.

Vlkodlaci nás obstoupili, tváří ven, jako dobří tělesní strážci. Žádný z nich nebyl po fyzické stránce tak impozantní jako Narcisovi bodyguardi, ale viděla jsem vlky bojovat a svaly nejsou všechno. Počítá se šikovnost a jistá míra bezcitnosti.

K Asherovi a vlkům se přidružili dva upíři. Ani jednoho jsem neznala. Žena byla Asiatka s lesklými černými vlasy, které jí sahaly stěží po ramena. Vlasy měly skoro tutéž barvu a lesk, jako vinylová kombinéza á la kočičí žena, která těsně obepínala skoro každou píď jejího těla. Obleček patřičně zdůrazňoval vznosná pevná prsa, tenký pas, křivku boků. Počastovala mne nepřátelským pohledem temných očí, než se ke mně obrátila zády a stála, ruce podél těla, čekala. Čekala na co? Nebyla jsem si jistá.

Druhý upír byl muž, ne o moc vyšší, než žena, s hustými hnědými vlasy oholenými blízko u hlavy, až na pramen vlevo na temeni, který mu padal do očí, lesklý a rovný. Koukal dolů na mne s úsměvem, oči barvy nově ražených pencí, jako by se v jeho jinak hnědých očích leskla stopa krve.

Obrátil pozornost ven, paže zkřížené na černé kůži na své hrudi. Také se dívali ven jako dobří bodyguardi, dávajíc davu na srozuměnou, že ačkoli nemůžeme vstát, nejsme bezmocní. Docela osvěžující nápad, myslím.

Jason prolezl dovnitř mezi jejich nohama, hlavu svěšenou, jako by byl příliš vyčerpaný, než aby se hýbal. Zvedl ke mně modrá kukadla a jejich pohled byl skoro stejně rozostřený, jak se já cítila.

Předvedl slabý odvar svého obvyklého křenění a zeptal se: "Líbilo se vám to?"

Cítila jsem se lépe, dost, abych se pokusila posadit, ale selhala jsem. Jean-Claude řekl: "Ještě chvilku lež, ma petite."

Vzhledem k tomu, že jsem neměla moc na vybranou, jsem udělala, co říkal. Ležela jsem, zírala nahoru na tmavý, vzdálený strop s řadami světel. Většinu z nich zhasli, takže byl klub skoro ponořen do tmy. Jako to měkké šero, které zavládne, když ve dne zatáhnete závěsy.

Cítila jsem, že se Jason položil vedle mne, hlavu si dal na mé stehno. Není to tak dlouho a přinutila bych ho uhnout, ale strávila jsem hodně času učením se být v pohodě v blízkosti svých leopardodlaků. Zřejmě mne to naučilo toleranci i vůči ostatním. "Proč jsi unavený ty?"

Přetočil hlavu, aby se na mě podíval, ale z mojí nohy se nezvedl, jednu ruku přehozenou přes mé lýtko, pro udržení rovnováhy. "Zaplavili jste sexem a magií celý klub a ty se ptáš, proč jsem unavený? To si snad děláš srandu."

Zamračila jsem se na něho. "Ještě jedna taková poznámka a nestačíš zdrhat."

Uvelebil se na mých punčochách pohodlněji. "Odtud vidím, že máš barevně sladěné spodní prádlo."

"Padej ze mne, Jasone."

Sklouznul na zem, aniž se mu muselo říkat dvakrát. A nenechá toho a nenechá, nikdy, to je celý náš Jason. Vždycky musí udělat poslední vtip, mít poslední slovo, kterým překročí míru. Měla jsem vážné obavy, že jednou, s někým jiným, ho ta jeho provokativní duchaplnost přivede k úrazu, nebo hůř.

Richard se zvedl a opřel o loket, hýbal se pomalu, jako by si nebyl úplně jist, jestli mu všechno funguje. "Nevím, jestli to bylo lepší, než cokoli, co jsme kdy dělali, nebo horší."

"Připadá mi to jako důmyslná kombinace kocoviny a chřipky," zasténala jsem.

"A přesto je to skvělý pocit," oponoval Jean-Claude.

Konečně jsem se posadila zpříma a zjistila, že oba mají ruku na mých zádech, aby mne podpírali, jako by jejich pohyby byly simultánní.

Nakonec jsem se o jejich ruce raději opřela, než abych jim nakázala dát je pryč. Za prvé, byla jsem roztřesená; za druhé, prostě jsem fyzický kontakt neshledávala nepříjemným. Všechny ty měsíce snahy přetvořit leopardodlaky v soudržný, přátelský celek, a byla jsem to já, kdo se naučil soudržnosti a přátelskosti. To já se naučila, že ne každá ruka podaná ku pomoci je hrozbou mojí nezávislosti. To já se naučila, že ne každá nabídka fyzické blízkosti je past nebo lež.

Richard se posadil první, pomalu, pořád s rukou na mých zádech. Pak si sedl Jean-Claude, držel na mně ruku jakbysmet, velmi klidně. Cítila jsem, jak si vyměnili pohledy. Tohle byla chvíle, kdy se obvykle odtáhnu. Měli jsme fantastický sex, metafyzický či jiný, a to byla má narážka se uzavřít, schovat. Jsme na veřejnosti, o důvod víc to udělat.

Neodtáhla jsem se. Richardova ruka mi zkusmo přejela nahoru po zádech, objala kolem ramen. Jean-Claudova paže to vzala víc na jih, kolem mého pasu. Oba si mne přitáhli do zákrut svých těl, jako by byli nějaké obrovské, teplé, vinylem potažené křeslo, co mělo pulz.

Říká se, že během sexu, když oba zažíváte orgasmus, vaše aury odpadnou, smísíte své energie, prolnete se do sebe navzájem. Během sexu sdílíte mnohem víc, než své tělo, což je jedním z důvodů, proč byste měli být opatrní na to, s kým ho provozujete. Jen sedět tam s nimi na zemi bylo podobné. Cítila jsem mnou procházet jejich energii, jako proud o nízkém napětí, nějaký vzdálený šum. Bývávala jsem si úplně jistá, že se stane bílým šumem - něčím, co můžete ignorovat, jako psychické zaštítění, když už se na ně nemusíte soustředit. Ale nyní to vypadalo, že už jednou provždy budeme kráčet, pohybovat se, skrz ty snové dozvuky orgasmu, kdy jste stále spojeni, ještě ne zcela zpátky ve své kůži. Neodstrčila jsem je, protože jsem je odstrčit nechtěla. Odstrčit je by bylo zbytečné. Už jsme se nemuseli dotýkat, abychom zbořili hradby. A to by mě mělo děsit víc, než co jiného, ale neděsilo.

Narcis nakráčel doprostřed parketu a našel si ho paprsek měkkého světla, jenž postupně sílil a jasněl. "Inu, mí přátelé, dnes večer jsme si skutečně užili, není-liž pravda?"

Další potlesk, výkřiky a zvířecí zvuky, naplnily šero. Narcis zvedl ruce, až se dav utišil. "Myslím, že tuto noc už jsme všichni dospěli k vrcholu." Odpovědí mu bylo tu a tam zasmání. "Dnešní představení si necháme na zítra, protože cokoli méně, by bylo zneuctěním toho, co nám bylo dnešní noci nabídnuto."

Žena v hábitu, která stále stála vzadu na tanečním parketu, řekla: "Tomuhle nemůžu konkurovat."

Narcis jí poslal vzdušný polibek. "Tohle není soutěž, sladká Mirando, jde o to, že každý máme nějaká nadání. Některá jen jsou mimořádnější, než ostatní." Obrátil se a hleděl na nás, když říkal to poslední. Jeho oči byly bledé a zvláštně zbarvené, a mně sekundu trvalo, než jsem si uvědomila, že Narcisovy oči splynuly s očima jeho zvířete. Oči hyeny, dle mého, ale ruku na srdce, nevím, jak vypadají oči hyen. Jen vím, že to nejsou lidské oči.

Poklekl vedle nás, uhladil si šaty podvědomým a podivně nezvyklým gestem, které jsem žádného muže nikdy dřív udělat neviděla. Samozřejmě, je také jediným mužem, kterého jsem kdy viděla v šatech. Kauzalita, příčina a následek.

Narcis ztlumil hlas: "Rád bych toto s vámi probral v soukromí."

"Samozřejmě," řekl Jean-Claude, "ale nejdříve máme něco na práci."

Narcis se naklonil blíž, ztišil hlas tak, že bylo zapotřebí naklonit se dopředu, aby ho bylo slyšet. "Vzhledem k tomu, že mí dva strážní čekají s jejími leopardy, nic se jim nestane. Je čas si promluvit. Nebo bych spíše měl říci vaše leopardy, je jasné, že co patří jednomu, patří všem." Nakláněl se tak daleko, že se jeho tvář skoro dotýkala Jean-Claudovy na jedné straně a mojí na druhé.

"Ne," ohradila jsem se, "leopardi jsou mí."

"Vážně," předl Narcis. Otočil tvář, jen o zlomek palce, jeho rty se zlehka otřely o moje. Mohla to být náhoda, ale pochybuji. "Takže nesdílíte vše?"

Odsunula jsem tvář jen o tolik, abychom se nedotýkali. "Ne."

"Což je dobré vědět," zašeptal. Naklonil se a přitiskl ústa na Jean-Claudovy rty. Strnula jsem překvapením, zmateně přemítala, co udělat.

Jean-Claude věděl přesně, co udělat. Položil ukazováček na mužovu hruď a zatlačil, ne svaly, ale mocí. Mocí znamení, mocí, kterou jsme právě před chvílí společně utužili. Jean-Claude z ní čerpal, jako by to už dělal tisíckrát, bez námahy, elegantně, panovačně.

Narcis byl od něj odstrčen přívalem neviditelné síly, a já ucítila, jak zacloumala mým tělem. A věděla jsem, že většina lidí v sále to cítí také. Narcis zůstal přikrčený na zemi, zíral na Jean-Clauda, zíral na nás. Výraz jeho tváře byl rozezlený, ale šlo spíše o hlad, než o hněv, hlad po zakázaném ovoci.

"Musíme si promluvit v soukromí," trval na svém Narcis.

Jean-Claude kývl. "To bude asi nejlepší."

Ta krátká mezihra nesla pečeť tíhy věcí nevyřčených. Ucítila jsem Richardův zmatek, odrážel můj vlastní, ještě dřív, než jsem otočila hlavu dozadu, abych se na něj podívala. Ten pohyb přiblížil naše tváře, málem bychom se mohli políbit. Jen z výrazu jeho očí jsem poznala, že netuší, oč kráčí. A zřejmě věděl, že jsem to poznala, protože se nenamáhal pokrčit rameny ani dát cokoli viditelně najevo. Nešlo o telepatii, ačkoli zvnějšku to tak vypadat mohlo. Spíše to byla extrémní empatie, jako bych dokázala číst každičkou nuanci na jeho tváři, i tu nejmenší změnu, a věděla, co znamená.

Pořád jsem byla uvězněná v kruhu Richardových a Jean-Claudových paží, navzájem jsme se dotýkali nezvykle velkou plochou obnažené kůže - má záda, Richardova hruď a paže Jean-Clauda. A na těch dotecích, oné blízkosti, byla něco setsakramentsky správné. Ucítila jsem, že se pozornost Jean-Clauda přesouvá, ještě než jsem pohnula hlavou, abych se potkala s jeho očima.

V pohledu těch očí zvoucích k utopení byly světy věcí nevyslovených, neptaných, vše tak chvějivě blízké. Protože pro jednou v mých očích neviděl bariéry, které držely všechna ta slova pod zámkem. Musel to mít na svědomí sňatek znamení, ale této noci by na mně myslím mohl žádat cokoli, vážně cokoli, a nejsem si jistá, že bych řekla ne.

A co nakonec řekl? "Mohli bychom se odebrat do soukromí a celou věc s Narcisem prodiskutovat?" Jeho hlas byl uhlazený jako obvykle. Jen v očích měl nejistotu a potřebu tak obrovskou, že pro ni skoro nebylo slov. Všichni jsme tak dlouho čekali, až se vzdám a podlehnu. Věděla jsem, že tohle není má formulace. Znělo to jako něco, co by mohlo vytanout na mysli Jean-Claudovi, ale s Richardem, také přimáčknutým k mému tělu, jsem si při nejlepší vůli nebyla jistá, kdo si to myslí. Jenom jsem věděla, že já to nejsem.

Dokonce už předtím, než se znamení propojila, jsem mívala momenty jako je tento. Chvíle, kdy do mne jejich myšlenky vtrhly, přehlušily moje. Vize - nejhorší noční můry - záblesky, obrazy, hodování na teplých tělech zvířat, pití krve z lidí, které jsem neznala. Právě tyto chaotické výjevy, tato ztráta sebe samé, mě děsily, nutily mne uchýlit se k čemukoli, co mne udrží vcelku - co zajistí, že zůstanu sebou samou. Dnes v noci se to prostě nezdálo důležité. Rozhodně druhotný účinek metafyzického spojení znamení. Jenže vědět, co za to může, to neodstraní. Nebezpečná noc, jen co je pravda.

Jean-Claude se ustaraně zeptal: "Ma petite, jsi v pořádku? Já se cítím mnohem lépe, jsem doslova nabitý energií. Pořád je ti špatně?"

Zavrtěla jsem hlavou. "Ne, je mi fajn." Fajn to ve skutečnosti nevystihovalo. Nabitá energií bylo lepší, ale existovala pro to i jiná slova. Jak dlouho může trvat dostat leopardodlaky z dalšího maléru? Noc není mladá, nadejde úsvit, a já s nimi ještě předtím chci zůstat sama. Uvědomila jsem si - něco jako elektrický výboj projelo mým tělem - že dnes v noci k tomu dojde. Pokud se nám dostane trošky soukromí a nebudeme rušeni, vše bude rázem možné.

Richard i Jean-Claude vstali jediným plynulým pohybem, u upíra čirý půvab, a u vlkodlaka čirá energie. Hleděla jsem na ně, jak stojí nade mnou, a zčistajasna zatoužila mít už hotovo. Nebála jsem se o leopardy, jak bych měla, a to mi vadilo. Ať už to byl následek čehokoli, odvedl mne od důležitějších věcí. Přišla jsem zachránit leopardy, proto jsem tady. A je to vlastně poprvé, co jsem si na ně po hodné chvíli vzpomněla.

Potřásla jsem hlavou a snažila se z ní vyhnat sex a magii a tíži možností v očích Richarda. Jean-Claudovy oči byly opatrnější, ale jeho jsem být opatrným, ve chvílích, kdy já mám starosti, naučila.

Vztáhla jsem k nim obě ruce. Nikdy nežádám o pomoc při vstávání, ledaže krvácím nebo mám něco zlomené. Ti dva si vyměnili pohled, pak mi podali ruce, opět v perfektní souhře, jako tanečníci pečlivě nacvičené choreografie, kteří přesně vědí, co ten druhý udělá.

Cítili mou touhu, ale ta tam byla odjakživa. Nic nového jim neřekla. Chytila jsem se jejich rukou a dovolila jim mě zvednout. Pořád se koukali nejistě, skoro podezřívavě, jako by čekali, že od nich uskočím a s řevem uteču od všech těch důvěrností a intimity. Musela jsem se usmát. "Jestli se nám podaří dostat odsud všechny ve zdraví do bezpečí před úsvitem, nic nebude nemožné."

Vyměnili si další pohled. Jean-Claude udělal drobný pohyb, jako by dodával Richardovi odvahu. Takový ten posunek hlavou, jako by mu říkal: No tak dělej, zeptej se. Za normálních okolností by mě jejich pletichaření dožralo, ale dnešní noc ne.

"Tím myslíš..." Richard větu nedořekl.

Přikývla jsem a Richardova ruka sevřela moji pevněji. Jean-Claudova ruka zůstala v mé dlani podivně klidná. "Uvědomuješ si, ma petite, že tahle nová..." zaváhal, "ochota, může být následkem dnešního spojení znamení? Nerad bych, abys nás později obvinila ze lsti."

"Vím, co to je, a je mi to jedno." Nemělo by být, ale je. Byla jsem jako opilá nebo zfetovaná a dokonce ani přemýšlení o tom nic nezměnilo.

Dívala jsem se na Jean-Clauda a viděla, jak si oddechl, vyfouknul vzduch, který až doteď zadržoval. Cítila jsem Richarda dělat totéž. Jako by z nich obou byla sejmuta ohromná tíha. A věděla jsem, že to břímě na jejich ramenou, jsem byla já. Od teď se budu snažit nebýt jim břemenem. "Dokončeme tohle a pojďme pro leopardy."

Jean-Claude si zvedl mou ruku k ústům, jejími kotníky si přejížděl po rtech. "A vypadněme odtud."

Přikývla jsem. "A vypadněme odtud."

6

Celá léta Jean-Claudovi vyčítám, že paleta jeho barev je moc monochromatická, ale stačil jediný pohled do ložnice Narcise a rázem mi bylo jasné, že dlužím Jean-Claudovi omluvu. Pokoj byl zařízen černě, a to černě myslím doslova. Stěny, dřevěná podlaha, závěsy na zdech, postel. Jediná další barva, kterou jste v místnosti mohli nalézt, bylo stříbro řetězů a stříbřitě zbarvené nástroje pověšené na zdi. Barva oceli čerň spíš zdůrazňovala, než aby ji odlehčovala. Řetězy visely ze stropu nad obrovskou postelí. Byla ještě větší, než královských rozměrů. Napadla mne jediná formulace, jež by byla sto to postihnout, postel jako stvořená pro orgie. Měla čtyři sloupky, mohutné, z nejmasivnějšího, nejtmavšího dřeva, jaké jsem kdy viděla. Na těch čtyřech sloupcích se houpaly další řetězy, zavěšené na těžkých, napevno zabudovaných kruzích. Být na rande, otočím se na patě a mažu pryč. Ale tohle není rande a tak jsme všichni napochodovali dovnitř.

Měla jsem za to, že většina lidí D&S orientace má normální ložnici oddělenou od mučírny. Možná poblíž, ale ne ve stejné místnosti. Musíte mít kam jít, abyste se opravdu vyspali. Možná si Narcis prostě nikdy nedá pohov, zábava a hry nade vše.

V protější zdi byly dveře a závěsy byly stažené před střed jedné stěny. Třeba má normální postel za dveřmi číslo dvě nebo za závěsem. Aspoň doufám.

K jediné židli v místnosti byla připevněná kožená pouta, tak nám Narcis nabídl, abychom si sedli na postel. Nevím, jestli bych si sedla nebo ne, ale nejprve Jean-Claude, a po něm i Richard, to udělali. Jean-Claude se uhnízdil na přehozu postele tak, jak dělal vše. S elegancí sobě vlastní. Opřel se o polštáře, jako by se cítil dokonale v pohodě. Ale byl to Richard, kdo mne překvapil. Čekala jsem, že na něm postřehnu něco z rozpaků, které tady zažívám já, ale nevypadal sebeméně nesvůj. Vlastně jsem si až teď poprvé uvědomila, že masivní kožené nátepníčky na jeho zápěstích a obojek na krku mají kovové háčky, takže je lze připnout k řetězům nebo vodítku. Pravděpodobně si je nasadil, aby v klubu zapadl, jako si já obula kožené boty. Jenže... jenže jsem cítila, že je klidný jako želva, že ho z míry nevyvádí ani místnost ani nic v ní. Se mnou to bylo právě naopak.

Dívala jsem se na Jean-Clauda a Richarda s vědomím, že jsem se rozhodla vyspat se dnes v noci s oběma, ať už tak či onak. Ale když jsem je teď viděla na posteli, uprostřed tohohle všeho - byli tady jako doma - začínala jsem své rozhodnutí zvažovat. Nutilo mě to zvolna docházet k názoru, že možná ani po celé té dlouhé době, pořád ještě nevím, do čeho jsem se to vlastně uvrtala.

Asher bloumal po pokoji, prohlížel si věci na zdi. Nedokázala jsem ho číst, jako ty dva, ale i on se zdál nevzrušený, a nemyslím si, že to hrál. Narcis vplul do místnosti s Aiásem za zády. Souhlasil nechat všechny ostatní na chodbě nebo dole, výměnou za to, že my nechali venku své vlky. Jsem toho názoru, že k pravému soukromí patří srazit počet lidí v místnosti pod dvouciferné číslo.

Richard ke mně napřáhnul ruku. "To je v pořádku, Anito. Nic v této místnosti ti nemůže ublížit bez tvého souhlasu a ty ho prostě nedáš." Tohle tedy nebyl uklidňující komentář zrovna podle mých představ, ale myslím, že je to pravda. Zvykla jsem si věřit, že pravda je dobrá, ale začínala jsem chápat, že není ani dobrá, ani zlá. Je to jen pravda. Život býval jednodušší, když jsem ještě věřila černo-bílému výkladu světa.

Chopila jsem se jeho ruky a dovolila mu přitáhnout mě k posteli, mezi Jean-Clauda a sebe. Inu, Narcis už po Jean-Claudovi vyjel, tak je myslím zapotřebí zdůraznit pravidlo: ruce-pryč. Ale stejně mi vadilo, že mne Richard usadil mezi ně, ne prostě vedle sebe. Ty hřejivé, omamné pocity, které se mne od sňatku znamení zmocňovaly, se zřejmě vytrácely až znepokojivě rychle. S magií to tak někdy bývá.

Cítila jsem se napjatě a nepříjemně, na černé posteli, mezi svými dvěma muži. "Co se děje, ma petite? Najednou jsi tak napjatá."

Podívala jsem se na Jean-Clauda a zvedla obočí. "Jsem snad jediná, komu se tahle místnost nelíbí?"

"Jean-Claude míval tuto místnost moc rád, kdysi," odtušil Narcis.

Obrátila jsem se a podívala se na hyenodlaka, který chodil po pokoji jenom v punčochách. "Co tím myslíš?" vyjela jsem na něho.

Odpověděl Jean-Claude: "Kdysi jsem se podroboval nechtěným choutkám, ne o své vůli, protože mi to bylo nařízeno. Jenže ty dny jsou minulostí."

Zírala jsem na něho, a on se mi do očí nepodíval. Měl oči jen pro Narcise, který kroužil kolem postele.

"Nevzpomínám si, že bys byl neochotný," opáčil Narcis. Opřel se o protější sloupek postele.

"Už před drahným časem jsem se naučil umění udělat z nouze ctnost," řekl Jean-Claude. "Kromě toho, poslala mne k tobě Nikolaos, bývalá Vládkyně města. Jistě si vzpomínáš, jaká byla, Narcisi. Odepření poslušnosti, nesplnění rozkazu, bylo nepřípustné."

Měla jsem tu hrůznou čest setkat se s Nikolaos osobně. Byla velmi, velmi děsivá.

"Takže jsem byl jen nepříjemnou povinností?" Znělo to rozzlobeně.

Jean-Claude potřásl hlavou. "Tvé tělo je příjemné, Narcisi. Co rád děláš svým milencům, kteří toho hodně snesou, není..." Jean-Claude sklopil zrak, jako by hledal správná slova, pak zvedl své půlnočně modré oči k Narcisovi a já si dobře všimla, jaký vliv jeho pohled na kožoměnce má. Narcis vypadal, jako by dostal pantokem mezi oči - krásným, okouzlujícím pantokem.

"Není co?" naléhal Narcis ochraptěle.

"Není podle mého vkusu," odpověděl Jean-Claude. "Mimochodem, asi jsem tě příliš nepotěšil, jelikož jsi neudělal, co po tobě má bývalá paní chtěla."

Já jsem příčinou toho, že je zmíněná Nikolaos bývalou Vládkyní města. Snažila se mne zabít a já měla kliku. Ona je mrtvá, já ne. A Vládcem města se stal Jean-Claude. Neplánovala jsem to. Kolik z toho naplánoval Jean-Claude, je stále věcí k diskuzi. Z mé strany nejde jen o předsudky, že mu věřím méně, než Richardovi.

Narcis si dal jedno koleno na postel, ruku stále kolem sloupku. "Potěšil jsi mne vskutku nesmírně." Výraz jeho tváře byl příliš důvěrný. Tenhle pokec by si měli odbýt někde o samotě. Ovšem na druhou stranu, vezmeme-li v úvahu, jak se Narcis na Jean-Clauda dívá, možná to není až tak dobrý nápad. Z Jean-Clauda jsem cítila jen touhu utišit zraněné city. Ale vsadím botky, že kdybych mohla nakouknout do hlavy Narcisovi, najdu tak úplně jiný druh tužeb.

"Nikolaos se domnívala, že jsem ji zklamal a potrestala mne za to."

"Nemohl jsem se s ní spojit - dokonce ani za možnost mít tě na hraní nastálo."

Jean-Claude zvedl obočí. "Nevzpomínám si, že by to bylo součástí dohody."

"Když jsem jí poprvé řekl ne, osladila nabídku." Narcis vlezl na postel. Zůstal na všech čtyřech, jako by čekal, že někdo přijde za ním.

"V jakém smyslu osladila nabídku?"

Narcis začal lézt po posteli, pomalu, koleny při pohybu zachytával o lem šatů. "Nabídla mi tě nastálo, abych si s tebou dělal, co se mi zlíbí."

Otřásla jsem se hrůzou, děs mnou projel od prstů na nohou, po temeno hlavy. Vteřinu mi trvalo si uvědomit, že to není můj strach. Richard a já jsme se současně otočili na Jean-Clauda. Jeho tvář nic neprozrazovala. Obvyklá zdvořilá, atraktivní, skoro znuděná maska. Ale oba jsme cítili ledovou hrůzu ječící v jeho mysli při pomyšlení, jak měl namále. Jak málo zbývalo a stal by se Narcisovým stálým... hostem.

Naplnilo ho to strachem, který byl větší, než ten kožoměnec. Mou myslí probleskávaly obrazy, vzpomínky. Připoutaná břichem k drsnému dřevu, svist biče, bolestný šok, když se zakousnul do mojí kůže, a vědomí, že to byla teprve první rána. Vlna čirého zoufalství zalila tu vzpomínku, a já musela mrkat, abych zahnala slzy. Zmatená vize připoutání ke zdi, ruka shnilá v zelený hnis, hladící mé tělo. Pak ty vize ustaly, zničehonic, jako když stisknete vypínač. Ale tělo, které ta ruka osahávala, bylo mužské. Vzpomínky Jean-Clauda, nikoli mé. Bezděky mi promítal své vzpomínky, a když si to uvědomil, zablokoval je.

Podívala jsem se na něho a nedokázala zabránit hrůze, hledět mi z očí. Vlasy mi schovaly tvář před Narcisem. Byla jsem ráda, protože po tom všem, co jsem viděla, jsem nedokázala zůstat nad věcí. Jean-Claude se nedíval na mne, nespouštěl zrak z Narcise. Snažila jsem se nebrečet a tvář Jean-Clauda neprozrazovala zhola nic.

Jean-Claude nevzpomínal na Narcisovo týrání, ale na zneužívání ostatních, mnoha, nesčetně mnoha ostatních. Z jeho vzpomínek mi neutkvěla bolest, ale zoufalství, beznaděj. To pomyšlení, že mně... ne, jemu. Jemu nepatřilo jeho vlastní tělo. Nikdy nebyl prostitutem, lépe řečeno, nikdy neprodával sex za peníze. Ale za moc, z vrtochu kohokoli, kdo zrovna byl jeho pánem, a kupodivu za bezpečí, prodával sex po staletí. Věděla jsem to, ale malovala jsem si ho jako svůdce. Co jsem právě spatřila, nemělo se sváděním společného zhola nic.

Ozval se tichý zvuk, Richard, a já se k němu obrátila. Jeho oči se leskly neprolitými slzami a na tváři se mu odrážela táž ochromující hrůza, jakou jsem na tváři cítila já. Hleděli jsme na sebe dlouho, čas jako by zamrzl, pak mu na tvář vytryskly slzy, sekundu před tím, než se horké slané praménky rozběhly i po mojí.

Sáhl po mojí ruce a já mu ji dala. A oba jsme se otočili na Jean-Clauda. Stále dával pozor, dokonce hovořil, ačkoli já nic z toho neslyšela, s Narcisem. Ten lezl po té velikánské posteli, aby se dostal k nám na dosah. Ale nebyli jsme to my všichni, koho se chtěl dotknout.

"Sladký, slaďounký Jean-Claude, myslel jsem, že už jsem na tebe zapomněl, ale vidět tě dnes v noci na parketu, s těmahle dvěma, mi vrátilo paměť." Natáhl se k Jean-Claudovi a Richard ho čapl za zápěstí.

"Nedotýkej se ho. Už nikdy se ho nedotýkej."

Narcis se díval z Jean-Clauda na Richarda a nakonec zaparkoval na Richardovi. "Taková panovačnost, to musí být pravá láska." Měla jsem lístky do první řady, takže jsem mohla zblízka pozorovat svaly v Richardově ruce a předloktí se napínat, jak tiskl to líbezné zápěstí.

Narcis se smál, hlas rozechvělý, ale ne bolestí. "Taková síla, taková vášeň, rozdrtil by mi zápěstí jen za to, že jsem se pokusil dotknout tvých vlasů?" V jeho hlase znělo pobavení a cosi, co jsem nakonec vyhodnotila jako vzrušení. Richard se ho dotýkal, vyhrožoval mu, ubližoval mu... On si to užívá!

Cítila jsem, že si to uvědomil i Richard, ale nepustil ho. Místo toho Narcise jediným škubnutím zbavil rovnováhy, až dopadl na Richardovo tělo. Narcis překvapením vydal jakýsi tichý zvuk. Richard pořád nechával jednu ruku na jeho zápěstí a druhou ho chytil pod krkem. Netiskla, jen tam byla, velká a tmavá v kontrastu s Narcisovou bledou pletí.

Bodyguard, Aiás, se pohnul od zdi, a Asher se mu vydal vstříc. Věci se mohou zatraceně zvrtnout a to pěkně svižně. Obvykle to bývám já, kdo popustí uzdu temperamentu a celou situaci zhorší, ne Richard.

Narcis musel pohyb spíše vycítit, než uvidět, protože ho Richard držel tváří odvrácenou od zbytku místnosti. "To je v pořádku, Aiási, to je v pořádku. Richard mi neubližuje." Nato Richard udělal něco, při čem Narcisovi uvízl dech v krku, a ozvalo se ochraptělé: "Můžeš mi rozdrtit zápěstí, je-li to předehra, ale pokud ne, mí lidé vás zabijí, všechny." Slova byla rozumná, tón ne. V hlase se ozývala bolest, ale také očekávání, jako by ho to, ať už Richard odpoví jakkoli, tak jako tak vzrušovalo.

Ozval se Jean-Claude: "Nedávej mu záminku, jež by mu nás vydala na milost a nemilost, mon ami. Jsme dnes v noci na jeho teritoriu, jeho hosty. Dlužíme mu daň za jeho pohostinnost, pokud práva na ni nepozbude."

Nebyla jsem si stoprocentně jistá, jakou daň platí host hostiteli, ale byla jsem ochotná se vsadit, že drcení údů mezi to nepatří. Dotkla jsem se Richardova ramene a on nadskočil. Narcis tiše zaprotestoval, jako by Richard nevědomky zesílil stisk.

"Jean-Claude má pravdu, Richarde."

"Anita tě vyzývá ke kázni, Richarde, a ona je jedním z nejméně ukázněných lidí, které jsem kdy poznal." Jean-Claude poposedl, pokládajíc ruku na druhé Richardovo rameno, takže jsme se ho dotýkali oba. "Krom toho, mon ami, ublížením jemu jedinému neodstraníš křivdy již spáchané. Minulost tím nezměníš, nebude v ní díky tomu prolito ani o kapku krve méně; ani o libru masa méně nebude ztraceno; žádné ponížení to nezastaví. Je po všem, vzpomínky nám ublížit nemohou."

Poprvé jsem zauvažovala, jestli se nám, Richardovi a mně, promítly záblesky týchž sdílených vzpomínek. Co jsem viděla, bylo hrozné, ale nezapůsobilo to na mne tak, jako na něj. Možná je to nějaká chlapská záležitost. Možná si běloch, anglosas, příslušník horní střední třídy, muž jako je Richard, vzal vzpomínky na jeho týrání a zneužívání k srdci víc, než já. Jsem žena. Vím, že se mi takové věci můžou přihodit. Jeho možná nikdy nenapadlo, že by se mu něco takového mohlo stát.

Richard promluvil tiše, jeho hlas přešel v hrdelní vrčení, jako by se jeho šelma skrývala hned za tím pohledným krkem. "Nikdy už na něho nesahej, Narcisi, jinak tohle dotáhneme do konce." Pak Richard pomalu, opatrně, odtáhl z Narcise ruce. Čekala jsem, že popeláší pryč, bude si foukat na bolístku, ale podcenila jsem ho, nebo možná přecenila.

Narcis vzal své zmučené zápěstí do dlaně druhé ruky, ale zůstal přimáčknutý na Richardovo tělo. "Zpřetrhal's mi vazy v zápěstí. Hojí se déle, než kosti."

"Já vím," odtušil Richard tiše. Ta dvě slovíčka byla tak prosycená hněvem, až jsem sebou trhla.

"Mohu pouhou myšlenkou přikázat svým mužům, aby vydali leopardodlaky na milost a nemilost jejich věznitelům."

Richard se podíval na Jean-Clauda, ten přikývl. "Narcis dokáže kontaktovat své... muže telepaticky."

Richard položil ruce na Narcisova ramena, myslím, aby ho odstrčil, ale Narcis řekl: "Revokoval jsi vaše právo na bezpečný odchod tím, že jsi mne zranil proti mé vůli."

Richard ztuhl a já uviděla napětí v jeho zádech, cítila náhlou nejistotu.

"O čem to mluví?" zeptala jsem se. Dokonce jsem si ani nebyla jistá, koho se ptám.

"Narcis má v této budově a jejím okolí malou armádu hyenodlaků, coby strážce," řekl Jean-Claude.

"Jestli jsou hyenodlaci tak silní, proč se potom o nich nemluví jedním dechem s vlky a krysami?" zajímala jsem se.

"Protože Narcis dává přednost tomu být šedou eminencí, ma petite. Což znamená, že ostatní kožoměnci pravidelně platí za jeho přízeň dary."

"Jako Nikolaos tebou?"

Přikývnul.

Podívala jsem se na Richarda. "Co mu dáváš ty?"

Richard vycouval od Narcise. "Nic."

Narcis se na posteli otočil, pořád si choval zápěstí. "Čas to změnit."

"To si nemyslím," Richard na to.

"Marcus a Raina se mnou měli ujednání. Oni a krysy vyžadovali, aby mých hyen nikdy nebylo víc, než padesát. K zajištění tohoto stavu používali dary, nikoli hrozby."

"Ta hrozba byla stále přítomna," řekl Richard. "Válka mezi vámi, námi a krysami, vy na straně poražených."

Narcis pokrčil rameny. "Snad, ale copak jsi nepřemýšlel o tom, co asi dělám, odkdy Markus zemřel a tys to po něm převzal? Dumal jsem, kdy začnou chodit dárky, ale místo toho pramen darů vyschl zcela, dokonce i ten, se kterým jsem začal počítat." Pak pohlédl na mne. "Některé z těch darů jsi mi měla dát ty, Nimir-Ra."

Musela jsem vypadat stejně zmateně, jako jsem se cítila, protože mi Jean-Claude napověděl: "Leopardodlaci."

"Ano, Gabriel, jejich bývalý alfa, býval mým drahým, předrahým přítelem," vrněl Narcis.

Vzhledem k tomu, že jsem Gabriela zabila, nelíbilo se mi, kam konverzace spěje. "Tím máš na mysli, že Gabriel ti některé leopardodlaky dával?"

Z Narcisova úsměvu mi běhal mráz po zádech. "Všichni trávívali čas v mojí něžné péči, kromě Nathaniela." Usměv vybledl. "Předpokládal jsem, že Gabriel si nechává Nathaniela jen pro sebe, protože je to jeho osobní mazlíček, ale poté cos mi řekla jaký Nathaniel je, vím, že ne." Narcis se tajnůstkářsky přiklonil. "Gabriel se mi bál Nathaniela dát, bál se, co bychom mohli společně tropit."

Těžce jsem polkla. "Svou reakci jsi zastřel velmi věrohodně, když jsem ti to řekla."

"Jsem výtečný lhář, Anito. Lépe si to pamatovat." Vzhlédl k Richardovi. "Kolik času uběhlo od Marcusovy smrti, něco přes rok? Když dary přestaly přicházet, dospěl jsem k názoru, že dohoda je u konce."

"Co tím chceš říci?" zeptal se napjatě Richard.

"Nyní zde žijí víc než čtyři stovky hyenodlaků, někteří noví, někteří rekrutovaní z jiných států. Teď jsme rivalové krysodlaků a vlkodlaků. Budete s námi muset jednat jako rovní s rovnými, ne jako s méněcennými."

Richard spustil: "Co..."

Jean-Claude mu skočil do řeči. "Dohodněme se." Cítila jsem za těmi klidnými slovy strach, a stejně tak i Richard. Sexuálního sadisty se neptáte, co chce. Nabídnete mu, čeho jste ochotní se vzdát.

Narcis se podíval na Richarda. "Patří teď vlci Jean-Claudovi, Richarde? Dělíš se o svůj královský majestát?" pronesl uštěpačným tónem.

"Já jsem Ulfric, já sjednávám podmínky, nikdo jiný." Ale jeho hlas byl opatrný, prchlivost se vytratila. Takhle jsem Richarda ještě nikdy neviděla, a nebyla jsem si jistá, jestli se mi ta změna líbí. Reagoval spíš jako já. Když tak o tom přemýšlím, napadlo mne... přijala jsem něco z jeho šelmy, něco z Jean-Claudova hladu, co dostali oni ode mne?

"Ty víš, co chci," řekl Narcis.

"Bude od tebe moudré to nežádat," řekl Jean-Claude.

"Když nemůžu mít tebe, Jean-Claude, pak bych se snad mohl aspoň dívat, na vás tři, jak se milujete na mojí posteli, to by mohlo smýt urážku mezi námi."

Richard a já unisono: "Ne."

Podíval se na nás a v jeho očích bylo něco nepříjemného. "Pak mi dej Nathaniela."

"Ne."

"Na jeden večer."

"Ne."

"Na hodinu."

Zavrtěla jsem hlavou.

"Jednoho z ostatních leopardů?"

"Nedám ti žádného ze svých lidí."

Podíval se na Richarda. "A ty, Ulfricu, dáš mi jednoho ze svých vlků?"

"Odpověď znáš, Narcisi."

"Tak co mi nabízíš, Ulfricu?"

"Jmenuj něco, co ti jsem ochotný dát."

Narcis se usmál a já vnímala Aiáse a Ashera kolem sebe kroužit, jako by vycítili rostoucí napětí. "Chci se zúčastnit konferencí, které pořádá komunita kožoměnců v tomto městě."

Richard kývnul. "Fajn. Rafael a já jsme se domnívali, že nemáš o politiku zájem, jinak už bys byl osloven."

"Krysí král nezná mé srdce, ani vlci."

Richard vstal. "Anita musí jít za svými lidmi."

Narcis se usmál a zavrtěl hlavou. "Ne, ne, Ulfricu, tak snadné to nebude."

Richard se zamračil. "Budeš mít podíl na rozhodování. Tos přece chtěl."

"Ale stejně chci dary."

"Krysy a vlci si dary nedávají. Jsme spojenci. Chceš-li být spojenec, nebudou žádné dary, až na to, že ti přijdeme na pomoc, budeš-li nás potřebovat."

Narcis zase zavrtěl hlavou. "Nechci být spojenec, abych byl zatažen do každé šarvátky mezi zvířaty, která mne nezajímají. Ne, Ulfricu, to se ve mně pleteš. Chci se účastnit konferencí, kde se určuje politika. Ale nechci se na nikoho vázat a být zatahován do válek, které sám nevyvolám."

"Tak co teda chceš?" nechápal Richard.

"Dary."

"Myslíš úplatky."

Narcis pokrčil rameny. "Říkej si tomu, jak chceš."

"Ne."

Cítila jsem, jak se Jean-Claude napjal zlomek vteřiny předtím, než to Richard řekl. "Mon ami..."

"Ne," řekl Richard a otočil se na Jean-Clauda. "Dokonce, ani kdyby nás mohl všechny zabít, o čemž pochybuji. Mí vlci, tví upíři, sesypou se na tento klub a rozeberou ho cihlu po cihle. Nebude to riskovat. Narcis je opatrný vůdce. Pozoroval jsem ho při vyjednávání s Marcusem. Staví vlastní bezpečí a pohodlí nade vše."

"Pohodlí a bezpečí mých lidí stavím nade vše," upřesnil Narcis. Podíval se na mne. "Co ty, Nimir-Ra, jak si věříš ty? Myslíš, že kdybych nechal své lidi pozabíjet tvá koťata, že by vlkodlaci a upíři hnuli malíčkem, aby je pomstili?"

"Zapomínáš, Narcisi, že je také mojí lupou, mou družkou. Vlci budou bránit toho, koho jim bránit nařídí."

"Ach ano, člověčí lupa, člověčí leopardí královna. Ale ne úplně člověk, či ano?"

Podívala jsem se mu do očí a řekla: "Musím vyzvednout své leopardy. Dík za pohostinnost." Zvedla jsem se na nohy a postavila vedle Richarda.

Narcis se podíval na Jean-Clauda, který si pořád hověl na posteli. "Vážně jsou to takové děti?"

Jean-Claude půvabně pokrčil rameny. "Nejsou jako my. Pořád věří na dobro a zlo. A na pravidla."

"Pak mi dovol naučit je nová pravidla." Vzhlédl k nám, pořád vkleče na posteli, pořád v černých krajkových šatech, a najednou z něj jeho síla vyšlehla jako plameny z dračí tlamy. Narazila do mého těla jako ruka obra, skoro jsem zavrávorala. Richard vztáhl ruku, aby mne podepřel, a ve chvíli, kdy jsme se dotkli, jeho šelma skočila mezi nás v přívalu tepla, které se prohnalo mým tělem, naskočila mi husí kůže a dostala jsem třesavku. Richardovo tělo se otřáslo a já ho cítila chytit dech, náš dech. Ta tajuplná energie se vinula mezi námi a poprvé jsem si uvědomila, že ta síla přichází z obou stran. Myslela jsem si, že to, co je ve mně, je nějaká ozvěna Richardovy šelmy, ale bylo to něco víc. Možná by to bylo jiné, kdybych se od něj neodloučila na tak dlouho. Ale nyní je ta síla, která kdysi bývala jeho, moje. Teplo mezi námi protékalo jako dvě říčky sbíhající se do jedné řeky, dvě k opaření horké říčky tekoucí do řeky, která vřela na mojí kůži. Byla tak horká, že jsem napůl čekala, že se má kůže odloupne a odhalí šelmu vespod.

"Jestli se promění, mí muži se mohou zapojit do tohoto boje." Narcisův hlas byl šokující. Myslím, že jsem zapomněla, že tam je, zapomněla jsem na vše mimo horké, horoucí síly plynoucí mezi Richardem a mnou. Narcisův obličej se začal protahovat. Bylo to jako pozorovat klacíky pohybovat se pod jílem.

Richard přejížděl dlaněmi těsně před mým tělem, hladil sílu, která mi vyvěrala z kůže. Na tváři se mu objevil výraz tichého úžasu. "Nepromění se. Máš mé slovo."

"To stačí. Ty vždycky slovo dodržíš. Možná jsem sadista a masochista, ale pořád jsem Oba tohoto klanu." Jeho hlas přecházel v pronikavé vrčení. "Urazil jsi mne a skrze mne i vše, co je mé." Z jeho malých prstíků vyjížděly drápy, až pozvedl zkřivené tlapy. Ruce už to nebyly.

Jean-Claude stanul vedle nás. "Pojď, ma petite, udělejme jim místo na manévrování." Dotknul se mojí ruky a ta vřelá síla proudila z mojí kůže na jeho. Zhroutil se na kolena, dlaň přitisknutou na moji kůži, jako by ji tam žár připekl.

Klekla jsem si vedle něj a jeho zrak se pozvedl, utopen v modři, zornice se ztratily v přívalu moci, ale ne jeho moci. Otevřel ústa, aby promluvil, ale nevyšel z nich žádný zvuk. Zíral na mne a, soudě podle výrazu jeho tváře, cítil se ztracený, přemožený.

"Co se děje?" zeptal se Asher přes celou místnost, pořád čelil Aiásovi.

"Nejsem si jistá."

"Zdá se, že má bolesti," odtušil Narcis. To mě přinutilo k němu vzhlédnout. Mimo tváře a rukou byl pořád v lidské podobě. Opravdu silní alfové tohle dokážou, parciální proměnu.

"Síla teče přes něj," řekl Richard a jeho hlas byl na pomezí vrčení. Krk měl schovaný v koženém obojku, ale já věděla, že kdybych se na něj mohla podívat, kůže by byla hladká a dokonalá. Jeho hlas mohl z hrdla vycházet jako psí vytí, aniž se mu jakkoli změnil vzhled.

"Přece je upír," řekl Narcis. "Síla vlků by mu neměla být ničím."

"Vlk je jeho zvíře na zavolání," řekl Richard.

Hleděla jsem zblízka do Jean-Claudovy tváře, pozorovala ho bojovat s tou horkou, vřelou silou a věděla, proč se s tím dobře nevyrovnává. Tohle je primární energie, život a tep země pod našima nohama, vítr vanoucí stromovím, život sám. A Jean-Claude, přesto, že chodil a mluvil a flirtoval, živý nebyl.

Richard poklekl vedle nás a Jean-Claude tiše zasténal, napůl se na mne zhroutil. "Jean-Claude!"

Richard ho vzal do náručí a Jean-Claudova páteř se prohnula, dech přerývaný, spíš po dechu lapal.

Narcis byl nad námi na posteli. "Co je s ním?"

"Nevím," hlesl Richard.

Položila jsem prsty na Jean-Claudův krk. Pulz měl splašený, srdce tlouklo, jako bije křídly pták zavřený do klece. Snažila jsem se využít své schopnosti vnímat upíry, ale cítila jsem jen žár šelmy. V kruhu našich paží nebylo nic chladné ani mrtvé.

"Polož ho na zem, Richarde."

Podíval se na mne.

"Udělej to!"

Položil Jean-Clauda něžně na podlahu, rukou se stále dotýkal jeho ramene.

"Jdi od něj." Poruč a udělej sám. Vstala jsem, obešla upíra, tělem tlačila Richarda dozadu, dokud Jean-Claude neležel vedle postele sám.

Narcisovo tělo se vracelo do původní podoby, až z něj zase byl ten šarmantní muž, se kterým jsme se potkali tam dole. Bez říkání se odsunul z postele, ale obešel ji, takže pořád mohl přihlížet.

Jean-Claude se pomalu překulil na bok a pohnul hlavou, aby se na nás podíval. Olíznul si rty a zkusil to dvakrát, než dokázal promluvit. "Co jste mi to udělali?"

Richard a já jsme stáli v jakémsi zámotku žáru. Rukama mi přejížděl po pažích a já se chvěla. Jeho paže se semkly kolem mého pasu, a čím větší plochou se naše těla dotýkala, tím víc žár kolem nás narůstal, až jsem měla dojem, že by se všechen vzduch měl tetelit jako za letního dne nad asfaltovou silnicí.

"Sdíleli s tebou Richardovu sílu," řekla jsem.

"Ne," zavrtěl hlavou Jean-Claude a pomalu se zvedal do sedu, ztěžka se opíral o paže. "Ne jen Richard, ale ty, ma petite, ty. Richard a já jsme sdíleli mnohé, ale tohle se nikdy nepřihodilo. Jsi mostem mezi dvěma světy."

Asher se ozval: "Přemosťuje život a smrt."

Jean-Claude se na něho ostře podíval, na tváři nevrlý výraz. "Exactement."

Narcis řekl: "Vím, že Marcus a Raina mohli sdílet svou sílu, své šelmy, ale Anita není vlkodlak. Neměli byste být schopni sdílet spolu své šelmy, vlk s leopardem."

"Nejsem leopardodlak," ohradila jsem se.

"Myslím, že dáma protestuje přespříliš", zadeklamoval Narcis.

"Nebo dlak s upírem," dodal Asher.

Podívala jsem se na Ashera. "Nezačínej."

Usmál se na mne. "Vím, že nejsi pravý kožoměnec, ale tvá... magie se změnila následkem toho, že se připojil Richard. Je na tobě něco, že - nevědět, že ne - měl bych tě za jednu z nich."

"Richard tvrdil, že vlk je Jean-Claudovo zvíře na zavolání," odtušil Narcis.

"Tím se ale nevysvětluje tohle," řekl Asher. Klekl si k Jean-Claudovi, vztáhl k němu ruku.

Jean-Claude se jeho ruky chytil dřív, než se stihla dotknout tváře a Asher ucukl. "Pálíš jako kamna. Nejsi jen teplý, jsi horký."

"Je to jako ten příval, když se nakrmíme, ale... živější." Hleděl nahoru na nás a jeho oči se stále topily v modři. "Jdi zachránit své leopardy, ma petite, ať se můžeme vzdálit před východem slunce. Chci zjistit, jak horkou," zhluboka se nadechl a já věděla, že vdechuje naši vůni, "se tato síla může stát."

"To všechno je velice působivé," ozval se Narcis, "ale já dostanu svou libru masa."

"Začínáš mi lézt na nervy," vyjela jsem na něho.

Zasmál se. "Může být, přesto mám pořád právo žádat, aby byla urážka pomstěna."

Podívala jsem se na Richarda. Přikývl. Já si vzdychla. "Víš, obvykle to bývám já, kdo nás dostává do potíží tohoto druhu."

"Nemáme potíže, zatím," řekl Richard. "Narcis se předvádí. Proč myslíš, že jsem se neproměnil?" Měřil si podstatně menšího muže.

Narcis se usmál. "Heleďme se, a já si myslel, že seš jen svalovec na ozdobu, co stává za Marcusem."

"Nepustíš se do boje, ledaže ti nic jiného nezbude, Narcisi, takže konec hraní."  V Richardově hlase byl chlad, pevnost, kterou nešlo pominout ani s ní vyjednávat. Zase mi to znělo víc jako já, než on. Jak tvrdé poslední měsíce pro něj a vlky asi byly? Existuje jen pár věcí, jež vás zocelí takovým fofrem. Smrt vašich blízkých, práce u policie, nebo boj, při němž kolem vás skutečně umírají lidé. V civilním životě je Richard učitel na nižší střední škole, což práci u policie vylučuje. Kdyby ztratil někoho z rodiny, myslím, že by se mi to doneslo. Zbývá boj. Kolika výzvám musel čelit? Kolikrát zabil? Kdo zemřel?

Potřásla jsem hlavou, abych si pročistila mysl a zahnala myšlenky, na které teď není čas. Jeden problém po druhém. "Nemůžeš mít žádného z nás ani z našich lidí, Narcisi. Nezačneš válku kvůli odmítnutí, takže co si počneme?"

"Stáhnu své muže z místnosti s tvými kočkami, Anito. Udělám to." Postavil se přede mne, zády ke sloupku postele, jednou rukou si pohrával s řetězy, které k němu byly přišroubované, kov zvonil o kov. "Ti... lidé, kteří je teď mají, nejsou kdovíjak kreativní, zato jim bylo do vínku dáno vskutku ryzí nadání v oboru bolesti." Zíral na mne už zase lidskými očima.

"Co chceš, Narcisi?" skočil mu do řeči Richard.

Omotával si řetěz kolem zápěstí, dokolečka dokola. "Něco hodnotné, Richarde, něco cenné..."

Rozhostilo se napjaté ticho, pak zčistajasna promluvil Asher: "Chceš toliko někoho, komu bys dominoval, nebo bys měl zájem nechat si dominovat?"

Narcis se po něm ohlédl. "Proč?"

"Odpověz popravdě, Narcisi," vybídnul ho Jean-Claude. "Mohlo by ti to být k užitku."

Narcis přejel pohledem z jednoho upíra na druhého, pak zpátky k Asherovi, který tam stál ve svém hnědém koženém obleku. "Dávám přednost dominanci, ale se správnou osobou si dovolím se podvolit a být spodkem."

Asher kráčel k nám, při tom svůdně rozvlnil své vysoké, štíhlé tělo. "Převezmu roli tvého svrška."

"Tohle dělat nemusíš," hlesl Jean-Claude.

"Nedělej to, Ashere," vyhrkla jsem já.

"Najdeme jiný způsob," protestoval Richard.

Asher na nás hleděl těma bledýma, bleděmodrýma očima. "Myslel jsem, že budeš rád, Jean-Claude. Konečně jsem se uvolil mít milence. Copak jsi to po mně nechtěl?" Jeho hlas byl klidně rozvláčný, ale prosakoval jím výsměch, stejně jako hořkost.

"Nabídl jsem ti téměř všechny, kdo jsou v mé moci, a všechny jsi odmítnul. Proč jeho? Proč nyní?" Jean-Claude se zvedl na kolena, podala jsem mu ruku, abych mu pomohla vstát. Nelze říci, že bych si byla zrovna stoprocentně jistá, že je to dobrý nápad.

Podíval se na nabízenou ruku.

"Myslíš-li si, že je to bezpečné," varovala jsem ho.

Chytil se mojí ruky a obtočil ji prsty, a síla se rozeběhla jako žahavý příval, proudila mojí rukou přes jeho, jeho paží, a já ucítila, jak mu narazila do srdce, jako rána pěstí. Zavřel oči, na moment zakolísal, pak se na mne podíval. "Prve to bylo nečekané." Začal vstávat a Richard si k němu stoupl z druhé strany, takže jsme ho přidržovali mezi sebou.

"Nevím, jestli je to pro tebe dobré nebo ne," zašeptala jsem.

"Plníte mne životem, ma petite. Ty i Richard. Jak by to mohlo být špatné?"

Nevyslovila jsem nahlas, co se přímo nabízelo, ale vážně jsem o tom přemýšlela. Můžete-li naplnit chodící mrtvé životem, měli byste to dělat? A pokud to uděláte, co se stane té chodící mrtvole? Převážnou většinu magických věcí, které jsme společně prováděli, ještě nikdy nikdo nedělal, nebo zatím jen jednou. Naneštěstí jsme ten druhý triumvirát - který se skládal z upíra, vlkodlaka a nekromanta - museli pozabíjet. Pokoušeli se nás usmrtit, přesto by možná právě oni byli schopni odpovědět nám na otázky, které nikdo jiný zodpovědět nemohl. Takže jsme teď prostě tápali v temnotách a doufali, že jeden druhému neublížíme.

"Podívej se na sebe, Jean-Claude, mezi nimi jsi jako svíčka zapálená na obou koncích. Vyhoříš," ozval se Asher.

"To je má věc."

"Ano, a co dělám já, je zase moje věc. Ptáš se: Proč jeho? Proč nyní? Za prvé, potřebuješ mne. Kdo z vás tří by byl ochoten tohle udělat?" Asher kolem Narcise chodil, jako by byl vzduch, oči upíral na Jean-Clauda, na nás. "Jistě, vím, že bys mu dokázal být svrškem. Dokážeš to, když chceš, a uděláš z nouze ctnost, ale už tě měl pod sebou, a nic míň ho teď neuspokojí." Přistoupil k nám tak blízko, že energie zavířila do prostoru, na něj, jako polibek vod horkého oceánu. Roztřeseně se zajíknul. "Mon Dieu!" Ustupoval, dokud jeho nohy nenarazily na postel, pak ztěžka dosedl na černé povlaky. Jeho hnědá kůže se k nim nehodila, stejně jako většina z nás.

"Taková síla, Jean-Claude, a přesto žádný z vás nechce zaplatit cenu za Richardův výbuch emocí. Takže to dneska zatáhnu já."

"Znáš mé pravidlo, Ashere. Nikdy od ostatních nežádej, co nejsi ochoten udělat sám," ozvala jsem se.

Zvědavě se na mne podíval, tvář za maskou nečitelnou, vyjma očí. "Hlásíš se dobrovolně?"

Zavrtěla jsem hlavou. "Ne. Ale tohle dělat nemusíš. Najdeme jiný způsob."

"A co když to udělat chci?"

Chvilku jsem se na něj dívala, pak pokrčila rameny. "Nevím, co na to říci."

"Rozčiluje tě, že to možná udělat chci, viď?" Jeho oči planuly jako ledový oheň.

"Ano," přiznala jsem bez mučení.

Ten planoucí zrak se přesunul k Jean-Claudovi. "Jemu to také vadí. Uvažuje, jestli jsem kripl a nezbylo mi nic, než bolest."

"Jednou jsi mi říkal, že všechno funguje. Že jsi zjizvený, ale... funkční," připomněla jsem mu tiše.

Překvapeně zamrkal a podíval se na mne. "Vážně? Inu, muž takové věci pěkné ženě nerad přiznává. Nebo pohlednému muži." Vzhlížel na nás, ale jedinou osobou, na kterou se skutečně díval, byl Jean-Claude. "Zatáhnu účet za demonstraci síly monsieur Zeemana. Ale nebudu otloukánek. Tentokrát ne."

Už nikdy, viselo ve vzduchu, nevyřčené, přesto zcela jasné. Asher byl dvě století vydán na milost a nemilost lidem, kteří zanechali v Jean-Claudovi vzpomínky, jejichž torza jsme, Richard a já, zahlédli. Dvě sta let té pochybné péče a mučení. Když se u nás Asher objevil poprvé, sem tam míval sklony ke krutosti. Myslela jsem si, že jsme ho z toho vyléčili. Ale teď, pozorujíc výraz v jeho očích, jsem věděla, že ne.

"A víš, co je třešinkou na tomto šlehačkovém dortu?" mazlivě se optal Asher.

Jean-Claude jen zavrtěl hlavou.

"Bude ti působit bolest pomyšlení na mne s Narcisem. A dokonce ani potom, co s ním budu, stejně nezodpoví otázku, na kterou chceš, tak zoufale, získat odpověď."

Jean-Claude strnul, jeho ruka sevřela moji. Cítila jsem ho vztyčit své štíty, držet nás dál od toho na co myslí, co cítí, zrovna v této chvíli. Teplá vířivá síla mezi námi se začala vytrácet. Jean-Claude se stal součástí našeho silového obvodu. Nyní nás odstavoval, ačkoli si nemyslím, že schválně. Prostě se nemohl zaštítit a současně nechat proud procházet.

Jeho hlas zazněl klidně, svým obvyklým, téměř znuděným, byť kultivovaným tónem: "Jak si můžeš být tak jist, že nepromluví?"

"Mohu si být jist tím, co udělám já. A já mu odpověď, po které tolik prahneš, nedám."

"Jakou odpověď?" zeptala jsem se. "O čem to chlapci rozprávíte?"

Dva upíři hleděli jeden na druhého. "Optej se Jean-Clauda," zachraptěl Asher.

Podívala jsem se na Jean-Clauda, ale ten zíral na Ashera. My ostatní jsme tady svým způsobem byli navíc, diváci na představení, které publikum nepotřebuje.

"Jsi malicherný, Ashere," řekl Richard.

Upírův zrak se přesunul na muže po mém boku a hněv v těch očích způsobil, že se přes panenky přelila ledová modř, zůstala mrazivá zář. Vypadal jako slepý. "Nezasloužím si snad právo být malicherný, Richarde?"

Richard zavrtěl hlavou. "Prostě mu pověz pravdu."

"Existují tři lidé v jeho moci, pro které bych se svléknul, kterým bych dovolil se mne dotknout a zodpovědět tu tak důležitou otázku." Vstal jediným půvabným pohybem, jako pružná loutka na špagátcích. Přistoupil dost blízko, aby ho síla oblila, vyloudila z jeho rtů třaslavé zajíkání. Síla ho poznala, vzplanula silněji, jako by mohl alternovat v roli našeho třetího, nebudeme-li opatrní. Copak síla potřebuje jen nějakého upíra a ne konkrétně Jean-Clauda? Richard ze své strany zatnul síle tipec, štíty zacvakly na místo, a mně na mysli vytanul kov, silný a pevný, nekompromisní.

Asher pohladil vzduch těsně nad Richardovou paží a musel couvnout, utíral si dlaně o své paže. "Síla mizí." Oklepal se jak pes, který zrovna vylezl z vody. "Kdybys řekl ano, jeho soužení by mohlo skončit."

Mračila jsem se na oba, nebyla si jsem si jistá, jestli chápu, o čem je řeč. Nebyla jsem si ani jistá, že to chápat chci.

Asher obrátil ty světlé, utopené oči ke mně. "Nebo naše spanilá Anita." To už ale vrtěl hlavou. "Ale ne, vím o něčem lepším, než se doprošovat. Vychutnal jsem si šok našeho heterosexuálního Richarda, vyvolaný mojí předehrou. Ale dobírat si Anitu už tak snadné není." Přešel před Jean-Clauda. "A pak také, kdyby tu odpověď chtěl znát dost zoufale, mohl by to udělat osobně."

Jean-Claudova tvář byla arogance sama. Kryt ze všech krytů nejlepší. "Víš, proč to neudělám."

Asher se vrátil přede mne. "Odmítl moji postel, protože se bojí, že bys... jak je ta americká fráze... mu dala kopačky, kdyby ses dozvěděla, že spal s mužem. Dala?"

Musela jsem těžce polknout, než jsem se zmohla na odpověď: "Jo."

Asher se zasmál, ale ne, jako by byl šťastný, spíš, jako by se ta odpověď dala čekat. "Pak se tedy obveselím tady s Narcisem, a Jean-Claude stále nebude vědět, jestli zůstávám, protože jsem se stal milovníkem takových věcí, nebo protože láska na tento způsob je vše, co mi zbylo."

"Ještě jsem nesouhlasil," připomněl se Narcis. "Než přijmu druhou - čtvrtou volbu - ukažte mi, co za kočku v pytli kupuji."

Asher stál k hyenodlakovi obrácený levým bokem. Rozepnul masku a přetáhl si ji přes hlavu. Stáli jsme dost na bok, takže se mi nabídnul výhled na ten dokonalý profil. Zlaté vlasy - a tím myslím zlaté - měl spletené na zátylku, takže nic nerušilo. Zvykla jsem si dívat se na Ashera přes závoj vlasů. Bez něj byly rysy jeho obličeje jako socha, něco tak hladké a půvabné, že jste se toho chtěli dotknout, obmalovat bříšky prstů, pokrýt polibky. Dokonce i po té malé estrádě, kterou zde rozehrál, byl stále krásný. Tohle zřejmě nezmění nic, když se tak na Ashera dívám.

"Velice hezké," ohrnul Narcis nos, "velice, převelice hezké, ale mám mnoho krásných mužů, ochotně přiběhnou, když písknu. Možná ne tak krásných, ale přesto..."

Asher se k němu obrátil čelem. Ať už chtěl Narcis říci cokoli, uvízlo mu to v krku a zašlo na úbytě. Pravá strana Asherova obličeje vypadala jako roztavený vosk. Jizvy nezačínaly přímo na jeho ose. Jako kdyby mučitelé, před těmi dlouhými stoletími, chtěli, aby měl něco, co by mu připomínalo jeho bývalou dokonalost, jež vzala nenávratně za své, z jejich svévůle. Jeho oči byly stále lemovány zlatými řasami, nos bez chybičky, ústa plná a zvoucí k políbení, ale to ostatní... vše ostatní bylo zjizvené. Ne znetvořené, ne zničené, ale zjizvené.

Pamatovala jsem si Asherovu hladkou dokonalost, pocity, jež ve mně vyvolávalo to perfektní tělo klouzající po mém. Ne, nejsou to moje vzpomínky. Nikdy jsem Ashera nahého neviděla. Nikdy jsem se ho takto nedotýkala. Ale Jean-Claude ano, před asi dvěma sty lety. Znemožnilo mi to hledět na Ashera nestrannýma očima, objektivně, protože jsem si vzpomínala, jak jsem ho milovala, popravdě, stále ho malinko miluji. Což ovšem znamená, že ho stále malinko miluje Jean-Claude. Můj osobní život už komplikovanější prostě být nemůže.

Narcis se přerývaně nadechl, oči jako tenisáky, a ochraptěle vydechl: "Božínku."

Asher odhodil kápi na postel a začal si rozepínat předek kožené kamizoly, dráždivě pomalu. Už jsem jeho hruď viděla a tak jsem věděla, že je na tom mnohem hůř, než tvář. Pravá strana hrudi byla protkána hlubokými brázdami, kůže na dotek tvrdá. Pravá polovina, stejně jako u obličeje, stále oplývala andělskou krásou, jež k němu odedávna přitahovala upíry.

Když byl jezdec zipu na půli cesty, odhalil prsa a žaludek, Narcis si musel sednout na postel, jako by ho už nožičky neunesly.

"Myslím, Narcisi," řekl Jean-Claude, "že po dnešní noci nám budeš dlužit laskavost." Jeho hlas byl prázdný, když to říkal, postrádal vše. Tento hlas užíval, když tančil po nejtenčím ledě, nebo byl nejbolavější.

Asher se zeptal opatrným hlasem, který ke striptýzu úplně nepasoval: "Jakou míru bolesti si Narcis nejvíc užívá, mám to rovnou - jak vy říkáte - rozbalit?"

"Drsně," řekl Jean-Claude. "Dokáže kontrolovat své touhy a ani o krok nepřekročí meze svého submisiva, ale jestli má být spodek on, pak drsně, velmi drsně. S ním zahřívací kolo nepotřebuješ." Jean-Claudův hlas byl stále prázdný.

Asher se zadíval na Narcise. "Je to pravda? Začínáš rád... mrdáním?" To poslední slovo bylo pomalé, svádivé. Jediné slovo a v něm nesčetné přísliby.

Narcis přikývl. "Můžeš začít krví, máš-li na to koule."

"Většina lidí se musí nejdřív rozdovádět, aby jim to pak působilo rozkoš," odtušil Asher.

"Já ne," hlesl Narcis.

Asher dokončil rozepínání a kamizolu ze sebe setřásl, sklouzla mu po pažích, moment ji podržel v ruce, pak jí švihl pohybem tak rychlým, že bylo vidět jen rozmazaný odlesk. Udeřil Narcise přes obličej masivním zipem. Jednou, podruhé, potřetí, až se mu v koutku úst objevila krev a oči se rozostřily.

Byla jsem tím vším tak překvapená, že jsem myslím zapomněla dýchat. Dokázala jsem jen zírat. Jean-Claude se mezi Richardem a mnou velmi zklidnil. Nešlo o ten naprostý poklid, kterého byl schopen docílit, do nějž mohou upadnout všichni staří vyšší upíři, a já si uvědomila proč. Nedokázal se ponořit do toho černého pokoje smrti, když v něm dosud koloval život, který jsme do něho napumpovali.

Narcis špičkou jazyka ochutnal krev na svých ústech. "Jsem výtečný lhář, ale obchoduji vždy poctivě." Najednou byl vážnější, než kdy dřív, jako by to uštěpačné popichování byla jen maska a pod ní se skrývala vážná, myslící osoba. Když vzhlédl, z jeho očí hleděl jedinec, o kterém mi bylo naprosto jasné, že je nebezpečný. Flirtování bylo sice také míněno vážně, ale částečně šlo o kamufláž, aby ho všichni podceňovali. Při pohledu do jeho očí jsem věděla, že podcenit ho, by byl velmi, velmi špatný nápad.

Obrátil ty náhle seriózní oči k Asherovi. "Za tohle ti budu dlužit laskavost, ale jen jednu, ne tři."

Asher vztáhnul ruku a uvolnil si vlasy, těžké jiskřivé vlny se mu svezly kolem obličeje. Shlížel na subtilnějšího muže, neviděla jsem mu do tváře a nemohla posoudit jeho výraz, ale ať už byl jakýkoli, Narcis vypadal jako by se topil. "Já že mám cenu jen jediné laskavosti?" položil Asher ryze řečnickou otázku. "Nemyslím."

Narcis musel dvakrát polknout, než dokázal promluvit: "Snad vícerých." Obrátil se a pohlédl na nás a jeho oči byly stále syrové, reálné. "Běžte, zachraňte své leopardodlaky, ať už patří komukoli. Ale jedno mějte na paměti, ti uvnitř jsou v mojí komunitě noví. Neznají naše pravidla a jejich pravidla jsou ve srovnání s našimi zřejmě krutá."

"Varuješ nás, Narcisi, děkuji," uklonil se Jean-Claude.

"Myslím, že tomu tady by se nelíbilo, kdybys došel k úrazu, nezáleží na tom, jak moc se na tebe zlobí, Jean-Claude. Míním mu dovolit mě přivázat k posteli, nebo ke zdi, a dělat si se mnou, co se mu zachce."

"Cokoli se mi zachce?" ujišťoval se Asher.

Narcisův zrak střelil dozadu k němu. "Ne, cokoli ne, ale dokud nepoužiji stopku, ano." Ve způsobu, jak vyslovil to poslední, bylo něco skoro dětinské, jako by už myslel na to, co přijde a na nás se ne plně koncentroval.

"Stopku?" zvedla jsem obočí.

Narcis se na mne podíval. "Pokud bolest naroste přespříliš, nebo pokud je otrokovi navrhováno něco, co udělat nechce, použije předem domluvené slovo. Jakmile je to slovo vyřčeno, pán musí přestat."

"Ale budeš přivázaný, nebudeš schopný přinutit ho přestat."

Narcisovy oči se utápěly, tonuly ve věcech, kterým jsem nerozuměla. A nechtěla rozumět. "Důvěra, i jistý element nejistoty, z toho dělají to pravé ořechové, Anito."

"Věříš mu, že přestane, až řekneš dost, ale líbí se ti pomyšlení, že možná nepřestane, že možná bude pokračovat," shrnul Richard.

Hleděla jsem na něj jak zjara, ale všimla jsem si, že Narcis přikývl.

"Jsem tady jediná, kdo nechápe, jak se tahle hra hraje?"

"Vzpomeň si, Anito," řekl Richard, "byl jsem panic, než mě dostala Raina. Byla mou první milenkou a její vkus inklinoval k... exotice."

Narcis se rozchechtal. "Panic v Raininých pacinkách, jak děsivý obrázek. Ani já bych jí nedovolil dělat mi svršek, protože jste jí to viděli na očích."

"Viděli, co?" zase já.

"Že neuznává žádnou stopku."

Vzhledem k tomu, že jsem se téměř stala jednou z hvězd jejích ložnicových humoresek, a zachránil mě jen fakt, že jsem ji dřív zabila, mi nezbylo než souhlasit.

"Raině se to líbilo tím víc, čím víc jsi to udělat nechtěla," pokračoval ve výkladu Richard. "Byla to sexuální sadistka, ne domina. Dlouho mi trvalo pochopit, jak velký rozdíl mezi tím je."

Dívala jsem se mu do tváře, ale byl v bezpečí schovaný za svými hradbičkami, nemohla jsem ho číst. On a Jean-Claude měli v zaštiťování víc praxe, než já. Jenže, ruku na srdce, nechtěla jsem se dozvědět, co se skrývá za ztraceným výrazem na Richardově tváři. Překvapeně jsem si uvědomila, že mám vzpomínky Jean-Clauda, ale Richardovy ne. Nikdy mne nenapadlo zeptat se proč. Ale později, později... Zrovna teď jsem se hlavně chtěla dostat pryč z téhle místnosti. "Chci odtud pryč."

Jean-Claude se od nás jemně odtáhnul, aby stál sám a bez pomoci. "Ano, noc ubíhá a my toho máme ještě tolik co udělat."

Nepodívala jsem se na něho, ani na Richarda. Slíbila jsem, že pokud nám slunce neudělá čáru přes rozpočet, budeme mít dnes v noci sex. Jenže, při pohledu na Asherova nahá záda, na Narcise, který na něj civěl jako na nesvatý obrázek, se směsí obdivu a hrůzy, už jsem na to prostě neměla náladu.

7

Chodba v horním podlaží se táhla do dáli, bílá a prázdná. Zdi byly vytapetované, tenké svislé proužky, vysoko nahoře ornamentální obruba, vše vyvedené ve stříbře. Vzorek sice honosný, ale vkusný. Vypadala jako chodba nějakého luxusního hotelu. Nevím, jestli šlo o kamufláž nebo se to takhle Narcisovi prostě líbilo. Po přízemí ve stylu černého techno-punku a Narcisově vlastní ložnici á la Marquis de Sade, jako bychom vykročili z nějaké temné noční můry do klidnějšího, mnohem pokojnějšího snu.

Zato my vyhlíželi zhola nevhodně. Všichni v černé, obnažení více, než káže dobrý mrav. Jamil vykráčel po schodech nahoru na špici, jeho svalnatý trup prosvítal v mučivě dráždivých záblescích skrz řady černých kožených řemínků. Kalhoty lnuly k jeho úzkým bokům jako druhá kůže, a mne pozorování Jean-Clauda při svlékání už pěkně dávno poučilo, že takto hladké tajle nedosáhnete, zavazí-li mezi tělem a kalhotami spodní prádlo. Otočil se, po pás dlouhé copánky si zahrály na kolotoč. Kontrast jako vyšitý. Živoucí tma oděná černou kůží na temně tmavohnědé kůži. Tou bílou chodbou se pohyboval jako nějaký stín.

Faust šel druhý. To je ten nový upír, se kterým jsem se viděla dole. Na lepším světle bylo poznat, že má vlasy obarvené na vínovo, jako odstín červené, co se moc nepovedl, ale kupodivu mu to slušelo. Jeho kožené kalhoty byly vybaveny více zipy, než se zdálo zapotřebí k jejich pohodlnému oblékání a svlékání, a černá košile měla jeden zip vpředu. To mi připomnělo Asherovu kamizolu, až na tu barvu. Usilovně jsem se snažila moc nemyslet na to, co asi Asher zrovna v této chvíli dělá. Pořád mi nebylo jasné, jestli se Asher stal sám sobě pasákem kvůli nám, nebo jestli vážně chtěl být s Narcisem. Myšlenka sebeobětování se mi zamlouvala lépe.

Já se ubírala vpřed uprostřed, spolu se dvěma ženami v závěsu. Sylvie mi ještě pořád nepřipadala jako ona sama. Černá minisukně byla tak krátká, že ať už šel za ní kdokoli, neměl na vybranou, čas od času zahlédl vše, co pod sukénkou k vidění bylo. Punčochy končily až úplně nahoře, prodlužovaly jí nohy a zdůrazňovaly jejich pěkný tvar, i když byla jen o tři palce vyšší, než já. Taky si nazula tří palcové černé jehly, což možná iluzi dlouhých nohou násobilo. Kožený top stavěl na odiv velice dráždivou linii těla od krku až k útlému pasu, který těsně obepínal masivní kožený opasek. Její ňadra jako kouzlem zůstávala po stranách od oné odvážné vertikály tvořené obnaženou pletí, jako by držela na místě díky čemusi jinému, než je obyčejná podprsenka.

Usmála se na mne, ale její oči už přecházely v bledé vlčí. Nehodily se k pečlivému líčení a krátkým kudrnatým vlasům.

Meng Die tvořila zadní voj. Tam, kde její bledé tělo vykukovalo z vinylové kombinézy, bezbarvá pleť třpytivě jiskřila. V koutku obou šikmých očí byla nanesená špetka drobounkých flitrů, doplňující světlé oční stíny a dramatické oční linky. Menší, než já, s jemnější kostrou, drobnějšími ňadry, štíhlejším pasem, jako elegantní ptáček. Ale pohledy, které na mne vrhala, připomínaly spíš supa, než kanárka. Neměla mě ráda a já nevěděla proč. Ale Jean-Claude mě ujistil, že svou práci zastane. Jean-Claude má mnoho chyb, ale jestli věří Meng Die, že mě udrží v bezpečí, udělá to. Nikdy na mne nebyl neopatrný, ne v tomto slova smyslu.

Faust vypadal, že se prostě pekelně baví. Všemu se usmíval, navíc mile. Většina upírů sahá po aroganci, aby zamaskovali, jak se cítí. On zřejmě používal mírné pobavení. No jo, já vím, možná je Faust prostě veselej kluk a já cynická mrcha.

Proč se mnou nejsou Jean-Claude a Richard? Protože leopardodlaci jsou mí. Kdybych si s sebou vzala jiné dominanty, bylo by to považováno za slabost. Měla jsem v plánu dělat pohovory s alfy, aby vzali leopardodlaky pod svá ochranná křídla, ale dokud jim někoho nenajdu, jsem všechno, co mají. Kdyby si lidé začali myslet, že jsem slabá, leopardi by získali cejch masa pro každého. Pak už by se mi je nepokoušeli sebrat jen kožoměnci-přivandrovalci, ale všichni kožoměnci ve městě. Vážně legrační, kolik měňavců jsou prostě osina v zadku, pokud nejste dost silní, abyste jim ten jejich zadek nakopali.

Musím zachránit leopardy, ne Richard, ne Jean-Claude, já. Ale musím zůstat naživu, abych to zvládla, tak mám s sebou krytí. Jsem paličatá, ne blbá. Ačkoli vím, že pár lidí by k tomu mohlo mít jisté výhrady.

Každé bílé dveře byly označeny stříbrným číslem. Zase, jako velmi diskrétní hotel. Hledali jsme číslo devět. Zpoza dveří se neozývaly absolutně žádné zvuky. Jediné zvuky, které jsem slyšela, bylo vzdálené dunění hudby dole a slabé vrzání kůže a vinylu - jak jsme se pohybovali. Nikdy jsem si víc neuvědomovala, jak dokážou být tiché zvuky hlasité. Možná to bylo husí kůži nahánějícím tichem chodby, nebo možná něco jako můj svatební dar, pozornost ke sňatku znamení. Lepší sluch by nebyl marný, což? Ačkoliv... tolik darů od upířích znamení má sklon být dvousečnými, v nejlepším případě.

Vytřásla jsem z hlavy ponuré myšlenky a kráčela spolu se svým kvartetem osobních strážců chodbou vyloženou kobercem. Věřila jsem jim, že by položili svůj život za můj. To má bodyguard v popisu práce. Jamil místo mě loni v létě koupil dva zásahy brokovnicí. Munice nebyla stříbrná, tak se uzdravil, ale když se stavěl mezi hlaveň a mne, nevěděl to. Sylvie mi jeden život dlužila, a žádná žena jejího vzrůstu se nestane druhou v hierarchii smečky, pokud to není zatraceně tvrdá vlkodlačice. Upírům jsem tak úplně nevěřila, že by se vzdali svých ne-životů jen kvůli mně. Z vlastní zkušenosti vím, že čím déle polo-nesmrtelní žijí, tím více na své existenci lpí. Takže jsem počítala s vlky a věděla, že můžu stát k upírům zády. Nezáleží na tom, že jim Jean-Claude věří. Záleží na tom, že já ne. Nejraději bych s sebou prostě vzala víc vlkodlaků, akorát že kdybych se objevila jen s vlčím doprovodem, bylo by to jako přiznat, že se při tomhle bez Richardovy smečky neobejdu. To není pravda. Nebo to aspoň není úplná pravda. Jak hluboko ve sračkách jsme, poznáme, až otevřeme dveře.

Místnost devět byla skoro na konci dlouhé chodby. Budova bývala skladištěm a horní podlaží bylo prostě rozděleno dlouhými chodbami, ze kterých se vcházelo do prostorných místností. Jamil stál po jedné straně dveří. Faust před nimi. Ne zrovna chytré.

Postavila jsem se z druhé strany dveří a řekla: "Fauste, hyenodlaci těmhle hochům museli zabavit zbraně."

Zvedl obočí, oči upřené na mne.

"Možná nenašli všechny," napověděla jsem.

Pořád na mne jen zíral.

Povzdechla jsem si. Více, než sto let života, dost mocný, aby byl vyšším upírem, a pořád je jen amatér. "Byla by smůla stát uprostřed dveří, když ze druhé strany vypálí brokovnice."

Zamrkal a trocha humoru vzala za své, štafetu převzala arogance, kterou si časem osvojí každý upír. "Myslím, že brokovnici by Narcis našel."

Opřela jsem se ramenem o zeď a usmála se na něj. "Víš, co je poldův-vrah?"

Tentokrát se vzedmula obě obočí. "Osoba, která zabíjí policisty."

"Ne, je to typ střeliva vyvinutý tak, aby prošel neprůstřelnou vestou. Poldové jsou proti němu bezbranní. I ruční zbraň můžeš mít nabitou kulkami, které provrtají neprůstřelnou vestu, Fauste. Použila jsem termín brokovnice jen jako příklad, ale může to být spousta jiných věcí. A všechny ti vyrvou srdce, většinu páteře a ustřelí celou hlavu, což závisí od toho, kam střelec míří."

"Kliď se od těch zkurvenejch dveří," ucedila Meng Die. Zlatá slova.

Obrátil se a podíval se na ni. Nebyl to zrovna vlídný cukrblik. "Nejsi můj pán."

"Ani ty můj," zasyčela.

"Děti," oslovila jsem je. Oba se na mě podívali. Bezva. "Fauste, jestli nechceš být užitečný, vrať se dolů."

"Co jsem provedl?"

Podívala jsem se na Meng Die, pokrčila rameny, a pak jsem její brilantní zkratku zopakovala: "Kliď se od těch zkurvenejch dveří."

Viděla jsem, jak se mu napjala ramena, ale půvabně se uklonil, krapet zvláštní s těmi vínovými vlasy a v kůži. "Jak si Jean-Claudova dáma přeje, tak se i stane." Ukročil stranou, blízko ke mně. Sylvie se přesunula blíž ke mně, ne zrovna mezi nás, ale skoro. Hned mi bylo lépe. Šéfovat upírům bylo vždycky vošajstlich. Nikdy nevíte, kdy je napadne šéfa upozadit. Opravdu, ale opravdu moc chci zpátky svou zbraň.

"Co teď?" zeptal se Jamil. Měřil si upíry, jako by jejich společností nebyl ani o malounko nadšenější, než já. Všichni dobří bodyguardi jsou paranoidní. Součást profese.

"Zaklepeme." Držela jsem své křehké tělíčko patřičně stranou, ruku natáhla jen tolik, abych dosáhla, a třikrát rázně zaklepala. Jestli vystřelí skrz dveře, pravděpodobně mne minou. Ale nikdo dveře neprostřelil. Popravdě, nestalo se nic. Chvíli jsme čekali, ale já v trpělivosti nikdy nevynikala. Začala jsem zase klepat, ale Jamil mne zabrzdil a optal se: "Smím?"

Kývla jsem.

Zaklepal tak silně a nahlas, že se dveře otřásly v pantech. Byly to pevné dveře. Jestli se neotevřou ani tentokrát, schválně nás ignorují.

Dveře se otevřely, odhalily hnědovlasého muže stejně svalnatého jako Aiás, ale vyššího. Jak to ten Narcis dělá? Pořádá snad nábor všude po městě, kde trénují vzpěrači? Zamračil se na nás. "Jo?"

"Jsem Nimir-Ra leopardodlaků. Myslím, že na mne čekáte."

"Kurevsky dlouho." Otevřel dveře doširoka, přirazil je až ke zdi, opřel se o ně zády, paže zkřížené na hrudi. Jeho paže zřejmě nebyly tak svalnaté, jak vypadaly, když si je mohl takhle založit. Ale názorně demonstroval, že za dveřmi nikdo není. Což je dobré vědět.

Místnost byla bílá - bílá podlaha, bílý strop, bílé zdi - jako vydlabaná ve tvrdém sněhu. Na stěnách visely čepele - nože, meče, dýky, drobné lesklé čepelky, meče o délce vysokého muže. Bodyguard vedle dveří zarecitoval: "Vítejte v komnatě mečů." Vyznělo to formálně, jako by to měl vyslovit přesně takhle.

Ode dveří jsem nikoho neviděla. Zhluboka jsem se nadechla, pomalu vydechla a vstoupila. Jamil za mnou, držel se krok zpátky, Faust z druhé strany. Sylvie a Meng Die coby zadní voj.

Doprostřed místnosti vstoupila postava. Na první pohled bych řekla, že muž, na druhý pohled, ne tak docela. Měl velikost muže, skoro šest stop, rozložitá ramena, svalnatý, ale to, o čem jsem se domnívala, že je zlatavé opálení, byla zlatavá kožešina, velmi hustá a jemná. Pokrývala celé tělo. Tvář skoro lidská, ačkoli struktura kostí byla trochu zvláštní. Široká tvář, bezrtá pusa, teda spíš skoro kulatý čumák. Oči temně oranžovo-zlaté s modrým olemováním, jako kdyby, stejně jako tělo, byly proměněny jen částečně. Jako kdyby jeho tělo ustrnulo, zastavilo se těsně předtím, než dosáhlo lidské podoby. Nikdy dřív jsem nic takového neviděla. Světlá kůže místy prosvítala na jeho obnažené hrudi a břiše. Nedokázala jsem poznat, jestli tmavozlaté vlasy a vous, který obkružoval jeho tvář, jsou skutečně vlasy, nebo pozůstatek hřívy. Čím déle jsem se na něj dívala, tím víc mi připadal jako lev, až už jsem v něm nedokázala vidět muže, za kterého jsem ho prve považovala. Překryl ho lehký závoj zvířeckosti.

Vrčivě se zasmál. "Líbí se ti, co vidíš?"

"Nikdy jsem nic jako ty neviděla," řekla jsem zdvořile, klidně, dokonce netečně.

Nelíbila se mu, má vlažná reakce. Úsměv se vytratil a zbylo jen cenění velmi ostrých, bělostných zubů.

"Vítej, Nimir-Ra, jsem Marco, čekáme na tebe." Lidskou rukou s drápy naznačil pozvání dál. Rozhlédla jsem se po tom my. Muži, malé až střední postavy, s krátkými vlasy a tmavou pletí. Většina grup, pardů, smeček, či jak se všechny ty skupiny jmenují, je etnicky smíšená. Ale na těchto tmavých mužích byla nápadná jakási stejnost. Skoro rodinná podoba. Dva na každé straně měli oblečené pláštěnky s kapucí, kapuce odhozené dozadu, široké pláště roztažené jako závěsy. Za černí nalevo jsem zahlédla blond vlasy. Nathanielovy vlasy jsem přes čerň vidět nemohla, ale věděla jsem, že musí být napravo.

Na bílé podlaze byla krev, sbírala se v malé proláklině betonu. Uprostřed byl odtokový kanálek, takže, až skonči, budou moci zem ostříkat hadicí. V protějším rohu stál další strážce a vypadal hodně nešťastný, že tam musí být. Tři ženy, které jsem neznala, byly připoutané po obou stranách dveří ke zdi. Dvě blondýny napravo, bruneta nalevo. Nebyly leopardodlačice, nebo aspoň nepatřily mně.

"Ukažte mi moje lidi," přikázala jsem.

"Neprokážeš nám čest formálním pozdravem?" zeptal se Marco.

"Nejsi alfa, Marco. Pošli sem hlavu vás lvů a já ho pozdravím, ale tebe zdravit nemusím."

Marko se mírně uklonil, ty zvláštní tříslově zbarvené oči se ani na moment neodtrhly od mojí tváře. Takto se ukláníte při soubojích v bojových uměních, když máte strach, že vás soupeř udeří, sotva se podíváte stranou.

Jamil popošel vedle mne, ne přede mne, ale dost blízko, aby se naše ramena o sebe otírala. Neřekla jsem mu, aby se stáhnul. Jednou už mi život zachránil, nechám ho dělat jeho práci.

"Pak tedy pozdrav mne, Nimir-Ra." Další mužský hlas. Vystoupil zpoza plášťů nalevo. Jakmile vyšel, pláště klesly a já uviděla Gregoryho.

Byl otočen ke zdi, nahý, až na kalhoty srolované k dolní části stehen, boty stále nazuté. Řetězy mu držely zápěstí nad hlavou, nohy doširoka rozkročené. Kudrnaté blonďaté vlast mu sahaly těsně pod ramena. Jeho tělo bylo štíhlé, ale svalnaté, zadek pevný. Musíte o svoji tělesnou schránku pečovat, pokud se hodláte svlékat profesionálně. Na těle neměl žádné stopy, aspoň pokud jsem mohla vidět, ale podlaha před ním byla zacákaná krví, pod ním louže, tmavá, zasýchající. Na zádech žádná říznutí neměl. Žaludek se mi svinul do klubíčka, dech uvíznul v hrdle.

"Gregory," oslovila jsem ho měkce.

"Má roubík," řekl muž. Konečně jsem odtrhla oči od Gregoryho, a při pohledu na druhého muže, alfu, mi lezly oči z důlků.

Nebyl lví muž, byl hadí muž. Jeho hlava byla širší, než má ramena, pokrytá olivově zelenými šupinami s velkými černými fleky. Jedna paže byla holá a vypadala velice lidsky, až na šupiny a ruku, která končila zahnutými drápy, na které by mohl být hrdý každý dravec. Otočil hlavu, aby na mne pohlédnul jedním velkým, měděně zlatým okem. Mohutný černý pruh se mu táhl z koutku oka dozadu na spánek. Jeho pohyby matně připomínaly ptáka. Další černě opláštěné postavy odstupovaly od zdí, shazovaly kapuce, aby předvedly své šupiny se stejnými pruhy blízko skoro kovových očí, a ruce se zahnutými drápy.

Mí lidé se kolem mne rozestoupili do vějíře, po každé straně dva. "Kdo jsi?"

"Jsem Coronus, z klanu Černé vody, ačkoli pochybuji, že by ti to něco říkalo."

"Marco se zmínil, že jsi ve městě nový. Já jsem Anita Blakeová, Nimir-Ra klanu Pijáků krve. Jakým právem ubližuješ mým lidem?" Co se mi chtělo udělat? Ječet z plných plic, ale existují pravidla. Nenaroste mi srst ani šupiny, ale mohu dodržovat pravidla.

Coronus přešel ke zdi a postavil se vedle připoutané brunetky. Vydala tichý zvuk plný paniky, sotva po ní sáhnul. Sylvie popošla blíž k němu, k dívce, jako by čekala na záminku. Coronus jel prstem po dívčině tváři, pouhý dotek, ale ona zavřela oči a třásla se.

"Přišel jsem sem hledat labutí lidi a našel tři z nich. Muže už měly přivázaného. Mysleli jsme, že to je jejich vůdce, jejich labutí král, jinak bychom mu neublížili. Když jsme posléze zjistili, že máme špatné zvíře, bylo pozdě litovat."

Pohlédla jsem na pláště stále pevně držící na místě, lhostejné tváře mužů, nečitelné, jako by se už stali hady. Všimla jsem si, že jedna z postav má ňadra. Byla skoro obnažená, kde vykukovala z hlubokého výstřihu trika. Zahlédla jsem řetězy vedoucí ke stropu a zase dolů na zem. Na této straně bylo krve víc, mnohem víc.

"Ukaž mi Nathaniela."

"Nechceš se nejprve podívat na svého blonďatého leoparda, pořádně zblízka?"

Začala jsem se ptát proč. Nelíbilo se mi, že váhá ukázat mi Nathaniela. "Chceš, abych se nejprve podívala na Gregoryho?"

Muž o tom zdá se přemýšlel, hlavu na stranu. Ten pohyb vypadal zvířecky, přesto ne zcela hadím způsobem. "Zblízka, hodně zblízka, ano, ano, chci."

Nelíbil se mi způsob, jak pořád říkal zblízka, ale nechala jsem to plavat. "Pak jsi mi tedy předložil požadavek, Corone. Pokud ti vyhovím, mohu zase já předložit jeden tobě." Občas ta pravidla mohou být i k užitku. Zřídkakdy, ale občas ano.

"Co bys ode mne mohla žádat?"

"Chci mu sundat pouta."

"Už jednou byl mými lidmi snadno polapen. Nevidím důvod, proč ne. Běž, prohlédni si ho, sáhni si na něj, pak mu sejmeme pouta."

Jamil zůstal po mém boku, když jsem šla za Gregorym. Svíraly se mi vnitřnosti. Co mu udělali? Pořád jsem si pamatovala ten řev v telefonu. Jamil křísnul pohledem o hadí lidi a ti nám šli z cesty. Postavili se, jak nejdál jim to místnost umožnila, po obou stranách. Musela jsem překročit řetězy na zemi a podlézt ty, které držely Gregoryho zápěstí nahoře. Obešla jsem ho, abych se mu podívala do modrých očí. V ústech měl nacpaný černý roubík, tkanice od něj vedly pod vlasy, takže zezadu nebyly vidět. Oči vytřeštěné, vyděšené. Jeho tvář byla nedotčená a můj zrak mu jel dolů po těle, téměř proti mojí vůli, jako bych věděla, co tam najdu. Jeho slabiny byly rudou změtí, učiněné dílo zkázy, zacelovaly se, pokrývala je schnoucí krev. Roztrhali ho. Být člověk, je s ním ámen. Nebyla jsem si stoprocentně jistá, jestli není i tak. Musela jsem na sekundu zavřít oči. V místnosti bylo horko.

Jamil syčivě vydechl, když viděl, co Gregorymu udělali a jeho energie mi ožehla kůži, živená hněvem a hrůzou. Silné emoce kožoměnce nutí ji na vás vypouštět. Svíralo se mi hrdlo, můj hlas spíš šeptal, než mluvil: "Uzdraví se?"

Jamil musel popojít blíž, aby zkontroloval ránu. Váhavě se jí dotknul a Gregory se zkroutil bolestí, už při těch jemných dotecích. "Myslím, že ano, pokud mu brzy dovolí se proměnit."

Pokusila jsem se Gregorymu vytáhnout z pusy roubík a nepovedlo se mi to. Moc mu ho utáhli. Zrušila jsem kožený pásek, který ho přidržoval, a všechno odhodila na zem.

Gregory se vzlykavě nadechl a hlesl: "Anito, myslel jsem, že nepřijdeš." Chrpově modré oči se leskly neprolitými slzičkami.

Jsme skoro stejně vysocí, takže jsem si mohla opřít čelo o jeho, vzít do dlaní jeho obličej. Nedokázala jsem snést pohled na slzy v jeho očích a nemohla si dovolit bulit před špatňáky. "Vždycky si pro tebe přijdu, Gregory, vždycky." Když jsem ho tam tak viděla, myslela jsem to vážně. Musím najít skutečného leopardodlaka, aby je chránil. Jenže jak můžu ty své zbloudilé mazlíčky jen tak strčit někomu cizímu? Ale tohle je problém na nějakou jinou noc.

"Sundej mu pouta," přikázala jsem.

Jamil se přesunul k želízkům a zdálo se, že ví, jak na ně. Klíč nebyl zapotřebí. Bezva. Gregory klesl hned, jak povolil první řetěz, a já ho zachytila, držela jsem ho v podpaží. Ale když se otevřelo pouto kolem druhého zápěstí, jeho tělo se mi svezlo na nohy a on zakřičel. Jamil sundal poslední řetěz z kotníku a já Gregoryho položila na zem, jak nejjemněji jsem dovedla. Hladila jsem ho po vlasech, horní polovinu těla houpala v náručí, ležel mi na klíně, když vtom jsem z obou stran ucítila pohyb.

Jamil nemohl hlídat obě strany současně. Nože v mých botách byly uvězněné pod Gregorym. Báječně načasováno. Překulila jsem se přes Gregoryho tělo a ucítila, jak mne ometla pláštěnka, když po mně sekly drápy. Šla jsem po noži v botě, ale bylo to bez šance. Uviděla jsem, jak se ke mně blíží ruka s drápy. Všechno se zpomalilo, jako obrazy chycené v krystalu, takže bylo lze spatřit každičký detail. Zdálo se, že mám všechen čas světa, abych vytáhla nůž nebo se pokusila uhnout před sekajícími drápy, přesto část mého mozku vřískala, že není čas. Vrhla jsem se na zem, ucítila závan vzduchu, jak hadí muž klopýtl, byl si tak jist svým cílem, že nebyl připraven, že se pohnu. Zbytek byl čirý instinkt. Podrazila jsem hadovi nohy a najednou ležel na zádech. Popadla jsem do pravé ruky nůž, ale had už byl na nohou, vyletěl nahoru, jako by měl v páteři pružinu.

Spíš jsem ucítila, než uviděla něco velké a temné proskočit vzduchem nade mnou, přistát za mnou. Odvedlo to mou pozornost na zlomek vteřiny, ale to stačilo. Ten přede mnou se vrhl vpřed pohybem tak rychlým, že ho mé oči nestačily sledovat. Kryla jsem se levou rukou, schytala ránu, pravičkou se při tom pokusila bodnout dopředu. Levá ruka mi ochrnula, jako by do ní udeřila baseballová pálka. Mohla bych ho bodnout do břicha, ale koutkem oka jsem zahlédla pohyb a vrhla se na bok na podlahu, druhý dráp mne těsně minul. Sekla jsem po nohách a řízla, dokonce skrz botu. Had zakřičel a odkulhal.

To už se po mně hnal druhý had, pařáty vztažené. Neměla jsem čas zvednout se ze země ani nic podobného. Držela jsem připravený nůž, levou paži použitelnou jen částečně, a pozorovala tu věc valit se na mne, jako duhově zbarvená noční můra. Menší černá šmouha do toho udeřila z boku, a oba narazili do zdi. Meng Die. Přímo před mýma očima se jí drápy zaryly do bledého masa.

Dál se dívat jsem už čas neměla, protože se nade mnou vztyčil Coronus, krev mu crčela z krku a ramen, košili měl na cáry. Za ním Sylvie, bojovala s Marcem, snažila se přes něj dostat, aby pronásledovala Corona. Její půvabné ruce se změnily ve spáry, ačkoli zbytek byl stále člověčí. Skutečně mocní kožoměnci tohle dokážou - dílem se proměnit dle libosti.

Jamil byl v protějším rohu, bojoval se dvěma hadími muži. Gregory obrůstal srstí, měnil kůži, zcela bezmocný, dokud nebude hotov. Neměla jsem čas podívat se na druhou půlku místnosti. Coronus byl skoro u mě, můj čas uplynul. Udělala jsem jedinou věc, která mne napadla. Nadhodila jsem si nůž v ruce a mrštila ho po něm. Nečekala jsem, abych viděla, jestli trefí. Metla jsem k nejbližší zdi a kolekci čepelí. Měla jsem dlaň na jílci meče, když mi Coronus rozsekl záda. S výkřikem jsem padla na kolena, ale pravačka meč udržela, při pádu jsem ho strhla ze skoby na zdi. Otočila jsem se, nastavila mu levý bok. Rozříznul mi levé rameno, ale nebolelo to tolik, jako záda. Buďto byla rána hlubší nebo jsem ztratila cit v paži. Použila jsem získané sekundy - které on vyplýtval na mé pořezání - a ono to nebolelo, abych meč v pravé ruce obrátila a bodla jím dozadu, za sebe, bez otáčení, bez podívání, kdeže je. Jako bych ho za sebou cítila, jako bych věděla, kde stojí. Cítila jsem, jak se ostří zakouslo do masa. Zabrala jsem směrem vzhůru, silou rány se zvedla na nohy, vrazila jsem čepel dozadu, dovnitř, skrz něj, jak nejsilněji jsem dokázala. Nikdy dřív jsem nic takového nedělala, ale ten pohyb mi přišel povědomý, jako dávná vzpomínka. A bylo mi jasné, že to není má vzpomínka. A nebylo to mé tělo, které mi teď připomnělo pootočit mečem, zatímco jsem obracela své vlastní nebohé tělíčko, aby napáchal maximální škodu, rozcupoval vnitřní orgány, když jsem vytahovala čepel a pozvedla ji nad klečící postavu. Zvedla jsem meč jednou rukou. Tohle mám v malíčku. Stínám hlavy jako na běžícím páse, už celé roky. Čepel mířila dolů ve smrtícím úhlu, když zařval: "Dost!" Nezastavila jsem, dokonce jsem ani nezaváhala.

To Jamil byl tím, kdo po mně skočil, přes mužovu skloněnou hlavu. Přišpendlil mne ke zdi, jednu ruku na mém zápěstí, a já se s ním rvala. "Anito, Anito!"

Vzhlédla jsem k němu, a jako bych si teprve teď uvědomila, kdo to je nebo co dělá. Věděla jsem to, ale pouze teoreticky, mé tělo mělo chuť useknout hadímu muži hlavu. Uvolnilo se v Jamilově sevření, ale on mne nepustil.

"Mluv se mnou, Anito."

"Jsem v pořádku."

"Vzdal se. Vyhráli jsme. Dostaneš své leopardy." Jeho ruka nenápadně mířila k mojí, která stále svírala meč. "Uklidni se, vyhrála's."

Snažila jsem se meč si ponechat, ale Jamil nebyl spokojený, dokud jsem mu nedovolila mi ho vzít. Pak se ode mne pomalu vzdálil a já zůstala hledět dolů, na Corona stále klečícího na zemi, pařáty si tiskl na krev, co mu tekla z boku. Vzhlédl ke mně a zakašlal, trocha krve mu vytryskla na rty. Olízl ji. "Probodla jsi jednu plíci."

"Ne stříbrem. To se ti zahojí."

Zasmál se, ale zdálo se, že ho to bolí. "Všichni se vyléčíme."

"Raději doufej, že se vyléčí Gregory," doporučila jsem mu.

Jeho oči střelily ke mně nahoru a v jejich pohledu bylo něco, co se mi nezamlouvalo. "Copak, Corone, vidím ti na nose, že je něco šejdrem." Svezla jsem se před ním na kolena. Levá paže mi visela skoro bez užitku podél boku, ale už nebyla ochrnutá. Příšerně pálící bolest si prošlapávala cestu z ran na rameni a dole na zádech. Schválně jsem se na ně nepodívala. Cítila jsem krev stékat mi v šimravých pramíncích po kůži. Nespouštěla jsem zrak z Coronových očí.

Hleděl mi do očí, minutu, Jamil se tyčil nad námi, pak Coronův pohled ukázal doprava. Podívala jsem se tím směrem spolu s ním a uviděla Nathaniela, přes celou tu širokou místnost, poprvé ničím nezakrytého. Svět se zavlnil, rozplynul se v barevných proudech, a já bych spadla na zem, kdybych se nezachytila pravou rukou. Dílem za to mohla ztráta krve a šok, ale ne všechno mělo na svědomí zranění. Slyšela jsem Corona mluvit, točila se mi hlava a zvedal žaludek.

Jeho slova o sebe navzájem škobrtala. "Pamatuj si, že to byly hyeny, kdo nás donutil přestat. To ony nařídily, že nic jiného se do tvého příchodu už stát nesmí. Nikdy bychom nebyli tak krutí, ledaže bychom ho měli v úmyslu zabít."

Vidění se mi projasnilo a dokázala jsem jen zírat. Nathaniel byl nahý, visel za zápěstí, kotníky spoutané, jako Gregory. Ale Nathaniel stál čelem do místnosti. Nože půlily oba trojhlavé svaly. Menší čepele byly protlačeny skrz obě dlaně, takže kolem nich nemohl ohnout prsty. Tenkými noži mu propíchli shluk svalů těsně nad každou klíční kostí. Pak začínaly meče.

Čepele mečů trčely ven hned pod klíčními kostmi. Ostří se blyštělo stříbrem, potřísněné zasychající krví. Na rozdíl od nožů, meče byly vbodnuty zezadu, takže nebylo vidět jílce.

Široký zahnutý meč, šavle, čouhal z Nathanielova pravého boku, procházel jeho útrobami. Další, moc velké na nože, moc malé na meče, protínaly stehna, lýtka.

Ocitla jsem se na nohách a dokonce si ani nepamatovala, že bych vstávala. Kráčela jsem k němu, levá paže mi bezvládně visela, z prstů kapala krev. Věc, se kterou jsem nepočítala, když jsem uviděla tu hrůzu, byly jeho oči. Ty jeho šeříkové oči byly otevřené, hleděly na mne, plné věcí, kterým jsem nechtěla rozumět. Roubík v ústech, převázaný přes ty předlouhé kaštanové vlasy. Pozoroval mě širokýma očima, kráčet k němu.

Stála jsem před Nathanielem a snažila se dostat roubík ven z jeho úst, ale jednou rukou mi to šlo jako psovi pastva. Faust přišel, roztrhl řemínek, pomáhal mi jemně roubík vyndat. Dotkla jsem se Nathanielových úst, snažila jsem se mu zabránit vydávat jakékoli zvuky. Přejela jsem pohledem celou délku jeho zmučeného těla. Všechna ta krev! Všechna ta krev usychající, tuhnoucí a lepkavá na jeho kůži. Nemohla jsem se nedívat na čepele a na vzdálenost pár palců jsem uviděla něco, co nemohla být pravda. Spustila jsem ruku z jeho úst k ostří meče, který mu vyčníval nahoře z hrudi. Dotkla jsem se zaschlé krve, otírala ji konečky prstů. Nathaniel tiše zasténal. Nepřestala jsem, musela jsem si být jistá. Očistila jsem krev natolik, abych viděla, abych cítila, že kůže se kolem ostří zavřela. Během dvou hodin, tolik mi zabralo se sem dostat, jeho tělo srostlo, s čepelemi uvnitř něj.

Padla jsem na kolena, jako bych dostala ránu mezi oči. Pokoušela jsem se něco říkat, ale žádný zvuk nevyšel. Jamil klečel vedle mne. Popadla jsem plnou hrst kožených camfourů, co mu visely na hrudi. Měl na sobě čerstvou krev, zranění na pažích a hrudi.

Nakonec se mi podařilo vykoktat: "Jak, jak to... spravíme?"

Vzhlédl na Nathaniela. "Vytáhneme čepele."

Potřásla jsem hlavou. "Pomoz mi nahoru." Ztráta krve a čirá hrůza mne doháněly. Cítila jsem se nemocně a jímala mne závrať. Jamil mi pomohl postavit se před Nathaniela. "Chápeš, co budeme muset udělat?"

Nathaniel na mne koukal svýma fialovýma očima. "Ano," špitl, tiše, skoro vůbec to nebylo slyšet.

Sevřela jsem jílec nože, který měl v čtyřhlavém svalu. Spodní ret se mi chvěl a oči pálily. Zírala jsem mu do očí, neuhýbala pohledem, nedívala se stranou. Zhluboka jsem se nadechla a nůž vytáhla. Oči se mu zakalily, hlava se zvrátila dozadu, nedýchal, spíš splašeným tempem supěl. Maso lnulo k čepeli. Nebylo to jako vytáhnout nůž z pečeně. Maso čepel objímalo, jako by kolem ní vyrostlo.

Zkrvavený nůž mi vypadl z ruky, na cementové podlaze ostře zazvonil. Nathaniel zařval. Jamil byl za ním a jeden meč z Nathanielovy hrudi zmizel. Ten druhý nedobrovolně vycouvával jeho tělem přímo před mýma očima. Nathaniel zase křičel. Z rány se vyvalila krev a já se otočila. Ohlédla jsem se na Corona, stále přikrčeného na podlaze, dva z jeho lidí ho obskakovali. Něco ve výrazu mojí tváře ho muselo vyděsit, protože se jeho oči rozšířily a já mohla v přímém přenosu pozorovat, jak se lidský strach šíří jeho tváří plaza.

"Vytáhli bychom čepele, ale hyeny nám nařídily žádného z nich se nedotýkat, dokud nepřijdeš."

Podívala jsem se přes místnost na strážce, který byl Nathanielovi nejblíž. Ten, co vypadal nešťastně, že je tady. Pod tíhou mého pohledu sebou trhl. "Poslouchal jsem rozkazy."

"To je omluva nebo obrana?"

"Nedlužíme ti žádnou omluvu," řekl druhý strážný, ten vysoký hnědovlasý, který nás pustil dál. Stál u zavřených dveří. Byl arogantní, drzý a já jeho strach chutnala na jazyku jako karamely. Bál se toho, co udělám.

Gregory za mnou přišel v napůl leopardí, napůl lidské podobě. Nikdy jsem ho takhle ještě neviděla, celý porostlý srstí, vyšší než v lidské kůži, svalnatější. Genitálie mu visely, ohromné a zahojené, mezi nohama.

Jeden z hadích mužů byl na podlaze, nohy tahal za sebou. Páteř měl zlomenou, ale zahojí se mu. Z Nathanielova hrdla se vydralo další zaúpění. Další hadí muž se choulil u protější zdi vedle připoutané brunety. Jeho paže byla skoro vyrvaná z kloubní jamky. Sylviin kostýmek byl k odpisu, odhaloval její ňadra světu. Nezdálo se, že by ji to zajímalo, ruce měla stále dlouhé, zahnuté jako spáry, světlé vlčí oči zíraly na mne.

"Vezmi si své leopardy," řekl Coronus, "a odejdi v míru."

Další výkřik protnul vzduch zrovna při jeho posledním slově. "V míru," vydechla jsem. Cítila jsem se podivně otupělá, jako by to část mne už balila. Nemohla jsem stát v této místnosti a poslouchat Nathanielovy výkřiky, a cítit. Ne, pokud mám zůstat příčetná. Klid, do něhož se nořím, když zabíjím, se přese mne přelil a rázem mi bylo mnohem lépe. Jsou horší věci, než prázdnota.

"Kdo jsou ty ženy?"

"Labutí lidé," řekl. "Do nich ti nic není, Nimir-Ra."

Dívala jsem se na něho a cítila, jak mi rty zvlnil úsměv. Věděla jsem, že je to ošklivý úsměv. "Co se jim stane, až odejdeme?"

"Zahojí se," vyhrkl. "Nechceme je mrtvé."

Můj úsměv se rozšířil, nemohla jsem si pomoci. Zasmála jsem se, ale byl to zlý zvuk, dokonce i pro mě. "Ty čekáš, že je tady nechám, vydané vám na pospas?"

"Jsou to labutě, ne leopardi. Proč by ti na nich mělo záležet?"

Nathanielův hlas zazněl zastřeně, a když jsem se na něho otočila, uviděla jsem, jak se mu po tvářích koulí slzy. "Nenechávej jim je. Prosím, nenech je tady." Jamil vytrhl další čepel. Zbývaly jen tři. Tentokrát Nathaniel nevykřikl, jen zavřel oči a zachvěl se. "Prosím, Anito, nikdy by sem nepřišly, kdybych je nepozval."

Podívala jsem se na ty tři ženy, připoutané nahé ke zdi, umlčené roubíkem, obklopené tucty čistých, nepoužitých čepelí všeho druhu. Pozorovaly mne rozšířenýma očima, dýchaly mělce a rychle, jako ptáci. Jejich strach mi protekl hrdlem, jako by to bylo víno a já je mohla vypít do dna, silné a chladné. Strach, jako víno, se nejlépe hodí k delikátnímu pokrmu. A od pohledu jsem poznala, že ony jsou tím pokrmem. Jsou labutě, ne dravci. Nejsou jako my. Nyní jsem se napojovala na Richarda. Dnes večer jsem byla smörgasbord kluků, jejich myšlenek a citů. Ale existuje jedna věc, která je má vlastní. Zuřivost. Ne ta vášnivá zuřivost, která se zmocňuje vlků, když zabíjí. Tohle je něco chladnějšího a mnohem sebejistějšího. Tohle je zuřivost, který nemá nic společné s krví a všechno se... smrtí. Chtěla jsem je mít všechny mrtvé za to, co udělali Nathanielovi a Gregorymu. Chtěla jsem je mrtvé. Podle pravidel je mrtvé mít nemůžu, ale vynasnažím se udělat, co můžu. Vyfouknu jim jejich oběti. Nemohla bych... nedokázala bych tady ty tři ženy nechat jen tak. Nedokázala bych to. Jednoduché jako facka.

"Neboj se, Nathanieli, nenecháme je tady."

"Nemáš na ně žádné právo," vztekal se Coronus.

Gregory na něho zavrčel. Dotkla jsem se Gregoryho chlupaté paže. "Hodnej." Podívala jsem se na Corona obklopeného jeho hady. "Být tebou, nepoučuji mne, na co mám právo. Být tebou, kurevsky rychle sklapnu a nechám nás odtud odejít se všemi, pro které jsme přišli."

"Ne, jsou naše, dokud je nepřijde zachránit labutí král."

"Hele, on tady není, ale já jo, a garantuju ti, Corone z klanu Černé vody, že beru labutí lidi s sebou. Nenechám je tady."

"Proč? Proč se staráš?"

"Proč? Dílem proto, že tě prostě nemám ráda. Dílem proto, že tě chci vidět na marách a podle zákonů lykantropů tohle dnes v noci zařídit nemůžu. Tak tě aspoň oberu o kořist. Beru to jako svou cenu útěchy. Ale už mi nikdy nelez do cesty, nikdy, protože tě usmrtím, Corone. Zabiji tě. Lépe řečeno, vychutnám si tvé zabití." Uvědomila jsem si, že to je pravda. Často zabíjím chladnokrevně, ale dnes v noci ve mně bylo cosi, co ho chtělo mít mrtvého. Občas se to tak semele. Pomsta, možná. Nerozebírala jsem to, jen jsem tomu dovolila, ukázat se v mých očích. Dala jsem to kožoměnci k nahlédnutí, protože jsem věděla, že porozumí. Není člověk. Pozná smrt, když se na něj dívá.

Poznal. Viděla jsem mu to poznání v očích, vychutnala si čerstvou dávku jeho strachu, zaplavil ho jako ledová voda. Najednou vypadal unaveně. "Vzdal bych se jich, kdybych mohl, ale nemohu. Musím mít něco na důkaz, že dnešní noc nebyla prozahálena. Doufal jsem, že to budou labutě a leopardi, ale pokud ty druhé mít nemohu, musím mít aspoň ty první."

"Proč se o ně zajímáš, ať už o labutě nebo o leopardy?" zeptala jsem se. "Ničím ti nejsou, nemůžeš je přičlenit ke svému klanu."

Jeho oči se potáhly mžurkou, nečitelné. Ale závan strachu narůstal, mohutněl v sytý odér potu a hořkosti. Moc se bál. A ne mne, ne tak docela, ale něčeho, co se stane, jestli si neudrží labutě. Ale čeho?

"Musím si je ponechat, Anito Blakeová."

"Pověz mi proč?"

"Nemohu." Strach ho opouštěl. Až do této chvíle jsem nevěděla, že rezignace má pach, ale cítila jsem z něj klidnou trpkost porážky. Projela mnou jako žahavá vlna a já rázem věděla, že zvítězíme.

Zavrtěl hlavou. "Nemohu se labutí vzdát."

"Už jsi je ztratil. Cítím z tebe porážku."

Sklonil hlavu. "Vzdal bych se jich, kdybych mohl, ale prosím, věř mi, nemohu ti je dát. Nemohu."

"Nemůžeš nebo nechceš?" naléhala jsem.

Zasmál se a znělo to stejně hořce, jako páchla jeho kůže. "Nemohu." Dokonce i v jeho hlase byla nechuť, jako by chtěl jednoduše říci ano, ale nemohl.

"Udělej, co je nejlepší pro tvoje lidi, Corone, jdi od toho." Věděla jsem, jakýmsi nepopsatelným způsobem, že vyhrajeme. Má vůle vyhrát byla větší, než jeho. Tuto noc pozvedneme palmu vítězství. Někteří z hadů zemřou, protože jejich vůdce ztratil nervy. Bez jeho síly vůle, aby je vzpružila, nemohou zvítězit. Nechtějí tady být. Pohlédla jsem na každého z nich, a oni zasmradili vzduch ve stejném pořadí, jak jsem se na ně dívala. Porážka nad nimi visela jako kouř, neměli vůli vyhrát. Nechtěli tady být. Tak proč tady jsou? Jejich alfa, jejich vůdce tady je a jeho vůle je vůlí jejich. Tak proč jsou všichni tak slabí, jako by uvnitř jejich grupy něco chybělo, co je oslabuje?

Překvapeně jsem si uvědomila, že právě tohle každý cítil z leopardů, než jsem k nim přišla já... tenhle pach slabosti a porážky. Nathaniel byl slabý. Ale nyní byla má vůle jeho vůlí a já slabá nejsem. Obrátila jsem se, abych mu pohlédla do tváře, do očí a přes všechnu tu bolest a mučení jsem na něm viděla, že si nezoufal. Když jsem ho potkala poprvé, Nathaniel měl ty nejzoufalejší oči, které jsem kdy viděla. Neměl žádnou naději. Jenže nyní věděl, že přijdu. Věděl s absolutní jistotou, že bych ho tady takhle nenechala. Gregory mohl pochybovat, protože on přemýšlí jako člověk, nebo jako to, co v něm z člověka zbylo. Ale Nathaniel mi prostě věří, což nemá nic společné s logikou a všechno s vírou.

Obrátila jsem se zpátky ke Coronovi. "Utečte odsud, Corone, nebo někteří z vás nespatří úsvit."

Těžce si povzdechl. "Budiž." A pak udělal, co udělat neměl. Něco, co nemělo logiku, ne z ne-člověčího úhlu pohledu. Prohraje a on to věděl. Přesto udělal velice člověčí věc. Stejně na nás zaútočil. Jen lidé takto plýtvají energií, když jsou na lopatkách.

Ti dva hadi strážící Corona se na mě zčistajasna vrhli a já byla příliš blízko. Byla jsem si tak jistá, díky svým novým vlkodlačím smyslům, že se s námi do boje nepustí. Byla jsem neopatrná. Zapomněla jsem, že jsme, koneckonců, zvířata jen napůl. A ta člověčí půlka vám to pokaždé posere.

Byli na mne příliš rychlí, lidské oko postřehlo jen rozmazanou šmouhu, nezmohla jsem se na nic, jen jsem začala sahat po noži ve druhé botě. Věděla jsem, že to nestihnu včas. Gregory skočil jako máslově zbarvená šmouha, jednoho hada srazil ještě ve vzduchu, kutáleli se po zemi. Ale ten druhý mě dostal, drápy zasekly dřív, než já sebou sekla o zem, s ním v sedle. Už jsem ztrácela cit. Nebolelo to. Drápy se mi zaryly do břicha, skrz látku topu, do masa pod ním. Cítila jsem, jak jde po mém srdci. Zvedla jsem pravou ruku, abych se ho pokusila popadnout za zápěstí, ale jako bych dostala roli ve zpomaleném filmu. Má ruka se zdála vážit tisíc liber a jako zdálky jsem si uvědomovala, že to bolí, hrozně moc to bolí. Něco zlého se stalo už při tom prvním drápnutí, které jsem vnímala poněkud rozostřeně.

Najednou tady byl Gregory, světlá kožešinka chycená mezi pestrobarevnými hady. Dopadl na mne shora, s jednou z těch věcí na sobě, rvala ho na kusy. Nepokusil se bránit. Sápal se po tom, který si osedlal mne, trhal ho ze mne a všichni tři najednou se rvali na mé hrudi a přilehlém okolí. V jedné chvíli byly Gregoryho oči a vrčící morda jen píď ode mne. Byli jsme k sobě přitisknutí jako milenci a já věděla, že drápy ve mně jsou jeho. Padl na mne, byl vtlačen do mého masa. Pak nás čísi ruce tahaly od sebe. Zahlédla jsem Jamilovu tvář, viděla jeho rty se pohybovat, ale někdo mi vypnul zvuk. Pak před mýma očima zavířila čerň a pozřela všechno, kromě jednoho kalného, mdlého světélka. Pak zhaslo i to a nezbylo nic, než tma.

8

Měla jsem sen. Běžela jsem, štvali mne v noci lesem. Slyšela jsem je, blížili se, byli pořád blíž a blíž a já věděla, že to, co mne honí, není člověk. Pak jsem padla na zem a dál utíkala po čtyřech. Štvala jsem tu bledou věc, která přede mnou prchala. Tu měkounkou věcičku, která neměla ani drápy ani silné tesáky a báječně voněla strachem. Upadla a její křik proříznul vzduch, bolely mne z něj uši, a vzrušoval mne. Moje tesáky se zakously do těla a nepřestaly, dokud neurvaly kus masa. Krev, horká, skoro vařící, mi protékala krkem, pak sen vybledl.

Ocitla jsem se v Narcisově ložnici, na černé posteli. Jean-Claude byl připoutaný, stál mezi dvěma sloupky v nohách postele. Jeho hruď byla obnažená, podrápaná, leskly se na ní krůpěje krve a stékaly mu dolů po kůži. Lezla jsem po posteli, za ním, a nebála jsem se, protože jediné, co jsem čichala, byla ta sladce měděná vůně krve. Hleděl na mne očima utopenýma v jednolité modři. "Polib mne, ma petite."

Zvedla jsem se na kolena, má ústa se vznášela před jeho rty. Pokusil se ke mně přiblížit, ale zůstávala jsem mimo dosah těch rtů zvoucích k políbení. Sjela jsem pusou níž, až se ocitla v úrovni jeho hrudi a čerstvých zranění, co mu zdobila kůži. "Ano, ma petite, ano," zasténal.

Přitiskla jsem ústa k jeho hrudi a pila. Probudila jsem se, oči vytřeštěné, srdce mi bušilo jako zvon. Nade mnou stál Richard. Pořád měl nasazený kožený obojek. Pokusila jsem se zvednout ruku, chytit se ho, ale levou paži jsem měla přilepenou k pelesti. A zavedli mi do ní kapačku. Rozhlédla jsem se po zšeřelé místnosti a poznala, že nejsem ve špitále. Zvedla jsem pravačku, abych se dotkla jeho tváře, ale byla jako z olova, příliš těžká, abych ji dostala tak vysoko. Temnota se přelila přes mé oči jako proud zurčící teplé vody, jakmile mu konečky mých prstů přejely po kůži.

Slyšela jsem jeho hlas. "Odpočívej, Anito, odpočívej." Myslím, že mne políbil, něžně, pak nebylo nic.

Brodila jsem se vodou, čistou, ledovou vodou, sahající mi až po pás. Věděla jsem, že se musím z té vody dostat ven nebo umřu, chlad si mne podmaní a vezme tam, kde panuje věčná zima. Dohlédla jsem na břeh, byly na něm mrtvé stromy a sníh. Utíkala jsem k těm vzdáleným stromům, klopýtala, bojovala s ledovou vodou. Pak mi ujely nohy a já sklouzla do hluboké díry. Voda se nade mnou zavřela a šok z toho chladu mne zasáhl jako obrovská pěst. Nemohla jsem se hýbat, nemohla jsem dýchat. Světlo pronikající tou čistou třpytivou vodou pohasínalo. Začalo mne to unášet dolů, dolů, do studené temné vody. Měla bych se bát, ale nebála jsem se. Byla jsem jen unavená, tak unavená.

Bledé ruce po mně sáhly, přicházely ze světla. Rukávy bílé košile se dmuly a vznášely kolem jeho paží jako bělostné medúzy, a já k němu vztáhla ruku. Jean-Claudova dlaň ji obemkla a pak už mne jen táhnul vzhůru, za světlem.

Ocitla jsem se zpátky v té tmavé místnosti, ale moje kůže byla mokrá a byla mi zima, hrozná zima. Jean-Claude mne choval na svém klíně. Pořád měl na sobě ten vinylový mundůr. Pak jsem si vzpomněla na boj. Zranili mě. Jean-Claude se naklonil a políbil mne na čelo, pokládajíc svou tvář na moji. Jeho kůže byla tak studená, zmocnil se mne zvláštní pocit - jako by se na mne tisknul kus ledu. Třesavka se zhoršila, mé tělo se nedobrovolně roztančilo. Nemám ráda disko.

"Zima," špitla jsem skrz cvakající zuby.

"Já vím, ma petite, oběma nám je zima."

Zamračila jsem se na něho, protože jsem neporozuměla. Díval se na někoho, kdo byl v té místnosti s námi. "Přivedl jsem ji zpět, ale nemohu jí dát teplo, které potřebuje k přežití."

Podařilo se mi otočit hlavou dost, abych se mohla rozhlédnout po pokoji. Stál tam Richard s Jamilem a Shang-Da a Gregorym. Richard přišel k posteli, jeho dlaň se dotkla mé tváře. Byla horká, pálila mne na kůži. Pálila moc a tak jsem se pokusila od ní odtáhnout.

"Anito, slyšíš mne?"

Zuby mi drkotaly tak hrozně, že jsem stěží byla sto ze sebe něco vypravit, ale nakonec se mi podařilo říct: "Ano."

"Dostala jsi vysokou horečku, velmi vysokou horečku. Ponořili tě do mělké ledové lázně, aby ji srazili. Ale tvé tělo zareagovalo jako tělo kožoměnce. Nízká teplota, zrovna když se ti hojilo zranění takového rozsahu, tě málem zabila."

Mračila jsem se na něho a konečně se mi povedlo říci: "Nechápu." Bezděčné záškuby sílily, už byly tak prudké, že dávaly zabrat mým ranám. Byla jsem probraná dost, abych cítila, jak moc zraněná jsem. Bolelo mě i to, o čem jsem si vůbec nepamatovala, že by došlo úhony. Bolely mne svaly. Bolel mě celej člověk.

"Potřebuješ k hojení vysokou teplotu, právě jako my."

Nechápala jsem, koho myslel tím my. "Kdo..." a křeč sevřela mé tělo, z pusy vyrvala výkřik. Mé tělo upadlo do nějakého záchvatu, křeče, záškuby svalstva, proháněla se mnou bolest a drtila mne. Kdybych mohla dýchat, křičela bych víc. Vidění se mi začalo ztrácet ve velkých šedých mžitkách.

"Sežeň doktora!" Richardův hlas.

"Dobře víš, co se musí udělat, mon ami."

"Jestli to bude fungovat, ztratil jsem ji."

Vidění se mi na pár sekund pročistilo. Richard se svlékal z těch těsných kalhot. To bylo poslední, co jsem viděla, než šeď zaplavila mé oči a vcucla mne do hlubiny.

9

Myslím, že se mi to zdálo, ale nebyla jsem si jistá. Tváře ve tmě, některé jsem znala, některé ne. Cherry se svými kratičkými blond vlásky, tvář nenalíčenou, vypadala tak mnohem mladší, než kdokoli z nás. Gregory se dotýkal mojí tváře. Jamil uvelebený vedle mne, stočený do klubíčka jako nějaký temný sen. Unášelo mne to sem a tam, od tváře k tváři, tělo na tělo, protože jsem cítila, jak se jejich těla tisknou k mému. Holá kůže na holé kůži. Nebylo to sexuální, nebo ne zjevně sexuální. Probudila jsem se, jestli jsem se vůbec probudila, dost, abych poznala, že paže, která mne objímá, patří Richardovi. Mé tělo do jeho zapadalo jako jedna lžička do druhé. Jeho husté vlasy se přelily přes mé oči jako závoj. Spala jsem s vědomím, že jsem v bezpečí.

Probírala jsem se zvolna, v kokonu tělesného tepla a žahavého přílivu lykantropí energie. Pokusila jsem se překulit a uvědomila si, že mne něčí tělo drží přišpendlenou na boku. Otevřela jsem oči. Místnost tonula ve tmě, jen blízko zdi svítilo malé světlo, jako dětská noční lampička. Mé noční vidění je dost dobré, abych při něm byla schopná rozeznávat barvy. Muž, kterého jsem neznala, byl stočený těsně přede mnou. Tvář měl vmáčklou do mého ramene, zrovna nad ňadry, jeho dech mne hřál na kůži. Za normálních okolností by mi to bylo startovním výstřelem začít panikařit a uhánět k Neumětelům, ale momentálně jsem se na paniku necítila. A taky mi chyběl Šemík. Cítila jsem se v teploučku a v bezpečí a... v pohodě, takhle dobře už mi dlouho nebylo. Jako bych si natáhla nejmilejší flanelové pyžamo a zachumlala se do bezva zabydlené peřiny. Pohodlíčko pro tělíčko, v duši klid a mír. Dokonce mi ani nevadil pohled na zezadu mne objímající paži, položenou kolem mého pasu. Možná mi doktorka Lillian naordinovala nějakou medicínku, po které se mi všechno líbí, nebo je mi to aspoň šuma fuk. Věděla jsem jenom, že se nechci hýbat. Jako když se ráno probudíte a nemusíte nikam jít, nemusíte nic dělat, a můžete plout v polobdění-polospánku, zavrtaní v teplém hnízdečku měkounkých pokrývek.

Paže okolo mého pasu byla svalnatá, rozhodně mužská, ale malá, ne jen ruka, ale celá paže. Kůže na ní byla opálená a vypadala tmavší, než měla být, vedle bledosti mé kůže. Uvolnila jsem se, udělala si pohodlí na teplých oblinách jeho těla, jimiž se opíral o moje, v klasické lžičkové pozici. Skutečnost, že jsem klidně spala v třívrstvém sendviči naháčů, navíc uprostřed, mi nad slunce jasněji ozřejmila, že jsem pod vlivem nějakých drog. Čekalo mě vstávání, oblékání a nevyhnutelný trapas.

Usoudila jsem, že oba jsou vlkodlaci. Je to velká smečka a všechny od vidění neznám. Koupala jsem se v jejich energii, jako by nás obtékala horká neviditelná voda. Pamatovala jsem si na zranění, na drápy dloubající pod mou hrudní kostí. Očima jsem se vydala na výzvědy po svém vlastním těle a objevila střapaté kolečko narůžovělé zjizvené tkáně, kam had zavrtal spár, když mi v hrudi lovil srdce. Cítila jsem tam tupou bolest, ale jizvy už byly růžové a lesklé, v jedné rovině s kůží. Jak dlouho jsem byla limbu?

Nepřestávala jsem očekávat paniku a trapné pocity, ve kterých jsem se už dávno měla topit. Když se nic nedělo, podívala jsem se na prvního muže, tentokrát jsem se na něho opravdu dívala. Měl bohaté hnědé kudrny, vzadu ostříhané nakrátko, ale nahoře dlouhé, takže mne kudrlinky lechtaly, když se ve spánku zavrtěl. Byl tak tmavě opálený, že mu kůže téměř splývala s vlasy. V obočí, na které jsem viděla, měl piercing, drobný kroužek. Jedno jeho koleno se mi dole opíralo o nohu, ruka bezvládně ležela na mém nahém stehně. Myslím, že jeho zvednutá noha a úhel boků mne uchránily shlédnutí celé show. Ta přehršel cudnosti, co ve mně ještě zbyla, byla moc vděčná. Ať už mě drželo v rauši cokoli, začínalo to vyprchávat. Možná se prostě probouzím.

Zbytek přední části jeho těla byl ke mně přimáčknutý tak těsně, že jsem žádné detaily neviděla. Křivka zad a půlek byla hladká, bez poskvrnky. Žádná světlejší místa. Opaluje se nahý? Tělo vypadalo mladě - dvacítku oslavil teprve nedávno - a to bůhví jestli. Byl vyšší, než já - a kdo není? - ale ne o moc. Pět sedm, možná méně. Zamrvil se, ruka na mém stehně zacvičila, jako by se mu něco zdálo, pak jsem najednou věděla, že je vzhůru. Jeho tělem proběhlo napětí, které tam ještě před vteřinkou nebylo. Zničehonic jsem byla dočista probuzená, srdce mi tlouklo jako závod. Měla jsem asi dvě vteřiny, abych vymyslela, co do pekla říct někomu, s kým jsem se nikdy v životě nesetkala, zato jsem se vedle něho probudila nahá. Viděla jsem, jak otevřel oči a pohnul hlavou, zamrkala na mne dvě sytě hnědá kukadla.

Vláčně, líně se usmál, pořád napůl spal. "Ještě jsem tě ani jednou neviděl vzhůru."

Žvástla jsem, co mi slina na jazyk přinesla. "Já tě neviděla ještě vůbec nikdy. Kdo jsi?"

"Caleb. Jsem Caleb."

Kývla jsem a začala si sedat. Mínila jsem se dostat z téhle postele. Konejšivé teplo tady sice bylo pořád, ale mé rozpaky byly silnější. Prostě nejsem dost otrlá, abych švitořila s cizím, nahým mužským, sama oděna jen v rouše Evině. Ne, na tohle nejsem dost sofistikovaná.

Paže kolem mého pasu zpevněla, přidržela mne na druhém muži a na posteli. Calebovo koleno na mé noze ztěžklo, klouzajíc dál mezi moje. Najednou jsem ty části jeho těla, na které jsem neviděla, cítila. Myslím, že bych raději celou show shlédla, než ji měla přimáčknutou velmi nahoře na stehně. Dobrá, jeho nádobíčko, nadšená nejsem, jenže to nestačí, abych mu nutně musela začít ubližovat, ještě ne. Ruka, doteď bezvládně ležící na mém stehně, je najednou svírala. Můj tep nabral na obrátkách. Mělo to příliš blízko k omezování osobní svobody.

"Všichni buďte v klidu," procedila jsem skrz zuby, "ale já musím vstát a pryč z téhle postele, hned."

Tělo za mnou se pohnulo. Dokonce, i když jsem je neviděla, jsem věděla, že se zvedl na loket a paže kolem mého pasu zpevněla. Najednou jsem byla velice pevně skřípnutá mezi jejich těly a věděla hned několik věcí najednou. Za prvé, je zhruba mé výšky, protože ke mně dokonale pasoval, vážně jako jedna lžíce ke druhé. Za druhé, je štíhlý, svalnatý a převelice šťastný, že se mačká k mému tělu. Fůůůj. Obracela jsem se na něho, jako se ohlížím po nějakém zvuku ve tmě, když zrovna mám roli v horroru - pomalu, napůl vyděšená. Jeho hlava se zvedala nad mým ramenem, houští dlouhých vlasů se mu svezlo k jedné straně obličeje, byly od spánku tak rozcuchané, že jsem nedokázala poznat, jestli to jsou vlny nebo kudrliny. Jenom, že jsou sytě tmavohnědé, tmavší, než vlasy toho prvního muže, skoro černé. Jeho tvář byla příliš trojúhelníková, skoro příliš jemná, zabloudila přes hranici oboupohlavnosti. Nos výrazný, trochu méně dokonalý, ústa široká, spodní ret plný a našpulený. Byla to smyslná tvář. Jenže to byly oči, co ten obličej utvářelo, nebo kazilo. Nejprve mne napadlo, že jeho oči jsou žluté. Ale po obvodu panenek byl tlustý kroužek šedozelené, celkový dojem: sytě zlaté žluto-zelené, usazené v opálené tváři. Tohle nejsou oči člověčí a neptejte se mě, jak to vím, ale nejsou ani vlčí.

Škrabala jsem se zpomezi nich ven. Má levá paže protestovala proti svému vrácení do užívání, ale nebolela dost, aby převážila trapné pocity, které si mne osedlaly. Nebyl to elegantní odchod, ale přinejmenším jsem teď stála v nohách postele a na ty dva muže shlížela svrchu, místo abych mezi nimi ležela jako salám v housce. Seru na eleganci, chci něco na sebe.

"Neboj se, Anito. Nechceme ti nijak ublížit," řekl druhý muž.

Snažila jsem se zároveň je nespouštět z očí a hledat v matně osvětlené místnosti šaty. Žádné jsem neviděla. Připadalo mi, že jedinou látkou tam jsou prostěradla a na těch leželi. Měla jsem přímo hrůzostrašné nutkání se zakrýt, ale dvě dlaně to samy nezvládnou a stát tam s rukama na ohanbí mi přišlo v jistém ohledu trapnější, než prostě stát. Najednou jsem nevěděla, co si počít s rukama. Levá paže mě bolela od ramene skoro až k zápěstí, v mase krajka růžových, plochých jizev. "Kdo jste?" Můj hlas zněl trochu zadýchaně.

"Micah Callahan." Jeho hlas byl klidný, obyčejný, přitom ležel na boku, nahý jako prst. Nikdo si v nahotě nelibuje víc, než kožoměnci. Ramena měl úzká, všechno na něm bylo útlé, skoro ženské. Kromě svalů, které se rýsovaly pod kůží, ale byly zarovnané s povrchem těla, nedělaly boule. Od pohledu vám bylo jasné, že je silný, ale mít na sobě šaty, nemuseli jste si toho všimnout. Existovaly i jiné věci, které byste nepostřehli, kdyby byl oblečený. A ačkoli všechno ostatní na něm bylo subtilní, malé, půvabné po ženském způsobu, jisté jeho partie rozhodně nebyly ani malé, ani nepatrné. Vypadaly až absurdně nepřiměřeně ke zbytku jeho tělesné schránky. Jako kdyby matka příroda chtěla kompenzovat přílišnou ženskost jeho zjevu předimenzováním jinde. Povšimnutí si, jak moc předimenzovaný je, mi vehnalo krev do lící. Uhnula jsem očima, snažila se nespouštět ty dva z dohledu pro případ, že by se zvedali z postele, a nedívat se na ně, to obojí současně. Je těžké se dívat a nedívat, ale mně se to podařilo.

"Tohle je Caleb," pokračoval.

Caleb se překulil na záda a protahoval se jako veliký kocour, dělal, co mohl, aby mi, jestli jsem si toho zatím neráčila všimnout, předvedl, že je taky na Adama. Ráčila. V pupíku měl zapíchnuté cosi, co vypadalo jako drobné stříbrné činky. Ty jsem ještě neviděla. "My už jsme se navzájem představili," řekl Caleb, ta nevinná věta vyzněla všelijak, jen ne nevinně. Něco v tónu, který použil, modulace hlasu, jak se tam tak převaloval, a jak se mu převaloval, mělo na svědomí, že ta slova vyzněla obscénně. Klidně se vsadím, že Caleba nebudu mít ráda.

"Bezva, ráda vás oba poznávám." Pořád jsem nedokázala vymyslet, co si počít s rukama. "Co tady děláte?"

"Spíme s tebou," řekl Caleb.

Ruměnec, který už byl na ústupu, zaplál jako táborák. Zasmál se. Micah ne. Má bodík k dobru.

Micah si dokonce sedl a ohnul kolena, aby se zakryl, což mu vyneslo další bodíky k dobru. Caleb zůstal ležet na zádech, předváděl se. "Támhle v rohu je župan," řekl Micah.

Podívala jsem se dozadu, kam se díval on, a ejhle, župan. Můj župan, sytě vínové barvy, lemovaný saténem, velmi pánský, jako dlouhé sako viktoriánského smokingu. Když jsem ho zvedla, v jedné hluboké kapse bylo cosi těžkého. Musela jsem zabojovat s nutkáním obrátit se při navlékání županu zády. Stejně už tohle číslo viděli. Teď už mi na cudnost nikdo nenaletí. Když už jsem měla župan pečlivě přepásaný, vklouzla jsem rukama do kapes a pravá sevřela můj derringer. Nebo jsem aspoň usoudila, že je můj, když je v mém županu. Jediná osoba, co znám a kterou by napadlo nechat mi zbraň, je Edward a ten je, pokud vím, v jiném státě. Ale někoho to napadlo a já byla moc ráda. Mám šaty a zbraň, život je dobrý.

"Ahoj, Micahu Callahane, ráda tě poznávám. Ale jméno mi nic neříká, co seš zač?"

"Jsem Nimir-Raj klanu Lidožroutů," odpověděl Micah.

Zamrkala jsem, snažila se strávit tu perlu. Trapně už mi nebylo. Byla jsem překvapená a úspěšně spěla k nasranosti, nejspíš. "Já jsem Nimir-Ra klanu Pijáků krve a nevzpomínám si, že bych vás pozvala na své teritorium, pane Callahane."

"Ty ne."

"Tak co tady do pekla děláš bez mého svolení?" První břit vzteku mi zostřil hlas a já byla šťastná, že to slyším. Nasranost všechno zjednoduší, dokonce i hovor se dvěma nahými cizinci.

"Pozvala mne Elizabeth."

Zlost se mnou prohnala jako teplý vítr a ten ofouknul kožíšek tomu reziduu zvířete, o němž jsem se domnívala, že patří Richardovi. V klubu, před kdovíkolika nocemi, jsem se dozvěděla, že teď už má v mém nitru trvalý pobyt. Richardovo zvíře, nebo moje, se v mém těle vzbudilo a rozhořelo, vzlínalo mou kůží jako třpyt neviditelného potu. Muži zareagovali na sílu. Caleb se posadil, jeho zrak upřený na mne byl najednou dychtivý a pozorný, po škádlení se slehla zem. Micah čenichal, nozdry se mu chvěly, jeho jazyk obkresloval linii rtů, jako by ji mohl ochutnat na své pleti.

Silné emoce sílu vždycky rozparádí a já byla tak rozzlobená. Už jsem Elizabeth něco dlužila za to, že nechala Nathaniela v klubu samotného. Jenže teď... teď konečně provedla něco, co nemohu nechat plavat.

Části mne se skoro ulevilo, protože věci budou snazší, až bude Elizabeth mrtvá. Malinký kousíček mne ještě doufal, že nebude nutné ji zabít, ale už mi prostě scházela fantazie, jak se tomu vyhnout.

Muselo mi to být vidět na tváři, protože Callahan řekl: "Nevěděl jsem, že její pard má Nimir-Ra, když jsem sem dorazil. Byla druhá jejich bývalého alfy. Mezi její práva patří uspořádat konkurz na nového alfu pro její pard."

"Prostě se jen zapomněla zmínit, že pard už jednu Nimir-Ra má, je to tak?" zeptala jsem se jízlivě.

"Přesně tak."

"Vážně?" sarkasmus z toho slova zrovna kapal.

Stál vedle postele. Dařilo se mi udržovat nepřetržitý oční kontakt, ale bylo to těžší, než být mělo. "Nevěděl jsem - dokud před třemi nocemi nezaklepala na Elizabethiny dveře Cherry a neprosila ji, aby přišla pomoci tě uzdravit - že vůbec existuješ."

"Leda hovno," odpověď hodná leopardí královny.

"Přísahám."

Má ruka sevřela derringer, vnímala jeho uklidňující váhu. Moment jsem uvažovala, čím je nabitý; .38 nebo .22. Doufám, že .38, má větší zastavovací efekt. V levé ruce mne píchlo, jako by se sval pokoušel rozskočit. Tenze nebo jsem si pořídila zranění s trvalými následky? S tím si budu dělat starosti později, až nebudu čelit dvěma leopardodlakům, kteří možná jsou, nebo možná nejsou, mí kámoši. "Tvrdíš, žes o mně doopravdy nevěděl, dokud jsi nedorazil do města. Bezva, ale proč jsi pořád ještě tady?"

"Když jsem zjistil, že mi Elizabeth lhala, vydal jsem se sem a snažil se pomoci, abych vše napravil a ospravedlnil vstup na tvé teritorium bez tvého souhlasu. Všichni mí leopardi se ve tvé posteli vystřídali, napomáhali hojivému procesu."

"Sláva vám."

Držel prázdné ruce vztažené ke mně, dlaněmi nahoru. Pěkné tradiční gesto, které dává najevo, že jste neozbrojení a neškodní. Jo, přesně tak. "Co mohu udělat, abych to mezi námi urovnal, Anito? Nechci, aby mezi našimi pardy vypukla válka, a dozvěděl jsem se, že oslovuješ alfy, ale převzali tvůj post, spolu s tvými leopardy. Jsem Nimir-Raj. Víš, jak je to mezi leopardodlaky vzácné? To nejlepší, co pravděpodobně najdeš někde jinde, je léoparde lionné, ochránce, ale ne pravý král."

"Ucházíš se o tu práci?"

Vydal se ke mně a místnost nebyla z největších. "Byl bych poctěn, kdybys o mě v tom smyslu pouvažovala."

Zkusila jsem zvednout levou ruku, ale dostala jsem křeč, paže na tom byla příliš špatně, než abych dokázala gesto dokončit. Micah to možná vytušil. Zastavil se. "Začněme takhle, s tebou opodál. Důvěrností jsem si s vámi dvěma už užila tolik, že to stěží vydýchám."

Prostě tam stál, ruce pořád v tom upřímném gestu: vidíš-nic-ti-neudělám. "Zaskočili jsme tě, zastihli nepřipravenou, chápu."

Pochybuji, že chápal, ale bylo od něj zdvořilé to předstírat. Nikdy jsem se nesetkala s kožoměncem, kterému by dělalo problémy spát nahatý na jedné hromádce spolu s ostatními, schoulenými v klubíčku jako štěňata. Jasně, ještě nikdy jsem nepotkala nikoho zbrusu nového. Určitě je nutné tomuto zdroji útěchy a nabírání sil přivykat postupně.

Levá ruka sebou škubala tak hrozně, že jsem pustila zbraň, vytáhla pravačku z kapsy a snažila se uklidnit vůlí neovladatelné záškuby.

"Jsi zraněná," odtušil.

Pokaždé, když sval povyskočil, vyslal mi ostrou bolest do paže. "Když se necháš rozdrásat, nemůžeš se pak divit."

"Můžu ti ulevit."

Protočila jsem oči. "Vsadím se, že tohle říkáš všem holkám."

Dokonce ani nevypadal, že by byl v rozpacích. "Říkal jsem ti to, jsem Nimir-Raj. Umím volat tělo."

Musela jsem vypadat tak mimo obraz, jak jsem se cítila, protože vysvětlil. "Umím zahojit rány svým dotykem."

Jen jsem se na něho podívala.

"Co by tě mohlo přesvědčit, že říkám pravdu?"

"Co třeba někdo, koho znám, kdo by se tebe zaručil?"

"Není nic snazšího," řekl a o vteřinu později se otevřely dveře.

Další cizinec. Muž měřil asi šest stop, mohutná ramena, svalnatý, pevně stavěný a vzhledem k tomu, že byl nahý, jsem věděla zcela jistě, že každá píď jeho má správné proporce. Přinejmenším neměl erekci. Jak osvěžující. Bledý, první z přivandrovalců, který nebyl opálený. Bílé vlasy hojně protkané šedými prameny mu padaly kolem ramen. Měl šedý knír a drobnou bradku á la van Dyck. Vlasy napovídaly, že je mu přes padesát, pravděpodobně. Ale co jsem z něho viděla, nevypadalo staré ani slabé. Vypadal spíš jako žoldák, který vám vyřízne srdce a zanese ho někomu v krabičce s mašličkou, za správný finanční obnos. Rozeklaná jizva mu skoro půlila hruď a břicho, stáčela se jako zvrácený půlměsíc kolem pupku a mířila ke slabinám. Jizvy byly bílé a vypadaly staře. Buďto přišel ke zranění dřív, než se stal kožoměncem nebo - nebo nevím. Kožoměncům mohou zůstat jizvy, ale je to zřídkavé. Musíte se zraněním vyvádět psí kusy, abyste získali takhle hroznou jizvu.

"Toho neznám," postěžovala jsem si.

"Anito Blakeová, tohle je Merle."

Merlovy oči po mně střelily teprve, až jsme si byli představeni. Jeho oči vypadaly lidsky, tuctová světlešedá barva. Skoro okamžitě se pohledem vrátil ke svému Nimir-Raj, jako poslušný pes, který chce hledět do tváře páníčkovi.

"Ahoj, Merle."

Pokývnul hlavou.

"Pusť její lidi dovnitř."

Merle se ošil a já na to šup věděla, že mu to neleze pod fousa. "Někoho snad, ale všechny?" zapochyboval tázavě.

Micah se na mne podíval.

"Proč ne všechny?" nechápala jsem.

Merle obrátil ty světlé oči ke mně a já se pod jeho pohledem skoro začala kroutit jako žížala. Zíral na mne, jako kdyby viděl skrz, až na druhou stranu, a dokázal přečíst všechno mezi tím. Věděla jsem, že ne, ale byl to poctivý rentgen. Podařilo se mi neuhnout.

"Pověz jí to," nařídil Micah.

"Příliš mnoho lidí v příliš malé místnosti. Nemohu Micahovi zaručit bezpečí, v davu cizích."

"Ty musíš být Sköll," usoudila jsem nahlas.

Jeho rty se ohrnuly znechucením - aspoň myslím. "Nejsme vlci, nepoužíváme jejich slova."

"Fajn, co já vím, mezi leopardy ekvivalent toho slova neexistuje, ale ať už si říkáš jakkoli, jsi šéf Micahovy ochranky, že jo?"

Zíral na mne, pak mírně kývnul.

"Dobrá. Vážně považuješ mé lidi za potenciální ohrožení Micaha?"

"Je to má práce, považovat je za hrozbu."

Měl recht. "Fajn. Kolik z nich jsi tedy ochoten pustit dovnitř, abys měl dušičku v peří?"

Vyvalil oči, ten neúprosný pohled na chvíli ustoupil nejistotě. "Ty se o to se mnou nebudeš přít?" Zase to pronesl jako konstatování, ale tázavě a jaksi zpěvavě.

"Proč bych měla?"

"Většina alfů se pře, takže pak nevypadají slabí."

Musela jsem se usmát. "Tak nejistá zase nejsem."

To ho rozesmálo. "Ano, ti, co potřebují shromažďovat své síly, často bývají nejistí."

"Toť i má zkušenost," mrkla jsem na něho.

Znovu přikývnul, tvář zamyšlenou. "Dva."

"Dobře."

"Dáváš někomu přednost, kdo by ti dva měli být?"

Pokrčila jsem rameny. "Cherry a kdokoli jiný." Jmenovala jsem Cherry, protože ta mi zřejmě podá nejlepší hlášení. Cherry je hlavička, i když ne zrovna někdo, koho chcete mít v boji za zády. Jenže já potřebuji informace, ne umění bojovat.

Merle se mi zlehka uklonil, pak jeho zrak zaletěl zpátky k Micahovi, pořád stojícímu vedle postele. Micah ho odmávnul. Veliké chlapisko otevřelo dveře a něco tiše říkalo. Cherry se hned cpala do dveří. Vysoká, štíhlá jako proutek, pěkně tvarovaná ňadra, která oko přilákala k velmi dlouhému pasu, oblině boků a důkazu, že je nefalšovaná, přírodní blondýna. Copak tady dneska na sobě nemá šaty lautr nikdo?

Ruku na srdce, bylo moc pěkné uvidět jinou ženu. Za normálních okolností mi nevadí být jedinou holkou v partě, hodně spolupracuji s policií, ale když jde do hry nahota, vždycky si oddechnu, uvidím-li někoho bez penisu.

Usmála se, když mne uviděla, v očích a ve tváři úlevu tak ohromou, že to bylo skoro trapné. Objala mne a já jí to dovolila, ale odtáhla jsem se první. Dotýkala se mojí tváře, jako by nemohla uvěřit vlastním očím.

"Jak ti je?"

Pokrčila jsem rameny a tím malým pohybem se napjaly svaly v mé levé paži, takže jsem si ji musela přitisknout k tělu, aby neposkakovala jako neposlušné pimprle. Bolestí mi skoro vrzaly zuby, ale statečně jsem ze sebe dostala: "Ruka tropí trochu neplechu, ale jinak jsem v pohodě."

Cherry se dotkla mojí paže, zlehka dlaní a prsty jezdila po rukávu županu. "Svaly jsou napjaté z rychlého hojení. Za pár dní se to spraví."

"Pár dní nebudu moct používat levou ruku?"

"Křeče přichází a odchází. Masáže pomáhají. Teplé zábaly pomoct můžou. Musely být vážně poškozené nějaké důležité svaly, když to vyvolává takové křeče." Už jsem se zmínila, že Cherry bývala ošetřovatelkou, když si ještě za úplňku nenavlékala kožich?

"Můžu ti vrátit plnou funkčnost paže ještě dnes," ozval se Micah.

Obě jsme se otočily a podívaly se na něho. "Jak?" vyhrkla Cherry.

"Umím volat tělo."

Výraz její tváře prozrazoval, že ví, co to znamená, a je ohromená. A o vteřinu později vypadala pochybovačně, podezřívavě. To je moje holka. Ačkoli popravdě, Cherry měla moc těžký život, předtím, než jsem ji potkala, ze kterého vyšla s tuze přebujelou podezíravostí. Tohle si vážně nemůžu připsat k dobru já sama.

Zrovna jsem se snažila si vzpomenout, co volat tělo znamená, když do dveří vstoupil Nathaniel. Když jsem ho viděla naposledy, byl probodaný čepelemi, ocel mu zarůstala do masa. Nyní byl perfektní - neměl ani jizvičku.

Musela jsem vypadat stejně potěšeně a užasle, jak jsem se cítila, protože se na mě zakřenil. Předvedl se zezadu i zepředu, takže jsem dobře viděla, že má záda i předek zahojené. Dotkla jsem se místa na hrudi, ze kterého jsem viděla vyrvat jednu z čepelí. Kůže byla hladká, jako by se mi o tom noži jen zdálo. "Já vím, já vím, vám se zahojí skoro všechno, ale nikdy mě to nepřestane překvapovat."

"Nakonec si na to zvykneš," odtušil Merle. Něco v jeho hlase mne přimělo se na něj podívat. Úsměvy Cherry a Nathaniela tály jako sníh na jarním slunci. Najednou byli nějak moc vážní.

"Co se děje?"

Cherry a Nathaniel si vyměnili pohledy, ale promluvil Micah. "Můžu ti dát do pořádku tu ruku?"

Otočila jsem se, abych mu řekla, ať táhne do pekla, než zjistím, o co tady kráčí, ale moje levá paže si vybrala právě tuto chvíli, aby mne zradila. Zkroutila se od konečků prstů až k rameni, jeden jediný, bolavý, namožený sval, kolena mi vypověděla poslušnost. Jenom díky Cherry, která mne zachytila, jsem zůstala stát. Moje ruka vyhlížela jako ruka otráveného strychninem. Prsty v křeči, zkroucené jako spáry. Měla jsem pocit, jako by se má paže pokoušela sama sebe zevnitř roztrhat na kusy. Cherry mě skoro nesla a já se snažila nekřičet.

"Dovol mu dát ti ruku do pořádku, Anito, jestli to dokáže," prosila.

Svaly v mé paži se uvolňovaly, kousek po kousku, každý vykoupený bolestí, až se nutkání křičet stalo jen tichým hláskem v mojí hlavě. Můj hlas byl zkreslený námahou, ale zazněl jasně, žádné skuhrání. "Čemu se říká volat tělo?" Celou vahou jsem se opírala o Cherry. Jen smysl pro jakousi odvěkou úctu kmánů ke svým lením pánům, jež jí daly do vínku sudičky, jí zabránila, prostě si mne zvednout do náruče. Ona mě držela, já se o ni celou vahou opírala.

Micah přišel za námi. Merle za ním poletoval, jako přespříliš ustaraná bona. "Dokážu vyhojit zranění mého pardu svým tělem," řekl Micah.

Vzhlédla jsem k Cherry a uviděla Nathaniela stát vedle ní. Oba unisono kývli, jako kdyby zaslechli mou nahlas nepoloženou otázku.

"Nikdy jsem neměla tu čest spatřit Nimir-Raj, který by byl schopen volat tělo, ale slyšela jsem o tom," řekla Cherry. "Je to možné."

"Neříkáš to, jako bys mu věřila."

Plaše se usmála, její oči ale zůstaly unavené. "Nikomu nijak zvlášť nevěřím." Pak se usmála doopravdy. "Kromě tebe."

Stála jsem, pořád jsem se opírala o její paži, ale skoro už jsem stála sama. Pravou rukou jsem jí stiskla loket, snažila jsem se vložit do svých očí to, co jsem cítila. "Vždycky pro tebe udělám všechno, co bude v mých silách, Cherry."

Znovu se usmála a oči se jí trošku zatřpytily, ačkoli byly po krajích okoralé cynismem, který je nikdy neopouštěl. "Já vím."

"Všichni to víme," ozval se Nathaniel.

Usmála jsem se na něho. V duchu jsem odříkala modlitbičku, kterou se modlím, odkdy jsem zdědila leopardodlaky: Dobrý Bože, nedovol mi je zklamat.

Pořád jsem se pevně držela Cherry, ale otočila jsem se na Micaha. "Proč je paže jediná věc, co mě bolí?"

"Nic jiného tě nebolí?"

Začala jsem říkat ne, pak jsem se nad tím zamyslela. "Bolí, ale ne tolik jako paže. Nic mě nebolí tak, jako ona."

Přikývnul, jako by mu to něco říkalo. "Tvé tělo a naše energie nejprve vyléčily zranění, jež bezprostředně ohrožovala tvůj život, a ta drobnější, jako pořezaná záda."

"Nevěděla jsem, že hojivá energie může být selektivní."

"Může, když je řízená."

"Kdo ji řídil?"

Jeho oči se zabodly do mých. "Já."

Podívala jsem se na Cherry a ona přikývla. "Je Nimir-Raj. Je dominantní nám všem. On a Merle."

Podívala jsem se na toho obra. "Dlužím vám snad, pánové, poděkování?"

Merle zavrtěl hlavou. "Nic nám nedlužíš."

"Nic," řekl Micah. "My jsme ti, kdo vkročili na tvé teritorium bez dovolení. Náš prohřešek, ne tvůj."

Přejela jsem po obou pohledem. "Prima, teď co?"

"Dokážeš stát bez pomoci?"

Nebyla jsem si tím úplně jistá, tak jsem se Cherry pouštěla postupně, a zjistila jsem, že dokážu stát na vlastních nohách. Nádhera. "Jo, myslím, že dokážu."

"Musím se zranění dotýkat, abych je vyléčil."

"Já vím, já vím... lykantropové a léčení, holá kůže, nad ni není."

Malinko se zamračil. "Ano, přesně tak."

Použila jsem pravou ruku, abych stáhla župan z levého ramene. Uvědomila jsem si, že to paži dost neobnažilo. Začala jsem ji vytahovat z rukávu a zasáhla mě další vlna křečí. Tentokrát byl tím, kdo mne zachytil, když se má paže rozhodla pustit do boje za nezávislost a urvat se mi od těla, Micah. Moje ruka svírala něco, co jsem ani neviděla, ani nenahmátla. Nešlo jen o tu hroznou bolest. Bralo to nervy, jako bych úplně ztratila kontrolu nad svojí paží.

Micah zašeptal: "Křič, to není žádná ostuda."

Zavrtěla jsem hlavou, bála jsem se otevřít pusu, bála jsem se, že začnu řvát. Uložil mne na zem. Jeho ruce sáhly po pásku županu. Křeče zase postupně odeznívaly, ležela jsem na zemi, lapala po dechu, zatímco mi obnažoval větší část levé strany těla. Jakmile obnažil levou paži a rameno, zase přese mne župan přetáhl, zakryl všechno, na čem mi v tomto směru záleželo, až na levé ňadro. To gesto jsem vážně ocenila. Vzhledem k tomu, že jsem teď ležela na zemi a vzhlížela k němu nahoru, jsem také náležitě ocenila, že už nemá erekci. Bylo to tak nějak méně hrozivé.

Klečel, prsty putoval těsně nad kůží mojí paže. Kůže se nedotýkal, zato se dotýkal té tajuplné energie, která mi z kůže vyvěrala. Z ruky mu prýštila jeho vlastní energie a mísila se s mojí. Naše energie spolu tančily elektrizující valčík, ze kterého mi naskakovala husí kůže. Poprvé mne napadlo se zeptat: "Bude to bolet?"

"Ne, nemělo by."

Uslyšela jsem mužský smích. Porozhlédla jsem se po mužích v místnosti. Viděla jsem na všechny, vyjma jednoho. Otočila jsem hlavu a uviděla Caleba, pořád sedícího na posteli.

"Nějaký vtip, který jsem nepochopila?"

"Ignoruj ho," zavrčel Merle.

Hleděla jsem nahoru, do těch tak vážných očí, zatímco Calebovo pochechtávání vytvářelo zvukovou kulisu. "Jsi si jistý, že není nic, co bys mi o tom volání těla chtěl říci?"

Micah zakroutil hlavou, zašmodrchané kudrny mu sklouzly kolem obličeje. Uvědomila jsem si, že nikdo nerozsvítil. Pořád jsme se pohybovali v polotmě-polosvětle noční lampičky. "Může někdo rožnout?"

Rozpoutala se oční přestřelka. Páry očí po sobě navzájem střílely zmatenými pohledy, hráli jakousi oční tichou poštu. "Co se děje?"

"Proč si myslíš, že se něco děje?" otázal se soustředěným hlasem Micah.

"Nedělej si ze mě šprťouchlata, viděla jsem ty pohledy. Proč nemůžeme rozsvítit?"

"Můžeš být fotosenzitivní následkem rychlého uzdravování," ozvala se Cherry.

Podívala jsem se na ni, a cítila, jak se mi po tváři šíří podezření. "Kvůli tomu jste se po sobě koukali jak na tenise?"

"Máme obavy, jak tvé tělo... zareaguje na zranění." Poklekla vedle mě, naproti Micaha. Pohladila mě po vlasech, jako hladíte psa, abyste ho uklidnili. "Máme o tebe starost."

"To jsem pochopila." Je těžké být podezíravá, když ona vedle mě skoro vibruje upřímností. Nakonec jsem se musela usmát. "Myslím, že to vydržíme bez světla, dokud mne nevyléčí."

Usmála se a tentokrát se smály i její oči. "Výborně."

"Kdyby vám to nevadilo, mohli byste nám udělat trochu víc místa?" ozval se Micah. "Jinak by se energie mohla rozptylovat."

Cherry si na mne naposled sáhla, pak vstala a šla dozadu, Nathaniela táhla za sebou. Micah se podíval na Merla. "Ty taky."

Merle se zaškaredil, ale vydal se přes místnost spolu s ostatními. Skončili vedle postele s Calebem. Zvláštní, vycouvala jsem od postele nejdál, jak jen to šlo, aniž jsem pokoj opustila. Úplně nevědomky, na mou duši.

Micah zůstal klečet, ale zapřel se o bříška prstů na nohách, ruce otevřené, položené na stehnech, oči zavřené, a já cítila, jak se otevírá. Jeho energie nade mnou zavířila jako tornádo horkého vzduchu, ze kterého se mi úžilo hrdlo, dýchání začalo být namáhavé. Otevřel ty cizí oči a podíval se na mne, tvář malátnou, jako kdyby meditoval nebo snil.

Čekala jsem, že na mě položí ruce, ale ty zůstaly na jeho stehnech. Naklonil trup k mému rameni.

Položila jsem pravou ruku na jeho paži a ve chvíli, kdy jsem se ho dotkla, se jeho zvíře začalo vinout mým nitrem. Skoro, jako by nějaká velká neviditelná kočka klouzala mým tělem, dovnitř a ven. Stejným způsobem, jako se vám kočka lísá kolem nohou, až na to, že tahle čičinka se šmajchlovala k místům, kterých by se neměl dotýkat ani milenec. Zmrazilo mi to slova v hrdle a z výrazu na Micahově tváři jsem poznala, že to cítí také. Vypadal stejně otřeseně, jak se já cítila. Přesto pokračoval, nakláněl se ke mně. Má ruka zůstala na jeho paži, ale to ho nezastavilo a mně to momentálně nemyslelo dost jasně, abych něco namítala. Jeho rty se otřely o můj krk tam, kde začínaly jizvy, což můj dech proměnilo v třaslavé vzdychání. Přitiskl ústa na moje hrdo a vnutil tu vířící, živoucí sílu do mne. Svíjela jsem se jako žížala na háčku, ale nebolelo to. Vlastně to byl tak příjemný pocit, že jsem ho odtlačila.

Můj hlas se vydral ven tichý, skoro šeptavý. "Počkej chvíli. Co ta pusa? Myslela jsem, že na mne budeš pokládat ruce."

"Řekl jsem, že dokážu léčit svým tělem." Síla se mezi námi natahovala jako žvýkačka mezi upatlanými prstíky dětí. Jako kdyby dotknout se znamenalo rozplynout se v sobě navzájem.

Odtahovala jsem od něj ruku a měla pocit, že se moje ruka pohybuje něčím - něčím reálným a téměř hmotným. Můj hlas byl pevný a klidný, až jsem sama žasla. "Myslela jsem, že to znamená ruce."

"Kdybych myslel ruce, řekl bych to." Skláněl ke mně obličej, pohyboval se tou silou a připomínalo to vlny ve vodě, když k vám někdo plave.

Popadla jsem plnou hrst těch jeho rozcuchaných kudrn. "Definuj tělo, buď tak laskav."

Usmál se a bylo to současně něžné, shovívavé a jaksi smutné. Zůstal klečet nade mnou, jeho tvář byla dost blízko na polibek, má ruka v jeho vlasech, síla kolem nás pulzovala, bujela v cosi ohromné. "Ústa, jazyk, něco rukou, ale to je tělo, moje ruce samy o sobě nepostačí. Řekli mi, že i ty umíš léčit svým tělem."

Vyprostila jsem ruku z jeho vlasů a snažila se zvětšit vzdálenost mezi námi, ale neuhnul, takže to nefungovalo. Pravdou je, že dokážu léčit sexem nebo něčím tak blízkým sexu, že se mi to nechtělo dělat na veřejnosti.

"Tak nějak," špitla jsem. Rozhlédla jsem se po místnosti, přes Micahovu hlavu a našla Cherry. "Je volání těla jako to, co dělám, když vyvolám munin?" Munin jsou zděděné vzpomínky zesnulých vlkodlaků. Až na to, že jsou spíš jako duchové, mysl mrtvých. Můžete získat jejich znalosti, dovednosti a taky zlozvyky, pokud máte schopnost se na ně napojit. Jsem nekromant - všechno mrtvé mě má rádo. Munin, které si mě oblíbilo ze všech nejvíc, bývalo Rainou, lupou vlčí smečky. Já jsem ta, kdo ji zabil - aby ona nezabila mne - a tak se teď s potěšením vyžívá v tom, že si mne může osedlat. Získala jsem moc Rainu kontrolovat, když jsem ji přijala, řečeno bez obalu. Když ji vyvolám, už s ní nebojuji. Uzavřely jsme jakési příměří. Ale vyvolání munin kvůli léčení pro mne skoro vždy má sexuální podtext, protože Raina sex míchala do všeho.

"Není sexuální," odpověděla Cherry. "Senzuální, ale ne sexuální."

V tomhle jsem věřila Cherryině úsudku. "Tak dobře, dej se do díla."

Micah se na mě podíval, ty podivné žluto-zelené oči tak hrozně blízko.

"Dělej," vydechla jsem.

Zase se usmál tím svým hloubavým, smutným, shovívavým úsměvem, jako by se nám oběma vysmíval a zároveň pro nás plakal. Enervující, ten úsměv. Pak sklonil ústa k mému krku a první z jizev. První polibek byl něžný, na krk, dýchal mi sílu na kůži a mě se najednou těžko dýchalo. Ale síla se nad mou kůží vznášela jako závoj. Pak mi špička jeho jazyka přejela po kůži, prolízla si horkou, vlhkou cestičku po mém krku. Síla po té cestičce poslušně capala za teplem, nořila se pod moji kůži tam, kde mne olizoval. Ale teprve až se jeho ústa přitiskla na moji kůži, zpečetila spojení, vsál mne do svých úst, vzal mezi zuby, jsem ucítila, jak do mne sílu vtlačil, nacpal ji do jizev. Doslova vdechl, prokousal, vyjedl, do mne hojení. Bezmocně jsem se zavrtěla. Nemohla jsem si pomoci. Všichni máme jisté erotogenní zóny navíc, kromě těch klasických. Místa, na jejichž dotýkání naše těla zareagují, ať chceme nebo ne. U mne je to krk a ramena.

Zaklonil se, dost daleko od mého rozdováděného krku, aby zašeptal: "Jsi v pořádku?" Jeho dech mne hřál na kůži.

Kývla jsem, odvrátila od něj obličej.

Vzal mne za slovo, zase mi vtiskl pusu do krku. Tentokrát se předehra nekonala. Kousnul mě. Tak tvrdě, že jsem zalapala po dechu. Sevřel se mi žaludek, stočilo mne to na bok, pryč od něho.

"Anito, co se stalo?"

"Žaludek," zasténala jsem.

Roztáhl župan, přejel mi přes žaludek rukou. "Žádné zranění tady není."

Další vlna bolesti se mi prodírala vnitřnostmi, stočila jsem se do klubíčka, svíjela se na zemi. Potřeba se mnou řítila jako něco živého, co se snaží prokousat si cestu ven z mých útrob.

Micah byl u mě, odhrnoval mi vlasy z tváře, ta síla, která mezi námi mohutněla, se mým tělem převalovala jako kočka, brouzdající uvnitř mne. Vzal mne do náruče, na klín, přitisknul si moji tvář k hrudi. "Sežeňte doktora."

Jeho hruď byla hladká, teplá. Slyšela jsem bušit jeho srdce, cítila je na líci. Cítila jsem krev pod jeho kůží jako nějaké exotické ovoce, jež by se mi rozplynulo na jazyku a krkem sklouzlo dolů. Posunula jsem se po jeho těle, až jsem viděla na velký pulz v jeho krku. Pozorovala jsem to tepání jako muž umírající žízní. V krku mě pálilo potřebou, rty jsem měla suché a okoralé touhou. Musím se nakrmit. Okamžitě jsem věděla, že to není moje myšlenka.

Vztáhla jsem tu část mne, kterou si zabral Jean-Claude, a našla ho. Našla jsem ho sedět v cele bez oken. Vzhlédl, jako by mne viděl stát před ním. Zašeptal: "Ma petite," a já v tu ránu věděla, kde je. Nevím proč, ale vím kde. V St. Louiském městském vězení, v místnosti vyhrazené věcem, které nesnesou denní světlo. Zírala jsem do jeho očí a pozorovala, jak se plní modrým ohněm, až v šeru cely svítily jako lucerničky.

Vztáhl ke mně ruku, jako by se mě mohl dotknout, a byla to Micahova síla, Micahova šelma rozvalující se v mém těle, co mne odtrhlo od Jean-Clauda.

Otevřela jsem oči a zjistila, že mám paže kolem Micaha, tvář přimáčknutou k jeho rameni, ústa velmi blízko k tomu vytouženému teplu jeho hrdla. V místnosti se někdo pohyboval a já si vzdáleně uvědomovala, že někdo musel běžet pro doktora, ale to, co potřebuji, mi doktor dát nemůže.

Micahova kůže voněla čistě, mladě. Jako bych jen podle té vůně mohla poznat, jak je starý. Krev byla jako pařížská šlehačka, dobrota připravená hned pod jeho křehkým masem. A ta část mne, která o Micahovi uvažovala jako o mase, nebyla Jean-Claude, byl to Richard.

Nevěděla jsem, jak tu potřebu vyjádřit slovy. Micah otočil tvář, podíval se do mých očí a já cítila, jak se ve mně něco otevírá. Nějaké dveře, o jejichž existenci jsem neměla ani zdání, se rozletěly dokořán. Těmi dveřmi zafoukal vítr, vítr zplozený temnotou a klidem hrobu. Vítr, jenž s sebou nesl elektrizující teplo, jako kožešina hladící vás po nahé pleti. Vítr, jenž chutnal oběma mými muži. Ale já byla středem, věcí, která může oba zadržet uvnitř a nepovolit. Život a smrt, chtíč a láska.

"Co jsi zač?" zašeptal Micah překvapeně.

Vždycky jsem si myslela, že upíři své oběti zajmou - očima jim ukradnou jejich svobodnou vůli a ovládnou je, jako magické znásilnění. Jenže právě v této chvíli jsem si uvědomila, že je to komplikovanější... a jednodušší. Dívala jsem se Jean-Claudovýma očima, přes brvy jeho moci. Hleděla jsem na Micahovu tvář na vzdálenost pouhých palců, a viděla, cítila jeho vlastní potřebu. Byl v tom chtíč, děsivě neukojený chtíč, a rázem jsem věděla, že Micah má za sebou dlouhý půst. Ale pod ním ležela větší potřeba, potřeba moci a útočiště, které moc skýtá. Jako bych čichala jeho potřeby, převalovala si je na jazyku. Zírala jsem do jeho žluto-zelených očí v té tak lidské tváři a Jean-Claude mi věnoval klíče k Micahově duši.

"Jsem moc, Nimir-Raj. Dost moci, aby tě zahřála za nechladnější z nocí." Síla vytryskla z jeho kůže jako vřelý vítr. Ten horký větřík se smísil se silou uvnitř mne, propletli se v jedno a zabodli se hluboko do mého nitra jako nůž. Z hrdla se mi vydral vzdech a Micah se mu postaral o ozvěnu. Síla se změnila v něco něžnějšího, něco, co hladí, místo aby bodalo, něco, na co budete čekat celý život. Viděla jsem, jak se přes Micahovu tvář přelévají pocity, věděla jsem, že to cítí i on.

Vítr pohnul krajním pramenem jeho vlasů. A ten vítr se mezi námi pohyboval jako bod, v němž se chlad a teplo potkávají a vytváří cosi většího, než může stvořit každý z nich sám o sobě, něco obrovské a vířící, vítr tak silný, že dokáže srovnat domy se zemí a jako párátka lámat sloupy telefonního vedení.

Jeho paže okolo mne zpevněly. "Jsem Nimir-Raj, hrátky s myslí na mě nezabírají."

Dostala jsem se na kolena, stále v kruhu jeho paží, a přitiskla své tělo po celé délce na jeho, prsa na prsa. Jsme skoro stejně vysocí, oční kontakt byl úděsně intimní. Síla kolem nás na nás mačkala jako ruka obra, tisknoucí nás k sobě. Jeho tělo zareagovalo a už byl zase veliký, tvrdě mi tlačil na ohanbí a břicho. Tohle odjakživa bývala má narážka, že mám propadnout rozpakům a panice, ale teď se nic takového nekonalo. Věděla jsem, že Jean-Claude se krmí chtíčem stejně jako krví, ale nikdy jsem úplně nechápala, co to znamená, až do chvíle, kdy se Micahovo tělo dotklo mého. Nejen neúprosný tlak jeho - obnaženého, tvrdého a ztopořeného - na mé tělo, mohl za to, že jsem se na něm chvěla. Měla v tom prsty i niterná potřeba jeho těla. Cítila jsem jeho hlad šířit mu tělem třas, jako bych uměla číst ty části jeho já, které jsou příliš primitivní, aby šly vyjádřit slovy, potřeby, jež neměly pranic společné s řečí a všechno s nahým tělem.

Zavřel oči a uniklo mu tiché zasténání.

"Co ti nabízím, není iluze, Nimir-Raj, je to realita."

Zavrtěl hlavou. "Sex nestačí."

"Nenabízím ti sex, ne teď." Dokonce, i když jsem říkala, co jsem říkala, tiskla jsem své tělo k jeho. Celé jeho tělo se na mě chvělo a z hrdla se mu dral zvuk hodně podobný kňourání.

"Nabízím ti ochutnávku moci, Nimir-Raj, malou ochutnávku všeho, co ti nabízím." V hlavě jsem věděla, že je to lež, ale v srdci jsem věděla, že to je pravda. Mohla jsem mu nabídnout moc a tělo, dvě věci, které chtěl, potřeboval víc, než co jiného. Byla to dokonalá vějička a bylo to špatné. Začala jsem ustupovat, abych se pokusila tu moc zkrotit a ztlumit, ale Jean-Claude mne přemohl. Strčil do mne svoji moc jako dubléra svého těla, osedlal si mne. Bylo příliš pozdě, abych se nakrmila jako člověk a vrátila mu sílu. Dlouhé noci se mi vyhýbal, protože jsem byla slabá. Zase jsem zesílila a on zeslábl, a máme ve městě nepřátele. Slabost je přepych, který si nemůžeme dovolit. Všechno jsem se to dozvěděla v jediném úderu srdce, jeho mysl v mojí. A bylo to to sémě pochybnosti - můžeme si dovolit být slabí? - co mi nedovolilo ho odstrčit a zavřít venku.

"Co chceš na oplátku?" zeptal se Micah šeptem, z něhož zaznívalo zoufalství, jako bychom oba věděli, že ať už požádám o cokoli, udělá to.

"Chci se napít teplého přívalu tvého těla, přimět tě naplnit má ústa horkou tekutinou, jež bije právě tady dole," a přejela jsem mu rty po krku. Vůní krve tak blízko povrchu se mi zkroutil žaludek, ale byli jsme blízko, tak blízko, nesmím to uspěchat, nesmím ho vyděsit. Byli jsme jako rybáři. Měli jsme svou síť, už jsme jen potřebovali, aby s námi rybička přestala bojovat a klidně ležela.

Mé rty se vznášely nad jeho krkem, když promluvil: "Dokaž mi, že máš dost moci, aby mi to stálo za to, a dám ti jakoukoli tělní tekutinu budeš chtít."

Smetla jsem jeho vlasy na bok a ony sklouzly zpátky. Sevřela jsem jeho kudrny v pěsti, abych je držela z cesty, a dokonce i tento pohyb vyloudil z jeho hrdla sten. Obnažila jsem dlouhou hladkou linii jeho hrdla. Natočil hlavu stranou, jako by věděl, co teď chci. Viděla jsem velký pulz v jeho krku, bušil mu zespod do kůže jako něco malé a od něj oddělené, něco živé, co musím osvobodit.

Přejela jsem jazykem přes tu pulzující tkáň. Měla jsem v úmyslu být něžná, měla jsem v úmyslu hodně věcí, ale jeho kůže byla hladká a bez chybičky a lahodila mým ústům. Jeho vůně mne opájela jako nejsladší parfém. Jeho tep mi bušil do rtů a já zatnula zuby kolem toho šíleného nadskakování. Prokousala jsem se jeho kůží, zabořila zuby do masa pod ní a do jeho síly, jeho šelmy.

Cítila jsem svou šelmu stoupat mým tělem - jako velký přízrak nořící se z hlubin oceánu, leviatan, který rostl a rostl, kynul ve mně, až ho má kůže nebyla sto udržet - pak se dotkla jeho šelmy a zastavila se. Vznášela se v černé vodě, vznášela se v mém těle jako nějaká obrovská věc. Ty dvě síly pluly v té temné vodě, otíraly se o sebe obrovskými, hladkými boky svých těl, našich těl. Byl to pocit jako samet hladící mne zevnitř, až na to, že tenhle samet měl svaly, tělo a byl tvrdý dokonce i tam, kde já jsem měkká. Představa, která stále proplouvala mojí myslí, byla nějaká velká kočka, lísající se ke mně zevnitř, převalující se mnou, ale víc, než to. Viděla jsem Richardovu šelmu pohybovat se jeho očima jako nějaký velký fantom zahlédnutý ve vodě, a ten pocit byl tak ohromný, tak omračující. Pila jsem Micahovu sílu, ale ne jen ústy a dolů krkem. Ať jsem se ho dotkla kdekoli, krmila jsem se. Cítila jsem jeho srdce bít mi do nahých ňader. Cítila jsem krev uhánět jeho tělem, ostře jsem vnímala každou píď jeho, tisknout se na mne. Cítila jsem jeho potřebu, jeho touhu a jedla jsem. Krmila jsem se z jeho krku, jako kdyby jeho pulz byl středem krémové kremrole, jako bych, jakmile se prokoušu masem, měla narazit na něco nevýslovně sladké. Nasála jsem krev a sotva má ústa poprvé ochutnala sladce kovovou příchuť, všechno předstírání, všechen půvab byl setřen, utopen ve vůni čerstvé krve, chuti trhaného masa, vnímání masa a krve v mojí puse. Pocit vyvolaný jeho rukama tisknoucíma mé tělo na jeho, mé nohy obtočené kolem jeho pasu, jeho osedlání. Matně jsem si uvědomovala, že není ve mně, že je stále uvězněný mezi našimi těly, tak tvrdý, tak připravený, že se mi tetelil na břiše. Jeho dech se zrychloval, víc a víc. Někdo vydával tiché zvířecí zvuky a ten někdo jsem byla já.

Micahovy nehty se mi zatnuly do těla a těsně předtím, než se přese mne v horké vlně přelil, mu vytryskly z pusy zvuky moc primitivní, než aby byly slovy, a ne dost hlasité, aby byly křikem.

Cítila jsem Jean-Clauda na druhém konci oné dlouhé, metafyzické stříbrné šňůry, která nás poutala k sobě. Cítila jsem, jak se zklidňuje, dobře najedený, nasycený. Odtáhla jsem ústa od Micahova potrhaného krku a položila si tvář na jeho nahé rameno, paže i nohy pořád obtočené okolo něj. Jeho paže mne stále pevně držely. Byla jsem pokrytá spermatem, ňadra to schytala z první ruky. Stékalo po mém těle v hustých potůčcích, stáčely se na břiše, putovaly ke stehnům.

Klečel, držel váhu nás obou, zatímco se naše dýchání uklidňovalo, a mohutné pulzování našich těl ustupovalo tichu. A v tom tichu nebylo nic, než pocit vzbouzený jeho tělem, čerstvá vůně sexu a někde tam v dáli, uspokojený upír.

10

Sprchy byly společné, jaké bývají ve fitku. Ale byla jsem v nich jen já. Umyla jsem se, důkladně se vydrbala, ale pořád jsem se cítila jako Lady MacBeth křičící: Pryč s tebou, prokletá skvrno, pryč pravím! Jako bych už nikdy neměla být opravdu čistá. Seděla jsem na dlaždičkách pod horkou vodou, která do mne shora bušila, a objímala si kolena. Neměla jsem v plánu brečet, ale brečela jsem. Pomalé slzičky, které se zdály chladné, ve srovnání s vodou bičující mé tělo. Nebyla jsem si úplně jistá, proč vlastně pláču. Má mysl byla prázdná. Obvykle, když se snažím být prázdná, nejde mi to, ale právě teď neexistovalo nic, než voda, vedro, hladké kachličky, a tichý hlásek v mé hlavě, který nepřestával pořád dokola dokolečka mlít, jako křeček v běhacím kolečku. Neslyšela jsem, co ten hlásek brebentí - myslím, že jsem to slyšet nechtěla. Věděla jsem jen, že křičí.

Zvuk za mnou mě přinutil se otočit. Cherry, pořád nahá. Žádný z leopardů se nikdy neoblékl, pokud jsem je k tomu nedonutila. Odvrátila jsem se od ní. Nechtěla jsem, aby mne viděla brečet. Jsem její Nimir-Ra, její skála. Skály nebrečí.

Věděla jsem, že nade mnou stojí, ucítila jsem to dokonce dřív, než se rytmus vody změnil. Klekla si nade mne, voda stékala kolem ní, rozklepala jsem se pod nečekaným útokem chladného, bezvodého vzduchu. Držela jsem hlavu od ní odvrácenou. Dotkla se mých promočených vlasů. Když jsem neprotestovala, objala mne, pomalu sunula paže kolem mne, jako by čekala, že se proti tomu ohradím.

Zůstala jsem v její náruči strnulá, její tělo objímalo mé. Jen mne držela, hlavu položenou na mé temeno, její tělo mě krylo před vodou jako deštník, byla mi zima, dokonce, i když její tělo hřálo mou mokrou kůži jako kamínka. Nakláněla jsem se k ní, jeden bolestný palec po druhém, až jsem jí nakonec dovolila mne držet. Plakala jsem a Cherry mne držela.

Nerozbrečela jsem se naplno, ani nahlas. Stále jen ty tiché pomalé slzy, jedna za druhou, Cherry mne držela a já jí to dovolila. Nakonec už mi žádné slzy nezbyly, zůstal jen zvuk tekoucí vody, vedro, tělo Cherry okolo mého. V doteku těla, jenž nebyl o sexu, byla útěcha. Odtáhla jsem se a ona se stáhla. Vstala jsem a vypnula vodu. Ticho bylo náhlé a úplné. Cítila jsem tlak noci venku. Dokonce i bez oken jsem věděla, že je časné ráno - možná dvě nebo dokonce tři hodiny ráno. Za pár hodin bude svítat. Potřebovala jsem se dozvědět, proč je Jean-Claude ve vězení. Všechno ostatní může počkat. Máme ve městě nepřátele a já se potřebovala dozvědět, kdo to je a co chtějí. Potom budu myslet na to, co se právě stalo, ale teď ještě ne, ještě ne. Na mentální úniky jsem machr. Co můžeš udělat dnes, odlož na zítra, znáte snad lepší heslo?

Cherry mi podala ručník a jeden si nechala pro sebe. Z ručníku jsem si udělala turban a zabavila ještě jeden na tělo. Utíraly jsme se v tichosti, žádný oční kontakt. Nešlo o sprchovou etiketu, holky na to nejsou tak cimprlich, jako mužští. Nám holt syndrom pánských sprch nehrozí. Jen jsem nechtěla mluvit o tom, co se stalo. Ještě ne.

Pečlivě jsem si přerostlý ručník omotala kolem těla a zeptala se: "Proč je Jean-Claude ve vězení?"

"Za tvou vraždu."

Pár vteřin jsem na ni zírala, a když jsem zase byla mocna slova, požádala jsem: "Pro mne ještě jednou. Pomalu."

"Někdo Jean-Clauda vyfotil, jak tě vynáší z klubu. Byli jste pokrytí krví, Anito. Byl pokrytý tvojí krví." Pokrčila rameny, utírala si místo, které na jedné dlouhé noze vynechala.

"Ale já jsem naživu," vyhrkla jsem. Znělo to skoro hloupě.

"A jak vysvětlíš, že se ti za méně než týden zahojila zranění, která tě měla zabít?" Narovnala se, ručník si přehodila přes rameno, neobtěžovala si zakrýt, ani co by se za nehet vlezlo.

"Nechci, aby byl za mřížemi za něco, co neudělal."

"Jestli tam půjdeš dnes v noci, policie bude chtít vědět, jak ses uzdravila. Co jim hodláš říci?" Její oči byly neúprosné. Tak neúprosné, že jsem měla tendenci se pod jejich pohledem kroutit.

"Chováš se ke mně jako k lykantropovi, který ještě nepřiznal barvu. Nejsem kožoměnec, Cherry."

Sklopila zrak, nedívala se mi do očí. Připomnělo mi to ty jejich pohledy v pokoji, kde jsem se probrala. Tu tichou poštu očí. Vzala jsem ji za bradičku, musela jsem sáhnout vzhůru, abych to mohla udělat. "Co mi, lidi, neříkáte?"

Zvenku se ozval mužský hlas. "Mohu, prosím, jít dál a umýt se?" Micah. Měla jsem v plánu uhánět přes hory a doly, až ho příště uvidím, ale v očích Cherry bylo něco, z čeho mi přeběhl mráz po zádech. Byla vyděšená. A ještě něco jiného, něco, co jsem nedokázala pořádně přečíst.

Zaječela jsem: "Za minutu!" Pak jsem pokračovala: "Cherry, vyklop to. Ať je to, co chce, prostě mi to řekni."

Zavrtěla hlavou. Bála se, ale čeho? "Bojíš se mne?" Nedokázala jsem z hlasu vytěsnit překvapení.

Přikývla, zase hypnotizovala dlaždičky, uhýbala mému pohledu.

"Nikdy bych ti neublížila, žádnému z vás."

"Za tohle bys mohla," zašeptala.

Popadla jsem ji za paži. "Cherry, krucipísek, pověz mi to."

Otevřela pusu, zavřela ji a otočila se ke dveřím vteřinu předtím, než jimi prošel Micah Callahan, jako by ho uslyšela dřív, než já. Ještě pořád byl nahý. Čekala jsem, že budu na rozpacích, ale nebyla. Začínala jsem mít onen příslovečný špatný pocit z toho, co mi Cherry nechce říct.

Micah si vykartáčoval vlasy. Rozhodně kudrnaté, ne vlnité. Kudrliny byly pevné, ale ne malé. Barva měla ten odstín tmavé tmavohnědé - skoro černé - co získají lidé, kteří jsou v dětství blond, až do bíla, a pak ztmavnou. Kudrny mu sahaly těsně pod ramena a, sledujíc linii vlasů, mé oči zabloudily k jeho hrudi. Bryskně jsem je přesunula nahoru, takže jsem se mohla soustředit na tvář. Oční kontakt. Lístek do pekel. Pokorný návrat k rozpakům, trapas.

"Řekla jsem ti, že budeme za minutu venku." Můj hlas zněl mrzutě a já byla ráda. Fakt, že jsem si ručník víceméně hystericky mačkala k tělu, byl čirou shodou okolností.

"Slyšel jsem tě." Jeho tvář, hlas, byly neutrální. Ne stejně neutrální, jako mohou být ty upíří. Jsou mistři prázdného výrazu. Ale Micah se snažil.

"Tak počkej venku, až budeme hotové."

"Cherry se tě bojí."

Zamračila jsem se na něho, pak na ni. "Proč, pro smilování Boží?"

Cherry se na něho podívala a on lehce kývnul. Ustupovala ode mne, směrem ke dveřím. Neodešla z koupelny, ale dostala se ode mne nejdál, jak mohla.

"O co do pekla jde?"

Micah stál asi čtyři stopy ode mne, blízko, ale ne moc blízko. Nyní jsem si mohla jeho oči prohlédnout lépe a byly tak ne-člověčí. Od pohledu jsem věděla, že do jeho tváře nepatří. "Bojí se, že zabiješ posla," řekl, hlas tichý.

"Koukni, tohle chození kolem horké kaše začíná nudit. Ven s tím."

Kývnul, trhl sebou, jako by to zabolelo. "Doktoři si zřejmě myslí, že ses nakazila lykantropií."

Zavrtěla jsem hlavou. "Hadí lykantropie není pravá lykantropie. Není to nemoc, kterou můžeš chytit. Buďto tě čarodějnice zakleje do hadí podoby nebo je to dědičné, jako u labutích lidí." To mne přivedlo na myšlenku, jak to asi dopadlo s těmi třemi ženami, které jsem naposledy viděla připoutané ke zdi v komnatě mečů. "Mimochodem, co se stalo s těmi labutinkami v klubu?"

Micah se zamračil: "Nevím, o čem mluvíš."

Bez varování, bez klepání, do sprchy vpadl Nathaniel. Začínala jsem se ve svém ručníku cítit pozitivně pře-oblečená. "Zachránili jsme je."

"Vůdce hadů změnil názor poté, co mě zranili?"

"Změnil názor poté, co ho Sylvie s Jamilem skoro zabili."

Aha. "Takže jsou v pořádku."

Kývnul, ale jeho tvář zůstala vážná, oči vlídné, jako někdo, kdo se vám chystá sdělit opravdu špatnou zprávu.

"Nezačínej i ty. Nemůžu chytit ten hadí sajrajt. Takhle to nefunguje."

"Gregory není hadí sajrajt," řekl hlasem stejně vlídným, jako jeho oči.

Zamrkala jsem na něho. "O čem to mluvíš?"

Nathaniel vykročil dál do místnosti, ale Cherry ho chytila za paži, přidržela ho blízko dveří, kvůli možnosti urychleného úniku - myslím. Zane se zjevil ve dveřích za nimi. Pořád to byl stejný, šest stop vysoký, bledý, vychrtlý, ale svalnatý chlap, kterého jsem jednou potkala, když se z nemocniční ambulance pokoušel udělat kůlničku na dříví. Ale přebarvil si vlasy na duhovou světlezelenou, ostříhal nakrátko, gelem vytvaroval do špiček. Fakt, že byl kompletně oblečen, mi přišel vlastně zvláštní. Jasně, měl na sobě osobitou, Zaneho verzi oblečení na ven, čili kůže, bez košile, plus vesta.

Podívala jsem se na ty tři krále ve dveřích. Byli tak smrtelně vážní. Vzpomněla jsem si, že Gregory na mě během rvačky spadl. Jeho drápy mne probodly. "Leopardodlak už mě jednou potrhal, mnohem hůř, a nechytila jsem to."

"Doktorka Lillian si myslí, že to může být tím, že zraněním byl hluboký vpich, místo povrchového poškrábání," řekla Cherry hláskem, který byl skoro roztřesený. Byla vystrašená, bála se, jak tu novinku přijmu, nebo se bála něčeho jiného, ale čeho?

"Nebudu skutečná Nimir-Ra, lidi. Nemůžu chytit lykantropii. Kdybych mohla... už jsem byla dost potrhaná ... už dávno bych nosila kožich."

Ti tři na mě jen hleděli rozšířenýma očima. Odvrátila jsem se od nich a podívala se na Micaha. Jeho tvář byla stále neutrální, opatrná, ale v očích měl stíny... soucitu. Soucitu? Na soucit nehraju, ne když mám být jeho objektem, to v žádném případě.

"Jsi vážný," řekla jsem.

"Vykazuješ všechny sekundární symptomy. Rychlé hojení, a to až do té míry, že se tvé svaly dostávají do křeče. Teplota tak vysoká, že by člověku uvařila mozek. Přesto, když ti teplotu srazili, skoro jsi umřela. Potřebuješ se koupat v teple, zahřívaná svým pardem, aby ses uzdravila. Tak jsme tě vyléčili. Nefungovalo by to, kdybys nebyla jednou z nás."

Zavrtěla jsem hlavou. "Nevěřím ti."

"To je v pořádku," řekl, "máš dva týdny do úplňku. Až do té doby se poprvé neproměníš. Máš čas."

"Čas na co?" nechápala jsem.

"Čas truchlit."

Odvrátila jsem se od soustrasti v jeho očích, soucit. Do prdele. Stejně tomu nevěřím. "Co krevní test? Ten by to měl prokázat, ať už tak či onak."

Cherry odpověděla: "Vlčí lykantropie se v krevním řečišti objeví po dvaceti-čtyřech až čtyřiceti-osmi hodinách, občas sedmdesáti-dvou. Leopardí lykantropii, většině lykantropií velkých koček, trvá sedmdesát-dva hodin až osm dnů, než se objeví v krevním řečišti. Krevní test zatím ještě nic neprokáže."

Zírala jsem na ně, snažila se to vstřebat, a ono to prostě vstřebat nešlo. Potřásla jsem hlavou. "Zrovna teď se tím zabývat nemůžu."

"Budeš se tím muset zabývat," odsekl Micah.

Zakroutila jsem hlavou. "Dnes v noci musím dostat Jean-Clauda z lapáku. Musím policii ukázat, že mě nezamordoval."

"Tvůj pard mi řekl, že nebudeš chtít být demaskována. Že nebudeš chtít, aby se to tví přátelé od policie dozvěděli."

"Nejsem leopardodlak." Což znělo tvrdohlavě dokonce i mně.

Micah se usmál, něžně, a to mě nadzvedlo. "Nedívej se tak na mě."

"Jak tak?"

"Jako na ubohou zmarněnou holčičku. Jsou věci, kterým na mně nerozumíš, odkud pochází má moc."

"Myslíš upíří znamení."

Koukla jsem přes něj na tři leopardodlaky ve dveřích. Něco na mé tváři způsobilo, že všichni couvli. "Pěkné vědět, že jsme prostě jedna velká šťastná rodina, co před sebou nemá žádná tajemství."

"Přišlo to na přetřes při debatě s doktory o tom, jestli tvé rychlé uzdravování může být jen vedlejší efekt upířích znamení, které jsem se zúčastnil."

"Jasně, že je," potvrdila jsem suverénně, ale v břiše mi už hlodal první červík pochybnosti.

"Když ti to uleví," pokrčil rameny.

Zírala jsem do té soucitné tváře a cítila, jak se přese mne v horké vlně přelila zlost a se zlostí přišla chvějivá energie Richardovy šelmy... nebo mé? Poprvé jsem té myšlence dovolila proplouvat mými mozkovými závity. Byla to má šelma, co jsem cítila s Micahem? Proto nemám tušení, kde je Richard a co dělá? Několikrát jsem si na něj ve všem tom zmatku vzpomněla, ale ani jednou jsem neucítila, že by se znamení mezi námi úplně otevřela. Domnívala jsem se, že je to Richardova energie, protože to byla lykantropí energie. Ale co když ne? Co když je moje?

Někdo se dotknul mojí paže a já nadskočila. Micah, jeho prsty se mne stěží dotkly. "Jsi bledá. Potřebuješ si sednout?"

Couvla jsem o krok vzad a skoro zakopla. Musel mě chytit za paži, abych neupadla na kluzké, mokré dlaždičky. Chtěla jsem se mu vyškubnout, ale dostala jsem závrať, jako by svět nebyl úplně pevné konzistence. Pomohl mi na zem.

"Dej si hlavu mezi kolena."

Seděla jsem na zemi po indiánsku, zády ke zdi, hlavu skloněnou nad složené nohy, a čekala, až se mi přestane motat hlava. Nikdy neomdlívám. Ne z šoku - občas ztrátou krve - ale nikdy kvůli šoku.

Když jsem zase mohla myslet, pomalu jsem se narovnala. Micah klečel vedle mne, tak pozorný, tak soucitný, a já ho nenáviděla. Opřela jsem si hlavu s ručníkovým turbanem o zeď, zavřela oči.

"Kde je Elizabeth a Gregory?"

"Elizabeth na pomoc nepřijde," řekl Micah.

To mě probralo, otevřela jsem oči a pootočila hlavu, abych se mu podívala do očí. "Řekla proč?"

"Nenávidí tě," oznámil, stručně a jasně.

"Jo, milovala Gabriela, jejich starého alfu, a já ho zabila. To se pak těžko spřátelíš."

"To není důvod, proč tě nenávidí."

Pátrala jsem v jeho tváři. "Co tím chceš říci?"

"Nenávidí tě proto, že jsi lepší alfa, ač člověk, než ona, leopardodlak. Nutíš ji cítit se slabá."

"Ona je slabá."

Usmál se, a tentokrát v tom byl humor. "Ano, je."

"Kde je Gregory?"

"Hodláš ho potrestat za to, že tě nakazil?"

Ohlédla jsem se na ty tři. Čekali ve dveřích, v úplné tichosti. Najednou jsem si uvědomila, co v praxi znamená skupinová dynamika. Chovali se k Micahovi jako k Nimir-Raj, nechali ho to se mnou vyřídit, jako když zavoláte manžela, že to jeho drahá polovička přehnala s drinky. Moc se mi to nezamlouvalo. Ale pokud se soustředím jen na přítomnou chvíli, na otázky, co jsou zrovna po ruce, žádné spekulace, žádné hledění do budoucnosti, možná přežiju.

"Kdyby se do toho Gregory nevložil, byla bych teď mrtvá. Rozsápali by mi srdce. To, že na mě během boje spadl, byla jen nehoda." Pozorovala jsem tvář Micaha, ale cítila jsem úlevu, která oblila ostatní, cítila jsem to na několik yardů. Vzhlédla jsem k nim a projevilo se to i na křivkách jejich těl, na postoji.

"Tak kde je? Kde je Gregory?"

Ti tři už zase očima hráli tichou poštu. "Odmítl přijít na pomoc jako Elizabeth?"

"Ne, jistěže ne," ozvala se na jeho obranu Cherry, ale tím to skončilo. Žádné vysvětlení, nic víc nedodala.

Podívala jsem se na Nathaniela. Opětoval můj pohled, neuhýbal, ale nelíbilo se mi, co jsem viděla v jeho očích. Další špatné zprávy, bylo to cítit ve vzduchu.

Otočila jsem se na Micaha. "Fajn, pověz mi to ty."

"Když se tvůj Ulfric dozvěděl, že z tebe Gregory udělal skutečnou Nimir-Ra, tak..." Micah rozhodil ruce.

"Zešílel," ucedil Zane.

Rozhlížela jsem se po nich. "Co tím myslíš, že zešílel?"

"Zajal Gregoryho," špitla Cherry.

"Co tím myslíš, že zajal Gregoryho?"

"Zachází s Gregorym jako s nepřítelem smečky," řekl Micah.

Podívala jsem se na něho. "Pokračuj."

"Kdybys byla jejich skutečná lupa, a někdo ti ublížil, mezi Ulfricova práva patří označit ho za nepřítele smečky, za zločince."

Nepřestávala jsem zírat do těch žlutozelených očí. "Co přesně to znamená?"

"To znamená, že vlci mají tvého leoparda a budou ho soudit za to, že ti ublížil."

"Pendrek, tedy... dokonce, i jestli se měním v leopardodlaka - což se neměním - mi neublížil. Tím chci říci, prostě jen budu kožoměnec jako oni."

"Ne jako oni," upřesnil Micah, "jako my."

Pokoušela jsem se mu číst z tváře, ale ještě jsem ho dost dobře neznala. "Má to nějakou pointu? Sem s ní."

"Nemůžeš být vlčí lupa a leopardí Nimir-Ra."

"Byla jsem obojí, dlouho."

Zavrtěl hlavou a zase sebou škubnul, jako by ho krk zabolel. "Ne, byla's člověčí holka, se kterou randil Ulfric, a prohlásil ji lupou. Byla jsi člověk, který se stará o leopardodlaky, než jim najde pravého alfa leoparda, který tu práci vezme. Nyní jsi pravá Nimir-Ra a smečka tě nebude považovat za jednu ze svých."

"Chceš mi tím snad naznačit, že mě Richard hodil do starého železa, protože ze mě bude leopardodlak?"

"Ne, říkám, že tě smečka nebude akceptovat jako jeho lupu." Micah sklopil zrak, pak vzhlédl. Viděla jsem na něm, jak se snaží zformulovat své myšlenky do slov. "Jestli dobře chápu, co se u vašich vlků událo, tak nynější Ulfric uspořádal palácový převrat, svrhl monarchu a vyvedl smečku z poddanství. Monarchii, v níž bylo jeho slovo zákon, nahradil demokracií, v níž vládne většina. Má rozhodující hlas, ale ne poslední slovo."

Kývla jsem. Tohle znělo přesně jako to, co pro smečku Richard chtěl. "To zní jako něco, co by Richard udělal. Posledních pár měsíců jsem s nimi jaksi... nebyla v kontaktu."

"Uspěl až přespříliš. Hlasovali proti němu, proti tobě. Smečka tě neuzná lupou, když jsi leopardodlak a ne vlkodlak."

Podívala jsem se přes něho na ostatní. "Je to pravda?"

Všichni kývali. "Je mi to líto," zašeptala Cherry.

Potřásala jsem hlavou, snažila se soustředit a nešlo mi to. "Dobrá, fajn, fajn, Richard ze mě nemůže udělat lupu. Nikdy jsem lupa být nechtěla, jen jeho holka. Ať si vlci trhnou levou zadní. Co udělali s Gregorym?"

"Richard řádil jako cvok, když zjistil, co Gregory udělal," řekl Zane. "Myslel si, že to udělal schválně, protože jsme se všichni báli, že tě ztratíme, že už nebudeš naše Nimir-Ra."

"Obvinil Gregoryho, že to udělal naschvál?" ujišťovala jsem se, že slyším dobře.

Zane kývnul. "Jo. Jo, pak ho zajali."

"Zajali, kdo?"

"Jamil, Sylvie, ostatní." Nedíval se mi do očí.

"Nikdo se s ním ani nepokusil o tom diskutovat?"

"Sylvie si troufla mu říci, že to není správné... tohle se ti líbit nebude. Udeřil ji, řekl jí, ať už mu nikdy neodporuje, že Ulfric je on, ne ona."

"A kurva."

"Nevyčítej svým leopardům, že s vlky nebojovali," ozval se Micah. "Vlků byla pořádná přesila."

"Nakopali by jim zadek, já vím. Kromě toho, dohadovat se s Richardem je moje práce, ne jejich."

"Protože jsi jejich Nimir-Ra," odtušil.

"Protože jsem jeho holka, v jistém slova smyslu."

"Samozřejmě."

Zamávala jsem na něho. "Koukej, nemůžu všechno řešit naráz, takže se soustředím na to, co je důležité, tím myslím momentálně nejdůležitější. Kde je Gregory a jak ho dostanu zpátky?"

Micah se usmál. "Velmi praktické."

Dívala jsem se na něho a cítila, jak moje oči chladnou. "Nemáš ani ponětí, jak praktická dokážu být."

Jeho oči se změnily, ale nebyl v nich strach, spíš víc zájmu, jako by ho moje reakce zaujala. "Situace je složitá, protože jsi lupa, která byla zraněna. Vlastně musíš přesvědčit sama sebe, že Gregory neměl v úmyslu uškodit."

"To je moc snadné. Vím, že nechtěl uškodit. Tak proč mám pocit, že nemůžu Richardovi prostě brnknout a říct: Hele, jdu si pro Gregoryho?"

"Protože musíš přesvědčit nejen Richarda, ale celou smečku, že máš na Gregoryho právo."

"Co myslíš tím, právo na Gregoryho? Je to můj leopard. Můj, ne jejich."

Micah se zasmál, dlouhé řasy mu zaclonily oči, jako kdyby nechtěl, abych si právě v této chvíli přečetla jejich výraz. "Ulfric Gregoryho ve skutečnosti prohlásil kožoměncem na scestí, za usmrcení jejich lupy."

"Jsem naživu, takže...?"

Micah zvedl ukazováček a já ho nechala dokončit myšlenku. "Pro smečku jsi mrtvá - jako jejich lupa. Stát se leopardem znamená, že jsi pro ně doslova mrtvá. Můžeš s Richardem zase sdílet lože, ale už nikdy nebudeš jejich lupa. Hlasovali o tom, a Richard zničil svou vlastní mocenskou strukturu do takové míry, že je nemůže přinutit, aby hlasovali pro něj."

"Takže je Ulfric, ale ve skutečnosti už jim nevládne," shrnula jsem to.

Micah vypadal, že o tom přemýšlí, vteřinku či dvě, pak začal kývat, zastavil se uprostřed pohybu. "Ano, popravdě, velice dobře vyjádřeno."

"Díky." Něco mne napadlo, popadla jsem ho za ruku. "Nemíní Gregoryho zabít, nebo jo?" Přes tvář mu cosi přeletělo, stiskla jsem mu ruku víc. "Nezabili ho?"

"Ne," hlesl Micah.

Pustila jsem ho a zase se opřela o zeď. "Co mu dělají nebo co mu míní udělat?"

"Trestem za zabití lupy je smrt, v každé smečce. Ale okolnosti jsou dost zvláštní, takže si myslím, že dostaneš možnost vyhrát ho zpátky."

"Vyhrát ho zpátky, jak?"

"Na to se musíš optat Ulfrica."

"To si piš, že se optám." Podívala jsem se přes něho. "Doneste mi někdo z Jeepu mobil." Nathaniel beze slova vykročil ke dveřím.

"Co hodláš udělat?" zeptal se Micah.

"Ujistím se, že Gregorymu neubližují. Jestli je pro dnešní noc v pohodě, půjdu dostat Jean-Clauda z vězení. Je-li Gregory v nebezpečí, osvobodím nejdřív jeho."

"Priority," řekl tiše.

"Jinudy nelze."

Zase se usmál. "Jsem vskutku ohromen. Inkasovala jsi několik šoků ve velmi krátkém čase, přesto sis zachovala jasnou hlavu a jdeš dál, abys řešila jeden problém po druhém."

"Jinak to nejde, v jedné chvíli můžu řešit jen jeden problém."

"Většina lidí by se z toho zbláznila."

"Nejsem většina lidí."

Zase vystřihnul to své pousmání, oči zaštítěné dlouhými řasami. "Všiml jsem si."

Něco ve způsobu, jak to řekl, způsobilo, že jsem si najednou ostře uvědomovala, že on je nahý a já na sobě nemám nic, než ručník. Nejvyšší čas se zvednout a obléknout. Zvedla jsem se, odmítla jeho nabídku pomoci. "Je mi fajn, Micahu, stejně díky." Pohlédla jsem kolem něj na Cherry a Zaneho, pořád stojící ve dveřích. "Mám tady nějaké šaty?"

Cherry přikývla. "Nathaniel ti přivezl věci z domova. Dojdu pro ně." Prošla dveřmi.

"Zbraně taky," zavolala jsem za ní.

Její hlava vykoukla zpoza futer. "Já vím." Pak zmizela a přede dveřmi zbyl jen Zane. "Máš pro mě nějakou práci?"

"Ne, momentálně ne."

Obdařil mne úsměvem dost širokým, aby se zablýskly elegantní tesáčky, horní i spodní - kočičí tesáky. Zane strávil trochu moc času ve zvířecí kůži, aby se mu všechno proměnilo jaksepatří. "Tak půjdu pomoct Cherry." Na prahu se ještě zastavil. "Jsem ze srdce rád, žes neumřela."

"Já taky."

Zakřenil se a šel.

Zůstala jsem sama s Micahem. Hleděla jsem do jeho žlutozelených očí a věděla, že i ony jsou důkazem, že moc dlouho pobyl jako zvíře. Nelíbali jsme se, takže nevím, jestli má fešácké tesáčky jako Zane. Doufala jsem, že ne a nebyla si jistá, proč mi na tom záleží.

"Vadilo by ti, kdybych se začal sprchovat?"

Zavrtěla jsem hlavou. "Posluž si. Půjdu se poohlédnout po svých šatech." Ale ve dveřích se objevil Nathaniel s mým mobilem.

Podívala jsem se na útlý černý telefon. Mám ho jen pár měsíců. Snažila jsem se žádný si nekoupit. Máte-li mobil a pípátko, nikdy nemáte opravdové volno. Vždyť jo, já vím, mám dovolenou. Ačkoli, zatím to žádný extra oddych nebyl.

Otevřela jsem přístroj a zpaměti vymačkala Richardovo číslo. Nikdo to nevzal, jen záznamník. Zanechala jsem zprávu a pak mne napadlo, co udělám. Musím se dozvědět, co je s Gregorym. Zavzpomínala jsem na Richarda, na pocit, který ve mně vzbuzovalo objetí jeho paží, vůně krku, pohlazení vlasů, a ten žahavý příval energie, převalující se mi po kůži. Sáhla jsem znamením, které mne k Richardovi poutalo, a našla ho stát na pódiu. S někým se dohadoval, ale neviděla jsem s kým. Nikdy jsem skrz Richarda neviděla tak jasně, jako skrze Jean-Clauda. Richard se otočil, jako by mne mohl spatřit stát za ním, pak mne vystrčil, vztyčil hradby tak masivní, že jsem ho na druhé straně necítila.

Nathaniel mě držel pod paží, podepíral mě. "Jsi v pořádku?"

Kývla jsem. Být takhle vystrčena vás dezorientuje. Richard to ví. Do hajzlu. "Jsem v pohodě." Odtáhla jsem se od Nathaniela a kvůli číslu do Kavárny šílenců musela volat informace. Richard byl v sále v zadní části restaurace. Ta restaurace patřívala Raině a podle zákonů smečky mohla připadnout mně, kdybych k jejímu zabití nepoužila zbraň. Muselo to být mano-a-mano, muž proti muži, holýma rukama nebo drápy, nebo maximálně nožem, aby vše, co patřívalo jí, bylo mé. Majetek rozhodně. Nemůžete získat něčí sílu tím, že ho usmrtíte. Prostě to tak nefunguje. A stejně, kdo by o to stál? Zbraně byly pokládány za podvádění, takže jsem všechen Rainin světský majetek nezdědila.

Richard to zvedl po druhém zazvonění, jako by telefon čekal. "Richarde, tady Anita."

"Já vím." Jeho hlas byl rozzlobený, přitlumený a napjatý.

"Musíme si promluvit."

"Něco tady mám, Anito."

Fajn, jestli si chce hrát na pana Příkrého a Nepřátelského, jsem pro. "Kde je Gregory?"

"Nemůžu ti to říci."

"Proč?"

"Protože by ses ho mohla snažit zachránit a už nejsi lupa. Smečka by se bránila a já nechci, abys střílela díry do mých vlků."

"Nech na pokoji mé leopardy a já nechám na pokoji tvé vlky."

"Anito, není to tak jednoduché."

"Vysvětlili mi to, Richarde. Chytl tě rapl, když jsi zjistil, že mne Gregory možná nakazil leopardodlačinou. Nakázal's svým gorilám, aby ho zajaly a tys ho obvinil ze zabití svojí lupy. Což je naprostá hovadina. Nejsem mrtvá."

"Víš, o čem smečka právě teď hlasuje? Zrovna v této minutě?"

"Nemám tušení."

"Jestli si budu vybírat jinou lupu, ze smečky, než nastane příští úplněk."

"Myslím, že nějakou potřebovat budeš," a dokonce i poslouchat se to říkat stačilo, aby se mi sevřel žaludek.

"Milenku, Anito, chtějí mě donutit vybrat si milenku ve smečce."

"Takže teď už spolu randit nemůžeme?"

"Odhlasovali to."

"Stephen, jeden z tvých vlků, a Vivian, jedna z mých leopardů, spolu žijí. Nezdá se, že by to někoho zajímalo."

"Stephen je jedním z nejníže postavených mezi námi. Dominantnímu by mezalianci s jiným druhem netolerovali. A rozhodně ji nebudou tolerovat Ulfricovi."

"Člověk je na šoustání dost dobrý, ale leopard ne."

"Jsme lidé, Anito. Ale nejsme kočky, jsme vlci."

"Takže teď už se mnou nebudeš chodit, ani nic jiného?"

"Ne, jestli chci zůstat Ulfricem."

"Co se stane s triumvirátem?"

"Nevím."

"Takže se mě hodláš prostě jen tak vzdát." Najednou mi byla zima, místo žaludku jsem měla tvrdý zmrzlý uzlík.

"Držela ses ode mne a mého života dál víc, než půl roku. Jak mám vědět, že tě zase něco nevyplaší?"

"Mám v úmyslu chodit s vámi oběma, Richarde, být s vámi oběma." Došlo mi, sotva jsem to řekla, že to myslím vážně. Rozhodla jsem se a ani si to neuvědomila.

"A co za týden, nebo za měsíc, nebo dokonce za rok? Co tě vyplaší příště."

"Už nemám v plánu utíkat, Richarde."

"To je dobře vědět." Cítila jsem jeho zlost jako něco horké a hmatatelné po telefonu. Buďto jeho štíty netěsní nebo je spustil.

"Už se mnou nechceš být?" Můj hlas by tichý, zraněný a já to nenáviděla. Nenáviděla jsem to.

"Chci s tebou být, to přece víš. Šílím z tebe, ale přesto tě pořád chci."

"Ale stejně se mne vzdáš." Hlásek jsem měla malinko silnější, ale ne o moc. Richard mne opouští. Fajn, koneckonců, má na to plné právo. Byla jsem osina v zadku, vím to. Ale přesto mě z toho bolelo na hrudi a bodalo u srdce, zatraceně.

"Nechci se tě vzdát, Anito, ale udělám, co budu muset. Tos mne naučila ty."

Oči mne pálily. Naučila jsem ho to. Bezva. Jestli se skutečně rozcházíme jednou pro vždy, nebudu brečet ani žebrat. Nebudu slabá. Můj hlas zazněl pevněji, sebejistěji. Žaludek jsem pořád měla jako na vodě a zauzlovaný, ale už mi to nebylo poznat po hlase. Úsilí, které jsem musela vynaložit, abych v telefonu zněla normálně, si vybralo svou daň v podobě sevřené hrudi. "Jsi Ulfric, vlčí král. Tvé slovo je zákon smečky."

"Tvrdě jsem pracoval, abych zajistil, že každý má stejný hlas, Anito. Nemůžu se teď ohánět hodností. Revokovalo by to vše, co jsem se snažil změnit."

"Ideály jsou krásné v teorii, Richarde, ale v reálném životě moc dobře nefungují."

"Nesouhlasím." Zlost už vyprchala. Znělo to jen unaveně.

"Nebudu se s tebou hádat o věcech, kvůli kterým se přeme od chvíle, kdy jsme se potkali. Soustředím se na věci, které mohu změnit. A nezáleží na tom, jak moc to chceme, nemůžeme jeden druhého změnit, Richarde. Jsme, jací jsme." Můj hlas byl zase nejistý, plný emocí, které mnou momentálně pěkně cvičily. "Takže, je Gregory v pořádku?"

"Je v pořádku."

"Chci ho vrátit, je ti to jasné."

"Vím to." Zlost se zase vrátila do hry.

"Teď nejsem lupa, nejsem smečka, jak ho dostanu zpátky?"

"Musíš přijít zítra v noci na lupanar a poprosit o něj."

"Co tím myslíš, poprosit o něj?"

"Musíš prokázat, že jsi toho hodna. Půjde o jistý druh testu."

"Zatrhnout správnou možnost, písemka, co?"

"Ještě nevím. My... o tom hlasujeme."

"Jdi do prdele, Richarde, existují důvody, proč v této zemi máme zastupitelskou demokracii, ne ideální. Jeden člověk, jeden hlas, prostě dobře nefunguje. Tímhle způsobem nemůžete nic rozhodnout."

"Oni rozhodují, Anito. Tobě se jen nelíbí, jak to probíhá."

"Jak jsi mohl zajmout Gregoryho? Jak jsi to mohl udělat?"

"Jakmile jsem si uvědomil, co se stalo, věděl jsem, že tě smečka vystrnadí. Většina z nich z tebe nebyla nijak nadšená už předtím. Nejsi smečka a to se jim nelíbí. A že ses jim vyhýbala - všem - šest měsíců, moc nepomohlo."

"Nejdřív jsem si musela uspořádat své záležitosti, než jsem se mohla vrátit, Richarde."

"A zatímco ty sis své záležitosti uspořádávala, moje se hroutily jako domeček z karet."

"To je mi líto, Richarde, vážně. Ale já to nevěděla."

"Zítra v noci, na lupanaru, asi hodinu po setmění. Můžeš si přivést všechny své leopardodlaky a jakékoli další kožoměnce, kteří jsou tvými spojenci. Být na tvém místě, jako Ulfric, přivedu krysodlaky."

"Už nejsem lupa, takže nejsou mými spojenci, že ne?"

"Ne," a zlost byla zase ta tam. Richard se nikdy nedokázal zlobit dlouho.

"Co se stane, když Gregoryho nevyhraju?"

Neodpověděl, ve sluchátku byl slyšet jen jeho dech. "Richarde, co se Gregorymu stane?"

"Bude souzen smečkou."

"A?"

"Jestli bude odsouzen za zabití naší lupy, znamená to trest smrti."

"Já jsem tady, Richarde. Nejsem mrtvá. Nemůžete Gregoryho zabít za to, že mne zabil, když to neudělal."

"Zdržoval jsem soud, dokud nebudeš dost zdravá, aby ses ho mohla zúčastnit. Udělal jsem, co bylo v mých silách."

"Víš, Richarde, občas je dobré být králem. Král má právo udělit milost komu chce, král může zjebat každého, koho chce."

"Já to vím."

"Tak buď král, Richarde, skutečný král. Buď Ulfric, ne jejich prezident."

"Dělám, co pro ně pro všechny považuji za nejlepší."

"Richarde, tohle nemůžete."

"Už se stalo."

"Richarde, jestli v tom vašem testíku selžu, nedovolím vám popravit Gregoryho. Rozumíš mi?"

"Nebude ti dovoleno přinést si na lupanar zbraně, jen nože." Jeho hlas se stal velice opatrným.

"Pamatuji si pravidla. Ale Richarde, posloucháš mne? Chápeš mne?"

"Jestli se zítra v noci pokusíme popravit Gregoryho, budeš s námi bojovat, chápu. Ale ty chápej tohle, Anito, tví leopardi pro nás nejsou žádný soupeř, dokonce ani s Micahem a jeho pardem. Jsme v přesile pět ku jedné, možná víc."

"Na tom nesejde, Richarde. Nemůžu stát a přihlížet, jak Gregory umírá, ne kvůli něčemu tak stupidnímu, jako je tohle."

"Pokusíš se zachránit jednu ze svých koček a budeš riskovat, že ztratíš všechny? Opravdu chceš vidět, co se stane, jestli si pokusí probojovat cestu z lupanaru, skrz smečku? Já to vidět nechci."

"Tohle je... kurňa, Richarde, nezaháněj mne do rohu, nebude se ti to líbit."

"Je to hrozba?"

"Richarde..." Musela jsem přestat uprostřed věty a pomalu potichu počítat. Jenže počítání do desíti stačit nebude, možná do bambilionu. "Richarde," můj hlas teď zněl klidněji, "zachráním Gregoryho, ať to stojí, co to stojí. Nedovolím vlkům vraždit mé leopardy, ať to stojí, co to stojí. Vztek ti zatemnil zdravý rozum a zajal jsi jednoho z mých leopardů. Zavedl jsi ve své smečce zrůdnou demokracii, ve které nemáš ani prezidentské veto. Opravdu hodláš vršit další chyby zahájením války mezi tvojí smečkou a mým pardem?"

"Pořád si myslím, že dát každému jeden hlas je dobrá idea."

"Je to skvělá idea, ale nefunguje, viď?" Zase byl zticha. "Richarde, nedělej to."

"Už to není v mých rukou. Je mi líto, Anito, ani nevíš, jak líto."

"Richarde, ty jim ve skutečnosti nedovolíš popravit Gregoryho. Myslím, ne doopravdy."

Zase ticho.

"Richarde, mluv se mnou."

"Udělám, co budu moci, ale ztratil jsem možnost je přehlasovat. Nemohu to změnit."

"Opravdu dokážeš stát a pozorovat ho umírat kvůli něčemu, co neudělal?"

"Jak víš, že tě nenakazil záměrně?"

"Já tam byla. Dopadl na mne, když na něm seděly dvě z těch hadích věcí. Byla to nehoda. Zabránil jim vytrhnout mi srdce. Zachránil mi život a tohle je proklatě ubohá odměna."

"Nemohl na poslední chvíli obrátit drápy stranou?" naléhal Richard.

"Ne, všechno se to seběhlo příliš rychle."

Zasmál se, ale hořce. "Motáš se kolem nás tak dlouho a přesto pořád nechápeš, co jsme zač. Já bych je dokázal obrátit stranou, než bys okem mrkla. Gregory není pomalejší, než já. Jako leopard je spíš rychlejší, hbitější."

"Tvrdíš, že to udělal naschvál?"

"Tvrdím, že měl zlomek sekundy, aby se rozhodl, co udělá, a rozhodl se udržet si tě jako jejich Nimir-Ra. Vybral si vzít mi tě."

"A ty ho donutíš za to zaplatit. Je to tak?"

"Jo, je to tak."

"Životem?"

Vzdychl. "Nechci ho mrtvého, Anito. Ale když jsem poprvé zjistil, co udělal, chtěl jsem ho zabít vlastníma rukama. Chtěl jsem to tak strašně, že jsem v jeho blízkosti sám sobě nevěřil, tak jsem ho dal odvézt na bezpečné místo, dokud nevychladnu. Ale Jacob to vyčmuchal a inicioval hlasování."

"Kdo je Jacob?"

"Můj nový Geri, třetí v řetězu velení, hned za Sylvií."

"Nikdy dřív jsem o něm neslyšela."

"Je nový."

"Zatraceně, třetí a on je to nováček. Buďto je velmi dobrý bojovník nebo velmi zlý bojovník, aby vyhrál tolik soubojů za méně, než půl roku."

"Je dobrý, a je zlý."

"Je ctižádostivý?"

"Proč?"

"Kdyby Jacob neinicioval hlasování, vrátil bys mi Gregoryho?"

Zůstal potichu tak dlouho, že jsem se nakonec zeptala: "Jsi ještě tam?"

"Jsem tady. Ano, vrátil bych ti ho. Nemůžu ho zabít za to, co udělal."

"Takže tenhle Kubíček podnikl kroky, které tě připravily o mocného spojence - mne - a přinutil tě vyhlásit válku jiné skupině - leopardodlakům. To je mi ale pilný hošík."

"Dělá, o čem se domnívá, že je správné."

"Panenko skákavá, Richarde, jak můžeš být pořád takhle naivní?"

"Myslíš, že chce moji práci?"

"Ty víš, že chce tvoji práci. Slyším ti to po hlase."

"Pokud nejsem dost silný, abych si udržel smečku, pak má Jacob plné právo mne vyzvat. Jenže musí nejdřív porazit Sylvii a ta je stejně dobrá jako on - a stejně zlá."

"Jak velký je Jacob?"

"Jako já, ne tak svalnatý."

"Sylvie je dobrá, ale měří pět šest a je štíhlá a žena. Hrozně nerada to říkám, ale hraje to roli. Libra k libře, vy mužští máte horní polovinu těla silnější, než my. Mají-li stejný fortel, větší porazí menšího."

"Nepodceňuj Sylvii."

"A ty ji zase nepřeceňuj. Je také moje přítelkyně a nechci, aby byla mrtvá, protože ty nejsi ochotný starat se o to, co máš v popisu práce."

"Co to má znamenat?"

"To znamená, že ještě než porazí Sylvii a stane se Frekim, tvým druhým v řetězu velení, můžeš ho zabít bez výzvy. Můžeš ho popravit."

"A kdyby si to myslel Marcus o mně, byl bych teď mrtvý."

"A Marcus by byl živý, Richarde. Tímhle si nepomáháš."

"Nejsme zvířata, Anito, jsme lidé. A já ho nemohu zabít jen proto, že si myslím, že pase po mé práci."

"Ulfricem se nestaneš jen tak, Richarde, bojoval jsi kvůli tomu na život a na smrt. Já sice vím, že - čistě teoreticky - pokud budete oba souhlasit, není zapotřebí hnát to až do krajnosti, kterou je smrt. Ale trochu jsem se poptávala a žádný vlkodlak, se kterým jsem hovořila, si nevzpomíná, že by nějaký boj o post Ulfrica neskončil smrtí. On nepase po tvé práci, Richarde, on pase po tvém životě."

"Nemůžu kontrolovat, co Jacob dělá, jen to, co dělám já."

Začínala jsem se upamatovávat, proč jsme do toho s Richardem nepraštili a neskončili jako pár. Jé, ze spousty důvodů. Viděla jsem ho žrát Marcuse a to mě přinutilo utéct. Pak jsme se zase dali dohromady a znamení mě drtila. Ale existovaly i jiné důvody. Důvody, kvůli kterým jsem se cítila unavená a starší, než Richard, dokonce, i když je ve skutečnosti on o dva roky starší, než já. "Jsi hloupý, Richarde."

"To vážně není tvá věc, Anito. Už nejsi má lupa."

"Pokud zemřeš, znamení mohou Jean-Clauda a mě stáhnout do hrobu spolu s tebou, což z toho mou věc dělá."

"A ty neriskuješ život pokaždé, když jdeš s policií lovit upíry nebo nějaké nadpřirozené potvory? V Novém Mexiku jsi skoro umřela, není to ani měsíc. Ohrozila's nás všechny."

"Snažila jsem se zachránit lidské životy, Richarde. Ty se snažíš přebudovat politický systém. Ideologie je báječná ve třídě nebo v debatním kroužku, ale počítá se maso a krev, Richarde. Bavíme se tady o životě a smrti, ne o nějakých vyčpělých ideálech, které nosíš v hlavě. O iluzi stvoření lepšího světa pro tvou smečku."

"Pokud ideály nic neznamenají, Anito, pak jsme jen zvířata."

"Richarde, jestli Gregory pro tenhle ideál umře, pak já utratím Jacoba a každého, kdo se mi postaví do cesty. Zničím váš lupanar a zem posypu solí, tak mi pomoz. Vysvětli Jacobovi a každému, koho bude zapotřebí přesvědčit, že jestli se mnou budou vyjebávat, zemřou."

"Nemůžeš bojovat s celou smečkou, Anito. Ne a vyhrát."

"Jestli si myslíš, že jediná věc, o kterou mi jde, je vítězství, pak mě vůbec neznáš. Zachráním Gregoryho, protože jsem řekla, že to udělám."

"Jestli selžeš při testu, nemůžeš ho zachránit."

"O jakém druhu testu vlastně mluvíme?"

"O takovém, kterým může projít pouze kožoměnec."

"Richarde, Richarde..." Chtěla jsem na něho křičet a kázat mu, ale najednou jsem byla víc unavená, než naštvaná, víc znechucená, než napružená. "Tohle si zapiš za uši, Richarde, jestli při Gregoryho záchraně selžu... nebe v peklo přetvořím, abych ho pomstila. Vysvětli to tomu Kubovi a postarej se, aby to pochopil."

"Pověz mu to sama." Odmlčení a zvuky pohybů. Pak se ozval nějaký mužský hlas, hlas, který jsem nikdy dřív neslyšela. Byl příjemný, mladý, ale ne moc mladý.

"Ahoj, jsem Jacob, hodně jsem toho o tobě slyšel." Jeho hlas dával jasně najevo, že co slyšel, se mu nezamlouvalo.

"Koukni, Jacobe, my se ještě neznáme, ale nemůžu vám dovolit zabít Gregoryho za něco, co neudělal."

"Jediný způsob, jak nás můžeš zastavit, je vyhrát ho nazpět."

"Richard mi vysvětlil, že musím projít testem, abych dostala Gregoryho zpátky. Také říkal, že pokud selžu, Gregoryho popravíte."

"To je zákon smečky."

"Jacobe, nechceš si ze mě udělat nepřítele."

"Jsi Nimir-Ra malého leopardího pardu. My jsme klan Kamenného trůnu. Jsme lukoi a ty pro nás nejsi nic."

"Jo, o zítřejší noci přijdu jako Nimir-Ra pardu Pijáků krve. Jenže já jsem Anita Blakeová. Poptej se na mne upírů a ostatních kožoměnců ve městě. Uvidíš, co ti poví. Nechceš se mnou vyjebávat, Jacobe, skutečně nechceš.

"Už jsem se poptal. Znám tvou reputaci."

"Proč teda tak tlačíš na pilu?"

"Moje věc."

"Fajn, jestli to chceš takhle, nejsem proti. Jestli zapříčiníš Gregoryho smrt při hlasování nebo vlkodlačím pletichaření, pohřbím tě."

"Pokud se ti to povede. Jsi zbrusu nový kožoměnec. Dokonce se až do úplňku ani neproměníš a ten je ještě týdny daleko. Nejsi pro mě žádný soupeř."

"Poslechni, ty mluvíš, jako bych ti nabídla souboj jeden-na-jednoho. Ani omylem. Jestli Gregory umře, umřeš. Jednoduché jako facka."

"Jestli mě zastřelíš, do smečky tě to nevrátí. Kdybys dokázala zvítězit jeden-na-jednoho proti mně, pak by tě možná zase zvolili svojí lupou. Ale jestli mě zastřelíš, už nikdy lupa nebudeš."

"Řeknu to pěkně srozumitelně a pomalu, Jacobe, abychom si rozuměli. Za post lupy nedám ani zlámanou grešli. Starám se o své přátele a lidi, kterým jsem slíbila ochranu. Gregory je jedním z těch lidí. Jestli umře on, umřeš ty."

"Já ho nezabiju, Anito. Jen jsem se postaral, aby se o tom hlasovalo."

"Máš rád filmy s Johnem Waynem, Jacobe?"

Byl zticha jeden tep srdce. "Asi jo, tím myslím, co to má s čím co dělat?"

"Tvoje chyba, moje chyba, ničí chyba, jestli Gregory zemře, zemřeš."

"Mám snad chápat hlášky z filmů?" vyprskl. Že by se naštval?

"Myslím, že ne, prozradím ti pointu. Budu, tobě osobně, klást za vinu, jestli se něco, cokoli, Gregorymu stane, z jakéhokoli důvodu. Jestli dojde úhony, tak ty také. Bude krvácet, tak budeš krvácet. Jestli umře..."

"Mám nápad. Ale nemám v této záležitosti rozhodující hlas. Mám jen jeden hlas."

"Pak nejlíp uděláš, když něco vymyslíš, Jacobe. Protože ti dávám čestné slovo, že myslím vážně všechno, co říkám."

"Slyšel jsem to o tobě." Byl potichu a tak jsme stáli, každý na svém konci telefonní linky, dokud neřekl: "Co Richard?"

"Co je s ním?"

"Jestli se něco stane jemu, co uděláš?"

"Když ti řeknu, že tě zabiju, pokud ty zabiješ jeho, podkopá to jeho autoritu jako Ulfrica. Ale jedno ti přece jen povím. Jestli ho porazíš, pak bude nejlíp, když půjde o čestný boj v kruhu výzev. Jestli budeš švindlovat, jak málo nezáleží, utratím tě." Hrozně moc jsem chtěla Richardovi poskytnout komplexní ochranu, ale nemohla jsem. Oslabilo by to jeho pozici a jeho pozice byla setsakra vachrlatá už teď.

"Ale jestli to bude fér, nebudeš se do toho míchat."

Opřela jsem se o zeď a snažila se myslet. "Budu upřímná, Jacobe, miluju Richarda. Ne vždycky mu rozumím, nebo s ním dokonce souhlasím, ale miluji ho. Jsem připravená tě usmrtit kvůli někomu, kdo nikdy nebyl mým milencem, dokonce ani dobrým přítelem. Takže jo, zabiješ Richarda a já budu opravdu, opravdu moc chtít zabít tebe."

"Ale nezabiješ."

Nelíbilo se mi, jako neodbytný v této věci je. Znervózňovalo mě to. "Uzavřu s tebou dohodu, nevyzveš Richarda k souboji o post Ulfrica, dokud nebude po příštím úplňku. Pak, ať se stane cokoli, pokud to bude fér, nebudu se vměšovat."

"Co když to bude dřív?"

"Pak ti zaprším na parádemarš."

"Podkopáváš Richardovu autoritu."

"Ne, Jacobe, nepodkopávám. Nezabila bych tě, protože jsem lupa nebo kvůli nějaké podobné vlkodlačině. Zabila bych tě, protože jsem prostě pomstychtivá potvora. Dej mi pár týdnů, než skončí úplněk, a budeš mít volné pole působnosti, jestli teda máš cajones, abys to dotáhl do konce."

"Myslíš si, že spíš Richard zabije mne?"

"Zabil posledního Ulfrica, Jacobe. Tak získal tu práci."

"Jestli s tím nebudu souhlasit, prostě mě zastřelíš?"

"Na dálku. Z pěkné, bezpečné vzdálenosti, jo."

"Mohu slíbit, že nevyzvu Richarda, dokud nebude po úplňku, ale nemůžu slíbit, že hlasování nedopadne v Gregoryho neprospěch. Byl jedním z těch, které Raina, bývalá lupa, používala, aby pomáhali trestat některé členy smečky. Je tady nejedna žena, kterou pomáhal znásilnit."

"Já vím."

"Tak jak ho můžeš hájit?"

"Dělal, co mu nařídil jeho starý alfa, a co mu Raina, zlá děvka ze západu, poručila. Gregory není dominantní, je podřízený, a dělá, co se mu řekne, jako hodný submisivní kožoměnec. Sotva jsem se stala jeho alfou, odmítl znásilňovat a mučit. Jakmile měl na vybranou, přestal s tím. Zeptej se Sylvie. Gregory se raději sám nechal mučit, než by pomáhal znásilnit ji."

"Vyprávěla ten příběh smečce."

"Nezdá se, jako že to na tebe udělalo dojem."

"Nejsem to já, na koho musíš udělat dojem, Anito, jsou to ti ostatní."

"Pomoz mi vymyslet, jak na ně udělat dojem, Jacobe."

"To myslíš vážně? Chceš po mně, abych ti pomohl zachránit leoparda?"

"Jo."

"To je směšné. Jsem Geri klanu Kamenného trůnu. Nemusím pomáhat leopardodlakovi, který, jak dokonce sama připouštíš, není dominantní."

"Nechoď na mě s kastovnictvím, Jacobe. Vzpomeň si na začátek naší konverzace, na tu část, jak umřeš. Kladu ti za vinu tenhle průser. A buďto mi to pomůžeš dát do pořádku nebo postříkám zeď tvým mozkem."

"Na lupanar si zbraně vzít nemůžeš."

Zachechtala jsem se a dokonce i pro mě to byl husí kůži nahánějící zvuk, přímo hrůzostrašný. "Ty hodláš strávit zbytek života na lupanaru?"

"Ježíši," vydechl, "ty mluvíš o mém zavraždění."

Znovu jsem se zasmála. Hlásek v mojí hlavě na mě křičel, říkal mi, že jsem velice dobrý sociopat. Jenže Rebecca ze Slunné farmy to s Jacobem nezmákne. Možná někdy později, možná si pak budu moct dovolit být měkká. "Myslím, že si konečně rozumíme, Jacobe. Tady je číslo mého mobilu. Zavolej zítra, než se setmí, vysvětlíš mi plán."

"Co když žádný nevymyslím?"

"To není můj problém."

"Ty mě zabiješ, i když se ho pokusím zachránit - opravdu se pokusím tvého leoparda zachránit, ale selžu. Stejně mě zabiješ."

"Ano."

"Ty studená děvko."

"Hole a kameny zlámou tvoje kosti, ale selhání tě zabije. Zavolej mi, Jacobe, brzy." Zavěsila jsem.

11

"Už vím, cos myslela tím, že jsi praktická," odtušil Micah. Stál tiše, pozoroval mě, tvář pečlivě neutrální, ale nedokázal z ní vytěsnit všechno. Byl potěšený. Potěšený mnou, myslím.

"Nerozječíš se, protože jsem krvelačný sociopat?"

Usmál se a dlouhé řasy mu zase zastínily oči. "Nemyslím si, že jsi sociopat, Anito. Myslím, že děláš, co musíš, abys ochránila svůj pard." Zvedl ke mně ten žluto-zelený zrak. "Považuji to za obdivuhodné, ne za něco hodné kritiky."

Povzdechla jsem si. "Dobře, že někdo souhlasí."

Usmál se a byla to ta směsice povýšenosti, štěstí a zármutku, kterou jsem viděla předtím. Zapeklitý úsměv. "Ten Ulfric to myslí dobře."

"Víš, co se říká o dobrých úmyslech, Micahu. Jestli je odhodlán táhnout do pekla, fajn. Ale nemá právo, stáhnout s sebou i nás ostatní."

"Souhlasím."

Unavovalo mě, že se mnou Micah souhlasí. Nejsem do něj zamilovaná. Proč se mnou nemůže souhlasit Richard? Jasně, existuje ještě někdo jiný. Musím se dostat za Jean-Claudem, dokud je ještě tma.

"Musel jsem odložit sprchu, prvně proto, abych byl gentleman, a nechal jsem tě jít první, pak aby zvuk nerušil tvé telefonování. Teď se potřebuju umýt, jestli ti to nevadí."

"Chceš soukromí, máš ho mít." Obrátila jsem se ke dveřím.

"Neříkal jsem, že chci soukromí, jen vysvětluji, proč během naší konverzace pouštím vodu."

To mě u dveří otočilo čelem vzad. "Jaké konverzace?"

Pustil sprchu, testoval rukou vodu, nastavoval teplotu a mluvil přes rameno. "Nikdy jsem necítil jinou Nimir-Ra s takovým druhem síly, jaká vycházela z tebe. Bylo to úžasné."

"Celá ráda, že sis užil, ale vážně musím jít."

Obrátil se tváří ke mně, zalezl si pod vodu, na chvilku zaklonil hlavu, aby si namočil vlasy. Voda zasáhla jeho krk a on syčivě vydechl, nahrbil ramena, jako by to opravdu bolelo.

Vrátila jsem se. "Jsi v pořádku?"

Kývnul a strnul v půli pohybu. "Budu."

Byl dost blízko, abych, když zvedl hlavu, viděla vodu perlit na jeho tváři, viset mu v těžkých kapkách na řasách. Stála jsem stranou, dopadala na mne jen jemná vodní mlha. Poprvé jsem pořádně uviděla jeho krk z boku. "Do prdele." Vztáhla jsem ruku proudem vody, abych se dotkla jeho tváře, pomalu jsem ho natočila, takže jsem si mohla prohlédnout kousnutí.

Na pravé straně krku měl perfektní otisk mých zubů. Z rány stále prosakovala krev, takže kroužek stop po zubech byl naplněný karmínem. Na opáleném mase jeho krku už byly podlitiny, tmavé barvy vířily k povrchu kůže.

"Bože, Micahu, omlouvám se."

"Neomlouvej se, je to kousnutí z lásky."

Spustila jsem ruku z jeho tváře. "Jo, správně, vypadá to, jako bych se tě snažila samou láskou sníst a začala od krku." Zamračila jsem se. "Proč se to nezačalo hojit?"

"Zranění způsobená zuby a drápy jiných lykantropů se hojí pomaleji, než většina ostatních, ne tak pomalu jako stříbro, ale pomaleji, než řekněme ocel."

"Omlouvám se."

"A já říkám, neomlouvej se."

"Poslední Ulfric, kterého jsem takhle kousla - a nebylo to ani zdaleka takhle zlé, dokonce jsem neprokousla kůži - to považoval za urážku. Tvrdil, že to znamená, že se ve smečce považuji za výše postavenou, než je on."

"Nejsme vlci. Pro pard je zranění na krku od Nimir-Ra důkaz, že sex byl dobrý."

Začervenala jsem se.

"Nechtěl jsem tě uvést do rozpaků, jen vysvětluji, že mi nedlužíš omluvu. Užil jsem si to."

Zrudla jsem.

"Společně bychom pro náš pard mohli udělat velké věci."

Zavrtěla jsem hlavou. "Ještě pár dní nebudeme vědět jistě, že ze mne bude Nimir-Ra. Do té doby pěkně pijánko."

"Jestli to tak chceš." Jeho pohled byl příliš přímý a já si najednou uvědomovala, že je nahý ve sprše. Začínala jsem se zlepšovat v ignorování nahoty, přinejmenším mi už nevadila. Ale jsou chvíle, kdy si ji musíte uvědomit, kdy vás na ni upozorní výraz v očích toho druhého.

"Chci," špitla jsem.

Obrátil se zády, sklonil hlavu, takže mu voda bubnovala do ramen, zad, věcí tam dole. Kužel tekoucí vody se rozšířil, jak se pod ní pohyboval, šplíchala mi na obličej, ramena, paže, nohy, ručník. Čas odejít, nejvyšší čas.

Zase jsem byla u dveří, když za mnou zavolal: "Anito."

Otočila jsem se.

Stál tváří ke mně, roztíral si tekuté mýdlo z nádobky na zdi po těle. Zrovna pracoval na pažích, když jsem se na něho obrátila, při řeči pokračoval mydlením hrudi. "Kdybys chtěla, abychom šli zítra s tebou, byli bychom poctěni."

"Nemůžu ti dovolit namočit svůj pard do našeho průseru."

Jeho ruce sjížděly níž, zanechávaly bílou pěnu na břiše, bocích, pak vjely mezi nohy, roztíraly po něm mýdlo. Z vlastní zkušenosti jsem věděla, že pokud se chcete toho jogurtu zbavit, musíte víc přitlačit všude, kde na vás ulpěl, ale jeho ruce si nedaly pokoj, dokud nebyl kluzký, plný bublinek a, když dlaně vzaly do parády stehna, částečně v pozoru.

V puse jsem měla jako na Sahaře a došlo mi, že jsme už několik minut neřekli ani slovo. Jenom jsem fascinovaně sledovala, jak si po něm roztírá mýdlo. To pomyšlení zavinilo, že mi do tváří začala vzlínat zrádná horkost. Micah pokračoval v pečlivém mydlení svých nohou, každý pohyb mu trval déle, než bylo zapotřebí. Je to jasné, dělá mi to naschvál. Musím zmizet.

"Jestli jsi má Nimir-Ra, pak je tvůj průser mým průserem," řekl, hlavu stále sehnutou k nohám, tvář přede mnou schovanou, takže jsem viděla jen linii jeho těla, jak stál v uličce, mimo dosah vody, takže neodplavovala mýdlo.

Musela jsem si odkašlat, abych svedla říci: "Nechci vybírat záclony, Micahu."

"Síla mezi námi stačí, abych souhlasil s jakýmkoli uspořádáním, které ti bude vhod." Pak se narovnal, vrátil se k mydlení ramen, snažil se dosáhnout až dozadu. Tím se přední část jeho těla vypjala jako struna... a já si ho bolestně uvědomovala. Zvrtla jsem se na patě, tentokrát jsem fakt měla v úmyslu, už se odtud konečně vypařit.

"Anito."

Zastavila jsem se na prahu. Neotočila jsem se. "Co?" znělo to otráveně.

"Je v pořádku, že tě to ke mně táhne. Nemůžeš si pomoci."

To mě rozesmálo, dobrý, normální smích. "Jejdanánku, nemáme o sobě kapánek vysoké mínění, co?" Ale zůstávala jsem od něj odvrácená.

"Nejde o žádné mé vysoké mínění. Jsi Nimir-Ra a já jsem první Nimir-Raj, kterého jsi kdy potkala. Naše síla, naše šelmy se navzájem přitahují. Máme se přitahovat."

Pak jsem se otočila, pomalu, pokusila jsem se o oční kontakt a nevyšlo to. Byl ke mně obrácený zády. Ještě pořád si patlal mýdlo na ramena. Pěna mu pomalu klouzala po kůži, ke štíhlému pasu.

"Ještě ani nevíme, jestli vůbec jsem dlak." Můj hlas byl ochraptělý.

Dařilo se mu dosáhnout si vzadu všude, ruce bez námahy klouzaly po kůži, dlaně hladily pevné půlky. "Cítíš volání mého těla, jako já cítím tvé."

Mé srdce bilo poněkud moc silně. "Jsi atraktivní muž, nahý, namydlený. Já jsem člověk, tak mě žaluj."

Obrátil se, pořád namydlený a kluzký. A byl obrovský.

V puse mi vyschlo. Tělo se mi napjalo tak prudce a náhle, že to skoro bolelo. Můj dech se prohloubil, nutil mě polknout srdce, které jsem najednou měla až v krku.

"Ty nejsi člověk, v tom je ten rozdíl. Proto se nepřestáváš dívat, dokonce, i když se dívat nechceš." Kráčel ke mně, pomalu, pohyboval se, jak se umí pohybovat všichni leopardi, když chtějí. Jako by měl svaly tam, kde je lidé nemají. Plížil se ke mně jako nějaký veliký kocour, jeho nahé tělo se třpytilo mydlinkami a vodou, vlasy slepené do prstýnků rozhozené po ramenou, kolem tváře. Ohromné žlutozelené oči v té tváři najednou vypadaly jako doma.

"Ještě nechápeš, jak je to mimořádné, dva lykantropové sdílející své šelmy tak, jako my." Nyní byl skoro přede mnou. "Proplouvaly našimi těly, dovnitř a zase ven." Stál tam, nedotýkal se, zatím ne. "Byly jako dvě velké kočky otírající se o sebe kožíšky." Dlaněmi kluzkými mýdlem jel nahoru po mých holých pažích, když to říkal. Musela jsem zavřít oči. Popisoval přesně to, co jsem cítila, jako by mi četl myšlenky, nebo cítil zcela totéž.

Jeho dlaně přejely z paží na ramena, krk, šíříc mi kluzko a mokro po kůži. Mydlinkové ruce vzaly můj obličej do dlaní a já ucítila, jak se jeho tvář blíží k mojí dřív, než se mne dotkly jeho rty. Polibek byl něžný, jeho tělo si dávalo dobrý pozor, aby se mne nedotýkalo.

Vklouznul prsty pod okraj ručníku, sevřel látku, táhnul mě dopředu. To mě přinutilo otevřít oči. Pár kroků mi trvalo si uvědomit, že mne vede k vodě.

"Musíš si opláchnout mýdlo," zašeptal.

Kroutila jsem hlavou a nakonec se přestala pohybovat spolu s ním. Dál tahal za ručník a ten povolil, začal mi sjíždět z těla. Popadla jsem ho, držela těsně pod najednou obnaženými ňadry.

"Ne," zaprotestovala jsem, hlas přiškrcený, ale zvládla jsem to zopakovat. "Ne."

Přistoupil ke mně, mačkal mi ho, kluzkého a tvrdého, na ruku, do dlaně. Pokusil se mi vymotat prsty z ručníku a já ho držela jako o život. "Dotkni se mne, Anito, vezmi mne do rukou."

"Ne."

"Vím, že chceš. Čichám to," a přejížděl tváří nad mou kůží, vdechoval a vydechoval na mou mokrou pleť. "Cítím to." Zase mi klouzal dlaněmi po pažích, přes ramena, dolů k ňadrům, ale zastavil, aniž se jich dotknul. "Mohu to ochutnat." Prolíznul pomalou cestičku po mém líčku. Zachvěla jsem se a chtěla couvnout, ale jako bych byla zmrazená v prostoru a čase. Nemohla jsem se pohnout.

Našla jsem svůj hlas, roztřesený, ale můj. Ruce jsem si tiskla k tělu, protože jsem dobře věděla, že jestli se ho dotknu, jsme v maléru. "Tohle nejsem já, Micahu. Nejsem taková. Jsi cizí. S cizíma to nedělám."

"Nejsem cizí. Jsem tvůj Nimir-Raj a ty jsi má Nimir-Ra. Nemůžeme si být cizí."

Prolíbával se mou tváří dolů ke krku, něžně mne okusoval a mně sulcovatěla kolena. Vrátil se nahoru k mým rtům, a když mne políbil, ochutnala jsem mýdlo z jeho kůže. Pocit vyvolaný tlakem jeho na přední část mého těla, dost blízko, abych ho, pokud rozevřu ruku, mohla vzít do dlaně, byl omračující. Uvědomila jsem si, že je to víc, než jen sex. Chtěla jsem se z něho zase krmit, ne zuby, ale tělem. Chtěla jsem nasávat jeho energii svou kůží, vlastní nahou kůží přitisknutou k jeho. Chtěla jsem to tak strašně moc. Jeho dlaně klouzaly po mých ňadrech, pokrývaly je mýdlem, až se staly kluzkými, bradavky měly zduřelé a tvrdé už dávno. Moje paže mu vklouzly kolem pasu, využila jsem tlaku našich těl, aby ručník zůstal na místě. Pohyboval se na mém těle a jeho hruď byla tak kluzká, tak hladce se otírala o má ňadra.

Začal kráčet pozpátku, s pažemi semknutými za mnou, manévroval nás dozadu k vodě. Mé ruce bloumaly po kluzišti jeho pevných zad, sjížděly nebezpečně níž. Jako bych k němu chtěla přimáčknout každý palec sebe, obtočit okolo sebe jeho tělo jako veliký šál a pít ho póry své kůže.

Otevřela jsem link na Jean-Clauda a našla ho sedět, trpělivě čekat. Zavolala jsem o pomoc a jakoby z dálky jsem v hlavě uslyšela hlas: "To je vše, co mohu dělat, ma petite, kontrolovat vlastní tužby, na tobě je kontrolovat ty tvé."

"Co se to se mnou děje?" Právě když jsem to říkala, Micah oddálil své tělo o malý kousek, jenž zrádně osvobodil ručník, a když se rychle šoupnul zpět, tiskl se mi na ohanbí a břicho. Déja vu, které z mého hrdla vyloudilo tichý sten.

Jean-Claude vzhlédnul a já věděla, že vidí, co dělám s Micahem, že cítí, co se děje, jako by ne mé, ale jeho ruce klouzaly po slizké, namydlené kůži. Mé dlaně přejely po Micahově zbytnělé tvrdosti. Napůl se na mě zhroutil, když jsem ho na něm hladila, a mně bylo jasné, že dotknout se ho, nebyl můj nápad. Jean-Claude chtěl vědět, jaké to je. Odtáhl se natolik, abych mohla pohnout rukou, ale škoda už se stala. Micah mě zatáhl do vody. Nyní si byl jistější, než kdy dřív, že přese všechno, co jsem tady naplácala, nakonec řeknu ano.

Jean-Claudův hlas v mojí hlavě: "Můžeš se krmit jeho chtíčem, ale cenou za to je, že budeš po jeho chtíči prahnout, po jeho sexu. Býti inkubem je dvousečný meč. Meč, po jehož ostří jsem kráčel po staletí."

"Pomoz mi!"

"Nemohu. Tuto věc si musíš osedlat sama. A buďto si ji podrobíš nebo si ona podrobí tebe. Na vlastní kůži jsi právě teď pocítila, co se stalo, když jsem se přidal. Protože já si zakázal krmit se skrze své tělo. Věděl jsem, že bys nesouhlasila, tak jsem si to zakázal. A být uvnitř tvého těla, když se ho dotýkáš, když se krmíš, by bylo mou zkázou. Prahnu po tobě víc, než kdy budeš toužit po muži ve své náruči ty. Chtěl jsem si vzít tvé tělo způsobem, jakým si ho mohu vzít jen já. Krmit se tvým sexem, ne z tvých žil. Jenže jsem věděl, že by tě to vyděsilo víc, než krev."

Micah mě otočil ke zdi, položil mi ruce nahoru na kachličky, přitiskl své tělo na má záda. Jean-Claudův hlas v mojí hlavě promlouval tichounce, byl intimnější, než dotek Micaha. "Nevěděl jsem, že ode mne získáš tohoto démona, ma petite, a nic, co mohu říci, tě o tom nepřesvědčí. Vím to. Budu tě tady očekávat, dokud se s démonem neutkáš, ať už to skončí jakkoli." A zaštítil se přede mnou, ukryl se, takže neucítí, co se odehrává. Nechal mě, abych zvolila podle sebe, dal mi možnost volby. Jen jestli ještě vůbec jsem schopná volit, a mám vůbec na vybranou?

Zjistila jsem, že stále disponuji hlasem a zaprosila: "Micahu, přestaň, prosím, dost."

Micah mi olíznul zadní část krku a já se otřásla, přimáčknutá k mokré zdi.

"Prosím, Micahu, ještě mi nezabrala antikoncepce." Poslední jasná myšlenka.

Zlehka mne zezadu kousnul do krku. "Přede dvěma roky jsem podstoupil vasektomii. Se mnou jsi v bezpečí, Anito."

"Prosím, Micahu, prosím, ne."

Kousnul silněji, těsně na hranici spuštění krve, a mé tělo ochablo, zklidnilo se. Jako kdyby stiskl vypínač, o kterém jsem nevěděla, že ho mám. Když ho do mne strkal, byl kluzký a já poznala, že někdy, když jsem věnovala pozornost Jean-Claudovi v mojí hlavě, na něj nanesl víc mýdla, aby do mne ten tvrdý klacek vklouznul snáz.

Přišpendlil mne ke zdi a cpal se do mne, jeden těsný palec za druhým. Nešlo o to, že byl moc dlouhý, spíš o to, že byl moc tlustý - tak tlustý, že jeho vměstnávání se do mne tančilo tango na pomezí bolesti, mýdlo nemýdlo.

Tlačil, až ho byla většina uvnitř mne, a tam byla konečná. Dál už to nešlo. Pak ho začal vytahovat, pomalu, tak pomalounku. Pak zase dovnitř, zvolna, pořád ho musel tlačit, vrtět se, aby pro něj ve mně udělal místo. Stála jsem přišpendlená ke zdi, pasivní, nehybná. To přece nejsem já. Já se při sexu hýbám. Jenže jsem se hýbat nechtěla, nechtěla jsem přestat a neexistovalo žádné myšlení, jen on, pocit prýštící z toho, jak se pohybuje dovnitř a ven ze mne. Teď už jsem nebyla tak těsná a mýdlo dalo galantně přednost mé vlastní vlhkosti, takže se dovnitř a ven ze mne začal pohybovat hladčeji. Byl něžný, ale tak obrovský, že dokonce i ta něha brala dech. Došel na konec mého těla dřív, než se celé jeho kopí dostalo dovnitř mne. Cítila jsem ho při každém přírazu narážet na mé děložní hrdlo. Většinu žen narážení na děložní krček bolí, ale některé ženy to považují za zdroj rozkoše. Jeho velikost naháněla strach, ale když jsem si uvědomila, že to nebolí, že je to vlastně báječné, ta část mne, která si stále zachovávala zdravý rozum, stále měla na paměti jistá bezpečnostní opatření, se uvolnila a sklapla. Poslední bašta mé sebekontroly to vzdala. Nechtěla jsem sex. To byl jen prostředek k dosažení cíle. Chtěla jsem se krmit. Chtěla jsem jíst jeho chtíč, pít jeho žár, koupat se v jeho energii. Při tom pomyšlení mi ze rtů vyhřezl tichý, hrdelní zvuk.

Micah se zapřel o zeď, jeho tělo se na moje přitisklo úplně, a začal chytat rytmus, stále jemný, ale rychlejší. Dával na mě takový pozor a já nechtěla, aby dával pozor.

Uslyšela jsem hlas, který nezněl tak docela jako já. "Tvrději."

Jeho hlas byl sevřený. "Bude to bolet, když přitvrdím."

"Zkus to se mnou."

"Ne."

"Micahu, prosím, prostě to udělej. Jestli to zabolí, povím ti to. Prosím." Tam vedle se kontroloval méně a mně došlo proč. Skutečně se bál, že mi ublíží, protože je ve mně. Když se třel o moje tělo zvenčí, nebál se, že mně pošramotí. Teď jo. Drželo ho to na břehu sebekontroly a mě to bránilo v krmení. Je Nimir-Raj a má dost síly, aby mě držel u huby. Ledaže by propustil své stráže. K tomu ovšem potřeboval ztratit něco ze své sebekontroly.

Stačilo na to jen pomyslet a část mého já už plavala ke hladině. Zase jsem dokázala myslet, přinejmenším trošku. Nechci tohle dělat. Nechci se z něj krmit. Je to špatné, v mnoha slova smyslech. Začala jsem říkat: Micahu, přestaň, tohle dělat nemůžu. Dostala jsem ze sebe jen: "Micahu..." a pak mne vzal za slovo. Přirazil do mne tak tvrdě a rychle, že mi to vyrvalo z hrdla výkřik a přivolalo tu novou součást mne, Jean-Claudův hlad, v bouřlivé vlně žáru, jež si osedlala mé tělo a vytryskla z mých úst.

Přestal. "Jsi v pořádku?"

"Nepřestávej. Nepřestávej!"

Znovu už se nezeptal. Vjel do mne tak rychle a tvrdě, že jsem vyjekla a marně lapala po dechu. Tiché bezmocné kňourání se linulo z mých rtů prokládané slovíčky: "Ach, Bože, ano, ano, Micahu!" Pokaždé, když přirazil tak daleko, jak jen mohl, vrážejíc ho do mne, to balancovalo na té tenké hranici mezi potěšením a bolestí. A právě, když se potěšení začalo svrhávat v bolest, stáhnul se, a já zase byla schopná dýchat. Pak ho do mě opět strčil a všechno mělo začít odznovu.

Cítila jsem, jak mě naplňuje, jako bych byla pohár, až ve mně nezbylo nic, než cítění jeho těla, vnímání jeho masa bušícího do mého. Bylo to těsné, silné, jak ucpával díru svým tělem a vůbec ji neopouštěl. Pocit plnosti ve mně narůstal, rostl a přelil se přese mne, skrz mne, do mne a proboural se ven mými ústy, coby ochraptělé šílené výkřiky, když se kolem něj mé tělo křečovitě sevřelo. A teprve až nyní se jeho sebekontrola rozpadla na prach, dávající mi tím na vědomí, že i přes to přese všechno, ještě pořád byl jemný. Jeho sebekontrola to vzdala, když to vzdal on, a já ho do sebe vpíjela skrz jeho hruď přitisknutou k mým zádům, jeho boky narážející mi na zadek. Hltala jsem ho, když ve mně explodoval. Krmila jsem se jím, nasávala ho všemi póry své kůže, až to bylo, jako kdyby naše kůže povolila a my spolu splynuli, stali se na jeden zářivý okamžik jedinou bytostí, jedinou šelmou. A já uvnitř sebe cítila jeho šelmu, jako by se v našich tělech mrouskaly, když se naše člověčí skořápky spojily. V té chvíli jsem nepochybovala, že opravdu jsem jeho Nimir-Ra.

Když jsme byli hotoví a sklouzli na zem, on stále ve mně, jeho paže si mě vinuly k hrudi, začala jsem brečet. Měl strach, že mi ublížil, ale tím to nebylo. Nemohla jsem mu ty slzy vysvětlit, protože jsem to nechtěla říct nahlas. Ale věděla jsem to. Snažila jsem se nestát jednou z příšer tak dlouho a teď jsem - jedním vrzem - dvojnásobná příšera. Nemůžete být krvelačný upír a lykantrop zároveň. Navzájem se vyruší, jako nemoc nebo prokletí. Ale cítila jsem svou šelmu vinout se kolem Micahovy. Cítila jsem ji jako embryo v pěkném bezpečném hnízdečku, vyčkávala. A krmila jsem se z něho, to je bez diskuse, jako nějaký upír. Vždycky jsem si myslívala, že musím pít krev, abych se stala jednou z nich. Ale mýlila jsem se, mýlila jsem se v mnoha věcech. Dovolila jsem Micahovi mě držet. Cítila jsem jeho srdce bušit mi do zad a plakala.

12

Nathaniel řídil, protože jsem byla příliš roztřesená, abych se dokázala soustředit. Fungovala jsem, kladla jednu nohu před druhou, řešila problémy jeden po druhém, ale jako by zem, po které kráčím, vzduch, který dýchám, byly ošidné a nové. Jako by se všechno změnilo, protože jsem se změnila já. Vím, jak se točí svět. Vím, že nezáleží na tom, jak hrozně vám je, nebo jak hrozné věci se vám staly, svět se točí dál. Zbytek světa si dokonce ani neuvědomuje, že vám příšery ujídají srdce. Kdysi dávno mi vadívalo, že můžu být tak zmatená, tak bolavá a světu je to prostě u prdele. Svět jako takový byl stvořen k tomu, aby kráčel kupředu, dál a dál, bez ohledu na jednotlivce. Zdá se to být zatraceně neosobní, lhostejné a takové to také je. Jenže, na druhou stranu, kdyby se svět přestal točit, protože jeden z nás má špatný den, všichni bychom pluli vesmírem.

Tak jsem se ve svém Jeepu choulila na sedadle vedle řidiče, ve tmě pozdní noci a věděla, že jsem se změnila jen já. Ale byla to tak velká změna, až jsem měla pocit, že zeměkoule by měla změnit svou oběžnou dráhu, aspoň o kousek.

Červen se vrátil k normálu, čili horko a dusno. Nathaniel si oblékl tílko a hedvábné běžecké kraťasy. Skoro po kotníky dlouhé vlasy si spletl do volného copu, který ležel stočený na sedadle vedle jeho stehna. Zjistil, že když je nechá viset volně na zem, občas se mu zamotají do pedálů. Taky musel dávat bacha na řadící páku mezi sedadly. Nikdy jsem tak dlouhé vlasy neměla.

Nathaniel má řidičák teprve pár měsíců, i když mu už bylo dvacet. Gabriel, jejich bývalý alfa, je k samostatnosti nevedl. Já ji po nich víceméně vyžadovala. Nathaniel byl nejdřív úplně ztracený, když jsem začala požadovat, aby se rozhodoval samostatně, ale poslední dobou si vedl lépe. To mi dávalo naději a zrovna teď jsem nějakou naději potřebovala jako sůl.

Vybral věci, které mi přivezl do improvizované nemocnice. Černé džíny, královsky modré triko s výstřihem, černou podprsenkou vystřiženou právě tak akorát, aby vyhověla hlubokému výstřihu, pasentní spodní prádlo, černé běžecké ponožky, černé Nikes, černou košili s krátkými rukávy, aby zakryla podpažní pouzdro s Browningem Hi-Power. Lidi na mě nepřestávali naléhat, abych si koupila novou hlavní zbraň. Pravděpodobně mají pravdu. Pravděpodobně existuje něco, co by mi padlo do ruky lépe, než Browning. Ale já to odkládala. Browning byl jako kus mne. Cítila jsem se bez něj neúplná, jako bez ruky. K výměně zbraně mě bude muset přesvědčit něco víc, než menší pažba k uchopení. Takže, prozatím, jsem to pořád já a můj věrný Browning.

Nathaniel taky přivezl moje zápěstní pouzdra a stříbrné nože na míru. Mínila jsem je nechat v autě vzhledem k tomu, že košile má krátké rukávy. Byly malinko moc agresivní, abych si je brala na policejní stanici. Zrovna jsem nahradila pouzdro podél páteře, co jsem zničila v Novém Mexiku. Byla to speciální zakázka a stála mucho dinero navíc, aby si s ní pospíšili, ale stálo to za to. Na mém tělíčku skutečně není žádné jiné místo, kde bych mohla nosit takhle velkou čepel a ještě s ní být schopna sedět, aniž by byl vidět jílec.

Jeli jsme mlčky. Nathaniel dokonce ani nezapnul rádio, které jinak poslouchal k smrti rád. Zřídkakdy jel potichu, když si mohl dopřát hudební kulisu. Ale dnes v noci dovolil, aby do Jeepu prosáklo ticho.

Nakonec jsem položila otázku, na kterou jsem chtěla znát odpověď. "Kdo dal derringer do kapsy mého županu?" Derringer byl v přihrádce na rukavice.

"Já."

"Díky."

"Dvě věci uděláš vždycky nejdřív: oblékneš se a ozbrojíš." Jeho úsměv se zaleskl v záblesku pouličního osvětlení. "Nejsem si jist, která z nich je tvou nejvyšší prioritou."

Musela jsem se usmát. "Ani já ne."

"Jak ti je?" Jeho hlas byl velice opatrný, když se na to ptal, mírný, nenarušil poklid panující v ujíždějícím voze.

"Nechci o tom mluvit."

"Dobře." Je jedním z mála lidí, kteří mě opravdu berou za slovo a netlačí. Když Nathanielovi řeknu, že nechci mluvit, nemluvíme. Ticho mezi námi už nebylo napjaté. Vlastně, mlčení s Nathanielem bylo nejlepší relaxační hudbou mého dne.

Nathaniel zaparkoval Jeep a vystoupili jsme. Měla jsem s sebou svou licenci popravčí a většina lidí mě zná od vidění. Napadlo mne, že si myslí, že jsem mrtvá. Jak jsme tak kráčeli ke dveřím, uvědomila jsem si, že jsem asi měla předem zavolat a dát jim čas se vzpamatovat, ale pozdě bycha honiti. Byla jsem jen yard ode dveří. Teď už na mobil kašlu.

Jsem tady dost známá tvář, abych povětšinou mohla jen mávnout a projít kolem pultu, ale dnes měl strážník oči jako tenisáky, když mi ukazoval doleva, takže jsem nemusela procházet detektorem kovů. A už sahal po telefonu. Sázím se, že dává hlášku, co je nového. Vstávat lidi z mrtvých každou noc nevidíte. No, já jo, ale většina poldů ne.

Stoupala jsem po schodech vedoucích k ústředí MOSTu, když detektiv Clive Perry otevřel dveře a začal scházet ze schodů. Štíhlý, pohledný, afroameričan, dozajista nejzdvořilejší osoba, se kterou jsem kdy měla tu čest. Doslova minul schod a musel se chytit zábradlí. Dokonce, i když se opíral o zeď, budil dojem, že ho nožičky neunesou. Vypadal šokovaně - ne, vyděšeně.

"Anito," hlesl, skoro ho nebylo slyšet. To bylo myslím podruhé, za celá ta léta, co se známe, kdy mi řekl křestním jménem. Obvykle bývám slečna Blakeová.

Odpověděla jsem ve stejném duchu, s úsměvem. "Clive, ráda vás vidím."

Jeho oči zaletěly ode mne k Nathanielovi, pak se vrátily ke mně. "Máte být..." Narovnal se, vybojoval se schody bitvu o rovnováhu. "Chci říci... slyšeli jsme..." Pozorovala jsem, jak se viditelně dává dohromady. Když jsme dorazili na schod, kde stál, vypadal už skoro normálně. Ale jeho další otázka normální nebyla. "Umřela jste?"

Usmála jsem se, jenže pak, při pohledu do jeho očí, jsem cítila, jak se úsměv vytrácí. Byl vážný. No, oživuji mrtvé, takže ta otázka nebyla tak absurdní, jak se na první poslech zdá, ale uvědomila jsem si, že není v šoku jen proto, že mě vidí potulovat se kolem. Měl také strach, co teď ze mne je. Myslel si, že jsem chodící mrtvola. V jistém ohledu byl pravdě blíž, než bylo příjemné, v ostatních k ní měl daleko.

"Ne, Clive, neumřela jsem."

Kývnul, ale kolem jeho očí bylo jasně patrné napětí, jež mě nutilo uvažovat... kdybych se pokusila dotknout jeho ruky, ucukl by? Nechtěla jsem to zjistit, takže jsme, Nathaniel a já, prostě prošli okolo něj, nechali jsme ho samotného na schodech.

Rozrazila jsem lítačky rušné služebny, ve které se nedalo hnout kvůli spoustě psacích stolů, a nebylo nic slyšet kvůli spoustě lidského brebentění. V MOSTu bývalo nejrušněji po třetí hodině ranní. Hluk začal postupně opadávat, jako mizí kola na vodní hladině, sotva jsem vešla do místnosti, až jsem mezi stoly a zírajícími tvářemi procházela za hrobového ticha. Nathaniel se mi držel v patách, pohybujíc se, co můj fešný stín.

Nakonec jsem, dost nahlas, aby se to místností neslo, oznámila: "Zvěsti o mé smrti byly lehce zveličené." A v tu ránu se strhlo peklo. Najednou jsem byla obklopená muži, a pár ženami, objímali mě, poplácávali po zádech, třepali rukama. Usmívající se tváře, oči zářící úlevou. Nikdo další se už ke mně nechoval rezervovaně, ani neměl výhrady, jaké na schodech projevil Clive Perry, což mě nutilo uvažovat o kořenech jeho náboženství, eventuálně metafyzických schopnostech. Nebýval senzitivní, což ale neznamená, že poblíž lidí, kteří ano, nemohl něco pochytit.

A byl to, kdo taky jiný, Zerbrowski, kdo mě zvedl úplně ze země, v mohutném medvědím objetí. Měří jen pět osm a není nijak zvlášť udělaný, ale roztočil se se mnou po místnosti jako čamrda. Konečně mě postavil na nohy, rozchechtanou a trochu namotanou. "Zatraceně, Anito, do háje, já si myslel, že už tě procházet těmihle dveřmi nikdy neuvidíme." Odhrnul si chumel tmavých kadeří, které začínaly prokvétat šedou, z čela. Potřeboval ostříhat, ale co, to on skoro pořád. Šaty, obvyklý mišmaš barev, jako by si vybíral kravatu a košili potmě. Oblékal se, jako by byl barvoslepý, nebo mu na tom houbeles záleželo. Sázím na to druhé.

"Taky tě ráda vidím. Slyšela jsem, že dokonce máte někoho ve vazbě kvůli podezření, že mě zabil."

Jeho úsměv povadl. "Jo, hrabě Dracula je v cele."

"Můžete ho propustit, protože, jak vidíš, jsem živá až moc."

Zerbrowskiho oči se zúžily. "Viděl jsem fotky, Anito. Byla's samá krev."

Pokrčila jsem rameny.

Jeho oči ochladly, podezřívavé oči poldy. "Je to jak dlouho, čtyři noci? Vypadáš dost čiperná, na takovou ztrátu krve."

Cítila jsem, jak se má vlastní tvář stává neutrální, netečnou, stejně chladnou a nečitelnou, jako tvář nějakého poldy. "Můžeš dostat Jean-Clauda ven a připravit k odchodu? Ráda bych ho vzala domů před rozedněním."

"Dolph s tebou bude chtít mluvit, než odejdeš."

"Myslela jsem si to. Můžeš, prosím, rozběhnout Jean-Claudův propouštěcí maratón, zatímco já si budu povídat s Dolphem?

"Hodláš si ho vzít domů?"

"Hodlám ho zavézt k němu domů, ne že by ti do toho něco bylo. Jsi můj kamarád, Zerbrowski, ne táta."

"Nikdy jsem nechtěl být tvůj táta, Anito. To je Dolphova parketa, ne moje."

Povzdechla jsem si. "Jo." Vzhlédla jsem k Zerbrowskimu. "Připravíš, prosím, Jean-Clauda k odchodu?"

Díval se na mne, vteřinu či dvě, pak kývl. "Dobře." Podíval se přese mne na Nathaniela, který se přesunul stranou, aby nepřekážel při velkém šťastném shledání. "Kdo je tohle?"

"Nathaniel, přítel."

Podíval se zpátky na mne. "Trochu mladej, což?"

"Je jen o šest let mladší, než já, Zerbrowski, ale dneska mi dělá šoféra, takže nemusím řídit."

Do očí se mu vplížila starost. "Jsi v pořádku?"

"Trošku roztřesená, ale to přejde."

Dotknul se mojí tváře, zíral mi do očí, snažil se v nich číst, myslím. "Rád bych věděl, co se s tebou k čertu děje."

Střetla jsem se s jeho očima, tvář, oči prázdné. "Já taky."

To ho zřejmě trochu překvapilo, protože zamrkal a ruku spustil. "Dostanu hraběte Draculu z vazby, ty si běž promluvit s Dolphem."

Ramena se mi sama od sebe trochu nahrbila, musela jsem se soustředit, aby je narovnala. Netěšila jsem se na hovor s Dolphem. Zerbrowski šel osvobodit Jean-Clauda, a já nechala Nathaniela rozprávět s docela pěknou policistkou a šla k Dolphově kanceláři.

Stál ve dveřích jako malá hora. Měří šest osm a je stavěný jako zápasník. Tmavé vlasy zastřižené velmi nakrátko, odstávající uši odkryté. Oblek vyžehlený, vázanka úhledně uvázaná. S největší pravděpodobností už měl za sebou osmihodinovou službu, ale pořád vypadal svěží, jako ze škatulky.

Jeho oči byly opatrné, když se na mě dívaly. "Jsem rád, že jsi naživu."

"Díky, já taky."

Mávl rukou a vedl mne chodbou pryč od kanceláře, pryč od stolů, k místnostem určeným pro výslechy. Myslím, že zatoužil po soukromí. Po soukromí, které by mu skleněná okna jeho kukaně neposkytla. Sevřel se mi žaludek a protekl mnou pramének strachu. Nebála jsem se Dolpha tak, jako se bojím kožoměnců na scestí nebo upírů, které musím zabít. Neublížil by mi fyzicky. Ale bála jsem se napětí v jeho ramenou, opatrného, chladného pohledu jeho očí, když se ohlédl, aby se ujistil, že jdu za ním.

Cítila jsem, jak se zlobí, skoro jako energii kožoměnců. Co jsem provedla, abych si takový vztek zasloužila?

Dolph mi podržel dveře a já se jimi protáhla, kolem jeho robustnosti. "Sedni si," řekl a zavřel za námi dveře.

"Postojím, díky. Chci odtud Jean-Clauda dostat před úsvitem."

"Slyšel jsem, že už s ním nechodíš."

"Byl zadržen, aniž byl obviněn, pro podezření z mého zabití. Nejsem mrtvá, tak bych ho odtud ráda dostala."

Dolph se na mě jen díval, oči stejně studené a nečitelné, jako když se dívá na svědka - ne, na podezřelého - který se mu moc nelíbí.

"Jean-Claude má zatraceně dobré právníky. Jak's ho tady udržel víc, než sedmdesát dva hodin... bez obvinění?"

"Jsi pro město poklad. Každému jsem řekl, že tě zabil, a oni mi pomohli nechat ho chvíli u ledu."

"Kurva, Dolphe, máte kliku, že ho nějaký přespříliš horlivý strážník nestrčil do cely s oknem."

"Jo, to by byla smůla."

Jen jsem na něho civěla, dokonce jsem si ani nebyla jistá, co říci. "Jsem živá, Dolphe. On mi neublížil."

"Kdo ano?"

Teď jsem byla na řadě já, abych předvedla chladné oči poldy.

Došel ke mně, tyčil se nade mnou. Nesnažil se mě zastrašit svou výškou. Věděl, že by to stejně nefungovalo. Prostě byl jen velký. Dotkl se mojí brady, pokusil se otočit mi tvář na stranu. Ucukla jsem.

"Na krku máš jizvy, které jsi minulý týden ještě neměla. Všechny jsou lesklé a skoro zahojené. Jak to?"

"Věřil bys, že to nevím jistě?"

"Ne."

"Tvoje věc."

"Nech mě podívat na ty jizvy."

Smetla jsem si vlasy na bok a dovolila mu jedním velkým prstem přejet po zahojeném zranění."

"Chci vidět ostatní zranění."

"Nepotřebujeme k tomu garde ženského pohlaví?"

"Opravdu chceš, aby je viděl ještě někdo jiný?"

Touché. "Proč je chceš vidět, Dolphe?"

"Nemohu tě donutit mi je ukázat, ale musím je vidět."

"Proč?"

"Nevím." V jeho hlase poprvé zaznělo napětí.

Shodila jsem svrchní košili a položila ji na stůl. Napřáhla jsem k němu levou paži, vyrolovala rukáv trička.

Obkresloval prstem stopy. "Co to s tou tvou levačkou je? Vždycky dopadne nejhůř."

"Co takhle proto, že jsem pravák? Nechám je žužlat mi levou ruku a pravou popadnu zbraň."

"Zabila's to, co ti tohle udělalo?"

"Ne."

Podíval se na mě a vztek na moment vykoukl na světlo Boží. "Přál bych si ti věřit."

"Já bych taky ráda, abys mi věřil, zvlášť proto, že říkám pravdu."

"Kdo nebo co ti to udělalo, Anito?"

Potřásla jsem hlavou. "Už je o to postaráno."

"Zatraceně, Anito, jak ti můžu uvěřit, když se mnou nebudeš mluvit?"

Pokrčila jsem rameny.

"Ta paže, je to všechno?"

"Skoro."

"Chci vidět všechno."

V mém životě se vyskytuje spousta mužů, které bych mohla obvinit, že mě chtějí dostat z košile, ale Dolph mezi ně nepatří. Tenhle druh napětí mezi námi nikdy nepanoval. Zírala jsem na něho, doufala, že ustoupí, ale to on ne. Měla jsem vědět, že nedá pokoj.

Vytáhla jsem si triko z kalhot a odhalila podprsenku. Musela jsem zvednout její okraj, aby se ukázala kulatá díra - nyní jizva - nad mým srdcem.

Dotkl se jí jako těch ostatních, potřásajíc hlavou. "To vypadá, jako by ti chtěl někdo vydlabat srdce." Zvedl oči k mojí tváři. "Jak se ti to ksakru zahojilo, Anito?"

"Můžu se obléknout?"

Ozvalo se zaklepání na dveře a vešel Zerbrowski, aniž počkal na vyzvání, zatímco jsem se snažila vměstnat ňadra do košíčků. Vyvalil oči. "Vyrušuju?"

"Už jsme skončili," odsekla jsem.

"Jejda, a já myslel, že Dolph má větší výdrž."

Svorně jsme ho doslova prokláli pohledem. Zakřenil se. "Hrabě Dracula je odbaven a připraven k odchodu."

"Jmenuje se Jean-Claude."

"Jak je ctěná libost."

Musela jsem se předklonit a přerovnat si prsa, aby mi podprsenka zase padla. Kostice v ní tlačí, když vyjedou moc nahoru. Oba mě při tom pozorovali a já jsem příliš paličatá, než abych se obrátila. Zerbrowski se díval, protože je chlípný satyr. Dolph, protože byl nasraný.

"Necháš si udělat krevní test?"

"Ne."

"Můžeme sehnat soudní příkaz."

"Na základě čeho? Nic zlého jsem neudělala, Dolphe, teda až na to, že jsem se tady objevila a ne nohama napřed. Nevědět, že to tak není, řeknu, že seš zklamaný."

"Jsem rád, že jsi živá."

"Ale lituješ, že nemůžeš Jean-Clauda dál jebat. Je to tak?"

Podíval se jinam. Konečně jsem na to kápla. "Je to tak, viď? Lituješ, že nemůžeš Jean-Clauda zavřít - dát ho popravit. Nezabil mě, Dolphe. Proč chceš, aby byl mrtvý?"

"On už mrtvý je, Anito. Jenom nemá dost vkusu, aby zůstal ležet v hrobě."

"To je výhrůžka?"

Dolph si podrážděně odfrknul. "Je to chodící mrtvola, Anito."

"Vím, co je Jean-Claude zač, Dolphe, pravděpodobně lépe, než ty."

"Jsem jedno ucho."

"Cože, ty seš naštvanej, protože s ním chodím? Nejsi můj otec, můžu chodit s kým - nebo s čím - chodit chci."

"Jak mu můžeš dovolit se tě dotknout?" A hněv byl zase na tahu, vztek.

"Ty chceš, aby byl mrtvý, protože je mým milencem?" Nedokázala jsem z hlasu vytěsnit překvapení.

Do očí se mi nepodíval.

"Nežárlíš na mě, Dolphe, to vím jistě. Tobě jen vadí, že není člověk, je to tak?"

"Je upír, Anito." Pak se mi do očí podíval. "Jak můžeš šukat mrtvolu?"

Nenávist, osobní zaujatost... šlo to příliš na tělo. A pak mi to docvaklo. "Která žena ve tvém životě šoustá s nemrtvým, Dolphe?"

Udělal krok mým směrem, celé jeho tělo se chvělo jako v zimnici, ohromné ruce zatnuté v pěst. Vztek mu zaplavil obličej, jako skoro fialová vlna. Skrz zatnuté zuby procedil: "Zmiz!"

Chtěla jsem říci něco, co by to napravilo, ale nebylo co říci. Prošla jsem opatrně kolem něj, nespouštěla ho z očí, bála jsem se, že po mně hrábne. Ale on tam jen stál a znovu nabýval sebekontroly. Zerbrowski mne vyvedl ven a zavřel za námi dveře.

Být s jinou ženou, promluvily bychom si o tom, co se zrovna teď událo. Být s mnoha muži jiné profese, probrali bychom to. Jenže Zerbrowski je polda. A to znamená nemluvit o soukromých záležitostech. Pokud se nešťastnou náhodou dozvíte něco opravdu bolestné, opravdu soukromé, necháte to kurva bejt - ledaže ten, koho se to týká, o tom chce mluvit. A pak taky, nevěděla jsem, co říct. Nechtěla jsem se dozvědět, že Dolphova žena ho podvádí s mrtvolou. Má dva syny a žádnou dceru, kdo jiný by to mohl být?

Zerbrowski mne doprovodil na služebnu mlčky. Jeden muž se otočil, když jsme vešli do místnosti. Vysoký, tmavé vlasy, na spáncích začínaly šedivět. Čisté, výrazné rysy jeho tváře začínaly povadat, ale pořád to byla pohledná tvář, úžasně mužná, trochu na způsob pana Marlboro. Připadal mi matně povědomě. Ale dokud neotočil hlavu, nepředvedl jizvy po drápech z boku na krku, nepoznala jsem ho. Orlando King býval jedním z nejslavnějších lovců odměn v zemi, dokud ho zdivočelý kožoměnec skoro nezabil. Zkazky o něm se nikdy nedokážou shodnout, jaké zvíře to udělalo. Některé říkají vlk, jiné medvěd nebo leopard. Legenda bobtná ústním podáním a já osobně pochybuji, že někdo, kromě Kinga, zná pravdu. King, a pak kožoměnci, kteří ho skoro usmrtili, pokud teda všichni při tom pokusu neumřeli, v tom to je. Jak praví pověsti, nikdy nepřišel o odměnu, nikdy se nezastavil, dokud jeho stvůra nebyla mrtvá. Vydělával pěkné peníze přednáškami po celé zemi i v jiných státech. Na závěr si svlékal košili a ukazoval jizvy. Na můj vkus to trochu moc zavádělo cirkusovou atrakcí, ale co, moje tělo to není. Také občas dělal konzultanta policii.

"Anito Blakeová, tohle je Orlando King," zazpíval Zerbrowski. "Přivedli jsme ho, aby pomohl usvědčit hraběte Draculu ze tvé vraždy."

Zaškaredila jsem se na Zerbrowskiho, který se jen začal usmívat víc zeširoka. Nepřestane Jean-Claudovi říkat tou svou přezdívkou, dokud mě to nepřestane zvedat ze židle. Čím dřív to začnu ignorovat, tím lépe.

"Slečno Blakeová," předl Orlando King hlubokým hrdelním hlasem, který jsem si pamatovala z jeho přednášek, "je báječné vidět vás živou."

"Je báječné být naživu, pane Kingu. Když jsem o vás slyšela naposledy, přednášel jste na západním pobřeží. Doufám, že jste nepřerušil své turné, abyste přijel vyřešit mou vraždu."

Pokrčil rameny a ve způsobu, jak se pohyboval, bylo něco, díky čemuž vypadal vyšší, mohutnější, než byl. "Jen málo z nás se opravdu vrhá do boje s monstry, jak bych mohl nepřijet?"

"Jsem polichocena. Slyšela jsem vás přednášet."

"Po skončení jste si se mnou přišla promluvit."

"Opět jsem polichocena. Ročně musíte potkat tisíce lidí."

Zasmál se a dotkl se mojí paže, velmi zlehka. "Ale nemnoho s jizvami, které mohou soupeřit s mými. A nikoho ani z poloviny tak hezkého a přitom z branže."

"Děkuji." Dělily nás přinejmenším dvě generace, takže jsem si uvědomovala, že jeho poklony nejsou ani tak flirtování, jako spíš zvyk.

Zerbrowski se na mě šklíbil a jeho úsměv říkal, že si nemyslí, že King je jen zdvořilý. Pokrčila jsem rameny a ignorovala to. Život mne naučil, že když předstíráte, že jste si nevšimla, že s vámi chlap flirtuje, většinu z nich to unaví a nechají toho.

"Je pěkné znovu se s vámi setkat, slečno Blakeová. Obzvlášť jste-li naživu. Ale vím, že si musíte pospíšit, pokud máte svého upířího milého zachránit před východem slunce." Slabounké zaváhání před slovem milého. Studovala jsem jeho tvář a vyhodnotila jsem ji jako neutrální. Nebylo na ní patrné žádné mravní odsouzení, nic než úsměv a dobrá vůle. Po Dolphově malé estrádě to bylo moc pěkné.

"Děkuji za pochopení."

"Nesmírně rád bych si s vámi popovídal, ještě než odjedu z města."

Zase, zauvažovala jsem, jestli flirtuje, a řekla jediné, co jsem dokázala vymyslet: "Vyměnit si zkušenosti?"

"Přesně tak."

Já prostě nikdy nepochopím, co na mně mužští mají. Nejsem atraktivní - nebo to možná jen sama nevidím. Podali jsme si ruku a on tu moji nepodržel déle, než bylo nutné, nepokusil se mi ji rozmačkat na placičku, ani neudělal žádnou z těch podivností, které muži dělávají, když mají zájem. Možná se o mě jen pokouší paranoia pokaždé, když jsou ve hře muži.

Zerbrowski mne provedl mořem psacích stolů, abych si vyzvedla Nathaniela. Policistka, detektiv Jessica Arnetová, jedna z nejnovějších přírůstků týmu, se s ním ještě pořád zaujatě bavila u svého stolu. Hleděla do jeho šeříkových očí, jako by uměly hypnotizovat. Neuměly, ale Nathaniel je dobrý posluchač. Což je u mužů natolik vzácné, že to láká víc, než atraktivní balení.

"Pojď Nathanieli, musíme jít."

Okamžitě vstal, ale ještě věnoval úsměv detektiv Arnetové. Té zajiskřily oči. Nathaniel je v reálném životě striptér, takže flirtuje zcela instinktivně. Budil dojem, že si svého vlivu na ženy současně vědom je i není. Když se soustředil, chápal, co dělá. Ale když prostě nakráčel do místnosti a hlavy se po něm otáčely, pak on nic, on muzikant.

Dotkla jsem se jeho paže. "Řekni sbohem půvabné detektivovi. Musíme si pospíšit."

"Sbohem, půvabná detektive." Postrčila jsem ho ke dveřím.

Zerbrowski nám šel v patách. Myslím, že nebýt s námi Nathaniel, vyptával by se. Ale nikdy se s Nathanielem nesetkal a nebyl si jist, co je zač. Takže jsme se mlčky přesunuli k recepci pro zadržené, kde na jedné ze tří židlí seděl Jean-Claude. Za normálních okolností tady byla spousta lidí, kteří přicházeli a zase odcházeli. Vzhledem k rozměrům, bylo to jako vejít do šatny, se tu zdálo permanentně přeplněno. V místnosti stály dva prodejní automaty, ale kromě vězeňského úředníka - termín dozorce vyšel z módy - za malým zabarikádovaným okénkem, tady bylo prázdno. Ale je 3:30 ráno.

Jean-Claude vstal, když mne uviděl. Bílou košili měl špinavou, jeden rukáv roztržený. Nevypadal, že by ho zmlátili nebo mu ublížili. Ale obvykle o své ošacení přímo fanaticky pečuje. To mohlo změnit jen něco drastického. Serval se snad?

Nerozběhla jsem se k němu, ale objala jsem ho a přitiskla ucho na jeho hruď, držela jsem se ho, jako by byl poslední pevný bod ve vesmíru. Hladil mne po vlasech a mumlal mi něco francouzsky. Rozumím dost, aby se dozvěděla, že je rád, že mě vidí a že si myslí, že vypadám krásně. No a kromě toho... francouzská slovíčka jsou úžasně zvukomalebná, pěkně se poslouchají, i když nerozumíte ani ň.

Neodtáhla jsem se, dokud jsem za sebou nevycítila Zerbrowskiho, ale když Jean-Claudova ruka našla moji, přivítala jsem to.

Zerbrowski na mě koukal, jako by mě ještě nikdy neviděl. "Co?" vyštěkla jsem nepřátelsky.

"Ještě nikdy jsem tě neviděl tak... naměkko, s nikým."

Tím mne překvapil. "Viděl's mne líbat Richarda."

Kývnul. "To byla vášeň. Tohle je..." Potřásl hlavou, vzhlédnul k Jean-Claudovi, pak zpátky na mne. "Dává ti pocit bezpečí."

S šokem jsem si uvědomila, že má pravdu. "Jsi chytřejší, než vypadáš, Zerbrowski."

"Katie mi předčítá sebevzdělávací knížky. Já si jen prohlížím obrázky." Dotknul se mojí pravé ruky. "Promluvím s Dolphem."

"Nemyslím, že to pomůže."

Pokrčil rameny. "Jestli může po jistém zážitku s monstry konvertovat Orlando King, tak každý."

"Co tím myslíš?"

"Četla's, nebo viděla, nějaký rozhovor s ním ještě před tou jeho nehodou?" Při slově nehodou Zerbrowski prsty naznačil uvozovky.

"Ne. Myslím, že se to stalo ještě předtím, než mě tohle začalo zajímat."

Zamračil se na mě. "Nepřestávám zapomínat, žes tehdy byla ještě v plenkách."

Jen jsem potřásla hlavou. "Tak to vyklop."

"King patřil mezi fanatické štváče, kteří stáli za snahou prohlásit lykantropy ne-lidmi, takže by mohli být popravováni prostě za to, že existují, bez soudu. Pak ho potrhali a, světe div se, změkl."

"Skoro umřít s tebou tohle provést může Zerbrowski."

Zakřenil se na mne. "Ze mě to lepšího člověka neudělalo." Tiskla jsem mu ruce na břicho, držela jeho střeva, aby nevyhřezla ven, zatímco jsme čekali na sanitku. Stalo se to těsně před vánocemi, před necelými dvěma lety. Zerbrowski přežil, toho roku byl jedinou položkou mého seznamu pro Santu.

"Když se nepovedlo udělat z tebe lepšího člověka Katie, tak nic jiného si už ani neškrtne."

Zakřenil se víc zeširoka, pak jeho tvář zvážněla. "Přimluvím se za tebe u šéfa, uvidíme, jestli ho nepřinutím změknout, aniž by si musel čuchnout ke smrti."

Vzhlédla jsem do jeho vážné tváře. "Jenom proto, žes mě viděl objímat Jean-Clauda?"

"Jo."

Bleskově jsem Zerbrowskiho objala. "Děkuji."

Poodstrčil mě zpátky k Jean-Claudovi. "Raději ho dostaň do kanafasu, než se rozbřeskne." Podíval se přese mne na upíra. "Starej se o ni."

Jean-Claude se mírně uklonil. "Budu se o ni starat natolik, nakolik mi to dovolí."

Zerbrowski se rozchechtal. "Heleďme se, on tě zná."

Odešli jsme doprovázeni Zerbrowskiho hurónským řehotem, úředníkovým zíráním, a měkce nás obklopila noc. Úsvit přicházel, a já měla tolik otázek. Nathaniel řídil. Jean-Claude a já jsme jeli vzadu.

13

Ze zvyku jsem si zapnula bezpečnostní pás, ale Jean-Claude zůstal přimáčknutý k mému boku, paži kolem mých ramen. Začala jsem se třást a nezdálo se, že by to chtělo přestat. Jako bych čekala jen na něj, abych se mohla konečně rozpadnout na prvočinitele. Nebrečela jsem, jen jsem mu dovolila mě držet, zatímco já se klepala jako osika.

"Už je to dobré, ma petite. Oba jsme v bezpečí."

Vrtěla jsem hlavou na ušmudlané náprsence jeho košile. "O tom to není."

Dotknul se mojí tváře, pozvedl ji, abych se na něj podívala, v měkce osvětleném přítmí vozu. "Tak o čem to je?"

"Měla jsem sex s Micahem." Pozoroval jsem jeho tvář, čekala vztek, žárlivost, něco, co by se mu zablesklo v očích. Co jsem spatřila? Porozumění, a nechápala jsem to.

"Jsi jako nově povstanuvší upír. Dokonce ani ti z nás, kdo jsou předurčení stát se vyššími upíry, nedokážou přemoci náš hlad tu první noc, nebo těch několik prvních nocí. Je to nepřekonatelné. Proto se mnoho upírů nakrmí ze svých blízkých, z příbuzných, když poprvé povstanou. Myslí na ně ve svém srdci a táhne je to k nim. Pouze s pomocí vyššího upíra může být hlad přesměrován jinam."

"Ty se nezlobíš?" špitla jsem.

Zasmál se a objal mě. "Myslel jsem, že se naopak ty budeš zlobit na mě, že jsem ti předal ardeur, žár, palčivý hlad."

Odstrčila jsem se natolik, abych mu viděla do tváře. "Proč jsi mne nevaroval, že to nedokážu kontrolovat?"

"Nikdy tě nepodceňuji, ma petite. Jestli vůbec někdo, koho jsem za celá ta staletí poznal, mohl v takové zkoušce obstát, pak ty. Proto jsem ti neřekl, že selžeš, už se nepokouším předvídat, co udělá moc s tebou, nebo skrze tebe. Jsi sama sobě zákonem, bylo tomu tak již nesčetněkrát."

"Byla jsem... bezmocná. Já... nechtěla jsem to kontrolovat."

"Jistěže ne."

Potřásla jsem hlavou. "Je ten ardeur trvalý?"

"Nevím."

"Jak dlouho potrvá, než ho dokážu ovládat?"

"Pár týdnů. Ale dokonce i poté, co nad ním získáš kontrolu, budeš muset být opatrná v přítomnosti těch, po nichž nejvíce toužíš. Zaviní, že hlad vzplane jako oheň běsnící ve tvých žilách. Není zač se stydět."

"Říkáš ty."

Držel mou tvář ve dlaních. "Ma petite, uplynula již více, než čtyři staletí, odkdy jsem se prvně probudil s ardeur zuřícím ve mně, přesto si to pamatuji. Celá ta léta a stále si vzpomínám, že lačnost po těle byla skoro horší, než lačnost po krvi."

Chytila jsem ho za zápěstí, přidržela si dlaně na svém obličeji. "Jsem vyděšená."

"Jistěže jsi. Máš být. Ale já ti pomohu tím projít. Budu tvým průvodcem. Možná to za pár dní přejde, nebo to bude přicházet a odcházet, já prostě nevím. Ale budu ti s tím pomáhat, ať se stane, co se stane."

Nathaniel dorazil k Cirkusu prokletých, na parkoviště u zadních dveří. Ještě byla tma, když jsme vystupovali, ale vzduch voněl onou měkkou předtuchou svítání. Mohli jste přicházející ráno chutnat na špičce jazyka.

Jason otevřel dveře, jako by na nás čekal. Pravděpodobně ano. Jean-Claude kolem něj vyrazil ke dveřím, které vedly ke schodům dolů. Šli jsme za ním, ale Jean-Claude přes rameno zavolal: "Musím se osprchovat, než se rozední." S tím nás opustil, zmizel coby příslovečná žižlavá čára. My ostatní scházeli po schodech klidněji, mohli jsme jít všichni tři vedle sebe, protože žádný z nás není extra veliký.

"Jak se cítíš?" zeptal se Jason.

Pokrčila jsem rameny. "Jsem celkem slušně zahojená."

"Vypadáš otřeseně."

Znovu jsem pokrčila rameny.

"Dobrý, chápu. Nechceš o tom mluvit."

"Ne, nechci."

Jason se kouknul kolem mne na Nathaniela. "Zůstaneš na noc?"

"Mám?" Věděla jsem, že ta otázka je určena mně.

"Jistě, možná budeš zapotřebí, abys mě zítra odvezl domů. Nebo spíš dneska, později."

"Ano, zůstávám."

"Můžeš se uložit se mnou. Bůh je mi svědkem, že postel je velká víc, než dost a moc návštěv nezažila."

Koukla jsem na Jasona. "Jean-Claude omezuje tvé společenské vyžití?"

Zasmál se. "Ne, tak se to říct nedá, ale ženy, které sem dolů přichází, šílí po upírech. Chtějí spát v posteli v podzemí pod Cirkusem prokletých. Nechtějí mě, chtějí Jean-Claudova mazlíčka-vlkodlaka."

"Nemyslela jsem si, že..." Zarazila jsem se, protože jsem si uvědomila, že by to byla urážka.

"Do toho, pověz to."

"Neřekla bych, že seš tak vybíravý."

"Nebýval jsem, když jsem se sem ponejprv dostal. Ale poslední dobou prostě nechci být s někým, kdo mě chce jen proto, aby se pak mohla chlubit kamarádkám, že se vyspala s kožoměncem nebo že spala tam, kde spávají upíři. Nezáleží na tom, jak příjemně se těch pár minut cítím, stejně z toho mám pocit, že se sem prostě jen chodí kouknout na jednu ze zrůd."

Vzala jsem ho pod paží, trochu mu stiskla ruku. "Nikomu nedovol, aby ti takový pocit sugeroval, Jasone. Nejsi zrůda."

Poplácal mě po ruce. "Kdopak to mluví."

Odtáhla jsem se od něj. "Co to má znamenat?"

"Nic, promiň, že jsem to řekl."

"Ne, chci to vysvětlit."

Vzdychl a vyrazil dolů po schodech, jenže já měla nazuté Niky a stačila mu. Nathaniel šel pár kroků za námi, tichý jako pěna. "Vysvětli to, Jasone."

"Nenávidíš příšery. Nenávidíš být jiná."

"To není pravda."

"Akceptuješ, že jsi jiná, ale nelíbí se ti to."

Otevřela jsem pusu, abych se s ním hádala, ale musela jsem zabrzdit, musela jsem přemýšlet. Má pravdu? Má? Nenávidím být jiná? Nenávidím příšery, protože jsou jiné? "Možná máš pravdu."

Ohlédl se na mě, oči na vrch hlavy. "Anita Blakeová připouští, že se možná mýlí? Kyslík!"

Pokusila jsem se na něho zamračit, ale cítila jsem, jak se o mě pokouší úsměv, což by celý efekt beznadějně pokazilo. "Líp, když si budu zvykat, že jsem jedna z příšer, nebo tak nějak jsem to slyšela."

Jeho oči zvážněly. "Vážně z tebe bude leopardodlak?"

"To časem zjistím, že jo?"

"Jsi v pohodě?"

Se smáním jsem byla na řadě já, ale znělo to trpce. "Ne, nejsem v pohodě, ale škoda už se stala. Nemůžu to změnit."

"Fatalismus."

"Praktičnost," opravila jsem ho.

"To je totéž."

"Ne, není."

Jason se ohlédl na Nathaniela, který se mlčky coural pár kroků za mnou. "Co ty na to, že z ní bude leopardodlak?"

"Myslím, že si to nechám pro sebe."

"Seš šťastnej jako blecha, viď?" A v jeho hlase cinkla stopa nepřátelství.

"Ne, nejsem."

"Udržíte si ji jako svou Nimir-Ra."

"Možná."

"Nemáš z toho radost?"

"Nech toho, Jasone. Richard mi o své malé teorii, že mě Gregory nakazil schválně, pověděl."

"Tys mluvila s Richardem?" Vyslovil to jako otázku.

"Bohužel ano."

"Takže víš, co se stalo."

"Jak jste, v přesile, vy hrdinové zajali Gregoryho, jo. Dokonce jsem po telefonu mluvila i s Jacobem."

Jason vypadal překvapeně. "Cos mu řekla?"

"Gregory zemře, Jacob zemře."

"Jacob chce být Ulfricem."

"I to jsme probírali."

"Co říkal?"

"Nevyzve Richarda, dokud tento měsíc nebude po úplňku. Uděláš nejlíp, když povzbudíš Sylvii, protože to znamená, že ji Jacob míní během příštích dvou týdnů porazit."

"Proč čeká na úplněk?"

"Protože jsem mu slíbila, že ho utratím, když nepočká."

"Nemůžeš takhle podkopávat Richardovu autoritu."

"Ani nemusím, Jasone, odvádí dobrou práci."

Byli jsme u paty schodiště, těžké dveře, kterými proletěl Jean-Claude, zívaly otevřené dokořán. "Richard je můj Ulfric."

"Nechci po tobě, abys ho očerňoval, Jasone. Zničil mocenskou strukturu smečky. Není o čem debatovat, to je prostě pravda."

Jason mě u dveří zastavil. "Možná, že kdybys tady byla, mohla's mu to rozmluvit."

Konečně jsem se nasrala. "Za prvé, nemáš žádné právo mi říkat, co mám a co nemám dělat. Za druhé, Richard je velkej kluk a rozhoduje se sám. Za třetí, nikdy, už nikdy mě nezpochybňuj."

"Už nejsi moje lupa, Anito."

Vztek se mnou šířil jako pálivá vlna, svíral mi ramena, paže, protekl do rukou. Nikdy jsem nepocítila vztek tak bryskně a kompletně. Musela jsem zavřít oči, abych se koncentrovala, a nevystartovala po něm. Co to se mnou je?

Vnímala jsem Nathaniela za svými zády. "Jsi v pořádku?" zeptal se.

Zavrtěla jsem hlavou. "Spíš ne."

"Koukej," ozval se Jason, "omlouvám se, ale nechci, aby měl smečku na povel Jacob - nevěřím mu. Richard je možná krvácející srdce, ohánějící se vlajkou bůhvíjakých ideálů, ale taky je spravedlivý a skutečně se snaží klást zájmy smečky nad své vlastní. Nechci to ztratit."

Podívala jsem se na něho, snažila se spolykat vztek. Můj hlas zněl sevřeně: "Máš strach, co se s vámi všemi stane, až to Jacob převezme."

Kývnul: "Ano."

"Já také."

Podíval se mi do tváře, pečlivě ji studoval. "Jestli Jacob Richarda zabije v čestném boji, co uděláš?"

"Richard už není můj kluk a já nejsem jeho lupa. Bude-li to čestný boj, oficiální výzva, pak se nemůžu vměšovat. Řekla jsem Jacobovi, že bude-li to fér boj, a po úplňku, nebudu se mu mstít."

"Ty nepomstíš Richardovu smrt?"

"Pokud zabiju Jacoba, a Richard a Sylvie už budou mrtví, kdo to převezme? Viděla jsem, co se stane skupině kožoměnců, která nemá žádného alfu, který by je vedl. Nedovolím, aby se to, co se stalo leopardům, stalo i vlkům."

"Kdyby Jacob zemřel dřív, než porazí Sylvii, nemusela by sis s tím dělat starosti," odtušil Jason.

Vztek, který už zvolna mizel, uspořádal slavný comeback. "Nemůžeš mít obojí, Jasone. Buďto nejsem tvoje lupa - nejsem ti dominantní - tudíž vám nemohu pomáhat z téhle šlamastiky, nebo jsem pořád lupa, pořád ti jsem dominantní, pořád jsem někým, ke komu si můžete přijít pro tento druh pomoci. Rozhodni se, kým mne chceš mít, dřív mi nechoď na oči."

"Lupou být nemůžeš, smečka hlasovala proti. Ale máš pravdu, není to tvoje chyba. Musela ses pokusit dát se dohromady dřív, než jsi mohla dávat dohromady kohokoli jiného. Promiň, že jsem si na tebe tak vyskakoval."

"Omluva přijata," řekla jsem. Vydala jsem se kolem něj dveřmi dál, ale chytil mě za paži.

"Nežádal jsem tě, abys Jacoba zabila, protože jsi má lupa nebo vůči mně dominantní. Požádal jsem tě o to, protože vím, že už tě to taky napadlo. Požádal jsem tě o to, protože vím, že jestli si myslíš, že to tak bude pro smečku nejlepší, uděláš to."

"Do záležitostí smečky už mi nic není, všichni mi to pořád opakují."

"Neznají tě tak, jako tě znám já."

Odtáhla jsem se od něj, jemně. "Co to má znamenat?"

"To znamená, že jakmile někomu věnuješ své přátelství - svou ochranu - staráš se o něj, ať chce nebo ne."

"Pokud zabiju Jacoba, Richard mi to nikdy neodpustí."

"Dal ti kopačky, že jo? Co teda zabitím Jacoba ztratíš? Nic. Ale když ho nezabiješ, ztratíš Sylvii a Richarda."

Protáhla jsem se kolem něj. "Začíná mě unavovat dělat za všechny špinavou práci."

"Na špinavou práci není nikdo větší kanón, než ty, Anito."

To mě zastavilo, donutilo se otočit, abych mu viděla do tváře. "A co má znamenat tohle?"

"Nic to neznamená. Je to jen pravda." Zírala jsem do jeho tak vážných očí. Ráda bych se hádala, ale vážně to nešlo.

Myslela jsem, že se dnes v noci už hůř cítit nemůžu. Mýlila jsem se. Pozorovat ten pohled v očích Jasona, slyšet ho takhle o mně mluvit, mi přitížilo. Noc jako stvořená pro depresi.

14

Do svítání chyběly jen minuty, když dveřmi prošel Jean-Claude v županu. "Můžeš si vzít postel, ma petite, a já půjdu do rakve. Myslím, že tvé nervy jsou dost otřesené i beze mne, s východem slunce umírajícím ve tvém náručí."

Ráda bych protestovala, protože jsem chtěla, aby mne držel víc, než kdy jindy, ale měl pravdu. Svou jednonoční kvótu šoků jsem už vyčerpala. "Nathaniel zůstane se mnou."

Přes Jean-Claudovu tvář přeletěl zvláštní výraz. "A stejně tak Jason."

"Proč?"

"Nemám čas to vysvětlovat, ma petite, ale prosím, věř mi, že by tady měl být i Jason. Bude to tak nejlepší."

Cítila jsem úsvit chvějivě blízko, dokonce i tak hluboko pod zemí. "Dobře, Jason může zůstat také."

Jean-Claude už prchal ze dveří. "Povím mu o tom po cestě do komnaty rakví. Omlouvám se, že tě tu takhle opouštím, ma petite."

"Utíkej, skoro už svítá."

Poslal mi vzdušný polibek a byl pryč, dveře nechal pootevřené. Nathaniel seděl na roku postele, tvář, oči, dokonce i řeč těla neutrální. Ve vypadání ne-výhrůžně byl moc dobrý, působil skoro konejšivě.

Prospala jsem, ač s přestávkami, skoro čtyři dny, přesto jsem byla unavená, neuvěřitelně unavená. Nejsem si jistá, že šlo o fyzickou stránku věci, spíš jsem byla přetažená psychicky, emocionálně. "Pojďme se trochu prospat," zívla jsem.

Beze slova si svlékl tílko, skopl boty, stáhnul ponožky a začal si rozplétat vlasy. Věděla jsem, že mu to chvíli zabere, tak jsem šla do koupelny, než bude hotový. Už je to dlouho, co jsem viděla Jean-Claudovu koupelnu naposledy, s tou fantastickou černou vanou, dost velkou na malé orgie. Stříbrná labuť, ze které tekla voda, mi odjakživa připomínala nějakou fontánku. Ale dneska žádná vana. Chtěla jsem jen spát a zapomenout. Zapomenout na všechno.

Samozřejmě jsem si nevyšla s pyžamem pod paží, a košile, kterou mi Nathaniel vybral, ač pěkná a pohodlná, nebyla na spací triko dost dlouhá. V džínách jsem spát nemohla. Nejsou prostě dost pohodlné. Zatraceně, proč mají být tyhle maličkosti tak důležité v noci, kdy se všechno podstatné řítí do pekel?

Ozvalo se klepání na dveře. "Hned budu venku, Nathanieli."

"Jason."

"Co chceš?"

"Jean-Claude ti neřekl, že dneska nocuju s vámi?"

"Zmínil se o tom."

"Taky ti po mně posílá pyžamo. Spočítal si, že sis nesbalila věci na noc."

To mě přimělo jít ke dveřím a otevřít je. Jason tam stál v modrých hedvábných boxerkách, dost plandavých, aby byly přijatelné jako úbor na spaní. Přijatelné pro něj, když se má dělit o postel se mnou, měla bych možná dodat. Jason, když to bylo jen na něm, chodil do postele v nějaké parodii na slipy - nebo jen tak.

Podal mi poskládaný kousek rudého saténu. Vzala jsem si ho a protřepla v rukách. Byly to vlastně dva kousky, volná košilka se špagetovými ramínky a šortečky. Soupravička očividně zamýšlená jako sexy prádlo.

"Mám ti vyřídit, že: ze všeho, co má a co by ti padlo, tohle zakrývá nejvíc. Konec citátu."

Povzdechla jsem si. "Díky, Jasone, hned budu venku." Zavřela jsem dveře bez toho, abych čekala na odpověď. Košilku, která se zdála volná, jsem ve skutečnosti měla přes prsa dost obtaženou. Na první pohled bude jasné, je-li mi zima či ne. Šortky byly po stranách prostřižené tak vysoko, že nohy sahaly skoro až do pasu. Podařilo se zakrýt všechno, a přesto měla představivost volné pole působnosti. Sexy prádélko navržené nejlépe, jak jen to lze, aspoň dle mého.

Otevřela jsem dveře a při odchodu zhasla v koupelně světlo. Jason už byl zachumlaný do deky, na pravé straně postele. Nathaniel ještě pořád seděl na opačné straně. Vstal, když jsem vešla, rozpuštěné vlasy kolem něj povlávaly jako živoucí opona. "Jsem na řadě," řekl tiše, rozsvítil koupelnové světlo a zavřel dveře.

"Vypadáš báječně," pochválil mě Jason.

"Poklony si nech od cesty, Jasone. Už tak jsem v tom prádle celá nesvá."

"Pak si ho rozhodně svlékni."

Zamračila jsem se na něho.

Poplácal matraci vedle sebe, křenil se na mě. "Pojď do postele."

"Naser mě dostatečně a pomažeš zpátky do svého pokoje."

"Jean-Claude řekl, abych dneska zůstal tady."

"Mohla bych na tom trvat." Zbraň jsem měla pod paží, spolu s komínkem poskládaného oblečení.

"Kdybys mě zastřelila jen za to, že tě škádlím, jsem mrtvý už drahně dlouho."

"Prosím, Jasone, mám za sebou velmi těžkou noc. Prosím, chovej se slušně, aspoň pro jednou."

Zvedl ruku ke skautské přísaze. "Nebudu kousat, slibuju."

To mi připomnělo Micaha. Začervenala jsem se, což bylo za daných okolností trapné.

Jasonovy oči se rozšířily. "To je nejlepší reakce, které se mi od tebe kdy dostalo. Musím si zapamatovat, jak na to."

"Připomněl jsi mi něco trapného, toť vše."

Křenění vybledlo v pouhý úsměv. "Bylo mi jasné, že to není kvůli mně."

"Taky nehodlám konejšit tvé ego, Jasone. Budeš se o ně muset postarat sám."

"To já vždycky." Úsměv vyprchal, zbyla jen vážná tvář. Se žlutými vlasy a pomněnkovými kukadly vypadal v černém hedvábí jaksi nemístně, jako by potřeboval jinou barvu, coby rám svého exteriéru, aby vynikl co nejlépe. Jasně, postel neměla být rámem jemu, měla dát vyniknout Jean-Claudovi.

Stačilo pomyslet. Cítila jsem ho v jeho rakvi, cítila jsem ho mrtvého pro svět, unikl tam, kam upíři odchází, když slunce vychází. Pocit z faktu, že je tak vzdálený, nemůže mě obejmout, ani mi pomoci, způsobil, že mi začala být zima a cítila jsem se opuštěná.

Opřela jsem se o třešňové dřevo masivního sloupku postele, položila na něj jednu ruku. Ale moje ruce nejsou dost velké, aby dřevo obemkly. Je to velká postel - přinejmenším královská velikost.

"Co se děje, Anito?"

Zakroutila jsem hlavou. "Nechci o tom mluvit."

"Promiň. Budu hodný. Slibuji."

"Už žádné škádlení?" zeptala jsem se.

Pokusil se zůstat vážný, ale úsměv prosákl skrz. "Slíbil bych ti už žádné škádlení, kdybych si myslel, že to dokážu dodržet, ale aspoň slíbím, že se pokusím, dneska už tě neškádlit. Co ty na to?"

Musela jsem se usmát. "Upřímné, myslím." Sedla jsem si na kraj postele.

"Zdáš se dneska jakási ztracená."

Bylo to tak blízko tomu, na co jsem myslela, že jsem se otočila a podívala se na něho. "Je to tak moc vidět?"

"Jenom pro někoho, kdo tě zná."

"Znáš mě tak dobře, Jasone?"

"Občas. A občas mě totálně mateš."

Zvedla jsem přehoz a zalezla pod přikrývku, těžký saténový přehoz jsem odtlačila co nejdál od sebe. Nechala jsem spoustu místa mezi mnou a Jasonem. Zbraň jsem šoupla pod polštář, zajištěnou. A aby bylo opatrnosti učiněno obzvláště zadost, vzhledem k tomu že mám spát s někým, kdo to se zbraněmi neumí, v komoře nebyl náboj.

"Na mou duši, Anito, budu se chovat slušně, můžeš se posunout blíž."

"Já vím."

"A není to jen proto, že by se to Jean-Claudovi a Richardovi nelíbilo?"

"Richard už se mnou nechodí, Jasone. Už není můj." Jen říci to nahlas stačilo, aby má kůže chladla a žaludek se svíral.

"Možná to tvrdí, ale kdyby se domákl, že jsem se dnes v noci o něco pokusil, o cokoli, donutil by mě za to zaplatit."

"Co tím chceš říct?"

"Možná s tebou nechodí, ale vsadím svou oblíbenou část těla, že by netoleroval, kdybys randila s kterýmkoli jiným vlkodlakem. Že tě nemůže mít sám, ještě neznamená, že tě nechce."

Dívala jsem se na něho, kolena pod dekou přitisknutá k hrudi. "Kdys snědl tolik vtipné kaše?"

"I já mám své dny."

Musela jsem se smát. "Jo, to máš."

Oba jsme se pořád ještě smáli, když z koupelny vyšel Nathaniel. "Zhasni, Nathanieli."

Nathaniel udělal, co jsem řekla, a rázem byla tma jako v pytli. Světla byla naprogramovaná a za pár hodin začnou měkce zářit, ale do té doby bude tma tmoucí, jako když vás hodí do černého inkoustu. Obvykle mi tma nevadí, ale zrovna v té chvíli působila klaustrofobicky, jako by na mě tlačila obří černá ruka.

Cítila jsem Nathaniela vedle postele. "Prosím, rožni v koupelně a nech dveře pootevřené." Šel zpátky a udělal to. Jednou z dobrých Nathanielových vlastností je, že o příkazech moc nedebatuje. Kdysi mě to rozčilovalo. Teď s tím počítám, občas.

Nechal dveře otevřené na škvíru, jen tolik, aby štíhlý prst světla padal do místnosti a svažoval se podél postele.

Nathaniel zvedl přikrývku a beze slova vlezl do postele. Což ovšem znamenalo, že se musím přesunout blíž k Jasonovi. Našla jsem zbraň a migrovala s ní i s polštářem. Ale Nathaniel mě neutlačoval, a když jsme se všichni uhnízdili na noc, zbyla mezi námi stále spousta místa. Ne tolik, kolik jsem mívala ráda, ale přesto tam bylo místo. Mohla jsem se překulit na bok a do nikoho nevrazit. Jasně, doma takhle nespávám. Doma se Nathaniel a ostatní leopardodlaci vždycky schoulili do klubíčka, na jednu velkou hromadu. Většinu posledních šesti měsíců jsem spávala mezi nimi. Smutnou pravdou je, že to došlo až tak daleko, že když spím sama, cítím se osamělá.

Nathaniel se automaticky převalil na bok, zády ke mně, čekal, až zruším volný prostor mezi námi. Už si přendal vlasy na jednu stranu, jako přehoz, který je nutné uklidit. Jeho záda a část krku zůstaly hladké a obnažené. Ležela jsem, vteřinku či dvě, pak jsem si v duchu řekla: seru na to. Přestěhovala jsem se k němu, přimáčkla se k hlaďounkému teplíčku jeho těla, má ruka mu vklouzla kolem pasu. Byl jen o pár palců vyšší, než já, tak akorát, abych se mohla přitulit, přitisknout si mu tvář na záda, do prohlubeniny mezi lopatkami. Takhle spáváme už dlouho.

"Teď se cítím odstrčený," postěžoval si Jason.

Vzdychla jsem, svírajíc Nathaniela trochu pevněji. "Slibuješ, že se o nic nepokusíš?"

"Slibuji, že budu dobrý."

"O to se tě neprosím."

Tiše se zasmál. "Jsi lepší, než jsi v téhle hře bývávala. Dobrá, slibuji, že se o nic nepokusím."

"Tak můžeš blíž, jestli chceš."

"To víš, že chci." Cítila jsem ho, jak se stěhuje přes postel k nám.

"Taky jsi slíbil, že budeš dobrý."

"Nemáš ani ponětí, jak dobrý umím být." Byl velice blízko, když říkal to poslední.

"Moc tlačíš na pilu, Jasone."

"To je mi líto." Ale neznělo to, jako by mu to bylo líto. Stočil se k mým zádům, jeho tělo zapadlo do mého jako lžička do lžičky, jeho kolena byla ohnutá v téměř dokonalé shodě za mými. Byli jsme plus mínus palec stejně vysocí, což lžícovou pozici usnadňovalo. Což také jisté jeho partie uložilo k mému zadku a bylo těžké si nepovšimnout, že je rád, že tam je. Není to tak dávno a přinutila bych ho, se odšoupnout, ale strávila jsem celé měsíce výukou dlačí etikety. Muži se snaží, seč jim síly stačí, nemít erekci, a nepoužívat je, když ano. Ženy se snaží ignorovat fakt, že je mají. Taková jsou pravidla. Ta všem umožňují předstírat, že jsme jen štěňata spící schoulená v pelíšku, na pěkné přátelské hromádce. Brát na vědomí cokoli jiného by znamenalo, že se celý systém rozpadne.

Uvědomila jsem si, že mi to nevadí. Měsíce jsem se učila, že je to jen jedna z těch bezděčných reakcí, ke kterým dochází, nic opravdu osobního. Myslím, že Jasona zklamalo, že se mu ode mne nedostalo výraznější odezvy. Když jsem nezareagovala vůbec, o kousek ode mne odsunul boky, ale zbytek těla si přitulil pevněji.

Byla jsem mezi nimi dokonale zasendvičovaná, a to mi chtíc nechtíc připomnělo mé probuzení mezi Calebem a Micahem. Ne zrovna uklidňující vzpomínka. Ale vůně Nathanielovy kůže byla důvěrně známá. Vanilkové aroma jeho vlasů ležících u mojí tváře a pod jeho tělem bylo konejšivé. Přetáhla jsem si vůni linoucí se okolo něj přes sebe jako peřinku, přitulila se tělem k jeho teplounkým křivkám tak těsně, jak jen to šlo - a já při tom neprošla skrz něj na druhou stranu - a zůstala přilepená. V duchu jsem připouštěla, ačkoli nahlas ani náhodou, že dnes v noci se lepím. Držela jsem se ho, jako by byl posledním pevným bodem ve vesmíru, tak, jak jsem se chtěla držet Jean-Clauda a nemohla.

Jasonova ruka mi šmátrala podél boků, ale přinutila jsem ji dát se na ústup od mého pasu tím, že jsem se tak pevně přimazlila k Nathanielovi. Neměla na vybranou, nikde jinde místo nebylo. Ruka pak velmi klidně ležela na mé nahé noze a v jejím majiteli bylo jakési napětí, jako by čekal, že začnu protestovat. Když ne, uvolnil se a dokonce posunul i zbytek těla zpátky ke mně. Podařilo se mu ho uklidnit. Dobré pro něj.

Upřímně řečeno, bylo pěkné mít Jasonovu tělesnost za zády. Za normálních okolností jsem se držela Nathaniela - převzala jsem dominantní pozici, svým tělem jsem chránila tělo jeho - nekrytá záda obrácená do místnosti. Ale momentálně jsem se nijak zvlášť dominantní necítila. Chtěla jsem mít někoho za zády. A, když to nemohl být Jean-Claude ani Richard, Jason nebyl špatným řešením. Přes všechno to jeho pokoušení, je můj přítel.

Nathaniel usnul první. Běžně odplouval do říše snů rychleji, než já. Tak nějak jsem věděla, že Jason je pořád vzhůru, přimáčknutý k mým zádům, ruku na mém stehně. Cítila jsem v něm napětí, když jsem začínala usínat, a kupodivu to bylo uklidňující. Jason mi doslova kryl záda. Což znamenalo, že můžu spát, a mezi námi třemi, ať už projde dveřmi cokoli, pravděpodobně to zvládneme. Pravděpodobně.

15

Snila jsem. Zdálo se mi něco zmatené o tělech a běhání a zvonění, které nutilo dav uhánět rychleji. Zvonění? Probrala jsem se natolik, abych vnímala Nathaniela hýbat se vedle mne. Šátral vedle postele, až ukořistil můj mobil, z komínku šatstva. Podal mi zvonící telefon. "Tu máš."

Jason ospale mumlal: "Bože, kolik je hodin?"

Rozevřela jsem mobil a dala si ho k uchu dřív, než mu na to někdo odpověděl. "Jo, haló..." Byla jsem probuzená jen napůl.

"Anita?"

"Ano, kdo je tam?"

"Rafael."

To mě přinutilo se posadit. Rafael je král krysodlaků. Jejich ekvivalent Ulfrica. Také je Richardův spojenec. "Co se děje?"

"Za prvé, upřímnou soustrast. Slyšel jsem, že se o příštím úplňku možná staneš Nimir-Ra se vším všudy."

"A jejda, novinky se vážně šíří meteleskum bleskum," zažertovala jsem, aby to neznělo hořce. Marná snaha.

"Za druhé, vím, že smečka má jednoho z tvých leopardů, a že se ho musíš pokusit vyhrát od nich nazpět, dnes v noci. Máš dovoleno přivést si s sebou spojence a já bych byl poctěn, kdybys krysodlakům dovolila tě doprovázet."

"Cením si toho gesta, Rafaeli, ani nevíš, jak moc si toho vážím, ale už nejsem lupa. Uzavřel jsi dohodu se smečkou a já už nejsem smečka."

"Pravda, ale jednou jsi riskovala, abys mne zachránila před mučením a možnou smrtí. Tehdy jsem ti řekl, že krysodlakové nezapomenou, cos pro nás vykonala."

"Co tvá dohoda s Richardem?"

"Dohodl jsem se s Richardem, ne se smečkou."

"Přesto, objevit se tam dnes večer se mnou je konflikt zájmů, nemyslíš?"

"Nemyslím. Myslím, že to poukáže na fakt, že pokud už Richard nebude Ulfricem, krysodlakové nebudou spojenci vlkodlaků."

"Objevíš se tam spolu se mnou, abys dal na vědomí, žes dohodu uzavřel s Richardem a ne se smečkou?"

Jason se na posteli posadil.

"Ano," potvrdil Rafael.

"Chytré."

"Děkuji."

"Takže taky nemáš rád Jacoba?"

Jason se posunul ke mně blíž, jako by mohl slyšet Rafaelovu část konverzace. Možná mohl.

"Ne," řekl Rafael.

"Ani já ne."

"Takže tě dnes večer vyzvednu u tebe doma, než pojedeme na lupanar."

"Jen ty?" položila jsem otázku otázek.

"Ale ne, budeme tam v plné síle, cílem je neztrácet na Jacobovy stoupence."

"Líbí se mi, jak uvažuješ."

"Přál bych si, aby se to líbilo i Richardovi," povzdechl si Rafael.

"Taky ses ho pokusil přesvědčit, aby popravil Jacoba?"

"Věděl jsem, že budeš jak rozumět problému, tak chápat jeho potřebné řešení, Anito."

"Jo, já je chápu. Jen bych si přála, aby chápal i Richard."

"Ano," přitakal Rafael, "ano. Jacob není mužem, jakým je Richard, ale má jisté vlastnosti, které bych rád Richardovi věnoval."

"I já."

"Sejdu se s tebou dnes večer u tvého domu, až se úplně setmí."

"Budu tam. A Rafaeli..."

"Ano?"

"Díky."

"Díků netřeba. Krysy jsou ti dlužny. My své dluhy platíme."

"A to vám dovolí pohrozit Jacobovi a jeho stoupencům, aniž byste udělali cokoli, co by mohlo rozpoutat válku."

"Jak už jsem říkal, Anito, chápeš věci, které Richard nechápe. Na viděnou večer."

"Na viděnou večer." Zavěsil. Típla jsem to a zacvakla mobil. Jason mi prakticky ležel na rameni.

"Slyšel jsem správně, že Rafael a krysodlaci půjdou dnes večer na lupanar s tebou?"

"Hodláš to vybrebtat Richardovi?" zeptala jsem se, zírajíc do jeho tváře na vzdálenost pouhých palců, jeho záda se dotýkala mého ramene.

"Ne."

Vykulila jsem oči.

"Dokud se Richard přímo nezeptá: Co Rafael, půjde tam dnes večer jako Anitin spojenec? nemusím odpovídat. A sám se s tou informaci nevytasím."

"Tvá přísaha věrnosti tím dostává pěkně na frak, což?"

"Má věrnost patří Richardovi. A mít dnes večer krysy na tvé straně Richardovi pomůže, ne uškodí."

Kývla jsem. "Někdy musíš před Richardem něco zamlčet, abys mu pomohl."

"Bohužel," přisvědčil Jason.

Podala jsem telefon Nathanielovi, který ho vrátil na zem k mému oblečení. Mrkla jsem na hodinky. Deset ráno. Spali jsme víc, než šest hodin. Čas začít den. Jupí! Do chvíle, kdy můžu čekat, že ožije Jean-Claude, ještě zbývají celé hodiny.

Sjela jsem zpátky do duchen a natáhla se na záda. Nathaniel se přetočil na bok, ruku si položil na mé břicho, jednu nohu přehodil přes moje nohy. Jeho v pořadí druhá oblíbená spací pozice, ačkoli z téhle jsem ho povětšinou musela vystrnadit dřív, než jsem mohla sama usnout. Ale nespím, napadlo mě, tak je to v pořádku.

Otíral si líčko o moje rameno a nějaký drobný pohyb spodní části jeho těla ho ke mně přitiskl. Pod hebkými kraťasy byl tvrdý a pevný. Je ráno, on je muž, je to normální. Za normálních okolností jsem to mohla ignorovat, prostě jedna z těch věcí, o kterých předstíráte, že se nestaly, ale dnes... Dnes vjem jeho tisknoucího se ke mně zavinil, že se mi v podbřišku všechno sevřelo. Potřeba se mým tělem prohnala jako oheň, protekla mnou, přese mne, do mne.

Nathaniel se vedle mne až neskutečně zklidnil.

Jason se posadil, třel si holé paže. "Co to bylo?"

Snažila jsem se nehýbat, nedýchat, jen ležet stejně klidně, jako Nathaniel. Pokoušela jsem se myslet na něco jiného, než na teplo jeho těla, které se tisklo po celé délce na moje. Snažila jsem se nevnímat tlak jeho nejlepšího přítele, tvrdého a připraveného, přes satén běžeckých kraťasů. Popadla jsem pokrývku a jediným divokým pohybem ji z nás servala. Zírala jsem na jeho tělo, naše těla, přitisknutá k sobě. Trenky mu k zadku lnuly jako druhá kůže. Ardeur mnou projel jako nový pulz, který jsem ještě nikdy dřív necítila, a má šelma stoupala z hlubin spolu s ním. Jako by byli svázáni. Hladověla jsem a moje šelma se probudila, převalovala se ve mně jako líná kočka, protahovala se, prohlížela si myšku. Až na to, že co chtěla tahle micinka myšičce udělat, nebylo jen proti zákonům přírody, ale navíc fyzicky nemožné. Problémem bylo, že myšák voněl vanilkou a kožíškem, a byl hřejivý a ztopořený a na dosah. Chtěla jsem ho převalit na záda a servat z něho šortky a podívat se, co to cítím. Chtěla jsem mu olizovat hruď, a postupovat níž, na břicho a ještě... Ta vize byla tak živá, že jsem musela zavřít oči, abych ho tam neviděla ležet. Ale výhled nebyl můj jediný problém. Vůně jeho kůže byla najednou neodolatelná, sladká. A já zatoužila položit své tělo na jeho, ne tak úplně kvůli sexu, ale rochnit se v jeho vůni, navléci si ji jako šaty.

"Anito," to byl Jason. "Co se děje?"

Otevřela jsem oči a našla ho sklánět se nade mnou, opřeného o loket, a ardeur se rozšířil, aby ho přibral do party. Nediskriminoval. Dotkla jsem se jeho tváře, jela mu prsty dolů po líčku, palcem obmalovávala křivku plného spodního rtu.

Odklonil pusu právě tak daleko, aby mohl mluvit. "Jean-Claude tvrdil, žes podědila jeho potřebu, jeho inkuba. Myslím, že jsem mu nevěřil..." Má ruka mu putovala dolů po obličeji, krku, hrudi. "... až doteď," zašeptal.

Má ruka se zastavila nad jeho srdcem. Bilo mi do ruky a najednou jsem v dlani ucítila vlastní pulz, bušil mu do kůže, jako by mi srdce proteklo paží, aby se zhmotnilo v mojí dlani na jeho těle.

"Zeptej se mne, proč Jean-Claude trval na tom, abych tady dnes zůstal."

Jen jsem se na něj dívala. Nedokázala jsem myslet, nedokázala jsem mluvit. Zato jsem dokázala cítit jeho srdce, skoro je pohladit. Jeho srdce se splašilo, bušilo rychleji. Moje srdce si pospíšilo, aby je dohnalo, až naše srdce bušila společně, a těžko říci, kde jeden pulz končil a ten druhý začínal. Mohla jsem tep jeho srdce ochutnat v ústech, jako by už pulzovalo ve mně, hladilo mě na patře, jako bych si z něho už ukousla.

Zavřela jsem oči a snažila se vzdálit od přílivu a odlivu jeho těla, jeho tepla, jeho potřeby.

"Jean-Claude se obával, že se pokusíš krmit z Nathaniela. Mám ti v tom zabránit." Jeho hlas byl lehce dýchavičný.

Zvedla jsem se a Nathanielovy paže se obtočily kolem mého pasu, tiskly mi jeho tvář do boku. Seděla jsem zpříma vedle Jasona, s Nathanielem, jako nějakým lákavým těžítkem, omotaným kolem těla. Má ruka zůstala na Jasonově hrudi, v dlani jeho srdce. Měl by se odsunout, ale to on ne. Cítila jsem jeho touhu, cítila jsem potřebu v něm. Byla to čistá touha, ne po moci nebo čemkoli jiném, jednoduše jen po mně. Nebyla to láska, ale bylo to v jistém smyslu čisté. Prostě mě chtěl. Zírala jsem do jeho pomněnkových očí a nebyl v nich žádný klam, žádný zámysl. Jason nechtěl zabezpečit svou mocenskou základnu, ani získat mystickou energii, jen chtěl mít se mnou sex, držet mne v náručí.

Odjakživa jsem Jasona považovala za něco míň, než za přítele. Mladý a zábavný, seriózní ani náhodou. Jean-Claudův ardeur mi dal nahlédnout do jeho srdce a já zjistila, že je nejčistší ze všech, do kterých jsem se v poslední, a to hezky dlouhé, době podívala.

Pohlédla jsem dolů na Nathaniela, který tam ležel a držel se mě jako klíště. I jeho srdce jsem znala. Chtěl mě fyzicky, ale víc chtěl, abych já chtěla jeho. Chtěl mi patřit na všechny způsoby. Toužil po bezpečí, po domově, po někom, kdo by se o něj staral, a o koho by se mohl sám starat. Viděl ve mně všechno, co celá léta postrádal. Ale neviděl mě takovou, jaká doopravdy jsem. Viděl mne zidealizovanou, takovou, jakou mě chtěl on.

Přejela jsem dlaní po jeho paži a on se ke mně přitulil. Ohlédla jsem se na Jasona a dovolila druhé ruce stáhnout se z něho, ale bylo to, jako bych z něj při tom pohybu něco vytáhla. Jeho srdce stále bilo v mém těle. Ani jsme se nemuseli dotýkat.

Skutečnost, že mě Jason chce jen pro mne samotnou, bez postranních úmyslů, mě nutila chtít ho odměnit. Nutila mě ho milovat, jen trošku. Přemohla hlad, zklidnila moji šelmu, pomohla mi myslet.

"Vypadněte, oba dva, zmizte."

"Anito, jsi to ty?"

"Běž, Jasone, vezmi ho s sebou a běž."

"Nechci odejít," zakňoural Nathaniel.

Nabrala jsem si plnou hrst těch hustých vlasů a zvedla ho za ně na kolena. Čekala jsem, že v jeho očích uvidím strach nebo zklamání, ale co jsem uviděla, byla dychtivost. Zneužila jsem jeho vlasy a přitáhla ho za ně k sobě, až se naše tváře skoro dotýkaly. Cítila jsem jeho srdce bušit, tělem se mu rozlévalo vzrušení, jak jsem si ho tahala blíž. Myšičko myš, pojď ke mně blíž... Nathaniel by mi nikdy neřekl ne.

Pokud vám někdo nemůže říci ne, je to znásilnění, nebo něco na ten způsob. Ardeur mnou protékal, bral mi dech. Chtěla jsem Nathaniela políbit, vyplnit jeho ústa svým jazykem. A věděla jsem, že jestli to udělám, bude na všechno pozdě.

Dýchala jsem přerývaně, můj hlas zněl přiškrceně. "Půjdeš, když ti řeknu, abys šel, teď vypadni!" Pustila jsem ho tak náhle, že spadl zpátky na postel.

Jason byl na druhé straně postele, tahal Nathaniela pryč ode mne, postrkoval ho ke dveřím. Viděla jsem je odcházet a chtělo se mi brečet nebo ječet. Ke krmení byli perfektní. Místnost byla prosycená vzájemnou touhou a já je posílala pryč. Cítila jsem tlukot jejich srdcí v puse jako pamlsek, jako dvojitou ozvěnu mého vlastního srdce.

Zakryla jsem si oči rukama a rozkřičela se, neartikulovaně, bolestně. Jako by si hlad konečně uvědomil, že je opravdu hodlám nechat jít. Běsnil ve mně, rval mi z úst jeden drsný výkřik za druhým, tak rychle, jak rychle jsem se dokázala nadechovat. Ležela jsem na posteli, v hedvábných povlacích, svíjela se, řvala. Najednou jsem si na něco vzpomněla - a ta vzpomínka nebyla moje - na popření této potřeby, uzamčení ve tmě, kde se vás žádná ruka nemůže dotknout, kde žádná kůže nemůže splynout s vaší. Ucítila jsem záblesk Jean-Claudova šílenství, co následovalo po tomto konkrétním trestu. Uzdravil se, ale ta vzpomínka byla stále živá.

Ruce na mně, držely mě dole. Otevřela jsem oči a uviděla Nathaniela a Jasona, drželi mě. Každý měl jednu ruku na mém zápěstí a druhou na noze. Dokázali by slisovat menšího slona, ale když se mé tělo svíjelo na posteli, zvedala jsem je, nutila je bojovat, aby mě vůbec udrželi.

"Anito, ubližuješ si," napomínal mě Jason.

Pohlédla jsem dolů na své tělo a uviděla krvavé škrábance na pažích a nohách. Musela jsem je udělat já, ale nepamatovala jsem si na to. Pohled na ty krvavé škrábance mě zklidnil, přinutil mě klidně ležet pod jejich rukama.

"Seženu něco, čím bych tě přivázal, jen než vstane Jean-Claude."

Přikývla jsem, měla jsem strach promluvit, měla jsem strach, co bych řekla.

Nařídil Nathanielovi, aby mě držel, ale jediný způsob, jak to mohla jediná osoba zvládnout, bylo držet má zápěstí a současně mě tisknout spodní částí těla. Nebylo to perfektní, ale zabránilo mi to si ubližovat.

Nathanielovy vlasy se s tichým zašustěním rozlily kolem našich těl, hleděla jsem na svět závojem jeho vlasů. Jeho vůně byla jako nějaký teplý tlak mezi jeho nadzvednutou hrudí a mnou. Také jsem cítila vůni čerstvé krve. A moje šelmička chtěla ta zranění olizovat, chtěla se krmit z mé vlastní kůže, nebo ještě líp, otevřít rány na Nathanielovi a krmit se z něj. Už jen to pomyšlení způsobilo, že se ve mně všechno napjalo, přinutilo mě to se pod ním kroutit, až jsem si uvolnila nohy a on sklouznul na mě, dělilo nás jen naše oblečení. Vydal tichý zvuk, napůl protest, napůl něco jiného.

Zvedla jsem zápěstí z postele, zatlačila proti jeho sevření. Cítila jsem, jak se jeho paže proti mně napnuly, mačkaly mě zpátky na postel. Neměl by mít problém mě takhle udržet. Získávám další věci, vedle hladu skrze znamení, nebo šelmy. Nathaniel je pořád silnější než já, cítila jsem to. Ale existují i jiné věci, než síla, které se při zápasení počítají. Zase jsem zvedla paže z postele, jen o pár palců, a on mě zase přinutil lehnout na záda. Ale sotva jsem měla dost místa, protočila jsem pravé zápěstí proti jeho palci a ruka byla volná.

Zvedla jsem se tak akorát, abych mohla políbit jeho hruď, a on nade mnou znehybněl. Rázem mi bylo jasné, že se nepokusí znovu získat kontrolu nad mojí paží. Něžně jsem ho kousla. Vydechl, tichý, ostrý zvuk. Vylizovala jsem si pěšinku vzhůru po jeho hrudi a on mi při tom pořád držel levou ruku, spodní část jeho těla mě stále špendlila k posteli. Přejela jsem mu jazykem přes bradavku a cítila, jak se jeho dech zrychlil. Semkla jsem kolem ní ústa a kousla do kůže, do masa pod ní. Chvěl se nade mnou, jeho tělo sebou tak škubalo, že jsem musela dávat pozor, abych kůži neprokousla. Ale držela jsem a on nade mnou sténal, a když jsem se odtáhla, uviděla jsem, že jsem zanechala skoro perfektní otisk zubů.

Uložila jsem se zpátky na postel a zírala na stopu po kousnutí na jeho prsou, s bradavkou uprostřed, a projelo mnou vzrušení, zalila mne vlna rozkoše už jen z toho pohledu, a zmocnil se mě pocit... vlastnictví. Označkovala jsem si ho.

Vytáhla jsem levé zápěstí z jeho ruky a on se mnou nebojoval. Zůstal vzepřený na pažích, boky přitisknuté ke mně, jeho vlasy kolem nás vytvářely jakýsi altánek. Zíral dolů na mne a jeho tvář byla zrůzněná potřebou. Nepotřebovala jsem nic jiného, co by mi řeklo, jak moc si přeje, abych dokončila, co jsem začala.

Zvedla jsem se pro polibek a jeho rty se chvěly proti mým. Polibek byl dlouhý a plný a pak se z hloubi jeho hrdla vydral jakýsi zvuk a najednou se na mě zhroutil. Celou svou vahou mě přimáčkl k posteli. Naše ústa, naše paže, naše těla se semkla a propletla v teplém, vanilkou vonícím hnízdečku z jeho vlasů. Jako být zabalená v hřejivém saténu. Nathaniel mne líbal, jako by si do mne chtěl pusou zalézt, a já se mu otevřela, dovolila mu mne zkoumat, ochutnávat, dotýkat se mne. Nebyla to jeho ruka pod mou košilkou, hnětoucí mi ňadro, co mne přivedlo k rozumu. Byly to moje ruce v jeho kraťasech, držící v dlaních hladké obliny jeho zadních tváří. To mi pomohlo vyplavat zpátky nad hladinu příčetnosti, přemoci touhu, hlad. Kde do pekla vězí Jason? Přestala jsem Nathaniela líbat, přestala jsem ho osahávat, zatímco jeho ruce, jeho ústa, zkoumaly mé tělo. Jeho potřeba byla silná, tak silná. Nemohla jsem utéct z postele. Nemohla jsem odkráčet středem. Nebyla jsem tak silná.

"Nathanieli, přestaň."

Jeho ústa byla na mém prsu, žužlala ho přes satén košilky. Nezdálo se, že by mě slyšel.

"Nathanieli, dost!" Popadla jsem do hrsti jeho vlasy a odtáhla ho od sebe. Předek košilky byl mokrý tam, kde prve byla jeho pusa. Jeho oči nevypadaly, že by na mě dokázal zaostřit. Spíš, jako by mě vůbec neviděl.

"Nathanieli, slyšíš mě?"

Konečně přikývnul. "Ano." Každý druhý by proti stopce protestoval, ale on se na mě prostě podíval, oči začínaly ostřit. Na jeho tváři nebyla ani stopa po nějaké rozmrzelosti nebo vzteku. Udělal zkrátka to, co jsem mu řekla, aby udělal a čekal, co mu povím dál. Nerozumím Nathanielovi, dokonce ani odhalení tužeb skrytých v jeho srdci mi neumožnilo opravdu mu porozumět. Jsme příliš odlišní, ale dnes nám ta odlišnost mohla pomoci.

Nebudu mít, nemůžu mít s Nathanielem sex. Ale nemůžu ho ani nechat být. Musím se nakrmit. Musím vnořit své zuby do jeho masa, musím se koupat v jeho touze, musím. "Slez ze mne."

Překulil se na záda, zíral nahoru na mne, ležíc v jezírku svých vlasů. Byly jeho tělu úžasně lesklým, kaštanovým rámem. Jenže já ho tak skvostně orámovaného hedvábnou gloriolou jeho vlasů chtěla vidět úplně celého, a jediné, co jsem pro to musela udělat, bylo přetáhnout mu kraťasy přes křivku boků. Ta vize byla tak silná, že jsem musela zavřít oči, dýchat zhluboka. Prošlehla mnou potřeba se ho dotýkat, skoro to zabolelo, jako by mne k tomu ardeur mohl přinutit. A možná mohl. Ale já určím, jak se ho budu dotýkat. Aspoň tyto otěže převezmu.

Otevřela jsem oči a našla ho vzhlížet ke mně, těma neuvěřitelně šeříkovýma očima. "Převal se na břicho," přikázala jsem ochraptělým hlasem.

Převalil se, aniž položil jedinou otázku, a to mi připomnělo, jak absolutně bezmocný s kýmkoli dominantním je. Udělá, co se mu řekne, ať se mu řekne cokoli. To mi pomohlo dát se dohromady. Vědomí, že je to na mně. Musím to mít pod kontrolou já, protože on nemá pod kontrolou nic.

Vzala jsem ty husté vlasy do dlaní a dala je stranou, jako když přenášíte kocoura. Tím jsem odhalila jeho záda, hladká a čistá a k nakousnutí. Otočil hlavu a pohlédl na mne závojem svých vlasů. Nebyl na něm patrný strach, jen nezměrná trpělivost, dychtivost a potřeba.

Zvedla jsem se nad něho na všechny čtyři, obsedla jeho tělo, a přiblížila ústa k jeho kůži. Olízla jsem mu ramena, a on se pode mnou zahemžil. Kousla jsem silněji, a ze rtů mu uniklo tiché zasténání. Kousla jsem ho tak silně, že jsem ucítila, jak mi jeho tělo plní ústa, cítila jsem, jak ho tisknu v zubech, jeho maso. Chtěla jsem je trhat, doslova se jím krmit. Touha mne zaplavila, skoro nešlo odolat. Zhroutila jsem se na něj, ležela, tvář na jeho zádech, dokud jsem se zase nedokázala ovládat. Ale vůně jeho těla, hebkost pleti pod mojí lící, zvedání a klesání, jak pode mnou dýchal, to bylo na mne moc. Nesním ho doslova, ale musím se krmit.

Zakousla jsem se do masa jeho zad, vtáhla je do pusy a tentokrát jsem nepřestala, dokud jsem neochutnala sladce kovovou chuť krve. Šelma to chtěla dokončit, krev jí nestačila. Ale já se od čerstvé rány zvedla a postupovala dál. Značkovala jsem Nathanielova záda skoro dokonalými otisky svých zubů, a pořád víc a víc z nich zalévala krev. Jako bych se, čím déle to provádím, o to hůře ovládala.

Vůně čerstvé krve mi napínala tělo, plnila je žárem a toužením, jež měly víc co dělat s jídlem, než se sexem. Seděla jsem na něm obkročmo a obdivovala svou práci. Jsem to ale šikulka. Z některých ran vzlínaly maličké krůpěje krve, ale většina vypadala jako drobný chrup vtlačený do jeho masa. A nestačilo to.

Vjela jsem mu rukama pod šortky, opatrně klouzala nehty po hýždích. Svíjel se pod mými doteky, začal se zvedat z postele, a já ho zatlačila zpátky do polštářů. "Ne, ne," zašeptala jsem a on se pod mými dlaněmi zklidnil.

Stáhla jsem z něho kraťasy, takže pode mnou zůstal ležet úplně nahý. Roztáhla jsem mu nohy, abych si mezi ně mohla kleknout, sklonila pusu k té jemné, nedotčené kůži a poznačila ho. V ústech jsem teď měla víc masa, pevného masa. Tady rozhodně bylo do čeho kousnout. Plnila jsem si jím pusu... červené kroužky, na nich horká krev... dokud jsem ho neuslyšela vydávat tiché, bezmocné zvuky. A věděla jsem, že to nejsou zvuky bolesti.

Zvedla jsem se nad ním na kolena, zírala na rány, kterými jsem ozdobila jeho tělo, a chtěla víc.

Stáhla jsem si saténovou košilku a vykroutila se z kraťásků. Uložila jsem své nahé tělo na jeho a převalovala se mu po zádech, hýždích, otírala krev z jeho ran sebou samou. Nathaniel sténal: "Prosím, prosím, prosím," pořád dokola, potichounku. Jeho potřeba byla jako závaží, tíživý mrak vznášející se nad námi. Blízko, že až dusil a drtil. Chtěl to tak hrozně moc. Tohle, ne sex, tohle. Čekal tak strašně dlouho, až se mu stanu dominou, až si ho podmaním.

Micah mě chtěl, ale u něj šlo o chtění víceméně cizince. Muž, co chce přitažlivou ženu a mocnou družku. Jenže s Nathanielem to bylo jiné. Jeho touha narůstala skoro rok, bytněla tisíci důvěrnostmi, tisícem odmítnutí. Nabývala, až se stala jakýmsi ohromným, pomyslným závažím v jeho těle, v jeho mysli. Byla mu břemenem, naplňovala ho a nemohl se od ní osvobodit. Pochopila jsem, proč Jean-Claude říkal, že bychom se krmili z těch, kdo nás už přitahují. Na Nathanielovi toho bylo o tolik víc, čím se šlo krmit. Naše zážitky, vše, co jsme spolu prožili, z toho dělaly ne jen jídlo, ale přímo lukulské hody.

Propracovávala jsem se jeho tělem, okusovala je, ale teď už jsem nespouštěla krev. Uložila jsem se tváří na obliny jeho půlek, bojovala sama se sebou, abych nesáhla okolo něj dopředu, na něho. Bojovala jsem s rostoucí potřebou. Nedotknu se ho, ne takto. Když jsem si mohla věřit, roztáhla jsem mu nohy, jak jen to šlo nejvíc, a kousala dál, značkovala si zatím nedotčené území. Dospěla jsem až tak blízko, že jsem ho uviděla, přimáčknutého mezi jeho tělo a postel. Chtěla jsem ho tam olizovat, vzít do úst varlata a cumlat je. Ale nevěřila jsem si. Záda a hýždě jsem mu zkrvavěla, nevěřila jsem si, nemohla jsem ručit za to, co udělám. Odtáhla jsem ústa, aniž jsem se ho dotkla, a napětí jeho chtíče, a mého, se vznášelo ve vzduchu jako blýskání za letního dusna, bouřka byla na spadnutí. Přejela jsem jazykem po malém hřebínku kůže až vzadu na varlatech a Nathaniel zakřičel.

Sála jsem kůži, vtáhla ji do pusy, zpracovávala jazykem a zuby, a to napětí nad námi zčistajasna povolilo, jako když bouřka konečně propukne, spustí se liják, blesky křižují oblohu, hřmí. Volal mé jméno, a já mu svými nehty rozrývala stehna a bojovala se dvěma různými hlady, abych mu tu delikátní kůžičku neukousla. Když bylo po všem, odtáhla jsem se od něho, abych s úlevou konstatovala, že jsem ho nepoznačila, dokonce ani nezanechala otisk zubů. Ležela jsem na posteli mezi jeho nohama, jednu paži na jeho stehně, druhou složenou pod sebou, naslouchajíc bušení vlastního srdce.

Ležel klidně, až na to, že jeho dech ještě pořád uháněl jako splašený. Nějaký zvuk mě ponouknul, abych se zvedla a koukla přes Nathanielovy nohy, opírajíc se o hebké, poraněné maso jeho prdelky.

Jason stál uprostřed místnosti, v rukou cosi, co vypadalo jako pouta. Jeho oči byly rozšířené, dech zrychlený.

Měla bych být na rozpacích, ale ardeur byl nasycený a má šelma se ve mně stočila do klubíčka, jako spokojená kočička. Byla jsem sama sebou příliš potěšená, než aby mi bylo trapně. "Jak dlouho už se díváš?" Dokonce i můj hlas zněl líně, uspokojeně.

Musel si dvakrát odkašlat, než dokázal říci: "Dost dlouho."

Popolezla jsem zpátky vedle Nathanielova těla, až jsem se k němu tiskla po celé délce. Položila jsem si líčko na jeho tvář a zašeptala: "Jsi v pořádku?"

"Ano." Šepot jakbysmet.

"Neublížila jsem ti?"

"Bylo to... fan-tas-tic-ké. Ach, Bože, bylo to... lepší, než jsem si kdy představoval."

Zvedla jsem se, hladila ho po vlasech, otočila jsem se, abych se podívala na Jasona, který tam pořád stál jako špatně vyřezaný svatý. "Proč ses mě nepokusil zastavit?"

"Jean-Claude se obával, abys Nathanielovi nerozervala hrdlo nebo něco na ten způsob." Jasonův hlas se vrátil k normálu, zbyl v něm jen slabounký podtón nejistoty. "Ale já tě pozoroval. Pokaždé, když už jsem si myslel, že budu muset zasáhnout, ses stáhla. Pokaždé, když jsem si myslel, že nad sebou ztratíš kontrolu, ses ovládla. Osedlala sis hlad, ochočila sis ho."

Ucítila jsem Jean-Clauda se probouzet, cítila jsem jeho první nádech, první doušek vzduchu. I on vnímal mne, cítil mě, stále nahou, ležet na Nathanielově těle, čichal vůni čerstvé krve, cítil, že jsem se krmila a najedla se dosyta. Cítila jsem ho přicházet za mnou, spěchal ke mně váben vůní krve, a teplým tělem, a sexem, a mnou.

16

"Jean-Claude jde," varoval Jason.

"Já vím."

Jason přistoupil k nohám postele a zadíval se na nás, na mne. Jeho oči na mně dlouze otálely. Většina mého těla byla skrytá vedle Nathaniela, ale on se díval na to, co bylo odhalené. Kdybych nenahlédla do jeho srdce, byla bych vzteky bez sebe, nebo bych mu řekla, aby toho nechal, ale takhle jsem nevěděla, co říci. Chtěl mě. Jen pro mě samou, ne navždy, ale jen na noc, na den, týden, na nějaký čas. Jasonovy city ke mně byly asi nejnekomplikovanější, ze všech mužů mého života. Nekomplikovanost má svou přitažlivost, dokonce, i když je ardeur pryč. Ve chvíli, kdy jsem si pomyslela, že je pryč, jsem si uvědomila, že to není pravda. Hlad byl hned pod povrchem, jako něco vařící se v hrnci. Musíte udržovat teplotu na minimu, jinak to vzkypí a uteče. Pro jeden den jsem měla žáru až až.

Jason a já jsme hleděli jeden na druhého. Nevím, co bychom řekli, ale hned nato se otevřely dveře. Asher. Jeho pokoj byl blíž, než komnata rakví, ale nečekala jsem ho. Zlaté vlasy spočívaly v bezchybných vlnách na ramenou jeho županu. Upíři se ve spánku nehemží, takže po ránu na hlavě nemají vrabčí hnízdo. Župan byl sytě tmavohnědý, nepřepásaný, stavěl na odiv barevně sladěný spodek pyžama. Hruď tak zůstala obnažená a, jak vrazil do místnosti, župan kolem něj povlával jako pelerína.

Přišel si stoupnout vedle postele, jeho zrak fofrem emigroval k Nathanielovu tělu, ke krvi. "Cítil jsem..." Zvedl oči k mojí tváři, a já po něm pokukovala zpoza Nathanielova těla. "Cítil jsem volání."

"Nevolala jsem tě."

"Moc ano." Dřepnul si vedle postele. "To je tvoje práce?"

Kývla jsem.

Sáhnul po mně, jako by se chtěl dotknout mojí tváře, pak ucuknul. Jako kdyby se dotkl něčeho ve vzduchu přede mnou, co ho polekalo. Zvedl ruku ke své tváři a očichal ji, pak olíznul, jako by tam bylo něco k ochutnání.

"Směl bych ochutnat tvé pomme de sang?" Což je francouzsky jablko krve, a také přezdívka těch, co pravidelně dávají krev konkrétním upírům. Část mne se chtěla o ten termín přít, ale zrovna jsem se z Nathaniela nakrmila, dokonce okusila jeho krev. Dožadovat se jiného výrazu na můj vkus příliš zavánělo pokrytectvím. Svědomí by mi nutně četlo levity. Říkejme koňské prdeli koňská prdel.

"Definuj ochutnat," vyzvala jsem ho.

"Olízat rány."

Ten návrh by mi měl vadit, ale nevadil. Sklonila jsem obličej, abych viděla Nathanielovi do očí. "Nevadí ti to? Souhlasíš, Nathanieli?"

Přikývl, tvář pořád přitisknutou k posteli.

"Posluž si."

Asher přiblížil ústa k Nathanielovým zádům, k ráně hned nad pasem. Nespouštěl ze mne ty ledově modré oči, protáčel je, aby na mne pořád viděl, podobně jako pozorujete soupeře při judu - máte strach, že stačí kouknout stranou a on vám ublíží. Připomnělo mi to lvy chlemtající vodu z jezírka oázy, s očima protočenýma nahoru, bedlivě sledující, jestli jim při pití nehrozí nějaké nebezpečí.

Nathaniel vydal tichý zvuk, když mu Asher olíznul ránu. Už přestala krvácet, ale jak ji upír poškádlil jazykem, viděla jsem krev zase prýštit na povrch. Upíři mají ve slinách antikoagulans, čili látku zamezující srážení krve, ale ještě nikdy jsem neviděla tak skvělou demonstraci. Laborky na vejšce se můžou jít stydět do koutku.

To mne přivedlo na jednu myšlenku. Stočila jsem se blíž k Nathanielovu tělu, jednu nohu zaháknutou za jeho. O dovolení jsem se neprosila, protože byl můj, a navíc jsem ho znala dost na to, abych věděla, že nejenže mu to nebude vadit, naopak to přivítá. Přiblížila jsem svá ústa k další ráně, která skoro přestala krvácet, a lízla. Sladce měděná chuť krve, a neodolatelná, výrazná chuť jeho kůže, s příchutí... masa. Jako bych dokázala poznat, jak by chutnal, kdybych ho, kousek po kousku, snědla.

Šelma se šířila po mojí kůži jako něco rozechvělé a živé. Nathanielův šelmouš jí nadšeně odpovídal, šířil se, dováděl, válel sudy jako hravé kotě, jako bych ho mohla spatřit těsně pod jeho kůží, hned pod žebry, jako bych cítila, kde leží, v samém srdci jeho těla. V té chvíli jsem věděla, že mohu jeho šelmu zavolat, dokážu ho přimět k proměně i tehdy, kdy si měsíc může o úplňku nechat leda zdát. Jsem jeho Nimir-Ra a to znamená mnohem víc, než jen být jeho domina.

Asherovy oči se topily v bleděmodrém ohni, takže vypadal jako slepý, když olizoval rány. Podíval se na moji tvář, přímo přes Nathanielovo tělo, naše oči byly ve stejné výšce, když jsme svorně koštovali rány. Moje krvácela trošku víc, ale ne tolik, jako Asherovy. Nejsem pravý piják krve - krmím se jinými věcmi - a, zírajíc přes Nathanielovo tělo, cítíc, jak se jeho dech zrychluje, když se ho my dva dotýkáme, mi bylo nad měsíc jasné, že ty jiné věci jsou zde k mání.

Asherova ruka jela po Nathanielově těle, až se dotkla mého stehna, které leželo Nathanielovi na nohách. Sotva se mě dotknul, něco se mezi námi prohnalo. Jako by ho ardeur poznal, jako by se ho dotýkal už někdy dřív.

To mě donutilo zvednout se od rány, vrátilo mi to soudnost, trochu. Něco na mé tváři Ashera přimělo dát ruku pryč.

Hned nato vešel Jean-Claude. Měl oblečený černý župan s černou kožešinkou na límci, klopách a rukávech. Černé vlasy se mu s ní mísily, takže jsem nedokázala poznat, kde jedna čerň končí a druhá začíná. Když jsem ho v tom županu viděla naposled, řekla jsem mu: "Bude lepší, když pod tou róbou budeš mít něco víc, než kůži." Změna je život. Nyní jsem doufala, že nemá.

Stačilo ho uvidět a ardeur ve mně zase vzkypěl. Zalapala jsem po dechu, věci bydlící níž, než mám bříško, se tak napínaly a svíraly, až mi z krku unikalo sténání.

"Má v sobě tvého inkuba," odtušil Asher a jeho hlas odtrhl můj pohled z Jean-Clauda k němu.

"Oui." Jean-Claude plul místností k protilehlé straně postele, než klečel Asher.

"Chutná tebou a Belle Morte."

"Oui," odvětil Jean-Claude.

Kráčel kolem postele na druhou stranu a já se odkulila od Nathaniela, abych mohla pozorovat, jak se Jean-Claude pohybuje. To mi obnažilo předek těla, a byla jsem ještě natolik při sobě, že jsem se přetočila na břicho.

Jasonovi ujelo: "Aúúú."

Nevšímala jsem si ho.

Jean-Claude si nadzvedl župan, aby mohl vlézt do postele. Ten pohyb odhalil dlouhou bledou linii kůže, od ramen až k břichu. Záblesk bílého těla vězněného černí kožešiny měl na svědomí, že jsem začala toužit rozvázat mu šerpu a dát je našim pohledům napospas celé. Ale zůstala jsem, kde jsem byla, napůl ležící na Nathanielovi, protože jsem měla strach se pohnout. Bála jsem se jít k Jean-Claudovi, protože jsem si nevěřila.

Zbylo ve mně právě tolik mého starého já, abych se s Jean-Claudem nechtěla milovat před ostatními muži. Ale zbylo toho ledva na špičku jehly, světluška ve tmě, úplně jsem si už nevěřila.

"Hlad poznal Ashera. Protože je tvůj nebo že je její?" zeptala jsem se.

"Její?" nechápal.

"Belle Morte."

"Nevím." A byl tak blízko, že lem jeho róby zavadil o mé tělo. Uviděla jsem úzkou linii bledé kůže pod pasem, kde se župan rozevřel. Úzkou, uzounkou linii běli, což ale stačilo, abych poznala, že vespod není nic, než Jean-Claude.

Chtěla jsem roucho rozhalit, abych ho viděla celého. Vyhrkla jsem to bez přemýšlení, jako bych to nemínila říci nahlas: "Rozhal si župan." Překvapilo mě to, svůj hlas jsem skoro ani nepoznávala.

Zavřela jsem oči, snažila se myslet.

"To je v pořádku, ma petite. Dostaneš-li hlad, krev ti naplní žaludek, ale touha..." Kožešina se mi škádlivě otřela o paži. "Touha je věčná, všudypřítomná, nikdy nezmizí docela, nikdy není zcela uspokojena." Jezdil mi chlupatou manžetou po pase, bocích, stehnech, lýtkách. Když přejel celé nohy až dolů, začal se ubírat zase vzhůru, ale zezadu, takže se dráždivá srst dotkla mého zadečku, zad, ramen.

Ležela jsem beze slova, bez dechu, pod jeho doteky. Když kožešinkou obkroužil mou tvář, popadla jsem tu chlupatinku a přidržela ho od sebe. "Zařiď, ať jdou všichni pryč." Můj hlas byl stěží o fous hlasitější, než šepot.

"Na nic se nezmůžu, dokud se nenakrmím, ma petite, to přece víš."

"Vím. Krevní tlak." Myšlení, to vám byla fuška. "Tak dělej, ale..."

"Pohni," dokončil místo mne.

Přikývla jsem.

Osvobodil rukáv z mého zajetí a podíval podél postele na Jasona, který tam pořád stál a sledoval představení. "Pojď blíž, pomme de sang, přistup a užij si odměnu za svou oběť."

Ta fráze byla zvláštně formální a vyslovit to tímto způsobem jsem ještě nikdy neslyšela. Čekala jsem, že Jason obejde postel k té samé straně, jako Jean-Claude, ale ne. Přenesl se přes nohy postele pohybem tak vláčným, že to bylo jako pozorovat téct vodu, jako kdyby v jeho kůži byla obsažena nějaká elementární energie, jež neměla nic společné s masem a kostmi jeho těla, které jsem mohla uvidět. Skončil na kolenou, naproti Jean-Claudovi. Chutnala jsem pohyby jeho těla ve svých ústech, nejen srdce, ale každé zapulzování a zabušení se mi pokoušelo sklouznout po jazyku a krkem dolů. Cítila jsem jeho dychtivost, lačnost ne po mně, ale po tom, co mu nabízel Jean-Claude. Šel za upírem s nadšením, v bezdechém spěchu, který obvykle bývá vyhrazen sexu. Byli jeden druhému zrcadlem, oba na kolenou, hleděli na sebe přes mé tělo.

"Zanechám vás vašim pomme de sang a vám samým." Asher stál vedle postele, zavazoval si pásek, upravoval si župan. Stál velice zpříma, v tom dokonalém postoji, jenž umí zaujmout příslušníci pradávných šlechtických rodů, ale přesto se ve svém rouchu jaksi choulil.

Překulila jsem se na břicho, upřeně se na něj dívala, pokoušela se přečíst jeho tvář, jeho tělo. Vyčetla jsem zármutek, a dokonce bolest. A muselo se mi to odrazit na obličeji, protože Asher sklopil zrak, ty úžasné zlaté vlasy se přelily přes zjizvenou tvář, takže když zase vzhlédnul, neviděli jste nic, než tu dokonalou polovinu, jedno ledově modré oko.

Zčistajasna jsem se ponořila do hlubin paměti. Ležela jsem v jiné posteli. Stála v obrovské temné místnosti, obklopená tucty voskovic, stíny se hýbaly a třepetaly při každém závanu vzduchu, každým pohybem čísi bledé paže. Ležela jsem v té chvějivé zlatavé temnotě v objetí ženy bledé pleti a tmavých vlasů. Vzhlížela jsem k ní a její tvář byla jako vyřezaná z alabastru, rty rudé a dokonalé, vlasy, jako samotná noc proměněná v proud hedvábných vláken, spadaly kolem ní, nahé a bezchybné, jako závoj. Její oči byly hnědé jako med lesních včel. Věděla jsem, že je to Belle Morte, jako bych její tvář znala odjakživa.

Dveře se otevřely a vstoupil Asher, oděn rouchem mnohem honosnějším, těžším, než měl na sobě dnes. Přesto se v něm choulil, držel je kolem sebe, bál se. Uviděla jsem na jeho tváři jizvy - čerstvé, živé - a... bolelo to. Hruď se mi svírala při pohledu na všechnu tu zhubenou krásu. Trosky a zmar. Zvedla jsem se na kolena, vztáhla k němu ruku, hýbala tělem, v němž jsem nikdy nebyla. To Jean-Claude se po Asherovi natahoval, před těmi dlouhými staletími. Ale ona tam ležela, nahá a dokonalá, dávajíc světlu svící všanc každou svou křivku, každou oblinu, každičké tajné místečko, a zavrhla ho. Nevzpomínala jsem si na slova, která použila, jen na výraz její tváře, arogantní, znechucené. Výraz Asherovy tváře, když se od ní odvracel k Jean-Claudovi, ke mně. Byl prodchnutý bolestí a tehdy poprvé nechal své zlatisté vlasy přepadnout dopředu, skrýt mu tvář. A právě tehdy jsme ho to uviděli udělat poprvé, ukrýt se před námi.

Cítila jsem její dlaně na našem těle, když se otočila zpátky k nám, jako by tam Asher ani nebyl, ale pamatovali jsme si výraz jeho tváře, siluetu jeho těla, jak opouštěl místnost. Zamrkala jsem a ocitla se zase v ložnici Jean-Clauda, pozorovala Ashera v hnědém hedvábném županu jít ke dveřím. A úhel jeho ramen, držení těla zavinilo, že se mi sevřela hruď, hrdlo se úžilo, oči pálily věcmi nevyřčeným a slzami neprolitými.

"Nechoď," uslyšela jsem se říkat a vzhlédla na Jean-Clauda. Jeho tvář byla pečlivě nečitelná, ale na moment jsem přece jen zahlédla jeho oči a bolest, již jsem cítila já, byla jen odleskem toho, co plnilo oči jemu.

Asher se zastavil u dveří a otočil se, vlasy spuštěné přes tvář, župan zakrýval vše ostatní. Neřekl nic, jen díval. Na mne, na nás.

Zopakovala jsem: "Nechoď, Ashere, neodcházej."

"Proč?" optal se hlasem opatrným a tak pečlivě neutrálním, jak jen dokázal.

Nemohla jsem mu vybreptat to o sdílených vzpomínkách. Vyznělo by to jako soucit a o ten tady nešlo - ne tak docela. Jenže jsem nesvedla vymyslet dobrou lež. Stejně by teď nebylo správné lhát. Tohle může vyhojit jen pravda. "Neunesu dívat se, jak takto odcházíš."

Přesunul pohled ze mne na Jean-Clauda a teď v něm byl hněv. "Neměl jsi žádné právo sdílet s ní tuto vzpomínku."

"Neurčuji, co se ma petite dozví, a co ne."

"Výtečně," ucedil Asher. "Takže teď víš, jak mne vykázala ze své postele. Jak mne vykázala z jeho postele."

"To druhé byla tvá volba," ohradil se Jean-Claude.

"Jak bys mohl snést můj dotek, jak by ses mne mohl dotýkat? Já sám své vlastní doteky nesnáším." Zůstal blízko dveří, hlavu natočenou na stranu, takže jediné, co jsem viděla, byly vlny zlatých vlasů. Jeho hlas byl prosycený trpkou hořkostí stejně, jako občas radostí - hořkostí, kterou šlo těžko spolknout, jako se dusit rozbitým sklem. Asherův hlas a smích nebyly tak dobré jako Jean-Claudovy, ale zase se zdál být lepší ve sdílení trápení a lítosti, než Jean-Claude.

"Proč?" zeptala jsem se, a předem znala odpověď.

"Proč co?"

"Proč tě vykázala?"

Jean-Claude se posunul vedle mne a já si uvědomila dvě věci. Za prvé, zaštiťoval se přede mnou, před námi všemi, takže jsem ho necítila, přitom mi však pohyby jeho těla samy o sobě říkaly, že není šťastný.

Asher popadl své vlasy, odhodil je z tváře, nastavil jizvy na světlo. "Kvůli tomuhle, tomuhle. Naše paní byla sběratelkou krásy, a já už krásný nebyl. Očividně ji bolelo, jen se na mě podívat."

"Jsi krásný, Ashere. Že to ona neviděla, není tvoje chyba."

Nechal vlasy sklouznout zpátky. Vlny se přelily přes jizvy a skryly je. Skoro to už přestal dělat, když byl tady, v Cirkuse. Pozapomněla jsem, jak se, když poprvé přijel do St. Louis, automaticky ukrýval, kdykoli jste se podívali přímo na něj. Využíval každičký stín, každý úhel světla, aby ukryl jizvy a na odiv stavěl krásu, co zůstala nedotčena. Přestal to dělat, byla-li jsem poblíž já.

Píchlo mne u srdce, když jsem ho uviděla se zakrýt. Cestou na kraj postele jsem se pokusila uzmout prostěradlo, ale bylo zamotané a uvězněné pod Jasonem a Jean-Claudem. Kašlu na to, tohle číslo už stejně všichni tady viděli. Chtěla jsem vymazat zraněný výraz z Asherovy tváře víc, než být holčička slušná.

Jason mi uhnul z cesty, aniž utrousil jedinou škádlivou poznámku. Neslýchané! Vylezla jsem z postele a kráčela k Asherovi a zaplavily mne další vzpomínky, jako karty vyhozené do vzduchu. Kolikrát viděl Jean-Clauda a Belle Morte a Juliannu a mnoho jiných jít k němu, nahé a natěšené. Dokonce i Jean-Claude ho zklamal. Stín v očích černovláska byl zhmotnělý pocit viny. Pocit viny, že selhal při záchraně Julianny, selhal při záchraně Ashera. Ale Asher si ho vyložil jako odmítnutí a že by se ho Jean-Claude dotýkal jen ze soucitu. Nebyl to soucit - vzpomínala jsem si na to - byla to bolest. Stali se trvalým mementem toho, jak jeden druhého zklamali. Trvalou připomínkou ženy, kterou oba milovali a ztratili. Až jim nakonec zbyla jen bolest. Asher ji proměnil v nenávist a Jean-Claude prostě odešel.

Procházela jsem vzpomínkami, jako pavučinami, otíraly se o mne, lepily se na mě, ale nezastavily mne. Ruce měl za zády, opíral se o dveře, přišpendlil je a já věděla proč. Díky Jean-Claudovu daru jsem věděla, že se mne Asher chce dotknout a nevěří si dost, aby nechal ruce před sebou. Ale nebyla jsem to já, koho se chtěl dotýkat. Jistým způsobem byl jako Nathaniel. Viděl ve mně, co ve mně vidět potřeboval, ne co tam doopravdy je.

Dotkla jsem se jeho vlasů, kde mu zakrývaly tvář. Uhnul. Smetla jsem mu vlasy z obličeje, stála jsem na špičkách, abych na něj dosáhla, jednou rukou jsem se zlehka dotýkala jeho hrudi, kvůli rovnováze. Ustoupil ode mne, popošel do pokoje. Popadla jsem ho za župan, ale zůstal odvrácený, i když župan sjížděl z perfektní poloviny jeho hrudi. "Podívej se na mě, Ashere, prosím."

Zůstal odvrácený a nakonec mi nezbylo, než ujít těch pár kroků, až k němu. Jsem dost malá, takže když jsem stála přímo před ním a koukala se nahoru, viděla jsem mu pod vlasy do tváře. Zase se odvrátil a já se natáhla nahoru, položila mu dlaně na obě líce, obrátila ho, aby se díval rovnou na mě. To mne opřelo o jeho tělo, čistě kvůli rovnováze, a cítila jsem v jeho těle odpor, potřebu odstoupit. Ale zůstal pod mým dotekem nehybný. Ruce držel za zády, jako bych mu je tam přivázala.

Kůže pod jednou mou rukou byla tak hladká, pod druhou tak hrubá. Mohl mne přeprat, ale neudělal to. Dovolil mi otočit k sobě jeho tvář. Zabořila jsem ruce do houštiny zlatých vlasů, držela mu je dál od obličeje. Zírala do jeho přivrácené tváře. Oči, tak neskutečně bleděmodré, nereálné, jako oči huskyů. Rty, stále plné a lákající k políbení, nos perfektního tvaru. Dokonce i jizvy, které začínaly na pravé půlce obličeje, byly prostě jen další částí Ashera - jen další kousek jeho, který jsem milovala. Vždycky jsem měla za to, že city, jež k Asherovi chovám, pochází z Jean-Claudových vzpomínek na něj, když bývali milenci, souputníky déle, než dvacet let. Ale když jsem teď na něj hleděla, uvědomila jsem si, že je tomu tak jen částečně.

Vzpomínala jsem si na jeho tělo, hladké a dokonalé. Ale nepředstavila jsem si je, když jsem na Ashera pomyslela. Měla jsem ho před očima takového, jaký je nyní, a pořád jsem ho milovala. Necítila jsem k němu to, co k Jean-Claudovi nebo Richardovi, ale bylo to upřímné a bylo to moje. Možná by tomu tak nebylo, nemít Jean-Claudovy vzpomínky a city, na nichž jsem stavěla, ale ať už byly kořeny jakékoli, chovala jsem k Asherovi city, které byly skrznaskrz moje, nikoho jiného. Uvědomila jsem si, s něčím podobným šoku, že nejen všem ostatním mohu nahlédnout do srdce. Ohlédla jsem se na Jean-Clauda, snažila se ho očima zeptat na to, na co jsem myslela.

"Aby ses vyznala v srdci jiných, musíš nejprve poznat své vlastní, ma petite." Jeho hlas byl tichý, žádné výčitky.

Obrátila jsem se zpátky k Asherovi a v jeho očích bylo cosi - napůl úžas, napůl bolest - jako by ode mne čekal, že mu nějak, něčím ublížím. Pravděpodobně měl pravdu. Ale jestli ano, nebude to záměrně. Nejhlubší z ran občas bývají právě ty, které jsme se ze všech sil snažili nezasadit.

Dovolila jsem svým citům a pocitům zaplavit mi oči, tvář. To byl jediný dar, který jsem mu musela dát. Jeho výraz změkl a, co jsem viděla v těch kouzelných očích, bylo současně úžasné a bolestné. Padl na kolena, po hladkém líčku se mu koulela osamocená slzička. Výraz jeho obličeje byl zrůzněný mnohým. "Pohled tvých očí část mého srdce hojí, ma cherie, a jinou zraňuje."

"Láska je kurva. Co svět světem stojí," odtušila jsem.

Zasmál se a objal mne kolem pasu, drsnou pravou tvář mi vtisknul do břicha, a já si toho vážila víc, než čehokoli jiného, co by mohl udělat. Hladila jsem ho po vlasech a držela u sebe. Podívala jsem se přes místnost na Jean-Clauda. Výraz jeho tváře byl hluboký k utonutí, touha tak nezměrná, že nebylo slov, jež by to byla sto postihnout. Chtěl Ashera a mne. Chtěl, co míval před tolika staletími. Jednou Asherovi řekl, že jedinkrát byl skoro šťastný, a to v náručí Ashera a Julianny. Než umřela a Asher byl sice zachráněn, ale více již nebyl oním bezchybným zlatohlávkem Belle Morte. Jean-Claude byl nucen vzít Ashera nazpět k upíří radě, kvůli jeho uzdravení. Jean-Claude radě upsal sto let vlastní svobody, aby mu udělali laskavost a zachránili Asherovi život. Poté Jean-Claude utekl a Asher zůstal, a stále Jean-Clauda vinil ze smrti Julianny a svého zohyzdění. Jean-Claudovo milovat a být milován dvěma lidmi se zákeřně proměnilo v milenku provždy ztratit a milencem být nenáviděn.

Hleděli jsme na sebe. Pohled v očích Jean-Clauda byl tak živý, jako čerstvá rána, jež stále krvácí. Chtěl svoji mocenskou základnu zabezpečit triumvirátem. Chtěl to - potřeboval to - ale existovaly i jiné věci, které chtěl, téměř potřeboval. A jednou z nich bylo objímat mne v pase, tisknout mi tvář do břicha.

Jean-Claude sklopil zrak, jako kdyby nedokázal kontrolovat, co v nich je. V oboru prázdných, opatrných výrazů byl mistrem nad mistry. Fakt, že co cítí je příliš silné, aby to skryl, mluvilo za vše. Zrovna teď nedokázal své emoce zaštítit. Byly příliš silné. Otřásly jeho pečlivou sebekontrolou, a část mého já tomu byla ráda.

V té chvíli jsem mu chtěla dát, po čem toužil nejvíc. Chtěla jsem to udělat, protože jsem ho milovala, ale šlo o víc. Najednou jsem si uvědomila, že poté, co Richard opustil naše lože, otevírají se jiné možnosti. Obrátila jsem pozornost zpátky na Ashera, hleděla na temeno jeho hlavy a věděla, že být v našem náručí by vyléčilo něco v jeho nitru, co by se jinak zahojit nemohlo.

Ardeur ve mně vzplanul, žhavý, tak žhavý, má kůže musela být na omak rozpálená jako v horečce. Asher se ode mne pomalu odtáhnul, nechal své paže pomalu klesnout podél těla. Vzhlížel ke mně a pohled jeho očí hovořil za vše. Věděla jsem, že i on cítí ten hlad.

"Je to žhavé," vydechla jsem. "Dřív tvá moc vždycky chladila nebo dokonce mrazila. To Richardova šelma má v sobě žár."

"Erotická touha je horoucí, ma petite, tak je tomu dokonce i u studenokrevných."

Obrátila jsem se k posteli a najednou jsem si proklatě dobře uvědomovala, že jsem nahá. Vážně si budu muset sehnat nějaký župan. Nebyl to pohled Jean-Clauda, který mě přiměl se odvrátit, ale Nathaniel a Jason. Každý v této místnosti na mě zareagoval, různými způsoby, z odlišných důvodů. Ale všechno to bylo pokrmem pro tuhle... potřebu uvnitř mě.

Asher udělal jakýsi malý pohyb, kterým upoutal mou pozornost. Začala jsem po něm sahat, abych sestrkala župan z jeho ramen, pozorovala, jak padá na zem. Objala jsem se, jako by mi byla zima, ale nebyla. Teď jsem byla na řadě já, abych nevěřila svým rukám. Pokušení bylo tak nevýslovné, ať jsem se podívala kamkoli, až se zdálo, že není kam se uchýlit do bezpečí. Cítila jsem se uvězněná. Vězněná ne místností, ale touhou.

Když jsem si byla jistá, že dokážu mluvit, aniž by to znělo tak zmateně, jak jsem se cítila, zeptala jsem se: "Je tahle věc natrvalo nebo zmizí, až se adaptujeme na to, že znamení jsou sezdaná?"

"Nevím, ma petite. Přál bych si moci ti říci něco určitějšího. Kdybys skutečně byla mého druhu, skutečný upír, pak bych řekl ano, je to trvalé. Ale jsi můj lidský služebník. V minulosti jsi manifestovala jisté síly, schopnosti, a některé přichází a odchází." Zvedl ruce. "Neexistuje způsob, jak to zjistit."

"Je to vždycky takové, nikdy neuspokojen, nikdy hotov?"

"Ne, můžeš se zasytit, ale je to náročné. Obvykle musíš být uspokojena jen natolik, že to zabrání touze, podrobit si tě."

"A ty ses takto nekrmil celé měsíce, protože sis myslel, že bych to odsuzovala?"

"Roky. A ano."

Zírala jsem na něho přes pokoj, a Asher stále klečel přede mnou. Vždycky jsem si o Jean-Claudovi myslela, že z nás tří - Richard, on a já - má nejslabší sílu vůle právě on. Teď tady stojím, mám strach se pohnout, mám strach se nepohnout, chce se mi dělat věci, které se mnou nemají vůbec nic společné. Nejsem to prostě já.  Dokonce ani Jean-Claudovi se tohle nepodobá. Vím, že lykantropové hovoří o své zvířecí polovině jako o něčem od nich odděleném - o své šelmě - ale nikdy jsem nechápala, že některé z upířích sil mohou být podobné. Touhy, hlad, tak silné a nepřekonatelné, že jsou jako oddělené bytosti lapené ve vaší hlavě, těle, krvi.

Asher se pohnul a já se k němu otočila. Má ruka se natáhla, aby pohladila jeho vlasy dřív, než jsem byla úplně tváří k němu, jako by se moje tělo pohybovalo nezávisle na očích a mozku. Jeho vlasy mají pevnější strukturu, jsou spíš jako ty moje, nepodobají se dětsky jemným kudrlinkám Jean-Clauda nebo Jasona, ani sametovému hedvábí Nathaniela. Zachumlala jsem si ruce do Asherových vlasů, jako bych si ukládala do paměti, jaký je to pocit. Někde mezi mými a Richardovými, někde uprostřed, ale ne teplé na dotek, jako Richardovy. Asher se dnes nenakrmil, neměl žádné teplo, které by mohl vydávat. Jeho kůže pod konečky mých prstů chladila, když jsem mu putovala po tváři.

Promluvila jsem, aniž jsem se na Jean-Clauda podívala. "Jak's to dokázal ustát? Jak jsi tu potřebu přemáhal, takovou dobu?"

"Jsi ještě bažant, ma petite. Tvá sebekontrola nikdy nebude slabší, než je nyní. Měl jsem staletí, abych své sebeovládání vypiloval."

Přinutila jsem se přestat laskat Ashera. Ale vzal mne za ruku, když jsem ji odtahovala, a vdechl mi na její kotníky něžný polibek. Dokonce i ten drobný dotek stačil, abych lapala po dechu. Můj hlas zazněl slabounce. "Takže se bez krmení touhou obejdeš."

"Ne, ma petite."

Otočila jsem se a zírala na něho, a Asher mi palcem na ruku maloval malá kolečka. Vzpomínala jsem si na ten jemný dotek jako na cosi vzácného, co měl ve zvyku, ať už držel ruku kohokoli z nás. "Tvrdil's, že ses takto nekrmil."

"Neměl jsem sex, ani jsem se nikoho nedotýkal po způsobu, jak ses ty dotýkala Nathaniela. Ale musím se krmit touhou právě tak, jako potřebuji krev."

"Co by se stalo, kdyby ne?"

"Pamatuješ si, co se stalo Sabinovi, když přestal požívat lidskou krev?"

Kývla jsem. Asherův palec mi nepřestával něžně kroužit po ruce a mně se stahovaly orgány v podbřišku a níž. "Sabin začal hnít zaživa." Hleděla jsem do Jean-Claudovy dokonalé tváře. "Stalo by se to i tobě?"

Seděl opřený na posteli, ve svém černém županu. Jason se přesunul k čelu postele, jako by sledoval nějaký povedený špektákl, a Nathaniel pořád ležel na břiše tam, kde jsem ho nechala, pozoroval nás světlýma očima. "V rodu Belle byl jeden upír, který se vzdal chtíče. A také jedl jen ze zvířat, a věřím, že by shnil jako Sabin, ale neměl čas. Začal stárnout, co den to celá léta. Když z něj zbyla jen scvrklá věc, Belle ho zabila."

"Ale tys nezestárnul, cos teda dělal?" Neobviňovala jsem ho. Jednoduše jsem se to chtěla dozvědět, protože jsem cítila Ashera na konci své ruky jako něco ohromné a... jako něco, bez čeho nemůžu žít. Chtěla jsem Nathaniela, chtěla jsem Jasona, chtěla jsem Micaha, ale ne takhle. Myslím, že to byly Jean-Claudovy pocity, co z tohoto dělaly o tolik víc.

"Je možné krmit se na dálku, bez dotýkání," odpověděl Jean-Claude.

"Tak proto hned první podnik, který sis otevřel, byl striptýzový klub. Krmil ses chtíčem."

"Oui, ma petite."

"Nauč mě krmit se na dálku." Právě když jsem řekla na dálku, Asher si přitáhl mou ruku ke tváři a lísal se k ní jako kocour. Musela jsem na vteřinu zavřít oči, ale neřekla jsem mu, aby toho nechal.

"Krmení na dálku je ubohá náhražka pravého krmení."

Otevřela jsem oči a zírala na něho přes pokoj, a teď jsem ho vnímala. Cítila jsem jeho potřebu - krve, sexu, lásky a vzájemných doteků našich těl, našich těl třoucích se o jeho. Obtočil kolem sebe paže, jako by mu byla zima nebo si nevěřil, že neopustí postel a nevyrazí k nám.

"Stejně mě to nauč," požádala jsem paličatě.

"Nemohu, ne takto brzy. Za pár nocí tě tomu naučím, ale tvá sebekontrola není... dosud zcela úplná."

Začal jsem říkat: zkus to se mnou, ale Asher pomalu a vláčně vsál do úst můj ukazováček a já najednou neudržela myšlenku.

"Pojď do postele, ma petite," lákal mne Jean-Claude. "Když se tady nakrmíš, existuje šance, že budeš dost sytá, aby ses na našeho tak tvrdohlavého Richarda nevrhla a doslova ho nerozmačkala."

To pomyšlení stačilo, aby utlumilo touhu, na moment či dva. Zabavila jsem Asherovi svou ruku a on neprotestoval. Čirá hrůza z toho, co bych mohla vyvést poblíž Richarda, s tímhle v sobě, mi pomohla myslet. I za normálních okolností platí: Anita poblíž Richarda rovná se Anita chce sex, jenže teďka... "Pane Bože, měla bych velkou kliku, kdyby se mi podařilo se nesvlíknout a neobskočit ho rovnou na lupanaru. To by bylo rodeo." Zoufale jsem se očima zaklesla do Jean-Clauda. "Šmárjápano, co mám dělat?"

"Takže ještě jednou a tentokrát pomalu, ma petite. Pokud se teď nakrmíš vydatným pokrmem, jenž je ti zde nabízen, mohla bys být dostatečně plná, aby ses nepotřebovala zase brzy nakrmit. To je vše, co ti, nic víc a nic méně, mohu dnešní noci poskytnout. Mohla bys to setkání prostě o pár nocí odložit."

Zavrtěla jsem hlavou. "Zabijí Gregoryho. Musím ho odtam dostat ještě dneska."

"Tak pojď a papej."

"Definuj papej."

"Pij jejich chtíč."

Podívala jsem se na Jasona a Nathaniela a ti se o neutrálnost ani nepokoušeli. Výraz jejich tváří mi vehnal krev do lící. Zavrtěla jsem hlavou.

"Nemusíš mít styk, aby ses z nich nakrmila, jak jsi sama zjistila."

"Aúúú," vyl Jason, ale jeho tvář neodpovídal lehké škádlivosti jeho hlasu. Reagovali na mou potřebu způsobem, jakým já tak dlouho reagovala na Jean-Claudovu. Vábeni jako můra k plameni. Prostě jste si nemohli pomoci, chtěli jste se ho dotknout, i když jste věděli, že pálí.

Asher vstal. "Zanechám vás o samotě. Jen bych se, s dovolením, nakrmil z Nathaniela, jako svého pomme de sang dne."

"Ne," vyhrkla jsem.

Jeho oči se maličko rozšířily, tvář se stávala neutrální, oči se vyprazdňovaly a chladly jako jarní obloha. Cítila jsem, jak se ode mne odtahuje. "Jak si přeješ." Obrátil se ke dveřím.

Popadla jsem ho za ruku, propletla s ním prsty. "Pojď do postele, Ashere."

Myslela jsem, že jeho tvář je tak prázdná a neutrální, jak jen to jde. Mýlila jsem se. V jeho hlase nebylo vůbec nic, když se zeptal: "Co tím myslíš?"

"Nemohu ti vrátit, cos míval. Dokonce ti ani nemohu dát..." Zmlkla jsem a zkusila to znovu a lépe. "Ale můžu vás nechat krmit se zase pospolu."

"Jak?"

"Bude-li Nathaniel souhlasit, můžeš si od něj vzít krev, a Jean-Claude si ji bude brát od Jasona. Můžete jíst pospolu."

"Máš vůbec ponětí, jak intimní věcí je krmit se ze svých pomme de sang společně? Pomme de sang není žádné obyčejné krmení, je to intimní, má se sdílet jen s intimními společníky."

Obtočila jsem prsty kolem jeho ruky. "Já vím." Udělala jsem krok směrem k posteli, táhla ho s sebou. "Dovol nám krmit se tvojí touhou, Ashere, jako za starých časů."

Asher pohlédl přese mne na Jean-Clauda. "Když se mou touhou naposledy krmila dvojice, byla to Belle a ty."

"Vzpomínám si," řekl Jean-Claude tiše.

Vztáhl k Asherovi ruku přes celou místnost a to mi připomnělo, jak se po něm natahoval před všemi těmi staletími. "Dovol, ať je to zase tak, jak to bývalo dříve, ale tentokrát lepší. Anita tě miluje takového, jaký jsi teď, ne jako nějaký ideál, motýla probodnutého špendlíkem, kterého odhodíš, když mu upadne křídlo. Pojď k nám, Ashere, pojď k nám oběma."

Asher se usmál, pak ukročil, aby stál vedle mne. Nabídnul mi rámě velice staromódním gestem. Chtěla jsem se chopit jeho paže, abych měla omluvu, mohla se při chůzi otírat svým tělem o jeho, a právě proto jsem se zeptala: "Co tak nabídnout mi svůj župan, stejně jako rámě?"

Vysekl mi hlubokou a dokonalou poklonu, tak hlubokou, že jeho vlasy téměř zametly podlahu. "Žes mne musela upozornit, abych ti nabídl svůj župan, je důkazem, že nejsem gentleman." V mžiku ho ze sebe setřásl a podržel mi ho jako plášť. Asher měří šest stop, takže mi rukávy visely přes ruce, a dole se župan kolem mne rozléval jako jezírko. Budu lem tahat za sebou po zemi. Rukávy jsem si vyhrnula a pásek pevně utáhla, ale s délkou jsem mohla udělat jediné, přehodit si spodek županu přes ruku jako vlečku. Ale zakrýval skoro každou píď mne a mně rázem bylo lépe. Sladká vůně Asherovy kolínské ulpěla na županu, a ta jemná, mužná vůně mě přiměla bezděky se k němu otočit. Moje oči se na něm přímo pásly. Vidět Ashera bez košile mi neulevilo, spíš naopak. Měla jsem nutkání hladit jeho holou kůži, olizovat jizvy. Nepamatuji, že bych kdy dřív byla takhle vysazená na orál, a tak jsem dumala, jestli v tom má packy šelma nebo upír. Ale položit tu otázku by znamenalo přiznat chlípnou touhu, a zas tak moc jsem to vědět nechtěla.

Vložila jsem dlaň do Asherovy, dílem proto, že ji ke mně napřahoval, a dílem proto, že i ten malý dotek znamenal jisté uspokojení. Chtěla jsem se ho dotýkat, chtěla jsem se kolem něj omotat a zodpovědět tu otázku, na niž chtěl tak zoufale znát odpověď Jean-Claude. Byla celá tato krása a žár zničena? Je teď Asher neschopen fungovat jako muž? Zavřela jsem oči a on mne vedl vpřed, protože ty vize byly prostě příliš silné. Skrze Jean-Clauda jsem přesně věděla, jak Asher vypadal nahý, než ho zjizvili. Vzpomínala jsem si na jeho tělo koupající se ve světle ohně v krbu, jak leží bujný a vztyčený na koberci v nějaké komnatě v nějaké zemi, kterou jsem nikdy neviděla. Znala jsem hru paprsků měsíce na jeho zádech, když jsem se ho dotýkala.

Zakopla jsem o lem županu, a musel mě zachytit, abych nepadla na ústa. Najednou jsem se tiskla k jeho hrudi, jeho ruce byly pevnou oporou mým zádům. Má tvář byla najednou pozvednutá, jako bych čekala polibek, a nastal jeden z těch momentů, kdy si jeden druhého ostře uvědomíte - bolestně a náhle jste si vědomi možností, jež skýtá příštích pár sekund. Zvedl mne na ruce, nesl tak snadno, jako bych byla lehká jako pírko, hladce vpřed. Řekla bych mu, aby mě dal dolů, ale srdce jsem měla až v krku a nedokázala přes ně promluvit.

17

Asher nakráčel k posteli a uložil mne na ni, naklánějíc se při tom nad Nathanielovo nahé tělo. Ležela jsem na zádech a cítila pohyby ze všech stran. Jean-Claude popolézal vedle mě, a Jason se stěhoval za ním od hlav postele. Nathaniel se převaloval, až jsme leželi vedle sebe, on na boku. Jeho oči mi neprozrazovaly nic, až na to, že neřekne ne, ale stejně jsem se zeptala.

"Chceš, aby se z tebe Asher krmil?"

"Ach, ano," odvětil Nathaniel a v jeho hlase zaznělo něco, co jsem tam slýchala zřídka - jistota. Právě teď ví, co chce. Neměl žádné pochyby a síla jeho touhy ho... posilovala.

Asher vklouznul za Nathanielova záda, takže jejich těla do sebe zapadla jako lžička do lžičky. Otočila jsem se včas, aby viděla Jean-Clauda dělat totéž s Jasonem, jako oživlé zrcadlo. Jason vztáhnul ruku, dotknul se mojí paže, a bylo to, jako by se rozletěly dveře. Myslela jsem si, že cítím touhu, než se stalo tohle, ale bylo to pouhé mdlé echo. Burácela nade mnou jako něco ohromné a pálící, až na to, že tento oheň nepálil, sytil mě energií, jako bych nebyla dřevo, které stravuje, ale plamen sám. Byla jsem věc, co se krmí a roste a stravuje.

Našla jsem Jasonova ústa a políbila ho, líbala jsem ho rty a jazykem a zuby, kousla do jeho horního rtu, vtahovala ho do úst. A jeho tělo se najednou tisklo na mé, jeho paže mě tlačily k němu a Nathaniel vklouznul za má záda. Byla jsem mezi nimi zmáčknutá a bylo mi to jedno.

Má noha si našla cestu přes Jasonovy boky, aby se chodidlem dotkla Jean-Clauda na druhé straně. Jason byl najednou vecpaný mezi moje nohy, dělilo nás jen hedvábí jeho boxerek. Mělo to stačit, mělo mne to zastavit, ale nestačilo. Potřebovala jsem ho. Nathaniel mi zvedl vlasy, něžně mě kousnul zezadu do krku a z mého hrdla se vydral sten. Ti dva na mě padli, ruce, ústa, těla, jako by byli ohněm pro mé dřevo, ale tohle dřevo je vtahovalo, pilo je, skoro. Jason na mě zatlačil a boxerky byly natolik plandavé, hedvábí tak tenké, že do mě vstoupil. Nejmělčí z průniků, ale stačil, abych dostala rozum, přinutil mne se od něj odtáhnout.

Vycouval a zašeptal: "Promiň."

Můj hlas byl stejně zadýchaný, jako jeho, když jsem říkala: "Ještě mi nezabrala antikoncepce."

Všichni strnuli. Jean-Claude nakouknul přes Jasonovo rameno. "Cos to řekla, ma petite?"

"Před šesti měsíci jsem přestala brát pilulky. Teď je beru teprve dva týdny. Takže ještě další dva až čtyři týdny je to bez záruky."

"Milovala ses s Nimir-Raj."

"Podstoupil vasektomii."

Asher se vmísil do hovoru: "Ona co?"

Jean-Claude se na něho podíval napříč přes postel. "Její hlad se poprvé probudil, když byla s novým Nimir-Raj. Ještě ses s ním nesetkal."

"Tys," hlesl Asher.

"Oui."

Jason se na mě koukal a já mu musela dát dlaň přes oči, zavřít je. A rozpaky pomáhaly, ale ardeur se stáhnul jen dočasně, jako vlna vracející se do moře od pobřeží, už jsem cítila, jak se žene nazpět. Jean-Claude měl pravdu. Pokaždé, když řeknu ne, je příští odmítnutí těžší.

Jean-Claude se skulil z postele a slyšela jsem ho otevírat zásuvku. Vrátil se s do fólie zatavenými balíčky a beze slova je podal Jasonovi a Nathanielovi.

A bylo to. Klidila jsem se od nich nadzvukovou rychlostí, schoulila jsem se u čela postele. "Ne, ne, ne, tys říkal žádný styk."

"Řekl jsem, že nepotřebuješ mít styk, aby ses nakrmila."

"Ne, aha, tak to ne." Zastrkala jsem župan kolem sebe a zakryla všechno, co šlo, což byla podstatná část mne.

"Neplánujeme pro ně, aby s tebou souložili, ma petite. Ale já jsem se krmil touhou i byl živen Belle Morte. Při krmení nastává chvíle, kdy se sama sobě ztrácíš a ne vždy ti to myslí jasně. Nechci muset litovat, kdybychom se nechali unést."

"Nehodlám mít sex ani s Nathanielem, ani s Jasonem. Jen tak dál pokračuj, a dokonce ani ty nebudeš na seznamu."

"Budu raději, když se na mě budeš zlobit a nebudeš v mojí posteli, než abys nešťastnou náhodou s jedním z nich otěhotněla."

"Myslím, že se dokážu udržet a nešukat je." Zněla jsem naštvaně, ale nebyl to hněv, co jsem cítila, bylo to sémě pochybnosti. Váhání vztek zhoršilo. Vždycky se schovám za vztek, když můžu.

"A před tím oním ránem bys přísahala, dokonce ještě urputněji, že bys nešoustala cizího chlapa, se kterým ses zrovna setkala."

Ruměnec nastoupil tak prudce, že to skoro bolelo. "Já to nechtěla." Což znělo uboze dokonce i mně. "Nedokázala jsem..."

"Nedokázala ses ovládat, ma petite, já vím. Ale pokud zase ztratíš sebekontrolu, není lepší být v bezpečí?"

Zavrtěla jsem trucovitě hlavou. "Jestli se nedokážu lépe ovládat, nebudeme tohle dělat."

"A když se nenasytíš chtíčem v této místnosti, jak chceš jít dnes v noci na lupanar? Jak chceš uvidět svého leopardodlačího milence, jenž tě má na lupanar doprovázet, aniž bys pozbyla své tak drahé sebekontroly? Jak vydržíš stát tak blízko našeho Richarda a nenabídnout se mu? Ma petite, měla jsi sex s kýmsi cizím."

"On je její Nimir-Raj," ozval se Nathaniel. "Mají se spolu pářit."

"Pěkná záminka, jen co je pravda," utrousil Jean-Claude, "ale já byl tam, kde je ma petite právě teď. Cítil jsem hlad po staletí, a garantuji ti, že dnes večer nemůžeš jít mezi kožoměnce, aniž by ses nakrmila. Znovu se ptám, nemůžeš to setkání o pár nocí odložit?"

"Možná o jednu noc."

Zavrtěl hlavou. "Ne, ma petite, jedna noc nestačí. Táhne tě to k Richardovi a nyní i k Nimir-Raj. Myslím, že v jejich blízkosti nebudeš schopná myslet, pokud se nenakrmíš. V sázce je život tvého leopardodlaka. Můžeš si dovolit být duchem nepřítomná? Sneseš pomyšlení na ztrátu sebeovládání na veřejnosti, mezi potenciálními nepřáteli?"

"K čertu s tebou."

Kývnul. "Ano, snad, ale je něco, co jsem ti řekl, nepravdivé?"

"Ne." Potřásla jsem hlavou. "Nerada to říkám, ale ne."

"Pak tedy dovol, abychom, pro každý případ, učinili opatření. Je vskutku velké štěstí, že Nimir-Raj je bez rizika. Naše životy jsou i bez toho dost komplikované."

Věděla jsem, co toho znamená. Nešťastnou náhodou otěhotněla. Ta myšlenka mi zchladila krev víc, než co jiného. Skryla jsem si tvář ve dlaních. "Tohle dělat nemůžu."

"Pak tedy musíš zavolat Richardovi, že dnes v noci nemůžeš přijít. V tomhle stavu tam jít nemůžeš. Potřeba je tím horší, čím déle ji potlačuješ."

Zvedla jsem hlavu a podívala se na něj. "Jak moc horší?"

Sklopil zrak. "Dost zlá."

Přelezla jsem přes postel, přinutila ho podívat se na mě. "Jak zlá?"

Snažil se nehledět mi do očí. Jeho štíty byly vztyčené a já nedokázala poznat, co cítí. "Budou tě přitahovat všichni muži. Pak... nemohu ručit za to, co uděláš, ma petite, nebo s kým to budeš dělat."

Jen jsem na něj zírala. "Ne. Ne, já bych nikdy..."

Dotknul se mých úst konečkem prstu. "Ma petite, jestli jsi ještě nenarazila na mé vzpomínky na první den, kdy jsem měl tohle v sobě, je to pravé požehnání. Byl jsem prostopášný smilník, než jsem se stal upírem. Ale, co jsem prováděl, když na mne poprvé dolehla touha... Touha mne nezasáhla hned, protože nejprve jsem prahl po krvi. Potom, když se hlad utišil, touha ve mně rostla." Vzal mé ruce do svých, přitiskl si je na chladnou hruď. "Dělal jsem věci, ma petite, které připadaly ponižující dokonce i otrlému nemravovi. Pohled, letmý pohled stačil a už jsem k nim pospíchal."

"Copak se tě Belle Morte nesnažila chránit?"

"Setkal jsem se s Belle, až když jsem byl skoro pět let mrtvý."

Zírala jsem na něho. "Myslela jsem si, že Belle byla tvou, jak je to slovo, no že tě přeměnila v upíra."

"Mou stvořitelkou, kněžnou, je Lissette. Je z rodokmene Belle, ale není vyšší upír, nevyhovuje vymezení toho pojmu, bez ohledu na míru tolerance. Ve Francii je běžné, že každý polibek upírů má přinejmenším jednoho upíra patřícího ke každé z pokrevních linií rady. Lissette byla jediná svého druhu v hnízdě vzešlém povětšinou z mnohem méně příjemných upírů. Julian byl jejím Vládcem města, a mým prvním skutečným pánem. Přivedl pro mne lidi, ale ne lidi, které bych si vybral. Přivedl..." Jean-Claude potřásl hlavou. "Bavil se na můj účet, protože věděl, že vezmu zavděk vším, co mi nabídne, protože nebudu mít na vybranou. Myslel jsem, že ve mně už není místa pro rozpaky, ale on mi ozřejmil, že stále existují věci, které dělat nechci, a stejně jsem je dělal."

Myslím, že kdyby se tak silně nezaštiťoval, viděla bych, na co zrovna vzpomíná, ale nechtěl, abych to viděla.

"Dovol mi ušetřit tě takové degradace, ma petite. Nejsi, jako jsem býval já. Nikdy ses nepustila z otěží. Mám strach, co bys dělala, nebo si o sobě pomyslela, kdybys prováděla tyhle věci. Nemyslím, že by tvé já přežilo nedotčené."

"Děsíš mne."

"Dobře, měla bys být vyděšená. Asher se se mnou setkal, ještě než jsem ardeur ovládl. Může ti povyprávět, jaký jsem tehdy byl."

Jen jsem se na Ashera podívala.

"Vídal jsem ardeur povstávat v jiných už dříve, před Jean-Claudem, a pozoroval jsem to, ale ještě nikdy jsem neviděl nikoho, kdo by z toho tak šílel," řekl Asher.

"Takže jsi mu pomohl se naučit, jak ardeur kontrolovat."

"Non. Lissette poslala Belle vzkaz, pověděla jí o Jean-Claudově kráse. Já byl Belle vyslán, abych se mu, jak bys ty řekla, podíval na zoubek. Poradil jsem Belle, nezvat Jean-Clauda a jeho pána ke dvoru."

"Proč?" nechápala jsem.

"Žárlil jsem na jeho krásu a zdatnost. Po deseti letech jsem ji nudil, nebo jsem se toho aspoň obával. A o konkurenci jsem nestál."

"Naučil jsem se ovládat ardeur bez pomoci kohokoli, kdo s ním měl zkušenosti. Pět let jsem se krmil tělem, jako jsem se krmil krví. Teprve potom jsem zvládl umění krmit se na dálku."

"Pět let!" vyhrkla jsem.

"Belle mne naučila pravé kontrole ardeur, a jejím jsem se nestal před pátým rokem po mé smrti. Ale já tady pro tebe budu od začátku. Nebude to stejné, jako to bylo se mnou." Jean-Claude mě objal a přitiskl k sobě, což mě ještě víc vyděsilo. "Nikdy bych s tebou znamení nesezdal, kdybych si myslel, že můžeš zdědit mého inkuba. Vědomě bych ti to neudělal."

Odstrčila jsem se od něho a zjistila, že pláče, a strach se mi usadil na jazyku jako zrezivělý kov. Byla jsem tak vystrašená, že se mé tělo zklidnilo, neplašilo se, ale skoro jako by se každý pulz mého těla, každý dech prostě zastavil, a jediné, co mě plnilo, byl strach.

"Cos mi udělal?"

"Nejprve jsem si myslel, že vzhledem k tomu, že nejsi upír, nebudeš mít skutečný hlad. Ale dnes jsem tě sledoval, vím, že je to stejné, jako u mě. Musíš se krmit. Nesmíš se sebezapírat. Dělat to povede k šílenství nebo hůř."

"Ne," řekla jsem paličatě.

"Kdybys odolala sblížení s Nimir-Raj, řekl bych, že tvá síla vůle to může porazit. Kdybys odolala touze krmit se z Nathaniela, řekl bych, že to ovládneš. Ale ty ses z něj krmila."

"Neměla jsem s Nathanielem sex."

"Ne. A neuspokojilo to, cos místo toho dělala, některé části tebe víc, než pouhý pohlavní styk?"

Začala jsem říkat ne a pak zůstala zticha. Cítila jsem Nathanielovo maso v ústech, jeho kůži pod svýma rukama, chuť jeho krve na jazyku. Ta vzpomínka ve mně vzbudila hlad, zaplavil mne jako horký příliv. Ne pouze chtíč, ale Jean-Claudova žízeň po krvi a chtění Richardovy šelmy - nebo mé šelmy - konečně si kousnout a doopravdy trhat maso, nepředstírat, nedržet se zpátky.

Zmocnilo se mne strašné tušení. "Jestli potlačím jeden hlad, zhorší se všechny, viď?"

"Když jsem si odpíral chtíč, potřeboval jsem víc krve, a naopak."

"Nemám jen tvou žízeň po krvi, Jean-Claude, mám taky Richardovu šelmu - nebo moji. Chtěla jsem Nathaniela roztrhat. Chtěla jsem se z něho krmit doopravdy, jako se krmí zvířata. I tohle se bude zhoršovat?"

Jeho tvář se začala nořit do opatrného, neutrálního výrazu. Popadla jsem ho za ramena a zatřásla jím. "Ne! Už žádné skrývání. Bude se to zhoršovat?"

"Neznám žádný způsob, jak to zjistit se vší určitostí."

"Žádné další hry! Bude se to zhoršovat?"

"Jsem přesvědčen, že ano." Jeho hlas byl velmi tichý, když to říkal.

Odtáhla jsem se od něho, schoulila se u čela postele, zírala na něj, čekala, že řekne: promiň, jen jsem si dělal srandu, ale on se mi jen díval do očí. Zírala jsem na něho, protože jsem nechtěla vidět tvář nikoho jiného. Jestli uvidím soucit, možná mě to rozbrečí. Jestli uvidím chtíč, chytne mě rapl.

Nakonec jsem se zeptala: "Co mám dělat?" Můj hlas postrádal vše, zbyla nicota, únava.

"Nakrmíš se a my ti pomůžeme. Udržíme tě v bezpečí."

Nakonec jsem se rozhlédla po ostatních. Všechny tváře byly buďto pečlivě neutrální nebo, v případě Nathaniela, zíraly dolů do postele. Jako by mi nevěřil, nechtěl, abych se mu podívala do očí. Pravděpodobně to od něj bylo prozíravé. Chytrej kluk.

"Fajn, ale myslím, že můžeme vymyslet něco lepšího, než kondomy."

"Co máš na mysli, ma petite?"

"Nathaniel si natáhne kraťasy a já najdu svoje pyžamo."

"Přesto si myslím..."

Zvedla jsem ruku a Jean-Claude ztichl. "Můžou je mít pod tím, čistě pro každý případ, ale vím, že když Nathanielovi řeknu, aby to nedělal... neudělá to." Zamračila jsem se na Jasona.

"Budu hodný."

"Nemám strach, že by tě Nathaniel neposlechl, ma petite."

Tón jeho hlasu mě přiměl odvrátit se od Jasonovy tváře k jeho. "Co tím myslíš?"

"Obávám se, že udělá do puntíku vše, co mu řekneš, aby udělal."

Zírali jsme na sebe dlouho, po mnoho úderů srdce. Už mi bylo jasné, co má na mysli. Nejsou to kluci, komu nevěří, ale já. Měla bych říci, že bych po nich nikdy - od žádného z nich - nechtěla, aby mi to udělal, ale v očích Jean-Clauda bylo cosi, jakási vědoucnost, jakési soužení, které mi v tom zabránilo.

"Kolik sebekontroly ztratím," zeptala jsem se raději.

"Nevím."

"Vážně mne začíná unavovat slyšet tě tohle říkat."

"A mne to říkat."

Nakonec jsem se ještě zeptala, na co jsem se zeptat musela. "Co bude teď?"

"Naši pomme de sang dojdou pro oděv sobě i tobě a nakrmíme se."

A stejně moc, jak moc jsem nenáviděla to přiznat, jak moc jsem to chtěla popřít, jsem také věděla, že má pravdu. Snažila jsem se nebýt sociopat, protože to ze mě dělá příšeru. Nevěděla jsem, co to plácám. Musím se krmit z lidí, chtíčem namísto krve a masa, ale přesto je to krmení. Být sociopat přestává znít zas až tak špatně.

18

Někdy během oblékací procedury jsem přišla k rozumu. Zůstala jsem u čela postele, Asherův župan pečlivě přepásaný přes červené pyžamo, tvář odvrácenou, čelo opřené o dřevo. Sebekontrola byla srdcem toho, kým jsem si myslela, že jsem. Můžu to udělat, nebo spíš neudělat. Musím se pokusit a třeba to přejde, protože udělat cokoli jiné... tohle dělat nemohu.

Postel se pohnula, a už jen vnímání mužů pohybujících se na ní stačilo, aby se ve mně všechno sevřelo a pulz se zrychlil. Dobrý Bože, pomoz mi. Tohle se přece dít nesmí. Bála jsem se, že skončím jako upír. Mnohokrát jsem měla namále, ale nikdy by mě ani ve snu nenapadlo, že se stane něco jako toto. Jsem pořád živá, pořád člověk, ale hlad ve mně roste jako obrovské zvíře, snažící se prohrabat si cestu ven, a pod povrchem ho drží jen mé prsty zatnuté do dřeva, čelo přitisknuté k vyřezávání na něm. Nebyla jsem si jistá, se kterým hladem bojuji. Ale ardeur všechno podbarvoval, ať už jsem prahla po mase, nebo krvi, sex byl ve všem. Nemohla jsem je oddělit a to bylo děsivé samo o sobě.

Cítila jsem, že ke mně někdo leze a i bez dívání věděla, že to je Jean-Claude. Prostě jsem ho cítila.

"Ma petite, vše je připraveno, už potřebujeme jen tebe."

Promluvila jsem s tváří přitisknutou na dřevo, prsty k němu jako přilepené. "No, tak se budete muset obejít beze mne."

Cítila jsem jeho ruku vznášet se nad mým ramenem a zasyčela: "Nesahej na mě!"

"Ma petite, ma petite, změnil bych to, kdybych mohl, ale nemohu. Musíme vytěžit maximum z toho, co se nám skýtá."

To mě donutilo se na něj podívat. Jeho obličej byl příliš blízko, oči, půlnoční obloha by jim jejich modř mohla leda závidět, vlasy, temná svatozář kolem bledé tváře. Zahlédla jsem jinou tvář, právě tak bledou, právě tak dokonalou, s hustou hřívou černých vlasů, ale s očima sytě hnědýma, jako tmavý jantar. A ty v mé vizi rostly, až se svět utopil v temném medu jejích očí, jako by se vlil do mých očí, na kůži, do mého těla, až mne naplnil a když jsem zvedla oči k Jean-Claudově ustarané tváři, jeho ruka na mé paži, spatřila jsem v jeho očích cosi, co nemělo daleko k hrůze.

Mazal pryč ode mne, a když jsem se otočila a pohlédla na Ashera, sjel z postele jako blesk, zůstal stát, chvěl se jako osika. Jason a Nathaniel zůstali na posteli, protože je nic lepšího nenapadlo. "Co se děje?" zeptal se popletený Jason.

Nathaniel zašeptal: "Její oči." Chytrej kluk, neříkala jsem to už?

Obrátila jsem se a pohlédla na sebe do starožitného obrovského zrcadla, které stálo v koutě. Mé oči naplnil světle hnědý oheň, ne temno mých vlastních očí, ale jejích.

"Ne," hlesla jsem. Cítila jsem ji na tisíce mil. Její rozkoš z mojí hrůzy se kutálela mým tělem, ponoukala mou šelmu a odhodila mě na postel. Mé ruce se natáhly po něčem, čeho bych se mohla chytit, po něčí pomoci, ale nebylo s čím bojovat. Byla to moc a byla uvnitř mne.

Zkoumala mne, dráždila mou šelmičku, až se převalovala těsně pod mojí kůží. Sáhla si na tu část Richarda, která byla stále ve mně a probudila jeho šelmu, až se ty dvě energie propletly a mé tělo zachvátila křeč.

Slyšela jsem ječení: "Ona se promění!" Ruce držící mne na posteli.

Ale Belle se už dozvěděla, co chtěla, a nechala je vklouznout zpátky do mého těla. Oddělila síly ve mně, jako když rozdáváte karty. Dotkla se Jean-Claudova linku ke mně a zmátlo ji to. Vycítila jsem to. Až doteď si myslela, že jsem upír, a nyní věděla, že ne. Co ji mátlo, nechala sklouznout zpátky hluboko do mne, pak povolala ardeur, inkuba, a v té chvíli mi došlo, že to je špatné slovo. Sukubus, zašeptala v mojí hlavě, sukuba. Ruce, které mě držely dole, se přelily přes mé tělo, zareagovaly na ardeur. Bylo to jako být utopená v čirém chtíči, válet se v něm, jako když obalujete vídeňský řízek, než ho usmažíte.

Dlaně jezdily po mé kůži a něčí ústa uzamkla má ústa, a já neviděla, kdo je zrovna nade mnou, kdo mne líbá. Cítila jsem váhu jejich těl, další pár rukou, ale neviděla jsem nic, než zářící jantarové světlo.

Belle přidržela ardeur na povrchu, protože ji to bavilo. Neviděla jsem, čí ruce jsou kde, nebo kdo co dělá, pouze jsem je cítila. Zavadilo o mne hedvábí, přitisklo se maso, spadla opona vlasů, zavoněla vanilka, ale neviděla jsem. Belle Morte používala mé oči na něco jiného. Dotkla se té části mne, která mi dovoluje oživovat mrtvé. Hladila mou nekromancii, snažila se ji dostat na hladinu, jako už to udělala těm dvěma. Šelmám a ardeur, ale když zkoumala je, šlo o věci, co měla na povel. Do jisté míry byly částí jejího rodu, její krve. Jenže nekromancie je celá moje.

Má magie ve mně vzkypěla, odstrčila ji, ale nedokázala jsem ji vystrnadit, ne tak nezkušená, s nově nabytou mocí. Jako by se vznášela u hladiny nějaké temné tůně a já seděla na dně a snažila se ji vystrčit ven. Nedokázala jsem ji vykázat, ale zase jsem viděla a mohla myslet.

Byla jsem nahá od pasu nahoru. Nathanielova ústa věznila mou bradavku a cumlala ji. Vykřikla jsem a Jason sklonil hlavu, přiblížil pusu ke druhému prsu. V jedné chvíli jsem zírala na ty dva, přitisknuté k mému tělu. Blond hlava, kaštanová, jejich ústa se snažila na mých ňadrech, celým tělem se tiskli k mému, stopy po mých zubech byly na Nathanielově těle stále patrné, když se ardeur, když se Belle Morte, přese mne zase přelila. Jasonova ruka mi vklouzla zepředu pod rudé hedvábné kalhotky, jeho prsty mne našly, jako by odedávna věděl, kde se mne dotknout. Svíjela jsem se pod jeho dotekem, jejich doteky.

Popadla jsem Jasonovo zápěstí, snažila se odtáhnout mu ruku, ale bojoval se mnou a šlo o příliš choulostivé místečko, aby se stalo bojištěm. Zakřičela jsem: "Jean-Claude! Ashere!"

"Ma petite?" Jean-Claude mé jméno vyslovil tázavě, jako by si nebyl jist, zda to jsem opravdu já. Našla jsem upíry stát vedle postele, nepomáhali, nepřekáželi, jen přihlíželi. Ale já je chápala. Ardeur volal i je. Měli strach se nás dotknout.

"Jíst," zachraptěla jsem.

"Non, ma petite."

"Nemůžu bojovat s ní a s hladem. Jezte a dejte mi najíst."

"Nemůžeš se od ní osvobodit, ma petite!"

"Pomoz mi!"

Podíval se přes postel na Ashera a já viděla, jak mezi nimi něco prošlo, něco utkané z trápení a žalů starých časů. "Má pravdu, mon ami, nemůže bojovat s Belle a ardeur zároveň."

"Nechápe, o co žádá," protestoval Jean-Claude.

"Ne, ale požádala, a pokud to neuděláme, navždy jí to bude vrtat v hlavě. Raději bych se pokusil a selhal, než litoval, že jsem se vůbec nepokusil."

Zírali jeden na druhého, sekundu či dvě, pak Asher vylezl na postel a Jean-Claude za ním. Asher se natáhl vedle Nathaniela a Jean-Claude ho zrcadlil s Jasonem. Radost Belle Morte mnou prošlehla, naplnila mé oči medově zbarvenými plameny, a já uvolnila sevření Jasonova zápěstí. Jeho ruka vklouzla zpátky na mne, ale když jsem se otočila, abych se rozhlédla, uviděla jsem Jean-Clauda skrz temné čočky jejích očí, a Ashera na opačné straně. Poznala jsem, že jakmile se dotknou pomme de sang, budou lapeni touhou a nedokáží se osvobodit. Byla to past. Otevřela jsem ústa, abych řekla: ne, ale tři věci se staly najednou. Oba se zakousli do krku muže na své straně, jako by přesně věděli, co udělá ten druhý, a Jason mne postrčil přes onen zářivý práh orgasmu. Vykřikla jsem, tělo se na posteli vzepjalo, a pouze jejich váha mi zabránila se posadit, drásat rukama vzduch, protože to nebyla jen má vlastní rozkoš, co jsem cítila. Cítila jsem Asherovy tesáky v Nathanielově krku, cítila jsem Nathanielovo tělo bytnět, tvrdnout a nakonec se uvolnit v přílivu rozkoše, který ho přinutil zakousnout se do mého prsu, a mne přinutil podrápat ne jeho záda, ale Asherova, svými nehty. Jason ode mne odtáhl svá ústa a zakřičel. Upíři si osedlali jejich těla a já věděla, spolu s Belle Morte, že jediným důvodem, proč s námi nedospěli k orgasmu, byla absence krevního tlaku. Ale rozkoš v tom byla. Nás pět uvízlo ve vlnobití rozkoše, přelévala se přes nás, vlna za vlnou. Jako žár, po němž ardeur dostal jméno, valily se přes nás a skrze nás, znovu a znovu. Bylo to jako vznášení, bez kůže, bez tvaru, těsně nad postelí, a jejich srdce jsem cítila bít uvnitř mého těla. Konečně jsem ucítila Jean-Clauda a Ashera, ucítila jsem jejich srdce silně udeřit a jejich těla zaplavil pocit života a protekl jimi v jediné dlouhé, horké linii rozkoše, jež se zdála dosáhnout z plosek nohou až k temeni hlavy, jako by každý kousek jejich těl, každý atom, naráz explodoval rozkoší. Nathaniel, Jason a já jsme vykřikli místo nich, protože jejich ústa byla ještě stále v zajetí krve, stále pijící, stále se krmící. Pak bylo po všem a nás pět leželo nehybně, kromě frenetického zvedání a klesání našich prsou, snahy dýchat, snahy si vzpomenout, jaké to bylo být ve vlastní kůži, s jen jediným srdcem uvnitř nás, namísto pěti. Protekli jsme zpátky do svých vlastních kůží, zbyly jen jemné krůpěje potu a panické hřmění našich srdcí, bijících si navzájem do těla.

Jean-Claude a Asher se odtáhli od Nathaniela a Jasona stejně, jako se do nich zakousli - společně, se synchronizací stejně dokonalou, jaká byla před dvěma staletími. Belle Morte naplnila mou mysl obrazy - obrazy těch dvou, jak se s ní milují, než Ashera zjizvili, když byli jejím dokonale sehraným párem. Měla jsem matoucí vidění, jak se s ní milují současně. Pocit jich přirážejících do ní, stejně tak dokonalé vědomí, kde tělo toho kterého je, a co přesně dělají, jako by se to odehrávalo právě teď a ne před dávnými věky. Postrádala je a částečně to byla má láska k Asherovi, že jsem ho považovala za krásného, co ji teď nutilo litovat. To sdílení nebylo jednosměrné. Dostávala mé pocity na oplátku. Ale zase jsem byla sama sebou. Touha byla řádně nakrmena, nasycena, takže jsem teď mohla dělat, co umím nejlépe.

Povolala jsem svou magii, obtočila jsem ji kolem sebe, dýchla mi na zpocenou kůži jako chladivý větřík. Nathaniel a Jason se ode mne odtáhli, oči stále nezaostřené.

Jean-Claude a Asher se zvedli nad svá jablíčka k nakousnutí, jejich oči byly rozostřené jako oči lykantropů, ale Jean-Claude hlesl: "Ma petite, co..."

Natáhla jsem se k němu. "Chyť mne za ruku."

"Ma petite..."

"Hned!"

Moc Belle mnou prošlehla jako bič ve zkušené ruce. Používala ji, aby mne vzrušila, nyní chtěla ublížit. Svíjela jsem se na posteli, jen tíha Jasona a Nathaniela mi zabránila sebou mlátit. Mé vidění pozřely hnědé plameny.

Nějaká ruka v ruce mojí, chladné tělo, a ve chvíli, kdy se mne Jean-Claude dotknul, jsem prohlédla. Jsem jeho lidský služebník, on můj pán, jsme částmi triumvirátu moci. Být tady Richard, mohli jsme ji zahnat zpátky do pekla, ze kterého vylezla. Vyslala jsem mentální SOS, psychicky jsem na Richarda řvala, ale odpověď přišla na mou kůži. Jason na mě zíral, celý popletený. Hlesl: "Anito..." Ucítila jsem Richardovu moc v Jasonovi, napojení na jejich smečku. Moc triumvirátu přeskočila mezi Jean-Claudovou rukou, mojí rukou a Jasonovým tělem. Bude to fungovat, musí to fungovat, protože jsem zase cítila Belle Morte povstávat v mém nitru a nebyla si úplně jistá, že mám na to ji vyštvat.

Přitáhla jsem svou nekromancii jako ohromný temný mrak, bouřka byla na spadnutí, místnost se plnila pichlavými doteky magie. Nathaniel se odtáhnul, zašeptal: "Nimir-Ra."

Moc byla jako blesk napěchovaný v láhvi, ale tou láhví bylo mé tělo, a neuvolní se bez jedné další přísady... krve. Když jsme naposledy invokovali moc triumvirátu, žádala jsem kluky, aby mi dali krev, pozorovala jsem, jak Jean-Claude poprvé noří tesáky do Richarda, ale dnes ne. Dnes já potřebuji krev, já chci krev. Nebudu se dělit.

Použila jsem volnou ruku, abych k sobě sklonila Jasonovu tvář, ale nepolíbila jsem ho. Má ústa se sunula dolů, podél hrany jeho líčka a já zašeptala: "Potřebuji krev, Jasone. Řekni ano."

Držel se vzepřený na pažích nade mnou, ale zašeptal: "Ano," a zhroutil se hrudníkem na má prsa, jeho ruka mi šmátrala po břiše, jako by měl v úmyslu něco docela jiného. Čichala jsem krev hned pod povrchem jeho krku, chutnala jeho pulz na jazyku jako cukrkandl, a kousla ho. Nejsem upír. Žádné obluzení mysli, aby z toho byla rozkoš, se nekonalo. Už jsme neměli sex, žádné odvracení pozornosti, jen mé zuby trhající jeho maso, jeho krev tekoucí mi do pusy, a ve chvíli, kdy se krev přese mne přelila, nekromancie vzplanula a já ji vtlačila do toho medového doteku. Smála se mi, nám, pak smích ustal, protože ucítila tlak mé moci. Já jsem nekromant a ona jen další odrůda upíra. Moje magie nedělala rozdíly mezi ní a jakoukoli jinou mrtvolou. Vystrčila jsem ji, bez cavyků vykázala, zamkla vně nás. Letos jsem trénovala čarodějnictví, takže jsem ji spoutala, aby na nás nemohla, aby nám nemohla nijak ublížit, zatnula jsem jí tipec, aby se nás nemohla dotknout svojí mocí. Má poslední myšlenka vyslaná k ní zněla: Jestli budeš chtít zjistit, o co tady kurva jde, zvedni telefon. Pak už byla pryč.

19

Zase jsem byla nahá. Zdálo se to být tématem téhle noci. Bylo nás pět, leželi jsme na hromádce, dýchali těžce, těla podrážděná, rozechvělá tím přívalem, který za sebou magie občas nechává - kdy se cítíte současně vyčerpaní i rozjaření - trochu jako sex. Asher a Nathaniel leželi na posteli těsně mimo můj dosah. Ústa, bradu a krk jsem měla upatlané Jasonovou krví. Ležel s hlavou na mé hrudi, měl ji otočenou tak, že jsem viděla ránu na krku. Nathaniela a Micaha jsem poznačila, ale na Jasonově krku chyběl kousek masa. Ne velký, nicméně mu chyběl kus masa.

Těžce jsem polkla, zhluboka se nadechla, snažila se dýchat pravidelně. Nebudu zvracet. Nebudu zvracet. Nebudu zvracet. Budu zvracet. Všechny na posteli jsem odstrčila a metla do koupelny. Zvracela jsem a to maso - kousek velký asi jako padesáti-cent - vyšel takový, jaký se dolů dostal - v jednom kuse. Dívat se na něj mnou otřáslo, mé nejhorší obavy se potvrdily, což vyvolávalo další a další vlny nevolnosti. Zvracela jsem, až jsem si myslela, že mi vybuchne hlava a dávila naprázdno.

Zaklepání na dveře. "Ma petite, mohu dál?" Nezeptal se, jestli jsem v pořádku. Chytrej upír. Neodpověděla jsem, zůstala jsem klečet s hlavou opřenou o chladný obrubník vany. Uvažovala jsem, jestli budu zase zvracet nebo mi nejdřív upadne hlava. Hlava mě bolela víc, než břicho.

Uslyšela jsem otevírání dveří. "Ma petite?"

"Tady jsem." Můj hlas zněl nezřetelně, jako bych brečela. Nechala jsem hlavu dole. Nechtěla jsem vidět ani jeho, ani nikoho jiného.

Uviděla jsem lem černého županu, pak o kousek víc, když si přede mne klekl. "Můžu pro tebe něco udělat?"

Myslí mi proletěl tucet odpovědí, většina z nich fest sarkastická, ale rozhodla jsem se pro: "Sežeň mi aspirin a kartáček na zuby."

"Zrovna teď bys mohla žádat mé srdce na podnose, a já bych ti tvé přání patrně vyplnil. Místo toho chceš aspirin a kartáček na zuby." Naklonil se a vdechl nejjemnější z jemných polibků na temeno mojí hlavy. "Tvé přání je mi rozkazem." Vstal a zase jsem uslyšela otevírání a zavírání šuplíku.

Vzhlédla jsem a pozorovala ho nadmíru účelně se pohybovat kolem vany, bryskně stvořil zátiší z lahvičky aspirinů a kartáčku na zuby a reprezentativního výběru zubních past. Působilo to absurdně domácky a černou kožešinkou lemovaný župan k tomu jaksi neseděl. Jean-Claude vyhlížel jako někdo, kdo by měl mít služebnictvo, a taky měl. Ale když jsem tady byla já, většinou si posloužil sám a mně jakbysmet. Když jsem tady nebyla, pravděpodobně čekalo padesát bajadér, aby mu byly k službám. Ale se mnou často býval sám sebou.

Přinesl mi aspirin a sklenici vody. Vzala jsem si ho. Jednu chvíli jsem si nebyla jistá, že to můj žaludeček ustojí, ale nakonec to zvládnul. Jean-Claude mi pomohl vstát a já mu to dovolila. Nešlo o to, že se mi třásla kolena - ačkoli jsem je měla echt sulcovitá - spíš, jako bych byla roztřesená celá, taková nejistá.

Začala jsem se klepat a nemohla přestat. Jean-Claude si mě přitáhl na svůj župan a držel, objímal. Ňadra mne bolela, kde se dotýkala látky. Odtáhla jsem se, abych se mohla podívat dolů, na své tělo. Dokonalý otisk Nathanielova chrupu obkružoval dvorec mého ňadra. Krev vzlínala jen na několika místech, ale zbytek byl sytě purpurový. Budu mít pekelnou modřinu, jestli to mé tělo dřív nezahojí.

Jean-Claude putoval prstem po horní části kousnutí a já ucukla. "Proč tyhle věci nikdy nebolí, když je děláš?"

"Otázka je současně i odpovědí, ma petite."

Kupodivu jsem chápala, co tím míní. "Je to skoro kopie toho, co jsem já udělala jemu."

"Nathaniel je opatrný, dle mého."

"Co tím myslíš?"

"Neudělal by ti nic, cos mu dřív neudělala ty."

"Myslela jsem, že jsou v rauši ardeur a Belle Morte."

"Slyšet poprvé volání její moci ti stoupne do hlavy. Ale fakt, že Jason udělal něco, o čem věděl, že bys jinak nedovolila, a Nathaniel ne, patrně naznačuje, že Nathaniel se ovládal víc, než Jason."

"Myslela bych si, že tomu bude naopak."

"Já vím," a způsob, jakým to řekl, mě přiměl se na něho podívat.

"Co to mělo znamenat?"

"To znamená, že možná znáš tužby Nathanielova srdce, ale jeho samotného doopravdy neznáš."

"On nezná sám sebe."

"Což je částečně pravda, ale myslím, že tě ještě překvapí."

"Něco přede mnou skrýváš?"

"Co se Nathaniela týče, ne."

Povzdechla jsem si. "Jednoho krásného dne tě donutím vysvětlit mi všechny ty tvé tajemné narážky, ale do pekla s tím, zrovna teď potřebuju trošku útěchy a myslím, že to zbude na tebe."

Jeho obočí vyletělo do nebes. "Když si o to říkáš tak lichotivě, jak bych mohl odmítnout?"

"Žádné hry, prosím, Jean-Claude, prosím, jenom mne drž."

Přitáhl si mne do náruče a já se posunula tak, že kousanec nebolel nebo, lépe řečeno, nebolel víc, než už bolel. Změnilo se to v pulzující bolest, dotek ji zostřil. Bolelo to, ale část mne to uspokojovalo. Byl to hmatatelný důkaz toho, co jsme udělali, bolestivá upomínka na něco úžasné. Nestát mi v cestě mé morální skrupule, jen bych nad tím vším žasla.

"Proč mě těší, že mne Nathaniel poznačil?" zeptala jsem se hláskem jako konipásek, protože jsem si nebyla stoprocentně jistá, že Jean-Claude kvůli tomu nežárlí.

Pohladil mne po vlasech, při tom mě druhou rukou držel blízko u sebe. "Napadá mě spousta důvodů." Jeho hlas rozechvíval jeho prsa pod mým uchem, mísil se s tlukotem srdce.

"Jeden dávající mi smysl, by stačil."

"Aha, jeden, co bude dávat smysl tobě. Toť jiná otázka."

Stiskla jsem ho v pase pevněji. "Žádné hry, pamatuj, prostě mi to pověz."

"Může to být tím, že se vážně stáváš jeho Nimir-Ra." Jeho paže kolem mne zpevněla. "Cítím v tobě něco jiného, ma petite, jakousi divokost, jež tam předtím nebyla. Není to jako Richardova šelma, ale je to jiné. Může to prostě být tak, že jako Nathanielova Nimir-Ra s ním chceš být v bližším kontaktu."

Dávalo to smysl. Těžko argumentovat proti logice věci jako takové, ale chtělo se mi. "Co jiné důvody?"

"Belle Morte s tebou jednala jako s upírem z její pokrevní linie. Pokud skrze znamení nebo svou nekromancii máš nějaké síly upírů, můžeš mít i jiné. Může být, že leopardi jsou tvá zvířata na zavolání. Připouštím, že první důvod je pravděpodobnější, ale i druhý je možný."

Zaklonila jsem se, abych mu viděla do tváře. "Přitahují tě vlci?"

"Shledávám příjemným mít vlky kolem sebe. Dotýkat se jich jako... mazlíčků nebo milenců, uklidňuje."

Nebyla jsem si jistá, jak se cítit, že použil termín mazlíček a milenec v jedné větě, ale nechala jsem to plavat. "Takže chceš mít sex s vlkodlaky?"

"Chceš mít sex a Nathanielem?"

"Ne, ne tak docela."

"Ale chceš na něj sahat a chceš, aby on sahal na tebe."

Musela jsem o tom pár vteřin přemýšlet. "Asi ano."

"V pravém spojení zvířete a upíra existuje oboustranná touha po vzájemném doteku. Jeden tu je, aby sloužil, a druhý, aby se o ně staral."

"Padma, Vládce šelem, zacházel se svými zvířaty jako s póvlem."

"Jedním z mnoha důvodů, proč Padma v radě navždy bude jen druhořadou veličinou, je jeho víra, že všechna moc musí pocházet... že všechna moc musí přicházet skrze strach. Pravá moc přichází, když ti ji ostatní nabízí a ty ji jen přijímáš jako dar, ne jako lup z nějaké osobní války."

"Takže to, že se svými vlky jednáš lépe, než většina ostatních, je jen co, nějaké politické rozhodnutí?"

Pokrčil rameny, pořád mne držel u sebe. "Nevím, jak to cítí ostatní upíři. Vím jen, že Belle Morte její kočky přitahovaly a já cítím totéž ke svým vlkům. Možná je to záležitost jen její pokrevní linie, měnit pouto mezi zvířetem a upírem v něco podobné mileneckému svazku. Hodně z její moci je živeno sexem, nebo přinejmenším přitažlivostí, a u ostatních tomu tak patrně není." Zamračil se. "Nikdy dřív jsem o tom vlastně neuvažoval. Snad je to další výhoda její pokrevní linie - nebo nevýhoda - že se většina mých sil mění v něco blízké sexu."

"Cítí Asher ke svým zvířatům na zavolání totéž?"

"Nemá žádná zvířata na zavolání."

Vykulila jsem oči. "Myslela jsem, že všichni vyšší upíři, když dosáhnou určitého věku, mají nějaké zvíře na zavolání."

"Většinou ano, ale ne vždy. Právě jako že jeho kousnutí může poskytnout pravé sexuální uvolnění a moje ne. Máme odlišné síly."

"Ale nemít nějaké zvíře na zavolání je tak nějak důležitější..."

"Což znamená, že je slabší, než já."

"Ale přesto by mohl být Vládcem města někde jinde. Tím myslím, už jsem se setkala s Vládci města, kteří neměli žádné zvíře na zavolání."

"Jestli je v této zemi volné teritorium, a on by nás byl ochotný opustit, pak ano, mohl by povýšit na Vládce města."

Začala jsem se ptát: Tak proč se do toho nepustí? Ale byla jsem si dost jistá, že znám odpověď, a byla by to bolestná odpověď, tak jsem to nechala nevyřčené. Možná konečně dospívám. Ne každá myšlenka, která se mi v hlavě urodí, vyjde ven pusou.

"Nebo to jednoduše může být tím, že Nathaniela už velmi dlouho chceš. Konečně se poddat touze přináší uspokojení."

Odstrčila jsem se od něho. "Víš, v utěšování moc dobrý nejsi."

"Řekla jsi žádné hry. Není lež totéž jako hraní her?"

Zamračila jsem se na něho. "Neměla jsem s Nathanielem sex."

"No tak, ma petite, neměla jsi styk, ale tvrdit, žes neměla sex, je trochu přitažené za vlasy, nemyslíš?"

Zle jsem na něho zahlížela a snažila se zlobit, ale něco bližší spíš panice, než hněvu, nutilo mé srdce bít rychleji. "Chceš říct, že to, co jsme zrovna dělali, se považuje za sex?"

"Chceš říci, že ne?"

Obrátila jsem se tak, že jsem mu neviděla do tváře, objímala se pažemi. Konečně jsem se otočila, abych se na něho podívala. Pokusila jsem se opřít o zeď, ale kachličky byly studené a já pořád nahá. Potřebuji své šaty, ale ty byly pořád ve vedlejší místnosti a ještě jsem nebyla připravená vidět zase ostatní muže.

"Takže říkáš, že jsme měli sex - my všichni?"

Zhluboka se nadechl. "Jakou odpověď chceš, ma petite?"

"Pravda by byla fajn."

"Ne, nechceš pravdu. Myslel jsem si, že ano, jinak bych si dával větší pozor na to, co říkám." Vypadal unaveně. "Jsem rád, že jsi ženou, kterou jsi, ale jsou chvíle, kdy bych si přál, aby sis mohla prostě trochu užít, aniž by tě pak pronásledovala tvá vina a mravnost. Co jsme dnes udělali, je cosi úžasného, skvělého. Něco, o co je zapotřebí se podělit a uchovat v paměti jako poklad, ne něco, zač se máme stydět."

"Bylo mi líp, než's mi řekl, že se to počítá za sex."

"A skutečnost, že jsem ti musel říci, že se to počítá za sex, znamená, že stále lžeš sama sobě víc, než jsem se ti kdy pokusil lhát já."

"Co to má znamenat?"

Zvedl ruce. "Už o tom ani neceknu. Pravdu nechceš a řekla jsi mi, abych nelhal. Ocitl jsem se v patové situaci."

Objímala jsem se a mračila se na zem. Pokoušela jsem se strávit, co řekl, co jsme udělali, a prostě jsem to nedokázala. Musíme změnit téma, rychle.

"Jason vystupoval jako nějaká síla nahrazující Richarda."

"Oui." Dovolil mi změnit téma, aniž slovo řekl nebo udělal obličej.

"Nevěděla jsem, že tohle můžeme."

"Ani já ne." Udělal pár klouzavých krůčků, které ho donesly zase vedle mne. "Pokud stojíš o útěchu víc, než o pravdu, mohu ti ji poskytnout." Vzal mě za bradu, zvedal mi tvář, až se naše oči setkaly. "Ale musíš mi říci, kdy pravdu nechceš, ma petite. Obvykle ji ode mne urputně vyžaduješ."

Vzhlížela jsem do jeho krásné tváře a dobře chápala, co nabízí - útěchu, ale ne upřímnost. Milosrdné lži, protože pravdu jsem slyšet nechtěla. "Nechci, abys mi lhal, ale svůj denní limit tvrdých pravd jsem už skoro vyčerpala. Potřebuji pauzu."

"Chceš trochu klidu, aby sis mohla všechno promyslet. Tomu rozumím. Mohu ti dát pár hodin, ale dnes v noci musíš na lupanaru čelit Richardovi, a vážně se obávám, že tě tam čekají další tvrdé pravdy."

Položila jsem si mu tvář na hruď, přitulila se k jeho hladké kůži chycené mezi dvě chlupaté klopy. "Tvá připomínka Richarda mi zrovna neulevila."

"Moc se omlouvám." Hladil mě po zádech, pořád znovu a znovu. Při těch pohybech mi kožešina na rukávech jezdila nahoru a dolů po těle, od zadku až k ramenům. Bylo to uklidňující a současně zneklidňující. Vzhlédla jsem k němu a nevěděla, jestli brečet nebo křičet. "Já myslela, že jsem ardeur nakrmila."

Jeho ruce na mém těle znehybněly. "Nakrmila a to pořádně, ale pořád je těsně pod povrchem. Jako když jsi sice nacpaná k prasknutí, ale pořád toužebně koukáš po krásně naservírovaném dezertu."

Ta analogie se mi moc nelíbila, ale lepší jsem vymyslet nedokázala. Vmáčkla jsem své tělo do jeho županu, dovolila mu mne chovat, a naslouchala uklidňujícímu tlukotu jeho srdce.

Promluvila jsem s tváří přitisknutou k jeho hrudi, černý chlupatý okraj klop mě šimral na rtech. "Proč jsi mne nevaroval, že to může udělat?"

"Být upír mé pokrevní linie, varoval bych tě, ale nejsi upír, jsi člověk, a nemělo by to u tebe tímto způsobem fungovat."

Odklonila jsem se, abych viděla jeho tvář. "Může vstoupit do každého ze svých... dětí?"

"Ne, její schopnost nahlédnout do svých dětí trvá jen pár nocí. Jakmile je upír dost silný, aby vlastní hlad kontroval, už vstoupit nemůže, jako by se zavřely nějaké dveře, jež byly předtím otevřené."

"Vyvolala mou šelmu, nebo šelmy, nebo co to ve mně do pekla je. Zavolala ji k povrchu, jako by věděla, co dělá."

"Jejími zvířaty na zavolání jsou všechny velké kočky."

"Takže i leopardi."

Kývnul. "Mimo jiné."

"Myslela jsem si, že jen Vládce šelem dokáže povolat víc, než jedno zvíře."

"Tu schopnost měl téměř od začátku, ale mnozí z nejstarších se postupně zdokonalují, jejich moc se tříbí a paleta jejich dovedností se rozrůstá. Na počátku, jestli jsem to správně pochopil, byla schopna přivolat pouze leopardy, ale pak jí jedna po druhé začaly odpovídat další velké kočky."

"Jestli opravdu jsem leopardodlak, bude schopná mě ovládat - pokud se se mnou setká?"

"Zahnala's ji, ma petite. Můžeš si na svou otázku odpovědět sama, ne snad?"

"Tím chceš říct, nakopala jsem jí zadek jednou, můžu to udělat zase?"

"Tak nějak, oui."

Odstrčila jsem se od něj, mé prsty mu putovaly dolů po pažích, pod to těžké roucho, dokud se naše ruce nesetkaly. "Věř mi, Jean-Claude, vítězství v jedné bitvě není zárukou, že vyhraješ válku."

"Tohle nebylo malé vítězství v bezvýznamné bitvě, ma petite. Nikdy, za celá dvě tisíciletí jejího života, se jí nikdo z její pokrevní linie nevzepřel tak, jako ty." Mírně se ohnul v pase, aby mi políbil ruce, přičemž vystavil na odiv trojúhelník hrudi a žaludek. Můj zrak sledoval tu linii bledého těla dolů, do stínu, který skrýval zbytek jeho. Pro jednou jsem nechtěla ten župan svléknout. Částečně to bylo tím, že jsem byla dobře... uspokojená, a částečně - hlavně - jsem měla sex se čtyřmi muži najednou, čímž jsem byla vyvedená z míry natolik, abych nějakou chvíli neměla na sex ani pomyšlení.

"Věděla jsem, že upíři dokážou kousnutí zpříjemnit, ale nikdy se mi ani nesnilo, že to může být takovéhle."

"To je jedním z darů Ashera, přivést svým kousnutím k vyvrcholení."

Podívala jsem se na něho.

Kývnul. "Oui, ma petite, se mnou je to příjemné, ale ne tak příjemné."

"Asher mě jednou kousnul, a orgasmus se nekonal."

"Stáhnul se, sotva si uvědomil, že tě nechtě uhranul. On se... zachoval slušně."

Zvedla jsem obočí. Jestli to dnes bylo doopravdy, zachoval se víc, než slušně. "Krmil ses tím i ty a ani Belle Morte se neupejpala."

"Byly to lukulské hody, že ano?" A něco ve způsobu, jak to řekl, způsobilo, že jsem se začervenala. "Nechtěl jsem tě přivést do rozpaků, ma petite, ale bylo to skvělé. Nesdílel jsem Asherův dar více, než dvě staletí. Skoro jsem se přinutil zapomenout, také to je."

"Takže to nemůžete dělat bez Belle Morte."

"Jedním z jejích darů je být mostem, spojením, mezi jejími dětmi. To umožňuje sdílení darů."

"Vypudila jsem ji, Jean-Claude, znovu už se to nestane."

"A my oba jsme nadšeni. Nemyslím si, že chápeš riziko, které jsme všichni podstoupili, ma petite. Kdybys při jejím vyhánění selhala, mohla by nás šikanovat, dokonce i na dálku. Jsme jediní dva z její linie, co kdy od ní odešli dobrovolně. Někteří byli vyhoštěni, ale nikdo jednoduše neodešel, a ona není z žen, jež odmítnutí snáší dobře."

Mírně řečeno. "Uviděla Ashera mýma očima. Cítila jsem její lítost, že ho nechala odejít, že ho neviděla jako já."

Naklonil hlavu k jedné straně. "Pak snad, dokonce i velmi staré feny, lze naučit novým kouskům."

Polkla jsem, což mě upozornilo na chuť krve, a nejen krve, v mé puse. Musím si vyčistit zuby.

Šla jsem k umyvadlu a pozorovala ho za sebou v zrcadle. Věděla jsem, že jsem nahá, ale dokud jsem se neuviděla v zrcadle, nevěnovala jsem tomu tak úplně pozornost. Podařilo se mi setřít většinu krve z pusy toaletním papírem, ale pořád mi jí trocha zbyla na hrudi a krku. "Vážně potřebuji svůj vlastní župan."

"Nabídnu ti svůj."

Zavrtěla jsem hlavou a sáhla po kartáčku na zuby. Za normálních okolností bych ze sebe nejdřív smyla krev, ale víc jsem se chtěla zbavit pachuti v ústech. "Ty, jen v Adamově rouše, blízko mne, není zrovna to, co teď potřebuju."

"Pošlu ti..." zaváhal, "Ashera pro župan."

"Začal's říkat Jasona, viď?"

Díval se na mne v zrcadle.

"Já vím, zahojí se mu to, ale... vážně jsem mu mohla ublížit."

"Ale neublížila a o to jde."

"Pěkná útěcha, jen co je pravda."

Usmál se, ale ne z radosti. "Pošlu Ashera pro župan."

"Bezva. Děkuji."

Vymáčkla jsem trochy zubní pasty na kartáček a on šel ke dveřím. Zastavil se s rukou na klice. "Za normálních okolností bys dlužila svému pomme de sang nějaký dárek nebo projev vděčnosti za to, že ti posloužil."

"Myslím, že se jim dostalo veškerých projevů vděčnosti, které ode mne mohou v jednom dni čekat."

Zasmál se a ten zvuk mi klouzal po těle jako hedvábí. "Ach ano, ma petite, a myslím, že by souhlasili, ale říkám ti to pro příště. Svému pomme de sang se musíš odměnit za jeho, či její, službu."

"Peníze budou stačit?"

Výraz jeho tváře říkal, že je skutečně uražený, navíc pobouřený. "Právě jsi sdílela něco mnohem intimnějšího, než většina lidí kdy pozná, s jinou bytostí. Dnes nám dali velký dar, a nejsou to děvky, Anito." Použil moje skutečné jméno, jsem v rejži. "Jsou pomme de sang, mysli na ně, jak milenka myslívá na své milé."

Zamračila jsem se na něho.

"Dnes bylo sdílení rozkoše odměnou samo o sobě, ale ardeur budeš muset krmit každý den, a pokud nakrmení touhu neukojí, víc, než jednou denně, několik týdnů."

"Co to říkáš?"

"Říkám, že bude nejlepší, když si vybereš pomme de sang a necháš si ho po ruce, protože zatím pořádně nevíš, jaký tvůj hlad je. Může být lehký, snadno ovladatelný, nebo také ne."

"Chceš mi tím snad říci, že tohle budu muset dělat každý den?"

"Ano."

"Do hajzlu."

Potřásl hlavou. "Copak to dnes bylo tak hrozné, ma petite? Byla tvá rozkoš tak nepatrná?"

"O to nejde. Bylo to skvělé a já si to uvědomuju. Ale nebudeme schopní to zopakovat, ne bez Belle Morte, a já o žádnou další její návštěvu nestojím."

"Ani já ne. Ale existuje spousta věcí, které lze dělat, aby ses nakrmila, a až budeš mít jistou míru sebekontroly, naučím tě krmit se na dálku."

"Kdy?"

"Za pár týdnů."

"Do prdele." Obrátila jsem se zády k zrcadlu, nedívala jsem se na něho. "Jak si mám vybrat pomme de sang?"

"Myslím, že sis už vybrala."

Podívala jsem se na něho." "Myslíš Nathaniela?"

Kývnul.

"Ne, já... nevěřím si, že neztratím sebekontrolu a... však víš."

"Je rozkošný na pohled a stojí o tebe. Bylo by to tak moc špatné?"

"Ano, ano, bylo by to jako zprznit dítě. Nedokáže říci ne. Když někdo nedokáže říci ne, je to stejné jako znásilnění."

"Možná si jen nechceš připustit, ma petite, že Nathaniel přesně ví, co chce, a že to, co chce, jsi ty."

"Chce mě, abych mu dominovala, v každém slova smyslu."

"Nejlepší pomme de sang je někdo vůči tobě submisivní."

Zavrtěla jsem hlavou.

"Tak s kým jiným chceš risknout, že se necháš unést, se svým Nimir-Raj?" Tentokrát se v jeho hlase cosi ozvalo.

"Ty žárlíš."

"Nimir-Raj není pomme de sang, milý, zákusek, jak rozkošný je nerozhoduje. On je entrée, opravdový, skutečný hlavní chod, a já chci být jediným entrée na tvé tabuli."

"Dělil ses o mne s Richardem a ten rozhodně nebyl jen zákusek."

"Pravda pravdoucí, ale on byl spjat i se mnou. Je mým vlkem na zavolání a to je pak jiný... vztah ke mně, k tobě, než s nějakým cizincem."

"Vím, že v tom byl ardeur, ale... krucipísek, nikdy jsem..."

"Nejsi žena, která podlehne chtíči s leckým. Ne, ma petite, to nejsi. A já se bojím, že tento Nimir-Raj není leckdo." Vypadal tak vážně, když to říkal, přímo smrtelně vážně.

"Co tím míníš?"

"Jestli jsi pravá Nimir-Ra, bude tě to k němu táhnout. Tomu nelze odpomoci. A popravdě, nemohu ani hanět tvůj vkus. Nemá tak krásnou a poctivou tvář, jako náš Richard, jsou tu však jisté kompenzace." Výraz jeho tváře mi znovu vehnal krev do lící.

Otočila jsem se k umyvadlu a začala si čistit zuby, a on to vzal jako pokyn k odchodu. Vyšel ven se smíchem. Když se za ním dveře zavřely a já osaměla, dlouho jsem stála a dívala se na sebe v zrcadle. Pořád jsem vypadala jako já. Ale i přes zubní pastu jsem pořád chutnala Jasonovu krev. Začala jsem drhnout a plivat a pouštět studenou vodu, naslouchat zvuku vody místo křiku v mojí hlavě.

Když se vrátil Jean-Claude, máchala jsem žínku, kterou jsem použila ke smytí krve, a vedle umyvadla stály tři různé druhy ústní vody. Použila jsem všechny tři a nechutnala nic, než svěžest máty. Můžete se vydrhnout dočista dočista, zbavit se krve na kůži i její chuti v puse, ale skvrny, na kterých doopravdy záleží, jsou ty, na které žádné mýdlo ani voda nezabere. Řekla bych, že hůř už být nemůže, ale věděla jsem, že může, a to zpropadeně rychle. Jestli se na pár dní někde zamknu, než dokážu kontrolovat ardeur, vlkodlaci budou hlasovat beze mne a popraví Gregoryho. Jestli Gregoryho usmrtí, Jacob nebude jediný, koho zabiju. Vypukne válka mezi mnou, mým pardem a Richardovou smečkou. Richard je dost skaut, aby se mi pletl do cesty a možná mě i donutil ho zabít. Něco ve mně umře, jestli umře Richard, a jestli stisknu spoušť... z něčeho se vzpamatujete, z něčeho ne. Usmrcení Richarda je jednou z věcí, ze kterých bych se nevzpamatovala.

Jean-Claude se tiše zeptal: "Jsi v pořádku, ma petite?"

Zavrtěla jsem hlavou, ale řekla: "Jistě."

Podal mi hromádku modrého saténu. "Pak se tedy musíš obléknout a já tě doprovodím ven."

Podívala jsem se na něj. "Hodně bije do očí, že ven jít nechci?"

"Jasona vzali k němu do pokoje. Zahojí se. Ale mysleli jsme si, že vidět ho by tě rozrušilo. Nathaniel čeká, aby ti byl k službám, protože tě sem dovezl."

"Co Asher?"

"Odnesl Jasona."

"Víš, že máme tu odpověď na otázku, kterou ses tolik chtěl dozvědět?"

Hleděli jsme na sebe. "Cítil jsem jeho uvolnění, ma petite. Vím, že mě mučil, nechával mě věřit, že je neschopen. Přesto pořád nevíme, jak zle zjizvený je, a zde pak jde o zkázu jiného druhu."

"Máš na mysli, že se může cítit tak zjizvený, že nechce, aby ho někdo viděl nebo se ho dotýkal?"

"Oui."

"Dokud jste se nedotkli kluků, ardeur se na vás nerozšířil. Belle Morte vás nezasáhla. Je to jako nějaká nákaza."

"Viděl jsem tuto zvláštní nákazu vypustit v hodovní síni o velikosti fotbalového hřiště. Šířila se z jednoho na druhého, až se všichni vrhli na všechny a... inu, orgie jsou pro to příliš krotké slovo."

"Co z toho měla, že donutila celý sál lidí takhle ztratit sebekontrolu?"

"Získává moc z každého krmení poblíž ní, ale nešlo jen o to. Chtěla zjistit, jestli existuje nějaká hranice, jestli počet lidí, které dokáže touhou nakazit, je něčím omezen."

"Našla tu svou mez?"

"Ne."

"Takže stovky lidí," hlesla jsem.

Kývnul.

"A ona se vším tím chtíčem nakrmila?"

"Oui."

"Co s tou mocí udělala?"

"Pomohla jedné markýze svést krále a změnit obchodní trasy a aliance tří zemí."

Vykulila jsem oči. "No páni, přinejmenším to nepřišlo vniveč."

"Belle má mnohé chyby, ale mrhání zdroji k nim rozhodně nepatří."

"A co tou politickou šarádou získala?"

"Půdu, tituly a krále, který ji zbožňoval. Uvědom si, ma petite, že v té době, být králem země znamenalo, být absolutním monarchou. Jeho slovo rozhodovalo o životě a smrti, a ona mu vládla skrze sladká tajemství svého těla."

"Až tak dobrý v posteli nemůže být nikdo."

Cosi mu přeletělo přes tvář - pousmání, které se pokusil skrýt.

"Jestli byla tak úžasná, proč jste ji, ty a Asher, tehdy poprvé opustili?"

"Než jsem se objevil já, Asher s Belle strávil mnoho let, a pak další, než našel Juliannu. On a já jsme byli v nejužším kruhu moci, kam se mnozí snažili dostat po celá staletí a selhali. Byli jsme její favorité, dokud Asher nenašel Juliannu. Desítky let jsem neměl ani potuchy, že Belle žárlila, ale myslím, že tomu tak bylo. Spala s jinými muži, jinými upíry a vyhovovalo jí, že Asher a já sdílíme lože, a že chodíme za upíry, které ona sama vybrala, aby se s námi o ně podělila. Ale jiná žena, kterou jsme si sami vybrali - to byla jiná káva. Nicméně je to jeden z našich nejposvátnějších zákonů, neublížit něčímu lidskému služebníkovi, tak Belle nic neudělala. Pak Asher nabídl Juliannu mně a stali jsme se ménage a trois, a tím povstala otázka Juliannina spaní s ostatními."

Podíval se dolů na zem, pak zase nahoru. "Arturo byl také jedním z jejích favoritů. Toužil po Julianně, ale Asher ho odmítl."

"Odmítl ho Asher, ne Julianna," ujišťovala jsem se, že dobře slyším.

"Byla jeho služebná. Nemohla odmítnout, pokud by on souhlasil."

"Fuj."

Pokrčil rameny. "Jiná doba, jiné mravy, ma petite, a Julianna byla úplně jiná, než jsi ty."

"Tak proč Asher odmítl?"

"Bál se o Juliannino bezpečí. Oba jsme se báli."

"Arturo to měl rád drsné?"

"Matka příroda Arturovi téměř znemožnila dělat to jinak, než drsně."

Podívala jsem se na něho. "Co tím chceš říct?"

Další ono půvabné pokrčení ramen. "Arturo je muž, který byl obdařen nejvíce ze všech, které jsem kdy viděl."

Teď jsem pokrčila rameny já. "A?"

Potřásl hlavou. "Nerozumíš, ma petite. On je bien outille, má velký nástroj. Ehm, jak je to anglicky... má ho jak kůň.

Začala jsem poukazovat na to, že Richarda matka příroda taky zrovna neošidila, ale předhazovat klukovi A, že kluk B ho má většího, není zrovna nejkulantnější. Micah je obdařen dokonce ještě lépe, než Richard, ale zase, není záhodno to zmiňovat. Nakonec mi nezbylo, než: "Viděla jsem dva muže, co ho měli jako kůň, jak jsi tak štěpně vyjádřil, a bylo to o strach, ale... naznačil jsi, že jste se báli o Juliannino bezpečí, protože byl tak veliký."

"Přesně to jsem říkal."

"Nikdo není tak velký."

"Arturo by zahanbil dokonce i našeho Richarda a tvého Nimir-Raj."

Zrudla jsem a přála si, aby ne. "Ty dva jsem na mysli neměla."

Zvedl obočí. "Vskutku?"

Už jen tón, jakým to řekl, stačil, abych zrudla ještě víc. "V Novém Mexiku, jedno... jeden z Edwardových krytí, a jeden ze špatňáků."

"A jakpak se ti poštěstilo uvidět, jaké nástroje dostali do vínku, ma petite?" V jeho hlase cosi cinklo, špetka vášně, jako rodící se vztek.

"S žádným jsem neměla sex."

"Tak jak's je mohla vidět nahé?" Jeho hlas stále zněl ostře, zaváněl bouřkou a já mu to vlastně nemohla mít za zlé.

"Bernarda, Edwardovo krytí, a mne, vyslýchal místní gang motorkářů, teda klub. Nevěřili, že je můj kluk. Ptali se, jestli je obřezaný a já řekla ano. Došla jsem k názoru, že v Americe mám naději lepší, než padesát na padesát. Donutili ho spustit kalhoty, aby se to dokázalo."

"Něco vám hrozilo, předpokládám." Teď vypadal víc pobaveně, než naštvaně.

"Jo."

"A ten druhý?"

"Pokusil se mne znásilnit."

Jean-Claudovy oči se rozšířily. "Co se s ním stalo?"

"Zabila jsem ho."

Dotknul se mojí tváře, něžně. "Teprve nedávno jsem pochopil, proč jsi mne tak moc přitahovala, skoro od první chvíle, kdy jsem tě uslyšel komunikovat s policií."

"Takže žádná láska na první pohled, ale láska na první poslech. Tak dobrý hlas nemám."

"Nepodceňuj libozvuk svého hlasu, ma petite, ale nebyl to zvuk tvého hlasu, co mne fascinovalo. Nýbrž tvá slova. Věděl jsem, od chvíle, kdy jsem tě uslyšel, kdy jsem uviděl zbraň a uvědomil si, že tato pomilováníhodná, drobná ženuška je popravčí, že ty bys nikdy nezemřela při čekání, než tě zachráním - že by ses zachránila sama."

Vzala jsem jeho ruku do dlaně a položila si ji na tvář, dívala jsem se mu do očí a zase spatřila ten žal a zármutek, že selhal při záchraně Julianny, co ho nikdy úplně neopustí. "Takže's mě chtěl, protože jsem houževnatá jako podešev a drsná jak šmirglpapír?"

Dovolil mi udělat vtip. Dokonce se i zasmál, ale oči se toho nezúčastnily. "Oui, ma petite."

Můj hlas byl tichý, když jsem navázala: "Takže Arturo chtěl Juliannu."

Odtáhl ruku, pomalu. "A ona se ho bála a my se báli o ni. Je to dvě stě let, nyní už o trochu víc. Asher nebyl tak mocný, jako je nyní, a báli jsme se, že jeho lidská služebnice by nemusela projevy Arturovy pozornosti přežít."

"Musím se zeptat, jak velký byl?"

Jean-Claude dal ruce od sebe jako rybář, ukazující velikost svého úlovku. "Takhle." Zhruba šest palců.

"To není tak moc."

"Na šířku," upřesnil Jean-Claude.

Zůstala jsem s pusou dokořán. "Přeháníš."

"Ne, ma petite, věř mi, pamatuji si to."

"A na délku?"

Další příměr typu: byla tákhle veliká. Zasmála jsem se, protože jsem mu nevěřila. "No tak. Chceš mi tvrdit, že byl kolik, asi šest palců široký a víc, než stopu dlouhý? Blbost."

"Holá realita, ma petite."

"Řekl's, že Arturo byl jedním z favoritů Belle. Znamená to snad, že..."

"S ním měla sex, oui."

Zamračila jsem se, nedokázala jsem vymyslet žádný uhlazený způsob, jak to říci, tak jsem plácla, co mi slina na jazyk přinesla: "Nezranil ji?"

"Je ženou s nesmírnou způsobilostí, co se mužů týče, v každém směru."

Žjóva, to bylo ale uhlazené. "Většina žen by nebyla schopna ho... pojmout."

"Ne," přisvědčil.

"Chtěla Juliannu zabít?"

"Ne, věřila, že Arturo jí neublíží."

"Proč?"

Olízl si rty, což dělal jen zřídkakdy, a vypadal nesvůj, a tak vypadal ještě méně často. "Řekněme, že něco z toho, co Belle Morte o přijímání tělesné rozkoše naučila Ashera a mne, jsme dělávali i s Juliannou."

Zamračila jsem se na něho, protože jsem byla totálně mimo obraz. "Jestli něco naznačuješ, nechápu to."

"Raději bych to teď neprobíral. Snad později."

Zamračila jsem se víc. "Co mi neříkáš?"

Zavrtěl hlavou. "Myslím, ma petite, že bude lépe, když se to nedozvíš."

Podívala jsem se na něho. "Víš, Jean-Claude, bývaly doby - a není to tak dávno - kdy bych dostala amok a přinutila tě všechno mi povědět. Jenže teď, když mi povíš, že něco nechci vědět, prostě ti to věřím. Vážně nejsem v náladě poslouchat líčení intimních a šokujících detailů tvého upířího sexuálního života. V téhle oblasti mám pro jeden den šoků až nad hlavu."

"Ma petite, myslím, že konečně dospíváš."

"Nepřeháněj. A nedospívám, jen začínám být unavená."

"Jako my všichni, ma petite, jako my všichni."

Zvedla jsem královsky modré saténové roucho a nechala je spadat k zemi. Mělo široké krajkové rukávy a krajky vedly až na klopy, kde se stáčely ke květům na bocích. Bylo krásné a skvěle mi padlo. Většina županů mi bývá moc dlouhá. Pravděpodobně na mě myslel, když ho kupoval. Pečlivě jsem se přepásala a už nechtěla řešit ani ardeur, ani sex, o upírech obecně nemluvě. Ale v některých věcech musí být mezi námi jasno.

"Něco si ale musím ujasnit, Jean-Claude, nalej mi čistého vína."

"Oui, ma petite."

"Říkáš, že to, co jsme dělali, byl sex, takže jsem - volně přeloženo - měla sex se všemi?"

Jen kývnul.

"Nezdá se, že bys kvůli tomu žárlil."

"Zúčastnil jsem se, ma petite. Proč bych měl žárlit?"

Ta odpověď mě zmátla ještě víc. Zamračila jsem se na něho. "Fajn, znovu a lépe. Tvrdíš, že ardeur možná bude potřebovat nakrmit víc, než jednou denně. Nemůžeme počítat s tím, že budeš vždycky čiperný a po ruce, když se to stane. Nemůžu tady přespávat, ale..."

"Budeš se možná muset krmit, když nebudu vzhůru. Což je možné, ve skutečnosti nanejvýš pravděpodobné."

"Dobře, jaká jsou pravidla?"

Teď bylo na něm, aby se mračil. "Co tím myslíš, ma petite?"

"Pravidla. Na co žárlit budeš a na co ne? Co nebo koho si mám držet od těla?"

Začal se usmívat, pak mu úsměv zmrzl na rtech. "Jsi jedním z nejcyničtějších lidí, se kterými jsem se kdy setkal, nejpraktičtější, když dojde na otázky života-a-smrti, a kdybys znala některé lidi, co jsem potkal, pochopila bys, jakou poklonou to je. Ale také jsi velmi opravdová, jako dítě. Což je jistý druh nevinnosti, z níž si nemyslím, že někdy vyrosteš. Ale vypořádat se s ní shledávám obtížným."

"Je to fér otázka."

"Nepochybně, ale většina lidí by neměla potřebu zeptat se tak kulantně. Buďto by to ignorovali a dělali, co mohli, až by potřeba narůstala, nebo by se zeptali, s kým z mých lidí ti dovolím mít sex, aniž se rozhněvám."

Trhlo to se mnou, slyšet ho to vyslovit, ale... "Moje formulace se mi líbila víc."

"Já vím. Jsi současně jednou z nejupřímnějších žen, co znám, a také jednou z těch, co samy sebe klamou nejvíce."

"Vážně se mi nelíbí, kam tahle konverzace vede."

"Fajn, ale zodpovím svou verzi otázky, protože je to pravda. Je-li Nathaniel tvůj pomme de sang, intimnosti s ním nechám nepovšimnuty. Mezi práva Jasona, jako mého pomme de sang, patří i právo milovat se s mou lidskou služebnicí. Je považováno za upírův velký dar, podělit se s někým o svého lidského služebníka, a Jason si to zaslouží. Slouží mi věrně již mnoho let."

"Nejsem žádná cena, abys mě rozdával."

Zvedl ruku. "Tiše, ma petite, odpovím na otázku a budu se snažit o pravdomluvnost, dokonce, i když o ni dnes zrovna nestojíš. Mnohé věci bych ti dnes pověděl, kdybys měla náladu na pravdu. Ale máš pravdu, v tomto musí být mezi námi jasno. Mohl bych tě jednoduše nutit mít stále po ruce Nathaniela a zbytek nechat, padni komu padni. Ale pokud trváš na seznamu, tak ti ho dám, ale nikdo se na něm neocitne bezdůvodně. Protože chci, aby bylo jasné, že se o tebe nedělím s lehkým srdce a že existují muži, se kterými bych se o tebe nedělil vůbec."

Teď se zlobil a jeho oči zaplály safírovým ohněm. Zbytek jeho těla byl klidný, ale oči ho zrazovaly. Zmocnila se ho nějaká silná emoce, patrně vztek, ale nebyla jsem si jistá. A kurevsky pečlivě se zaštítil, takže něco z toho, co cítil, nebo na co myslel, se mnou sdílet nechtěl.

"Asher je akceptovatelný."

Důvody neuvedl a já se nezeptala, protože jich bylo příliš mnoho a většina z nich bolestná.

"Jestli přijde k rozumu Richard, pak dozajista i on." Dlaněmi si uhlazovat předek županu. Často si upravoval oblečení, když byl nervózní. "Nimir-Raj přijatelným být musí, protože tě volá. Richardova šelma tě volá skrze má znamení, mé vazby k němu, k ní, ale Nimir-Raj volá tebe, Anito." Zase mé jméno. Šťastný teda rozhodně není. "Volal něco v tobě, ve tvé moci. Může být, že jsi skutečná Nimir-Ra a úplněk to prokáže. Nebo, jako v případě Nathaniela, jsi našla své zvíře na zavolání. Pokud tě to silněji táhne ke všem leopardům, může jít o ten i onen důvod. Buď obezřelá, jestli jsou leopardi tví na zavolání, nemusí tě to táhnout jen k Nathanielovi a Nimir-Raj."

"Prosím, hlavně mi neříkej, že se mění v rozhoďnožku povětrnou."

Zasmál se. "Nemyslím, že se toho musíš obávat. Na to máš moc silnou vůli."

"Právě's řekl, že budu chlípně pomýšlet na další leopardodlaky."

"Nebudou-li Nimir-Raj nebo Nathaniel poblíž, když se ardeur probudí, pak má rada zní, okamžitě se mu poddat."

Vytřeštila jsem oči.

"Jestli s ním budeš bojovat, ma petite, naroste. Jestli naroste hodně, můžeš se opravdu změnit v onu povětrnici. Pokud se vzdáš a okamžitě ho nakrmíš, budeš mít sex s jednou osobou, ne s několika, a je větší naděje, že půjde o osobu dle tvého výběru."

"Takže skutečná rada zní, mít muže dle mého vkusu pořád na dosah."

"Zařídím, aby tě Nathaniel nebo někdo dle tvého výběru stále doprovázel."

Těžce jsem polkla a zapátrala v jeho tváři, ale byla příjemně netečná - jeho výraz, když nechtěl, abych věděla, na co myslí. Jeho oči se vrátily k normálu.

Něco mne napadlo. "Nikde jsem neviděla Damiana."

"Mluvím o sexu a ty myslíš na Damiana." Jeho hlas byl stále příjemný, ale slova zněla jaksi drsně.

"Sestavuješ mi seznam lidí, se kterými spát mám a se kterými ne, ale jeho's vynechal z obou kategorií. A nebyl v klubu a ani nepřišel do ložnice, přiváben mocí jako Asher. Kde je?"

Jean-Claude si přetřel rukama obličej. "Hodlal jsem ti to říci, pak ses rozhodla, že dnes už nechceš žádné další tvrdé pravdy." Připažil a podíval se na mě.

"Je naživu. Věděla bych, kdyby nebyl."

"Ano, věřím, že ano. Bývaly doby, kdy má první paní nutila mé srdce bít. Její moc mne zalévala, nutila mne žít. Ale její moc pocházela od Vládce města, takže to byla ve skutečnosti jeho moc, co mne naplňovalo. Každý vyšší upír, kterému jsem patřil, vyžadoval složení krevní přísahy, a každý, jeden po druhém, nutili mou krev proudit, srdce tlouci. Pak Belle sama, hlava mé pokrevní linie, mne přizvala a naplnila. Byla jako příboj oceánu a všichni ostatní před ní byli jen říčky toužící rozplynout se v jejím objetí. Postupně jsem se naplnil vlastní mocí. Ale dokonce i nyní je to její rod, co mě nutí žít. Moc, která ji stvořila, je tím, co mě udržuje naživu. Damian pochází z její linie, ne ze samotné Belle, ale z jedné z jejích dětí, jako já. Jsem Vládce města a moc, jež oživuje mne, oživuje Damiana. Když složil přísahu, která ho ke mně připoutala, stal se mým věrným, což přivedlo mou moc a ta ho naplnila, má moc nutí jeho srdce bít. A zlomil jsem pouto té, co ho stvořila."

"Ty umožňuješ žít všem upírům pod tebou?"

"Moc mnou prochází, ano, ale jen, když jsou z mé pokrevní linie, mého rodu. Pokud pochází z někoho jiného, než z dětí Belle, pak ne, krevní přísaha je nepoutá tak pevně.

"Co Asher? Jeho srdce bít nenutíš."

Přikývnul. "Velmi správně, ma petite. Ne, nenutím. Vyšší upír je upír, který se stal sdostatek mocným, aby naplňoval sám sebe. Což je jednou z charakteristik vyššího upíra a jedním z mnoha důvodů, proč staří vyšší upíři stále zabíjí své děti, když ucítí, že se pouto láme."

"Dobrovolně mi dáváš strašně moc informací a nemysli, že nejsem vděčná, je to fascinující, ale co má tohle všechno společné s Damianem?"

"Jednou jsi zvedla Damiana z rakve, naplnila ho svou nekromancií jako zombie. Dvakrát jsi mu nekromancií zachránila život. Ukovala's pouto mezi ním a sebou."

Vlastně jsem to věděla, ale nahlas jsem řekla: "Tvrdil, že nemůže odmítnout, pokud mu dám přímý rozkaz. Že mi chce sloužit. Děsilo ho to."

"To by mělo."

"Neměla jsem to v úmyslu, Jean-Claude. Dokonce jsem ani nevěděla, že je to možné."

"Legendy hovoří o nekromantech, kteří dokázali ovládat všechny typy nemrtvých, ne jen zombie. Kdysi bylo politikou rady, všechny nekromanty zabíjet od pohledu."

"Jéje, to jsem ráda, že se politika změnila."

"Ano," kývnul. "Ale porušilo to mé pouto s Damianem. Prvně jsem si to neuvědomoval, ale když se vrátil z Tennessee, nebyla to má moc, co nutilo jeho srdce bít, byla tvá."

Vzpomněla jsem si, že jsem to v Tennessee cítila, cítila jsem pouto mezi námi. "Nebylo to schválně."

"Vím, ale nechala's mi tu problém, když jsi na víc, než půl roku odjela. Damian je starší tisíce let. Přestože není vyšší upír, je mocný. Najednou už nebyl poután k žádné upíří hierarchii. Osvobodilo ho to od všech krevních přísah, od všech mystických pout věrnosti. Byl tvůj, ale tys nepřišla, abys na něj uplatnila nárok."

"Měl's mi to říct."

"A co bys udělala? Vzala si ho domů a uložila ve sklepě? Před šesti měsíci jsi neměla moc ani kontrolu, abys ho zvládla."

"Teď mám. To tím chceš říct?"

"Zahnala jsi Belle Morte. Jednu z nemocnějších radních. Pokud jsi dokázala tohle, ma petite, zvládneš i Damiana."

"Tohle všechno je skvělé, ale kde je Damian?"

"Už jsem nemohl počítat s jeho věrností. Už jsem mu nevládnul, chápeš, ma petite? Měl jsem na krku upíra víc, než jednou tak starého, a nemohl ho ovládat. Což mě v očích jiných dělalo slabým, zrovna když jsem si nemohl dovolit vypadat slabý, a bylo to nebezpečné, protože se dozvěděl, žes vyspravila svou auru a pevně se zaštítila. Nebyl to jen Richard a já, kdo pocítil tvou ztrátu. Odřízla jsi Damiana a on maličko... zešílel."

Teď jsem byla regulérně vyděšená, moje srdce se vydalo na čundr do krku. "Kde je Damian?"

"Za prvé, ma petite, pochop, že ho dnes nemůžeš vzít s sebou, protože péče o něj bude prvních pár hodin práce na plný úvazek."

"Prostě to vyklop."

"Musel jsem ho zamknout, ma petite."

Zírala jsem na něho. "Zamknout, jak?"

Jen na mě hleděl a to mluvilo za vše.

"On byl zamčený v rakvi zajištěné křížem celých těch šest měsíců?"

"Asi tak, ano."

"Ty bastarde."

"Mohl jsem ho zabít, ma petite, všichni ostatní by to udělali."

"Proč ty ne?"

"Protože to byla částečně moje vina, že jsem ti ho vydal v plen. Damian byl můj, abych ho chránil a já ho zklamal."

"Je můj, můj, abych ho chránila."

"Přesto jsi ho opustila."

"Nevěděla jsem to, měl's mi říci."

"A věřila bys mi, před šesti měsíci? Nebo by sis myslela, že jde o nějaký komplot, abych tě přilákal zpátky do svého života?"

Začala jsem říkat: samozřejmě, že bych ti věřila, ale kousla jsem se do jazyka a zamyslela se nad tím. "Nevím, jestli bych ti věřila nebo ne."

"Doufal jsem, že najdu nějakou cestu, jak obnovit svou dominanci nad ním, ale uzavřel se mi."

Těžce jsem polkla a podívala se na něho. "Jestli je můj, proč jsem ho necítila, když se mé štíty v Novém Mexiku propadly do pekel?"

"Blokoval jsem tě, abys ho necítila, a nebylo to snadné."

Zavřela jsem oči a počítala do deseti, ale nepomohlo to. Byla jsem tak rozzlobená, že má kůže pálila jako v horečce. "Neměl jsi žádné právo to dělat."

"Myslím, že bez sezdání znamení by tě Damian svedl. Táhlo by tě to k němu, jako tě to teď táhne k Nathanielovi, o Nimir-Raj nemluvě."

"Bez ardeur, co mě popichuje, bych Damiana nevojela, a před šesti měsíci jsem ho neměla."

"Můžeš dostat svého upíra nazpět zítra v noci. Pomohu ti ho vypiplat a uzdravit."

"Vrátím se pro něho dnes v noci."

"Promluv si s Asherem, ma petite. Zeptej se ho, co obnáší vrátit upírovi zdraví po šesti měsících v rakvi. Damian není vyšší upír. Nemá schopnost se krmit ani získávat energii. Vyjde z rakve jako nějaká vyhladovělá, pomatená věc. Zpočátku bude, kým býval, jen pramálo." Byl tak klidný, když to povídal.

Nevěděla jsem, co říci. Chtěla jsem ho udeřit, ale nic by se tím nezměnilo. Dokonce si ani nejsem jistá, že by se mi ulevilo. "Chci ho dostat ven dnes v noci, až se vrátím z lupanaru."

"Dnes v noci se nebudeš schopná postarat o oba, o svého zraněného leopardodlaka i o Damiana. Zeptej se Ashera a ten ti poví, kolik práce tahle věc obnáší. Jedna noc navíc pro Damiana nic nezmění a dnes v noci se máš pokusit zabránit vypuknutí války mezi leopardy a vlky. Víc než to, pokoušíš se předvést natolik okázalou demonstraci síly, aby přesvědčila Richardovy nepřátele, že má příliš mocné spojence, než aby bylo možné, jen tak ho zabít. Dnes se musíš soustředit právě na tohle, ma petite."

"Nevěřím ti."

Pokrčil rameny. "Věř si čemu libo, ale vrátit Damianovi zdravý rozum zabere hodiny péče. Budou zapotřebí celé dny opatrování a krev a teplo, aby se stal, kým býval."

"Jak jsi jen mohl, všechno tohle víš a přesto's mu to udělal?" Můj hlas už dokonce ani nezněl naštvaně, byl jen unavený.

"Rakev zajištěnou křížem jsem poznal osobně, zevnitř a na vlastní kůži, ma petite. Neudělal jsem Damianovi nic, co by už neudělali mně."

"Byls v ní pár dní, než jsem zabila starou Vládkyni města."

Zavrtěl hlavou. "Když jsem se vrátil s Asherem k radě a vyjednával s nimi, cenou za záchranu jeho života byla má svoboda. Strávil jsem dva roky v rakvi, nemohl se krmit, posadit se, nemohl jsem..." Objal se pažemi a držel. "Vím, že co jsem udělal Damianovi je příšerná věc, ale mou jedinou alternativou bylo ho zabít. Dala bys tomu přednost?"

"Ne."

"Přesto vidím ve tvých očích odsouzení. Jsem zrůda kvůli tomu, co jsem mu to udělal. Ale zabít ho, považovala bys mne za zrůdu o to víc. Nebo bys byla raději, abych ho nechal toulat se po městě a vraždit lidi?"

"To by Damian neudělal."

"Zešílel, ma petite. Stal se z něj kdosi cizí a zlý. Vzpomínáš na ten pár, co byl zavražděn asi před šesti měsíci?"

"Loni jsem viděla hned několik zavražděných párů. Budeš muset být konkrétnější."

Teď byl nasraný taky. Bezva, můžeme být nasraní společně. "Zastavili s autem u semaforu. Karoserie byla zepředu promáčknutá, jako by narazili do nějakého těla, ale žádné tělo se nenašlo."

"Jo, vzpomínám si. Měli vyrvaná hrdla. Žena se snažila bránit. Měla na pažích rány, něco ji podrápalo."

"Asher našel Damiana courat se pár bloků od vozu. Byl zakrvácený. Přepral Ashera a byl zapotřebí víc, než půltucet našich, abychom ho svázali a dopravili domů. Měl jsem ho po tom nechat toulat se ulicemi?"

"Měl's mi prostě zavolat."

"A co? Popravila bys ho? Pokud je duševní choroba dostatečně prokázána, pak váš soudní systém pachatele k odpovědnosti nežene. Ale nám váš soudní systém neposkytuje tytéž výhody, jaké poskytuje lidem. Nemůžeme se vymluvit na šílenství a přežít."

"Viděla jsem místo činu. Nevypadalo to na upíra. Spíš na kožoměnce, ale... ale stopy nesouhlasily." Potřásla jsem hlavou. "Bylo to zlé, zvrácené zvíře."

"Oui a tak jsem ho zavřel a doufal, že se vrátíš k nám domů nebo vycítíš jeho nouzi. Zpočátku jsem nedělal nic, čím bych ho blokoval, ale tys nepřišla."

"Nevěděla jsem to."

"Věděla's, že Damian je tvůj a přesto ses na něj ani nezeptala. Opustila's ho."

"Nevěděla jsem to," zopakovala jsem, každé slovo napjaté vzteky.

"A já neměl na vybranou, Anito. Musel jsem ho odstranit."

"Myslíš, že to šílenství je trvalé?"

Pokrčil rameny, stále se objímal. "Kdybys byla upír a on tvé upíří dítě, řekl bych ne. Ale nejsi upír, jsi nekromant a tak prostě nevím."

"Jestli zůstane tak bláznivý..."

"Bude muset být zlikvidován, " dokončil Jean-Claude, hlas tichý.

"Nechtěla jsem, aby se to stalo."

"Ani já."

Chvíli jsme tam stáli, já o tom všem přemýšlela a Jean-Claude o tom buďto taky přemýšlel, nebo tam jenom stál. "Jestli je všechno, cos říkal, pravda, pak jsi neměl na vybranou."

"Ale přesto se na mne hněváš. Přesto mne za to trestáš."

Zle jsem se na něj zadívala. "Co chceš, abych řekla? Že vědomí, žes ho na šest měsíců strčil do bedny, vezme našemu vztahu jiskru? Jo, vadí mi to."

"Za normálních okolností bys Damiana zachránila a mně se vyhýbala, dokud by tvůj hněv neochladl."

Kývla jsem. "Jo, to je nejspíš pravda."

"Jenže mě budeš potřebovat, ma petite, během těchto prvních pár nocí. Budeš potřebovat jiného upíra, se stejným hladem, aby tě naučil sebekontrole."

"Nemoci žít s tebou, nemoci žít bez tebe, správně?"

"Doufám, že tvůj hněv ochladne, než zase budeš potřebovat mou pomoc, ale obávám se, že ne. Měj na paměti toto, ma petite. Ardeur nesvazuje ani morálka ani tvé záliby či priority. Pokud s ním bojuješ dost dlouho, dost urputně, nakonec se vzdáš a on se vymkne tvé kontrole nad tím, koho si vybereš. Takže pro mne udělej tuhle jedinou věc - pokud mi nemůžeš rovnou odpustit - drž si pořád po boku buďto Nathaniela nebo Nimir-Raj. Ne pro mé dobro, ale tvé. Pro, dle mého mínění, dobro nás obou. Spaní s někým cizím ti dříve odpustím já, než je odpustíš ty, sama sobě."

Tím naše debata víceméně skončila. Vyhledala jsem Ashera a on tu historku potvrdil. Do horoucích pekel... ještě jsem počkala, než se ze své rakve vyhrabe Willie McCoy a já si to všechno budu moct vyposlechnout i od něj. Damiana chytl rapl a zabil pár, který do něj zřejmě svým autem vrazil. Muž vystoupil, aby zkontroloval, koho srazili. Oni mu ublížili a Damian muže udeřil a zabil. Jenže ta žena... za ní vlezl do auta. Možná ho budeme muset zabít, protože jsem nepochopila, co bude má magie pro Damiana znamenat. Nechápala jsem spoustu věcí.

Odjížděla jsem za měkkého letního soumraku, řídila a Nathaniel seděl vedle mne. Byl to velice dlouhý den. Hodlala jsem jet domů a vyzvednout Rafaela a krysodlaky, a Micaha a jeho pard. Nechal mi telefonní číslo v nemocnici kožoměnců, a já mu na ně zavolala. Skoro jsem nezavolala, ale dnes v noci potřebujeme krytí jako sůl. Pokud to bude stát jen mé rozpaky, pořídíme je lacino. Být posledního půlroku v kontaktu s Jean-Claudem a Richardem, pravděpodobně bych Richardovi tu hovadinu, co provedl se svou smečkou, dokázala vymluvit. Vrátila jsem se domů, abych se pokusila obnovit vztah, nebo dva, ale povětšinou musím odklízet svinčík, který natropila má nepřítomnost. O příštím úplňku může být Richard mrtvý a Jacob Ulfricem. Z Damiana může být šílenec jednou pro vždy a já ho budu muset zlikvidovat. Pár, co to do něj v autě napálil, mohl být naživu, kdybych měla ponětí, co do pekla má magie páchá.

Vyhnula jsem se mnoha lekcím Marianne, protože mé monoteistické víře příliš zaváněly čistým čarodějnictvím, ale teď vím, že jsem měla pochopit, jak má moc funguje. Upejpání si nemohu dovolit. Bůh mi nepřestává říkat, že se mnou nemá problém. Nejsem zlá. Ale do jisté míry tomu nevěřím. Do jisté míry si myslím, že čarodějnictví, oživování mrtvých, není moc křesťanské. Jestli se mnou Bůh nemá problém, v čem pak vězí můj problém? Modlila jsem se o to dost často a nejednou dostala odpověď. Odpověď zněla, abych dělala, co musím. Je-li pro Bůh, kdo jsem já, abych to zpochybňovala? Pohleďme, kam až nás má arogance dostala. Dva mrtví, jeden blázen, a pokud Richard ztratí smečku... bude mrtvých mnohem víc.

Ucítila jsem ve svém nitru poklid, když jsem řídila. Obvykle je dotek Boha zlatý a teplý, ale někdy, když jsem vážně pomalá a nechápu, co má On se mnou v úmyslu, dostane se mi tohoto tichého smutku, jako rodič pozorující dítě učit se úlohu těžkou, ale nezbytnou. Nikdy jsem se nemodlila k Bohu o radu ohledně Richarda a Jean-Clauda - ne koho si vybrat. Prostě mi nepřišlo správné žádat Boha o pomoc při výběru milence, zvlášť když si myslím, že vím, koho by mi vybral On. Upíři jsou zlí, že jo?

Ale jela jsem houstnoucím podvečerním šerem, cítila, jak Jeho přítomnost plní kabinu vozu, a uvědomovala si, že jsem se nezeptala, protože jsem se bála odpovědi. Řídila jsem a modlila se, a žádnou odpověď jsem nedostala, ale věděla jsem, že On mne slyšel.

20

Když jsem dorazila před svůj dům, byla už úplná tma. Skoro všechna světla v domě svítila, jako by u mne uspořádali mejdan, a nikdo se neobtěžoval mne varovat. Příjezdová cesta byla plná a přetékala na silnici. Nemám žádné blízké sousedy, kteří by to během mých občasných patálií mohli koupit, což vlastně byl jeden z důvodů, proč jsem si pronajala dům. Neodmyslitelnou součástí mých patálií bývá přestřelka, čili požadavek žádní sousedé, co by mohli dojít úhony, není rozmar, ale holá nutnost. Není tady nikdo, kdo by vykouknul z okna a byl zvědavý, co se k čertu u té vedle děje. Jen stromy a opuštěná silnice. Ty ani ta se nestarají, co dělám. Nebo si přinejmenším nemyslím, že na mně stromům sejde, ačkoli Marianne by mi možná řekla, že se v tomto ohledu pletu. Nikdy nevíte.

Nezbylo mi než zaparkovat pěkný kousek cesty od domu, kde po obou stranách silnice nebylo nic, než stromy. Vypnula jsem motor a Nathaniel a já jsme seděli ve tmě, naslouchali tikání motoru. Moc toho neřekl, odkdy jsem vyšla z koupelny u Jean-Clauda - během čtyřicetiminutové cesty sem vůbec nic. No co, však ani já.

Opouštěla jsem Jean-Clauda naštvaná, s napevno dohodnutým termínem. Zítra v noci se tam vrátím a dostanu Damiana z lapáku. Nejen proto, že nechal Damiana celé ty měsíce pod zámkem, jsem nechtěla s Jean-Claudem být. Také proto, že mne nakonec proměnil v jednu z příšer. Už jsem věděla, že sex s ním svazek znamení utužuje, ale nyní, když byla znamení sezdána... co by s námi sex provedl nyní? O kolik těsněji by nás znamení spoutala? Jde jen o změny spojené s Jean-Claudem, nebo na mě dnes v noci čeká ještě magické překvapení od Richarda? Změny byly pravděpodobné a Jean-Claude vážně neměl potuchy, o jaká překvapení by se mohlo jednat. Nevěděl, co udělal. Vážně nevěděl. Vzhledem k tomu, že ani já nevěděla, co jsem do pekla udělala, a Richard o tom neměl ani ánung, byli jsme pěkně v pr nahraní. Zítra zavolám Marianne, na základě teorie, že jedna magie je hodně jako kterákoli jiná, ale do té doby jsem odkázaná sama na sebe. Velké překvapení.

Jasně, já vím, nejsem tak docela sama. Podívala jsem se přes přední sedadlo na Nathaniela. Oplatil mi pohled, ve tváři klid a mír, ruce složené v klíně, bezpečnostní pás stále zapnutý. Stáhl si vlasy dozadu a spletl je do tlustého copu. Světu teď nastavoval tvář prostou, upřímnou, bez jakýchkoli příkras. Ve svitu luny byly jeho oči stříbrošedé, namísto obvyklé syté fialkové.

Bez těch vlasů a očí vypadal normálněji, než jsem ho kdy viděla. Najednou to byl někdo sedící vedle mne a já si s hrůzou uvědomila, že jsem na Nathaniela nikdy nemyslela jako na člověka. Ne jako na dospělou lidskou bytost, zkrátka a dobře, na člověka. Byl pro mě spíše břemenem, co vláčím na svých ramenou, než člověk. Kdosi, koho je potřeba zachraňovat, pomáhat mu. Byl případ, úkol, ale ne člověk.

Vedro se začalo zvenku tlačit na Jeep. Jestli tady zůstaneme sedět o moc déle, budu zase muset zapnout klimatizaci. Jestli Jean-Claude nekecal, měla jsem dnes večer s Nathanielem sex. Doufala jsem, že kecal, protože Nathaniela pořád považuju za dítě, za zneužívané dítě. O ty se staráte, nemáte s nimi sex, dokonce ani, když si to přejí.

Bolela mě prsa, trošku, konkrétně stopy po jeho zubech. Dělili jsme se o postel tak často, že mi přišlo divné, když nebyl vedle mě. Ale stejně jsem ho nepovažovala za dospělého. Smutné, leč pravdivé.

"Jean-Claude si je skoro úplně jistý, že ardeur je dost nakrmený, aby se po zbytek noci neozval," zadoufala jsem nahlas.

Nathaniel kývnul. "Nebudeš se muset krmit, dokud několik hodin neprospíš. Jean-Claude mi to vysvětlil, zběžně."

Což mě naštvalo. "Tak on ti to vysvětlil, moc pěkné."

Potřásl hlavou. "Anito, on má o tebe strach."

"To se vsadím."

"Ty vážně dnes v noci nehodláš spát v Cirkuse, viď?"

"Ne." Seděla jsem zády zabořená do sedadla, ruce zkřížené na břiše. A jsem si úplně jistá, že jsem vypadala tak trucovitě, jak trucovitě jsem se cítila.

"A až se zítra probudíš, co bude pak?" Jeho hlas zněl velmi měkce, v té horké, temné kabině vozu.

"Nevím, co tím chceš říci."

"Ale ano, víš."

Povzdechla jsem si. "Nechci tohle dělat, Nathanieli. Nechci mít v sobě Jean-Claudova inkuba. Raději budu skutečnou Nimir-Ra, než abych se musela krmit ostatními."

"A co když jsi to i to?" a jeho hlas zněl snad ještě mnohem měkčeji.

Pokrčila jsem rameny, paže stále překřížené, ale teď to bylo spíš gesto vyvolané potřebou být objímána, než tvrdohlavostí. "Nevím."

"Budu tady pro tebe, Anito."

"Budeš kde?" křísla jsem o něho pohledem.

"Zítra, až se probudíš."

"Co pěkného ti ještě Jean-Claude povykládal, když já běhala od čerta k ďáblu a snažila se zjistit, jak je na tom Damian a co si s ním mám počít?"

Nathanielův pohled neznejistěl, nezměnil se ani o fous. Naše konverzace ho ani nepřivedla do rozpaků, ani mu nijak nevadila. "Že mne nebude chovat v nenávisti, pokud se mnou budeš mít skutečný sex."

Studovala jsem jeho tvář. "Ty to, co se mezi námi dnes odehrálo, za sex nepovažuješ?" Napůl otázka, napůl konstatování faktu.

"Ne."

"Ani já, ale..." Byla jsem ráda, že je tma, protože jsem se červenala, ale do pekla s tím, chtěla jsem, aby na tu otázku odpověděl i někdo jiný. "Nevím, proč si nemyslím, že dnes šlo o skutečný sex, ale proč si to nemyslíš ty?"

Usmál se a podíval se stranou. Odpověděl s očima upřenýma na zem. "Co jsme dělali předtím, když jsi mi značkovala záda, mi připadalo jako sex víc."

"Takže jde o tu domina/subinek záležitost?"

"Ne," řekl, pořád koukal dolů. "Kdybychom opravdu potřebovali kondom, až pak by to byl sex."

"Myslíš soulož."

Kývnul, pořád se na mě nekoukal.

"Přesně tak to cítím i já. Jean-Claude ale řekl, že sama sebe obelhávám."

Nathaniel se na mne pousmál, pak se vrátil k zírání do nikam. "Mně řekl, že jsem velmi americký, velmi mužný a velmi mladý."

"Jsi Američan, muž a je ti dvacet. Co jiného bys měl být?"

Momentík se na mne díval, pak zase uhnul pohledem. Rozhodně mu není dobře po těle.

"Co ještě Jean-Claude říkal?" zahájila jsem výslech.

"Navztekáš se."

"Vyklop to, Nathanieli."

Pokrčil rameny, tenká ramínka jeho tílka při tom vystavila na odiv podstatné procento jeho ramen a namoutěvěru, bylo na co koukat. "Doufal, že si mne vybereš za svého pomme de sang. Tvrdil, že se ti o tom zmínil."

"Zmínil."

"Mohu si rozepnout bezpečnostní pás?"

"Jako doma."

Nechal popruh sjet na bok a obrátil se, aby na mě viděl. Jednu nohu zvedl na sedadlo, cop se mu stočil přes rameno. "Jean-Claude říkal, že čím víc budeš s ardeur bojovat, tím víc zesílí. Ale pokud ho nakrmíš hned, jak se probere, nebude to stát ani za řeč."

"Mně to tvrdil taky."

"Má strach, že bez něj se pokusíš celý den odolávat. Má strach, že budeš celý den bojovat a vzdáš se, až ti nic jiného nezbude."

"Což mi zavání nějakým plánem."

Nathaniel zavrtěl hlavou. "Tomuhle se nevzpírej, Anito, nebojuj. Bojím se, co se stane, pokud se vzepřeš."

"A co, mám se zítra za ranního kuropění slastně protáhnout a překulit se ti do náručí?" Nedokázala jsem si odpustit sarkastický tón, i když on pak měl na tváři zraněný výraz, a já potřebu se omluvit. "Není to osobní, Nathanieli. Nejde o tebe, jen že musím dělat něco, co se mi nelíbí."

"Já vím." Sklonil hlavu, zase se mi nedíval do očí. "Jen mi slib, že se, až se hlad zítra probudí, obrátíš na mne, nebo na někoho, včas a nebudeš se snažit být moc... odolná."

"Jaké přídavné jméno jsi chtěl použít původně?"

Usmál se. "Paličatá."

Takže jsem se musela usmát i já. "Nemyslím, že si můžu jen poslušně lehnout na zádíčka, až na mě ardeur udeří. Nemůžu se tak rychle vzdát, Nathanieli. Chápeš to?"

"Musíš dokázat, že seš tvrdší, než on."

"Ne, musím být tím, co jsem, a ta, kterou jsem, se nevzdává nikomu, ničemu.

Zakřenil se na mě. "Mírně řečeno."

"Děláš si ze mě legraci."

"Trošinku."

"Přece's viděl, co jsem Jasonovi vyvedla s krkem, Nathanieli. Co když ti ublížím? Tím myslím, opravdu ublížím?"

"Jason se uzdraví, Anito, a nestěžoval si, když ho Asher odnášel." Nathaniel se zazubil a kouknul stranou, jako by se snažil nesmát.

"Co?" vyjela jsem na něho.

Zavrtěl hlavou. "Naštveš se a on to tak nemyslel."

"Co řekl, Nathanieli?"

"Optej se ho sama. Odjakživa, když ti řekne něco nemravné on, máš to za roztomilé, když já, naštveš se."

"Co když ti nařídím, abys mi to řekl?"

Vypadal, že o tom vteřinku přemýšlí, pak po mně blýsknul dalším úsměvem. Byl to dobrý úsměv. Mladistvý, uvolněný, přirozený. Když jsem se s Nathanielem setkala poprvé, nevzpomínal si, jak se takhle usmívá. "Ne, neřeknu."

"Někdo tak submisivní, jako ty?"

Úsměv se rozšířil v křenění. "Nelíbí se ti, když jsem submisivní. Seš z toho nesvá."

"Takže se měníš, abys mě potěšil?"

Úsměv pohasl, ale ne, jako by už nebyl šťastný, spíš, jako by se výraz jeho tváře změnil z humorný v hloubavý. "Zpočátku, ale poslední dobou něco z toho těší i mě."

Což na oplátku potěšilo mě a úsměv na sebe nenechal dlouho čekat. "Nejlepší zpráva za celou noc."

"To jsem rád."

Rozepnula jsem si bezpečnostní pás. "Vylezme z auta, než se rozpustíme." Otevřela jsem dveře a věděla, že udělá to samé. Zaklapli jsme dveře a já stiskla čudlík na dálkovém ovládání. Jeep se zamknul. Zapípalo to. Vydala jsem se kolem auta k silnici, kde se šlo líp. Nathaniel a já jsme svorně vykročili podél špalíru vozů k mému domu. Cop mu visel podél páteře jako dlouhý, masivní ocas, při chůzi sebou mrskal.

Cherry a Zane se vynořili zpoza aut těsně před námi. "Mysleli jsme, že jste se ztratili, " podotkla s úsměvem.

"Lidi, to vy jste všechny pustili do domů?" zeptala jsem se.

Její úsměv si vzal volno. "Ano, doufala jsem, že je to v pořádku."

Usmála jsem se. "Je to v pořádku, Cherry, vážně. Kdyby mi to myslelo, sehnala bych někoho, aby je vzal dál."

Viditelně se jí ulevilo a padla přede mnou na kolena. Podala jsem jí levou ruku. Pravou ruku si vždycky nechávám volnou pro případ, že bych musela sáhnout po zbrani. Momentálně se to nezdálo pravděpodobné, ale jeden nikdy neví. Cherry vzala mou ruku do obou dlaní a otírala si o ni svůj pěkný čumáček, úplně jako kočka značkující svým pachem. Jiný druh formálního pozdravu zahrnuje olizování, ale konečně se mi podařilo všechny své kočky přesvědčit, že tření obličeje je maximum, co v pohodě snesu.

Zane se svezl na kolena vedle Cherry, ale vzít mne za pravou ruku se nepokusil. Počkal, až bude hotová s levačkou. Taky jsem je zlomila, co se sahání po mé zbraňové ruce týče. Lísal se mi tváří k ruce a na čelisti měl maličko drsné místečko, jako kdyby si je zapomněl oholit.

Cherry se mi otírala o nohu, zatímco mne Zane zdravil. Bylo to jako lísání se fakt velké kočky, které se momentálně poštěstilo být v lidské kůži. Když se to stalo poprvé, vyšilovala jsem. Ale teď už mi to až tak divné nepřipadalo. Nejsem si jistá, jestli je to dobré nebo poněkud smutné.

Když vítání skončilo, Zane řekl: "Dostali jsme svůj klíč, tak jsme se o hosty postarali." Teď oba stáli, jako hodní malí lidičkové - no tak jo, hodní velcí lidičkové, ať je po vašem.

"Bezva, ačkoli jsem netušila, že nás čeká takovýhle nával lidu."

Dali se do kroku, každý z jedné strany po našem boku, a Cherry jsem cítila vedle sebe. Cítila jsem její energii jako nějakou linii vibrující proti mému tělu. Nikdy dřív jsem ji tak silně nevnímala. Prostě další hřebíček do rakvičky pochybností: Jsem Nimir-Ra, či ne? Důkazů přibývalo a nebýt tak zatraceně dobrá v sebeklamu, už bych si to musela přiznat. Ale na jeden den jsem toho měla až nad hlavu. Musím přestát tuhle jednu noc. Tak jsem to ignorovala, a jestli Cherry cítila nějakou změnu, nic neřekla.

Zato Zane přiblížil tvář k Nathanielovi a při chůzi ho očichával. "Voníš jako čerstvé rány." Dotknul se Nathanielových zad, kde vyčuhovala z tílka. Věděla jsem, že kolem ramen má stopy kousnutí, vedly až ke krku. Mělo mě napadnout, že je neschováme. Doprčic, dokonce, i kdyby je oblečení krylo, vyčmuchají je.

"Co sis to udělal?" zeptal se Zane. "Nebo bych spíš měl říct: kdo?"

Nathaniel o mne ani očkem nezavadil. Hodlal to nechat celé na mě - co říci a co neříci. Chytré. Nebo možná ani on prostě nevěděl, co říci. Pokoušela jsem se vymyslet nějakou lež, ale žádná, ze které by Nathaniel nevyšel coby lehký, mne nenapadla. Buďto mohl mít sex s nějakou cizí ženštinou nebo... nebo co? Pravdu? Nechtěla jsem pravdu přiznat dřív, než mi bude jasné, co já na to, co cítím. Jak se znám, přinejmenším pár dní to zabere.

Cherry a Zane kroužili kolem Nathaniela ve stále se zužujících kruzích, až se nakonec jejich těla o něj při tom otírala. Nepřestávali do něj šťouchat, jako žralok, co zkouší, jestli se hodíte k jídlu.

"Hele, lidi, na tohle nemáme čas. Musíme na lupanar a zachránit Gregoryho."

Zane poklekl vedle Nathaniela, jezdil dlaněmi po těle menšího soukmenovce. Zaneho ruce vklouzly pod Nathanielovo tílko.

"Zane, vstávej," zavelela jsem.

Cherry přistoupila velmi blízko k Nathanielovi, shlédla na něho, vzala ho za bradu a pozvedla jeho obličej k sobě, jako by ho mínila políbit. "Kdo to byl?"

"To je Nathanielova věc," vložila jsem se do toho. Nathaniel se po mně podíval, tak trochu úkosem. Ten pohled stačil. Jsem zbabělec zbabělá. Srdce mi tlouklo v krku, navíc moc rychle, jako bych se snažila polknout něco, co se pokouší dostat ven.

"Kdyby šlo o Zaneho nebo mě, ano," řekla Cherry. "Ale když's byla v nemocnici, během těch posledních pár dní, jsme rozhodli, že Nathaniel musí všechny své potenciální přítelkyně předvést pardu dřív, než si s nimi začne něco intimního."

"Nemám jako Nimir-Ra prezidentské veto?"

Cherry se na mě podívala. "Samozřejmě, ale měla bys souhlasit s prověrkou lidí pro Nathaniela. Zase ho skoro zabili."

Souhlasila jsem, obecně vzato, ale téhle noci prostě ne. Téhle noci, nejvíc ze všech nocí, jsem chtěla, aby se každý staral jen sám o sebe. Nikdo se kurva nestaral, kdo s kým spí - až doteď. Zákon schválnosti. Poprvé se intimně zapletu s jedním z nich a hned se budu muset vyzpovídat. Dokonce, i když pořád ani sama nevím, co si o tom myslet a jak se cítit. Otevřela jsem pusu, abych řekla: Byla jsem to já, ale kousla jsem se do jazyka, sotva jsem uviděla přicházet dalšího leopardodlaka. Z nich všech byla ta poslední, před kterou jsem si chtěla vylévat duši a probírat intimnosti.

Elizabeth. Její chůze vždy byla na půli cesty mezi chůzí královny a klouzáním. Stručně řečeno, nesla se jako šlapka. Šlapala si to zpomezi vozů zavěšená do Caleba a na její tváři se uhnízdil jsem-se-sebou-nanejvýš-spokojená úsměv, který hlásal, že buďto neví, že jsem na ni nasraná nebo je přesvědčená, že s tím nemůžu nic udělat. Byla vyšší než Caleb, skoro o pět palců. Vlasy se jí kudrlinkovaly až k pasu, bruneta tak tmavá, že byste jí říkali černovláska, nemít k porovnání mne. Byla pěkná agresivním, jaksi šťavnatým způsobem, jako jistý druh tropických rostlin s dužnatými, masitými listy a krásnými, ale smrtícími květy.

Na sobě měla sukénku tak kraťounkou, že ukazovala světu nejen vršky černých punčoch, ale i podvazky. Boty, černé sandály s podpatky nižšími, než nosila obvykle. No co, jdeme na výšlap do lesa. Halenka byla natolik průsvitná, že jste i ve světle hvězd poznali, že nemá podprsenku. A přitom, stejně jako já, je ženou, co ji potřebuje.

Caleb si oblékl džíny. Zvony, bokovky, takže předváděly kroužek v pupíku. Naboso, bez košile. Jsem moc mladá, abych zvony sama nosila, ale dobře si pamatuji, jak se mé starší sestřenky předháněly, která bude mít širší zvon. Dokonce už jako dítě jsem tyhle kalhoty měla za hnusné. Čas můj názor na ně nezměnil.

Caleb vypadal zatrachtile spokojen sám se sebou. Vsadím botky, že měli sex, ale do toho, koho šukají, mi nic není. Na mou duši, není.

"Jsem nesmírně ráda, že sis noc skvěle užila, Elizabeth."

Stiskla Calebovu paži. "Jó, to jo, byla to moc, moc skvělá noc."

"To mne těší. Protože se, jak to tak vypadá, zhorší, moc, moc zhorší," předla jsem.

Špulila se na mě, ne že by to myslela vážně, spíš hodně nevážně. "Jeminkote, naše malá Nimir-Ra má zraněné citečky, protože jsem si k ní nepřišla lehnout a nespala s ní nahá?"

Musela jsem se zasmát.

"Co je tady k smíchu?" nechápala. Caleb chápal, začal se manévrovat pryč od ní, na svobodu.

"Proč si vlastně nemyslíš, že bych tě zabila, Elizabeth?"

"Za co?" Prostoduchosti, tvé jméno jest Elizabeth.

"No, co tak proto, žes Nathaniela v klubu opustila a nechala špatňáky, aby ho zajali, což mne skoro zabilo, a možná to ze mne udělalo pravou Nimir-Ra."

"Unavuje mě dělat mu chůvu. Bývala s ním taková legrace, ale poslední dobou už ne. Teď prý má svou úroveň."

"Volně přeloženo, už s tebou nechce šoustat," odtušila jsem.

První dotek skutečného vzteku jí sklouznul přes obličej. "Vážně jsme si to užívávali, Nathaniel a já."

"Asi ne dost."

Nakráčela si to vedle Cherry, čímž se dostala hodně blízko mne. Nebála se mě a já věděla proč - nebo jsem si to aspoň myslela. Chovala se urážlivě, arogantně a doslova a do písmene jako osina v zadku, odkdy jsem pard převzala, a já jsem ji nepotrestala, neublížila jsem jí. Nechala jsem to plavat, protože, na což tak ráda poukazovala, mohla jsem ji zastřelit, ale nemohla jsem ji doopravdy potrestat. Potrestat kožoměnce znamená buďto z nich vytlouct duši nebo uspořádat nějakou mystickou estrádu, která je vyděsí tak, že duše nebude to nejmarkantnější, co z nich vyjde. Měla pravdu. Na záležitosti kožoměnců nejsem uzpůsobená. Chvíli mi trvalo si uvědomit, proč jsem toho Elizabeth tolik tolerovala. Zabila jsem jejího miláčka, muže, kterého milovala. Proto jsem měla špatný pocit. Gabriel si smrt zasloužil, ale ona ho milovala a já s ní soucítila. Ale poslední ždibec mého soucítění vypotřebovala, když jsem uviděla Nathaniela viset na řetězech, prošpikovaného meči. Pravidla se změnila a Elizabeth to neví. Zatím.

Ze stromoví vyklouzli další leopardi a šinuli si to po cestě. Merlovy vlasy zářily ve tmě bíle, knír a vous stříbrně. Měl na sobě džíny s rovnými nohavicemi a kovbojské boty se stříbrnými špičkami. Otevřená kožená vesta jeho hruď spíš rámovala, než zakrývala. Přicházela s ním žena.

Vysoká - šest stop, možná trochu víc. Tenisky, rifle a baňaté triko, které jí viselo do půli stehen. Ani přerostlé triko nedokázalo skrýt fakt, že je nohatá a dobře stavěná. Vlasy skoro černé, rovné, ustřižené těsně nad rameny. Nebyla vůbec namalovaná a lícní kosti měly na svědomí, že tvář dobře vystihoval přídomek ostře řezaná - skoro až drsná. Oči světlé, rty tenké. Měla takovou tu tvář, co by s troškou make-upu byla krásná, ale i tak byla pozoruhodná. Tvář, kterou nezapomenete, ani vás neunaví. Merle ji držel za ruku, ale ne jako by byli pár, spíš jak drží otec za ruku dceru - konejšivé gesto.

Vibrovala tou tajuplnou energií, kterou v té či oné míře vydávají všichni leopardodlaci. Ale tahle mi roztancovala kůži na vzdálenost několika yardů. Když se při blížili natolik, abych viděla její oči, uviděla jsem také, že má strach. Její oči měly ten nejistý pohled, co mívají lidé, které příliš často zneužívali a týrali.

Merle mi ji představil: "Tohle je Gina."

"Ahoj Gino."

Podívala se na mě a strach v jejích očích nahradilo pohrdání. "Je trochu malá na Nimir-Ra."

"Micah a já jsme stejně vysocí."

Pokrčila rameny. "Jak jsem řekla." Ale její drzost nepůsobila opravdově. Spíš jako když si někdo potmě píská. Ale nechala jsem to plavat. Gina není můj problém dnešní noci.

Vivian byla poslední z mých leopardů a přicházela po silnici. Je jednou z mála žen, co ve mně evokují ochranitelské pudy a v jejichž přítomnosti mne napadají slova: jako-panenka a křehká. Stručně a jasně, je jednou z nejkrásnějších žen, které jsem kdy viděla, a nedokázaly to zakrýt ani ošuntělé kraťasy a pruhované tílko se sandálky. Je afroameričanka proklatě zjemnělá irským mlékem. Její kůže má odstín kakaa s poctivou dávkou smetany a je bez chybičky. Taková vznikne pouze a jedině, když se genetická výbava afroameričana skamarádí s tou irskou. Vypadala jaksi ztraceně a mně došlo proč. Už skoro rok jsem ji neviděla bez Stephena po boku. Stephen je Gregoryho identické dvojče a i on je striptérem v Provinilých slastech. Stephen a Vivian spolu žili a vypadali moc šťastně. Ale Stephen je dnes v noci na lupanaru, jako všichni hodní vlkodlaci, a ona je tady s leopardy. Ubohá Vivian. Ubohý Stephen. Až doteď jsem vůbec nepomyslela na to, že Stephen může dnes v noci ztratit brášku. Kurva fix.

Vivian se přede mnou svezla na kolena a já jí podala ruce. Vzala je do dlaní a lísala se k nim svou půvabnou tvářičkou stejně, jako Cherry a Zane. Elizabeth mi pozdravení nenabídla a to byla urážka. Ostatní nebyli mí leopardi, ale ona ano. Schválně mne ignorovala. Poprvé před cizími. Obvykle jsem na tom netrvala, protože nemám ráda, když se mne Elizabeth dotýká, ale sledovala jsem Calebovu tvář, když se Vivian zvedala ze svého pozdravu. Všiml si toho opomenutí.

"Jak se máš, Vivian?"

"Skutečná Nimir-Ra by se ptát nemusela," zaryla Elizabeth.

Stiskla jsem Vivian ruku a pomohla jí vstát. "Hodláš nám pomoci zachránit Gregoryho nebo budeš jen velká osina v zadku jako obvykle?" optala jsem se sladce Elizabeth.

"Chci mít Gregoryho v bezpečí."

"Tak drž kurva hubu."

Začala cosi říkat a Cherry ji popadla za ruku. "To už stačilo, Elizabeth."

"Nejsi mi dominantní," odsekla Elizabeth.

"Pokouším se být tvá kamarádka," opáčila Cherry.

"Chceš, abych ji nechala na pokoji?"

"Prosím," přitakala Cherry.

"Fajn," odfrkla Elizabeth. Obrátila se zase na Nathaniela. "Cítím na tobě čerstvou krev, Nathanieli." Objala ho kolem krku, vzadu ruce spojila, přitiskla se k němu celým tělem, čímž odstrčila Cherry. "Konečně sis našel nějakou dominu?"

"Ano," hlesl.

"Koho?" optala se Cherry.

"Na tohle vážně nemáme čas," zapojila jsem se do diskuse. "Musíme na lupanar."

No a Merle přišel se svou troškou do mlýna. "Jediným důvodem, proč se k tobě Elizabeth takhle chová, je, že jí to dovolíš. Neposlušnost musí být trestána okamžitě, jinak to mocenská struktura nepřežije - názorným příkladem je váš Ulfric a jeho smečka."

"Mám své leopardy pod kontrolou," zalhala jsem.

Elizabeth se zasmála a vlepila Nathanielovi mlaskavou pusu na čelo. Zůstal mu na něm červený otisk její rtěnky. "Dnes v noci s někým šukal, i když měl zakázané být s někým bez souhlasu pardu. A i tohle necháš plavat. Jsi vážně tak slabá."

Zhluboka jsem se nadechla a vydechla. "Dnes v noci s nikým nešukal."

Caleb se přidal k ostatním, co se plazili po Nathanielovi. Zabořil tvář Nathanielovi do přirození. Elizabeth uhnula, aby to mohl udělat. "Cítím sperma, ale ne čičinku." A to, pěkně prosím, úplně jistě vím, že se Nathaniel pečlivě umyl. Caleb vstal a Elizabeth vycouvala. Položil ruku za Nathanielův krk a přiblížil jejich tváře, jako by se mínili políbit, ale zastavil těsně před tím, než se jejich rty dotkly. "Ani tady čičinku necítím. Nemyslím si, že měl sex."

Zane zvedl Nathanielovi tílko, jak nejvíc z kleku mohl, pak vstal a vyhrnul mu je až ke krku. Kousance byly ve světle hvězd téměř černé. Skoro na každém kousku jeho zad byly otisky. Nepřekrývaly se, ale moc jsem toho nevynechala. Zrudla jsem.

Vivian se na mě podívala a já si uvědomila, že patrně cítí, jak se mi krev žene do tváří.

Zane to shrnul: "Možná neměl sex, ale něco měl."

Caleb ho obešel, aby se podíval na Nathanielova obnažená záda. "Někdo se bavil."

"Koukněte na tohle," zavrněla Elizabeth. Přitáhla je dopředu, aby se podívali na stopu po kousnutí kolem bradavky. Jezdili po ní prsty a Zane Nathanielovi tílko stáhl a mrštil je na kapotu nejbližšího auta. Všichni, kromě Merla, Giny a Vivian, se na Nathaniela vrhli, dotýkali se ran prsty, dlaněmi a jazyky. Nathaniel zaklonil hlavu, oči zavřené, a mně bylo jasné, že mu není tak úplně nedobře, ale..."

"To stačí," ozvala jsem se.

Elizabeth stáhla Nathanielovi kraťasy a já zahlédla, jak ne-nešťastný je.

Zaječela jsem: "Dost!"

Elizabeth se na kolenou obrátila, s rukama na jeho zadku. "Ať to udělal kdokoli, stejně snadno mohl natropit mnohem větší škodu. Mohli ho zle pořezat a on by jim to dovolil. Viď že jo, Nathanieli?"

"Dovolil bych jí, aby mi udělala cokoli."

Do prdele.

"Tohle mu nemůžeš trpět," naléhala Cherry, při tom vstávala a šla za mnou. "Vidíš, jak v tom bruslí, Anito. Nebo ho příště, ať už je to kdokoli, prostě zabije."

"Ona ho nezabije," špitla jsem.

"Ty víš, kdo to je?"

Přikývla jsem.

"Tak proč jsi to neřekla?" nechápal Merle.

Zhluboka jsem se nadechla a vyplivla to. "Protože jsem se s tím ještě nesrovnala. Ale je to můj problém, ne Nathanielův." Vztáhla jsem k němu ruku. "Nathanieli."

Vytáhl si kraťasy, takže mohl chodit, a přišel za mnou, stiskl mi ruku hned, jak se jí chopil. Strčila jsem si ho za záda tak, že se naše těla po celé délce dotýkala. Fyzický kontakt byl cosi jako prohlášení, že je pod mojí ochranou. "Označkovala jsem ho já sama."

Elizabeth se rozesmála, pořád v kleče. "Věděla jsem, že je tvým oblíbencem, ale nenapadlo by mě, že budeš kvůli němu lhát."

"Aspoň někdo z vás by měl cítit, jestli lžu. Označkovala jsem jeho tělo otisky svých zubů."

"Hladina tvé úzkosti byla hodně vysoko, už když jsme sem přišli. Nepoznám, jestli lžeš," řekl Merle. "A když to nepoznám já, nikdo z těch tady není dost alfa, aby to zjistil."

"Došlo to tak daleko, že se tvůj pach nezmění, když lžeš," dodala Cherry.

O lhaní očima jsem slyšela, ale o lhaní pachem nikdy. "Nevěděla jsem, že je to možné lhát svým pachem."

"Myslela jsem to tak, že lhaní už tě nijak nestresuje."

Aha. "Být sociopat má své výhody," odtušila jsem.

Caleb se k nám plížil tou klouzavou chůzí, kterou dokonale ovládají leopardi. Byla nelidsky graciézní. Přiblížil se natolik, že mohl přiložit obličej k mé noze. Strpěla jsem to, protože jsem si uvědomila, že se kolem mne stejně shluknou a budou čichat, jestli jsem si Nathaniela přivlastnila. Jen jsem nepočítala s tím, že se nejprve dostanu do pacek jedné z Micahových koček.

"Má na kůži její pach."

"Povětšinou spávají ve stejné posteli," přisolila si Elizabeth. Už byla na nohách a dokonce si ani neroztrhla punčochy.

Caleb se třel tváří o mou nohu. "Voní vlkem a... upírem." Zvedl ke mně zrak. "Dělala's to minulou noc s vaším Ulfricem a svým pánem? Proto Nathaniel nevoní čičinkou, protože na něj už žádná dírka nezbyla?"

Pokoušela jsem si zachovat vlastní verzi otevřené mysli, ale z těch i oněch důvodů jsem došla k názoru, že nemám Caleba ráda. "Pard možná má právo vyslýchat Nathaniela ohledně toho, s kým spí, protože on sám nemá dobrý úsudek. Nikdo z vás však nemá právo vyslýchat mne."

Caleb se pohnul tím jako-blesk-rychlým-pohybem-co-oko-nezahlédne a zabořil mi tvář do rozkroku tak tvrdě, že to skoro zabolelo. Vytáhla jsem Browning. Bez rozmýšlení, podvědomě, a narvala mu ho do lebky dřív, než jsem si uvědomila, že to vůbec dělám. Rychleji, než normálně - to došlo i mně.

Caleb zvedl hlavu, takže měl ústí hlavně vmáčklé do čela. Zíral přes ni na mne. "Nevoníš pinďourem. Neříkej mi, žes měla v posteli přinejmenším tři chlapy a žádný tě neošukal."

"Calebe, na rovinu, začínám tě skutečně nemít ráda."

Zazubil se. "Ale nezastřelíš mě, protože by to naštvalo Micaha."

"Máš pravdu, neměla jsem tasit zbraň. Jenže nejsem zvyklá být schopná vytáhnout zbraň dřív, než mám čas si to promyslet."

"Nikdy jsem tě neviděl pohnout se tak rychle," ozval se Zane.

Pokrčila jsem rameny. "Benefity, co s sebou nese proměna, asi. Nezdaněné." Vrátila jsem Browning do pouzdra. Nezastřelím ho jen za to, že je otravný. Ačkoliv...

Caleb si položil tvář na moje stehno. Dovolila jsem mu to. Můj odpor by ho jen pobavil a choval se slušně, relativně slušně.

Vivian se dotkla mojí ruky. "Opravdu budeš jednou z nás?"

"To se dozvíme zhruba za dva týdny."

"Je mi to líto," hlesla.

Usmála jsem se na ni. "Díky."

"Nedělala's Nathanielovi svršek," zasyčela Elizabeth. "Seš moc cimfrlich, abys na něj takhle použila zuby."

Podívala jsem se na ni, a nechala temnotu, aby zaplavila mé oči tím, co bylo mou vlastní verzí šelmy. Tím pohledem, který říkal, jak hluboko jsem klesla. "Už nejsem tak cimfrlich, jak jsem bývala, Elizabeth. Možná by sis to měla zapamatovat."

"Ne," otravovala dál, "ne, ty ho chráníš. Od prvního dne byl mazlíčkem paní učitelky. Máš prostě strach, co udělá Micah. Bojíš se, co s ním udělá pravý Nimir-Raj, že neuposlechl přímé nařízení." Šlapala si to k nám. "A měla by ses bát, Anito, měla by ses hodně bát, protože Micah je silný, silný jako Gabriel. Ten necouvne."

"Slyšel jsem o Gabrielovi dost na to, abych uvažoval, jestli to byl kompliment." Micah se vynořil z lesa s vysokým mužem po boku. Než se objevil Micah, nikdy jsem s žádným mužem nespala, sotva jsem ho potkala. Nikdy jsem nespala s nikým, kvůli komu by se mi nerozbušilo srdce, a má kůže nezareagovala na pouhý pohled na něj. Micah klouzal zpomezi stromů, půvabný a pohledný, ale nemilovala jsem ho, a mé tělo nereagovalo jako já. Což mě jednak uklidnilo, jednak jsem se za to trochu styděla.

Měl oblečené ustřižené kraťasy s otřepaným lemem. Bílé tílko ve tmě zdánlivě svítilo, jeho opálená kůže tak vypadala dokonce ještě tmavší. Štíhlý pas mu obepínal masivní kožený opasek. Vlasy si stáhnul do culíku, ale byly tak kudrnaté, že nevytvářely iluzi krátkého sestřihu. Věděli jste, dokonce i zepředu, že se za ním schovává ještě spousta vlasů. V šatech vypadal křehčeji, než bez nich. Možná jsem si jen nevšimla, jak drobnou má kostru. Na tom, jak ho matička příroda stvořila, bylo cosi půvabné. Útlá kostra, hladká kůže, nesmírná... kultivovanost, obzvláště pak na muže. Jean-Claude byl pěknější, ale moc vysoký, aby se o něm dalo říci, že je delikátní. Micah byl delikátní. Jen jedno ho uchránilo dojmu křehkosti. Hra svalů pod kůží jeho paží, způsob, jakým kráčel, jako by mu patřil svět a kamkoli vkročí, stane se středem vesmíru. Nešlo ani tak o sebedůvěru, jako spíš o jistotu. Tak ohromný potenciál, v tak malém balení. Někoho mi připomínal.

Muž, který mu šel v patách, byl úplně tmavý, s velmi krátkými, nakratičko ostříhanými vlasy, a v odstínu jeho pleti bylo cosi, díky čemuž ani ve světle hvězd nevypadal opáleně. Byl pohledný mladistvým, skoro pubertálním způsobem, ale taky byl svalnatý a velmi svižný. Což vysvětluje, proč se Merle tady s námi vybavuje a nestojí Micahovi věrně po boku. Střídání stráží. Micah mi ho představil jako Noaha.

Obávala jsem se dalšího setkání s Micahem - dumala jsem, co řeknu, jak se budu cítit. Nebyla jsem ani zdaleka tak nesvá, jak jsem si myslela, že budu. Možná by mi bylo hůř, nepokoušet se bránit Nathanielovu čest. Možná proto jsem nedala nijak najevo, co jsme spolu měli. Ani Micah ne. Nebo z toho možná byl stejně popletený, jako já. Nebo to tak při náhodném sexu chodí. Prostě nevím.

"Kvůli čemu jsou všichni tak našponovaní?" optal se Micah.

"Ukaž mu to, Nathanieli."

Nathaniel nediskutoval, jen zpoza mne vystoupil a ukázal těm dvěma mužům svá záda.

Bodyguard ostře hvízdnul. Micah vyvalil oči a podíval se přes Nathanielovo rameno na mě.

"Tvoje práce?"

Kývla jsem.

"To teda ne," zavřískla Elizabeth.

Caleb se zvedl, jak jen mohl na kolenou nejvíc, a očichával mé břicho, jeho tvář mířila k úplně jiným orgánům, ale dával si setsakra majzla, aby se jich nedotknul. Nemyslím, že by si před Micahem troufnul očichávat mi pohlaví. Elizabeth měla v jedné věci pravdu. Leopardi se mne prostě nebáli tolik, jako Micaha.

"Ona také voní krví," oznámil Caleb.

"Táhni ode mě," zavrčela jsem na něho.

Uculil se, ale lezl pryč.

"Chceš tím říci, že má na sobě stejnou ránu, jako má on na zádech?" Zase Elizabeth.

Caleb přikyvoval a při tom lezl.

"Takže lže. Ten, ta, kdokoli, kdo to udělal na zádech jemu, udělal to i jí."

Povzdechla jsem si. "Vážně to budu muset dokazovat?"

"Já bych tě vzal za slovo," řekl Micah, "ale tvůj pard očividně ne."

"To jen, že jsme si tak dlouho přáli, aby sis jednoho z nás takhle vzala," řekla Cherry. "A teď... myslím, že sexu bychom uvěřili, ale ne tomuto. Prostě to nevypadá jako tvá práce a Elizabeth má v jedné věci pravdu. Nathaniel je tvůj oblíbenec a chráníš ho."

Paráda, nikdo mi nevěří. "Fajn, no tak fajn." Začala jsem klouzat ven z podpažního pouzdra a nechala je přepadnout mi za záda. Vytáhnout si halenku z džínů problém nebyl, dokonce ani přetáhnout si ji přes hlavu a položit vedle Nathanielova tílka na kapotu auta. Měla jsem moc pěknou černou podprsenku. K předvádění na veřejnosti byla jako stvořená. Jean-Claude má na mou garderobu velice špatný vliv. Problémem bylo podprsenku si sundat. Vážně se mi do toho nechtělo.

Rozepnula jsem si ji na zádech, ale předek držela na místě. "Co se stane, až uvidíte kousnutí?"

"Jestli mi ukážeš stopu po kousnutí na svém ňadru, ve které nebudou znát tesáky, uvěřím, že to byl Nathaniel," řekl Micah.

Všichni se natěsnali co nejblíž. Odjakživa nemám ráda být v centru pozornosti, hlavně ne kvůli věcem tohoto typu. "Co tak nechat mi trochu prostoru k dýchání, lidi?"

Udělali pidi-krok vzad a já si pomyslela: seru na to. Všichni, kromě Elizabeth a možná nového bodyguarda, mě už nahou viděli. Krucipísek, do pekla. Vyklouzla jsem z podprsenky a hodila ji na triko na kapotě. S pečlivostí sobě vlastní jsem se vyhnula sebemenšímu očnímu kontaktu.

V mém zorném úhlu se objevila něčí ruka a já ji čapla za zápěstí. Caleb. "Nathaniel si mohl kousnout, já si nesmím ani sáhnout?"

"Ne, nesmíš."

Micah se nepřiblížil ani o kousek. "Proč jsi ho poznačila?"

Podívala jsem se mu do očí, čekala jsem obviňování, nebo opovržení, nebo něco obecně negativního. Ale jeho tvář byla velmi klidná. "Potřebovala jsem do něčeho zatnout zuby. Potřebovala jsem..." Potřásla jsem hlavou a podívala se stranou. "Nechtěla jsem sex. Chtěla jsem se krmit."

"Ne." Elizabeth přišla ještě blíž. "Nemůžeš být Nimir-Ra doopravdy, doopravdy ne." Na její tváři se objevilo něco blízké panice. Cítila jsem pach jejího strachu. Ocitla se tak blízko, že se naše těla skoro dotýkala. Slyšela jsem bušení jejího srdce.

"Boj se, Elizabeth, hodně se boj."

Napůl se ode mne odvrátila a Micah ve stejné chvíli něco řekl, což jediné mě omlouvá, že jsem neviděla její pěst přicházet. Srazila mě na bok Jeepu, do pusy mi hrkla krev a podlomila se mi kolena. Jen díky Cherry, která mě chytila kolem pasu, jsem se udržela na nohách. Svět na chvilenku odplaval, zbyly jen černobílé mžitky. Když jsem prohlédla, Elizabeth byla v zajetí Micaha a Noaha, toho bodyguarda.

Napřímila jsem se a ustoupila od Cherry. Dál mě držela za paži a já to chvíli strpěla, mezitím ustaly poslední vlny závrati. Zvedla jsem ruku k puse a zůstala mi na ní krev.

Merle se přesunul, aby se chopil Elizabethiny paže a Micah šel za mnou. "Jsi v pořádku?"

"Budu."

Dotknul se mých nahých paží. Nejlehčí z lehounkých zavadění bříšky prstů, ale rozechvělo mne to. Ztvrdly mi bradavky a s tím jsem nic nenadělala. Neměla jsem čím tu nečekanou reakci zamaskovat.

Podívala jsem se na něho a nemusela zvednout zrak ani o píď. "Neznám tě, proč..."

Jeho ruce mi vklouzly za záda, přitiskly naše těla na sebe a mně se zčistajasna nedostávalo kyslíku. "Jsem tvůj Nimir-Raj, Anito. Tohle není žádná ostuda."

"Ty říkáš Nimir-Raj, jako jiní říkají manžel."

Jednou rukou mi projížděl vlasy, až se prsty dotknul kůže hlavy, druhou ruku měl na mém kříži. "Naše duše souzní jako dva dokonale sladěné zvony," zašeptal a jeho ústa se vznášela nad mýma. Ta poznámka byla tak romantická, čili hloupá, a měla bych se zasmát, ale nesmála jsem se.

Políbil mne, tlak rtů, pak mi vklouznul do úst jazykem. Poznala jsem, když ochutnal mou krev, protože jeho ruce na mém těle zpevněly a jeho tělo zareagovalo. Měl ho příliš velkého, než abych neucítila, že roste a tvrdne mezi našimi těly.

Jezdila jsem mu rukama po pažích, tílku a nestačilo to. Chtěla jsem, aby se jeho holá kůže dotýkala mojí, vpít každý coul jeho do každého coulu mne.

Líbal mě, jako by mne chtěl pohltit a mně bylo jasné, že část toho vzrušení má na svědomí čerstvá krev. Vytáhla jsem mu tílko z kalhot a přejížděla mu dlaněmi po zádech. Ale nestačilo to.

Odtáhnul se z polibku a já mu přetáhla tričko přes hlavu. Už jen tisknout naše holé hrudi na sebe byla jistá úleva. Jako by moje kůže toužila po jeho. Nikdy jsem nic podobného ještě nezažila.

Objímali jsme se, oba jsme dýchali příliš těžce, paže semknuté kolem sebe navzájem, tvář přitisknutou k rameni toho druhého, jeho dech mne pálil na krku.

"Na nic víc nemáme čas," zašeptal.

Přitakala jsem, hlavu pořád na jeho krku. Ne, že bych měla v plánu něco víc, ačkoliv... "Musím se svou kůží dotýkat tvojí, proč?"

"Říkal jsem ti to, jsi má Nimir-Ra a já jsem tvůj Nimir-Raj."

Odtáhla jsem se, abych mu viděla do tváře. "To mi to ale nevysvětluje."

Podržel mou tvář ve dlaních, čímž vytvořil velmi opravdový oční kontakt. "Jsme spřízněný pár, Anito. Mezi leopardy se traduje legenda, že můžeš najít dokonalého druha, a od první chvíle, kdy spolu máte sex, jste spojeni poutem, které je víc, než manželství, které je nad zákon. Věčně budeme toužit jeden po druhém. Naše duše na sebe budou věčně volat. Naše šelmy budou věčně lovit bok po boku."

Mělo by mě to vyděsit, ale nevyděsilo. Mělo by mě to naštvat, ale nenaštvalo. Měla bych cítit spoustu věcí, ale jediné, co jsem cítila doopravdy, bylo, že má pravdu, a dokonce jsem mu to ani nechtěla vymlouvat.

"Tohle si Richard úplně zamiluje," zaskřehotala Elizabeth.

Merle a Noah ji srazili na kolena, nečekaným pohybem, který ji musel trošku zabolet. Podívala jsem se na ni. "Díky, žes mi připomněla, co mám udělat, Elizabeth. Nechala jsem se zabavit." Odtáhla jsem se od Micaha, konečky prstů jsem mu brouzdala dolů po pažích, jako bych se od něj nemohla odtrhnout.

"Pusťte ji, hoši. Ona je můj problém, ne váš."

Podívala jsem se na Micaha. Kývnul. Elizabeth zůstala na kolenou, jako by si nebyla jistá, co má udělat. Pokusila se jednoho z nich přimět, aby jí pomohl na nohy, ale ignorovali ji a nechali na ní, aby se postavila vlastními silami nebo zůstala klečet.

Kráčela jsem zpátky k Jeepu a ten čas jsem využila k tomu, abych si zase navlékla podprsenku. Podpažní pouzdro se mi pořád plácalo kolem pasu. Natáhla jsem si je na holou kůži a nebylo to příjemné, ale nechtěla jsem ztrácet čas oblékáním halenky. Zrovna teď jsem přesně věděla, co si s časem počít.

Šla jsem k Jeepu a všichni čekali ve tmě, zatímco já odemykala dveře, přesunula se na sedadlo spolujezdce, otevřela přihrádku na rukavice a vytáhla náhradní zásobník s olověnými kulkami. Zásobník s olověnými kulkami s sebou vozím, odkdy jsem narazila na temné elfy, lépe řečeno, na elfa na scestí. Můžete do nich nasypat stříbra, co hrdlo ráčí, a s nimi to víceméně ani nehne. Jenže olovo je olovo a olovo rádi nemají. Olovo je užitečné i jinak, protože třeba na dlaky účinkuje přesně naopak, nezabije je. To dokáže jen stříbro. Kráčela jsem zpátky k nim, při chůzi jsem vyklepla zásobník, který byl ve zbrani doteď. Strčila jsem si ho do kapsy, i když do ní moc dobře nepasoval, a vsunula do zbraně nový zásobník. Ozvalo se cvaknutí, mám nabito.

Elizabeth konečně začala vypadat znepokojeně, to už jsem byla jen dvě auta od ní. Každý jiný - s mozkem v hlavě - by vzal do zaječí, ale Elizabeth zdravý selský rozum do základní výbavy nedali. Vlastně jsem na ni musela namířit pistoli, zatímco ona klidně capala pořád blíž, než z ní vypadlo: "To by sis nedovolila."

Zírala jsem na ni podél hlavně zbraně a necítila nic. V mém nitru existuje jedno velké, chladné, prázdné místo - kde je dokonalý klid a mír. Ale v samém středu té mírumilovnosti bylo drobné jadérko satisfakce. Na tohle jsem čekala dlouho.

Střelila jsem ji dvakrát do prsou, zatímco ona mi pořád papouškovala, že ji nestřelím. Padla na záda, páteř se prohnula, ruce se zadíraly do silnice, nohy vykopávaly, jako se snažila popadnout dech.

Všichni se od ní klidili na hony daleko. Stála jsem nad ní a zírala dolů, jak lapá po dechu a jak se její srdce snaží bít, i přes tu díru, co jsem do ní vyvrtala. "Pořád opakuješ, že tě nemůžu zabít jako pravá Nimir-Ra, vyrvat ti hrdlo nebo tě vykuchat. Což se možná brzy změní, ale do té doby tě mohu zastřelit a mrtvá budeš tak, jako tak."

Její oči se zoufale protáčely, jak se tělo pokoušelo vyrovnat s napáchaným příkořím. Z pusy jí vytryskla krev.

"Tentokrát to nebylo stříbro, ale zklam mne znovu, Elizabeth, v čemkoli, ať půjde o věc závažnou nebo o blbost, podraz kohokoli z tohoto pardu, a já tě utratím."

Konečně měla dost vzduchu, aby promluvila. Vyplivla krev a slova: "Děvko, dokonce nemáš ani..." další krev, "žaludek..." tmavá krev z pusy, "abys mě zastřelila doopravdy."

Jak jsem tak na ni zírala, uvědomila jsem si něco, co mne nikdy dřív nenapadlo. Elizabeth chtěla, abych ji zabila. Chtěla, abych ji poslala tam, kde je Gabriel, ať už je kdekoli. Patrně si ani neuvědomovala, že to chce, ale pokud to nebylo přání umřít, mělo k němu proklatě blízko.

Ležela tam a uzdravovala se a proklínala mě a vykládala mi, jak slabá jsem. Střelila jsem ji do hrudi ještě jednou. Svíjela se a trhala sebou a kaluž krve pod jejím tělem se zvětšovala.

Zásobník, co jsem měla až doteď v pistoli, mi vklouznul do dlaně a pak do druhé kapsy. Vrátila jsem do zbraně původní zásobník. "Teď mám nabito stříbrem, Elizabeth. Máš ještě nějakou poznámku všeználku?" Čekala jsem, než se zahojí dost, aby mohla mluvit. "Odpověz mi, Elizabeth."

Zírala na mne a v jejích očích se cosi objevilo. Cosi, co říkalo, že si konečně rozumíme. Bála se mne a občas je to to nejlepší, co můžete pro lidi udělat. Pokoušela jsem se být laskavá. Pokoušela jsem se být přátelská. Pokoušela jsem se získat si respekt. Jenže když všechno selže, strach svou práci odvede vždy a beze zbytku.

"Výtečně, Elizabeth, jsem ráda, že si rozumíme." Obrátila jsem se na ostatní. Ti na mě zírali, jako by mi vyrašila další hlava - odporná hlava. Micah mi podal oblečení a já vyklouzla z podpažního pouzdra a vklouzla do toho, co jsem měla původně na sobě. Zatímco jsem se oblékala, všichni drželi bobříka mlčení.

Když bylo všechno jaksepatří, optala jsem se: "Můžeme konečně jít do domu?"

Caleb vypadal pozitivně rozladěně. Micah vypadal pozitivně potěšeně. Stejně tak i Merle a Gina a mí leopardi.

"Dnes v noci na lupanaru nebudeš moct mít zbraň," upozornil mne Merle.

"A právě proto Bůh stvořil nože," opáčila jsem.

Koukal na mě, jako by si nebyl zcela jist, zda mluvím vážně nebo si dělám legraci.

"Usměj se Merle, ona se uzdraví."

"Začínám souhlasit s tím, co říkají krysodlaci."

"A co pěkného to bylo?"

"Žes byla dost děsivá sama o sobě, ani's nemusela být Nimir-Ra."

"Tohle se ani neblíží tomu, jak děsivá dokážu být."

Obočí mu vyletělo na vrch hlavy. "Fakt?"

A byl to Nathaniel, kdo místo mne odpověděl: "Fakt." A všechny moje kočky mu dělaly ozvěnu, při tom kývaly.

"Tak proč se jí nebojíte?" optala se Gina.

"Protože nás se děsit nesnaží," odpověděl Zane. Shlédnul dolů na Elizabeth, stále ležící na zemi, pořád se nemohla moc hýbat. "Inu, možná se pravidla změnila."

"Jen pro neposlušné leopardíky," zodpověděla jsem nepoloženou otázku. "Vyzvedneme krysy a půjdeme se podívat za vlky."

"A labutě," dodal Micah.

"A labutě?" zopakovala jsem tázavě.

Usmál se. "Ty si prostě nedáš pokoj a stále dobýváš nová, ještě neprobádaná území, Anito, dokonce, i když to nemáš v úmyslu." Vztáhnul ke mně ruku. Zaváhala jsem, pak jsem ji, pomalu, přijala. Naše prsty se propletly, a my, ruku v ruce, kráčeli po cestě, a bylo to fajn a tak jaksi správné. Jako bych našla chybějící kousek sama sebe. Nechala jsem na Zanem, aby se postaral, že Elizabeth nepřejede žádné auto. Pošleme pro ni doktorku Lillian. Ostatní leopardi následovali Micaha a mne, a poprvé, odkdy jsem kočky zdědila, jsem se cítila jako skutečná Nimir-Ra. A že je možná, opravdu jen možná, nezklamu.

21

Rafael, krysí král, přijel černou limuzínou. Nikdy mi nepřipadal jako mužský do limuzíny a má huba nevymáchaná to neopomněla vyžvatlat. On na to: "Marcus a Raina tyhle záležitosti obvykle pojali jako varietní představení. Já a moje krysy nejsme ochotní dělat ze sebe tajtrdlíky, takže nám z toho vyšla limuzína."

"No dovol, já mám make-up," durdila jsem se. To ho rozesmálo.

Jeli jsme černou limuzínou, řídil jeden z jeho krysodlaků. Merle a Zane seděli vpředu se šoférem. Merle, protože remcal něco o rozděl a panuj, a že jsme obklíčeni samými cizáky, které on nezná... a Zane, protože Merlemu ještě tak docela nevěřím. Ačkoli jsem si nedělala iluze o tom, kdo by při rvačce vyhrál, kdyby došlo na nejhorší. Richard má jednoho vlkodlaka, možná dva, na které bych si proti Merlemu vsadila, ale na šéfovi Micahovy ochranky bylo něco vyloženě děsivé a to něco mým leopardům chybělo. Ne nemilosrdnost, spíš jakási praktičnost, přesahující krajní meze. Na první pohled vám bylo jasné, že Merle udělá všechno, co bude zapotřebí, bez váhání, bez soucitu, bude dělat jen svou práci. Je-li je to do značné míry i vaším životním krédem, poznáte lidi, co se jím také řídí, a dáváte si na ně pozor.

Všichni vůdci jeli vzadu, což mi zavánělo elitářstvím, ale aspoň jsme si mohli promluvit, a nikomu jinému to zřejmě nevadilo. Nebyla jsem si jistá, proč to vadí mně, ale vadilo.

Rafael je vysoký, tmavý, pohledný a Mexikánce nezapře. Mluví bez přízvuku, lépe řečeno, mluví jako někdo z Missouri. Seděl čelem k nám. Jo, k nám. Micah a já jsme seděli proti němu. Nedrželi jsme se za ruce. Ani jsme po sobě toužebně nepokukovali. Abych pravdu řekla, je to zvláštní, sotva jsem se od ostatních leopardodlaků vzdálila, začala jsem se vedle něj cítit jaksi nesvá. Možná jde o moji obvyklou ne-pohodu, co přichází po intimnostech. Ale jistá si tím nejsem, je to jaksi jiné. Nebo možná, čím víc se blížíme k Richardovi, tím víc dumám, co to kruciš dělám. Vážně Richardovi povím, že jsem si za milence vybrala dalšího kožoměnce? Už jsme se párkrát rozešli a zase dali dohromady, ale jestli si Richard začne myslet, že mám, vedle Jean-Clauda, ještě dalšího stálého milence, bude po všem. Nechci, aby bylo po všem, ačkoli část mne si rozhodně nemyslí, že mé chození s Richardem je nám zdravé, jak jednomu, tak druhému. Opravdu pro sebe nejsme dost dobří. Láska taková občas bývá.

Odsunula jsem vážné myšlenky do pozadí a podívala se na posledního člena našeho elitního čtyřlístku. Donovan Reece byl novým labutím králem našeho města. Měřil bratru šest stop, ačkoli kolik přesně těžko říct, dokud sedí. Jeho pleť byla dokonale smetanově mléčná, takovou vám slibují salóny krásy, když je opálení zrovna passé, ale Donovan takovou doopravdy měl. Byl bělejší, než já, bílý jako Jean-Claude, ale na líčcích měl nepatrnou stopu růžové, jako bezvadně nanesené zdravíčko. Skoro jste viděli, jak mu pod kůží proudí krev, jako by kůže byla téměř průsvitná. Nejenže vypadal živě, vypadal hodně živě, jako by jeho dotek hřál.

Oči měl světle modrošedé, odrážely jeho náladu jako letní nebe, které si také nemůže vymýšlet, jestli chce být blankytné a klidné, s načechranými bílými obláčky, nebo deštivé a zmáčet vás až na kůži. Byl pěkný uhlazeným, čisťounkým, tak trochu nedospělým způsobem, jako by spíš měl být někde na koleji a nad pivínkem meditovat o nesmrtelnosti chrousta. Místo toho jel s námi do jámy lvové, pardon, vlčí, kde bude jediný ne-dravec. Což mi jako dobrý nápad zrovna nepřipadalo.

"Zachránila jste mé labutí lidi, slečno Blakeová. Skoro vás při tom zabili. Nemohl jsem riskovat a přivést sem své dívky, ony nejsou..." Zadíval se na ruce složené v klíně, pak ke mně zvedl své proměnlivé oči. "Ony jsou jako váš Nathaniel - oběti."

"Nathaniel řídí můj Jeep, ve kterém jede zbytek mých lidí."

Reece kývnul. "Ano, ale jeho šelma je dravec. S mými dívkami je to jinak. Pokud by se během toho shromáždění přestaly ovládat a proměnily se, stanou se pouhým masem."

"Souhlasím s vámi, pane Reece, ale neplatí totéž o vás?"

"Já jsem labutí král, slečno Blakeová, neproměním se, pokud to nebude z mé vůle."

Z mé vůle. Ještě nikdy jsem neslyšela, aby to někdo vyjádřil přesně takhle. Donovan Reece je arogantní, až to bolí. Nehodlala jsem mu to vymlouvat. Rafael se o to pokusil, ještě než jsem přijela. Micah se ani nepokusil. Byl moc dobrý v disciplíně, nechat všechny řeči na mně. Což na muži miluju.

"Můžete bojovat?" zeptala jsem se.

"Nebudu na obtíž, slečno Blakeová, nemějte obavy."

Měla jsem obavy, protože jsem cítila krev hned pod jeho kůží. Skoro jsem viděla, jak protéká jeho tělem. Voněl jako maso a krev, a žár. Voněl mi jako jídlo. Bývám poblíž kožoměnců, kteří jsou kořistí, ale nikdy jsem si neuvědomila, že se jen podle pachu dá poznat, co není dravec. Z jeho jemné vůně mi bylo jasné, že Reeceova šelma je měkká a je snadné ji zabít. Něco, co se bude bránit, ale neublíží mi. Musela jsem těžce polykat, snažila se zpomalit tep, ale nezpomalil se. Chtěla jsem před ním padnout na kolena a očichávat jeho kůži, otírat si tvář o jeho holé paže, až by mě zastavily krátké rukávy až nahoru zapnuté košile. Bílé tílko vykukovalo z modro-bíle pruhované košile. Chtěla jsem tu košili roztrhnout, až by knoflíčky létaly vzduchem, vytáhnout z pouzdra na zápěstí nůž a rozříznout tílko, obnažit jeho hruď a břicho. Ale nebyl v tom ardeur, nemyslela jsem na sex. Chtěla jsem uvidět holé břicho, cítit pod ústy měkkou tkáň, pod zuby, zakousnout se do...

Přikryla jsem si oči rukama a zatřepala hlavou. Co se to se mnou děje?

Micah se něžně dotknul mojí paže. "Anito, co se děje?"

Odtáhla jsem ruce a podívala se na něho. "Voní jako jídlo."

Micah přikývnul. "Ano."

Zase jsem potřásla hlavou. "Nechápeš, co tím myslím. Je to... děsivé." Nedokázala jsem to říct nahlas. Chtěla jsem se jím nakrmit, nebo aspoň vnořit zuby do jeho masa. Myslím, že bych se dokázala udržet a nejíst doopravdy, ale nutkání poskvrnit tu bezvadnou kůži bylo tak silné, že jsem si skoro nevěřila.

"Když jsi mi řekla, proč's označkovala Nathaniela, hned jsem věděl, že to byl hlad." Micah to poslední slovo vyslovil, jako by mělo být napsáno velkými písmeny. "Obvykle to trvá pár dní, nebo týdnů, před tvým prvním úplňkem, tehdy se hladovění stává problémem. Je v pořádku, že myslíš, v duchu si představuješ krmení. Je to normální."

"Normální," zasmála jsem se, ale můj smích zaskřípal jako zrezivělé panty. "Na co myslím, se normálnosti ani neblíží." Zase jsem se to nedonutila vyslovit to nahlas.

"Co chceš Reeceovi udělat?" zeptal se Rafael.

Podívala jsem se přes sedadlo na něho. Otevřela jsem pusu, abych to řekla, pak mi oko padlo na Reece a zase jsem zmlkla. "Ne, to je jako bys před někým cizím vykládal své sexuální fantazie, když's fantazíroval právě o něm. Zdá se to strašně intimní."

"Je to strašně intimní", opáčil Rafael.

Zase jsem se na něj podívala a jeho tmavé oči můj pohled opětovaly. "Jestli panu Reeceovi řekneš, co bys mu chtěl udělat, možná uletí domů."

"Krysa je také kořist," podotknul Reece.

"Všechno menší je kořist," řekl Rafael, "ale krysy jsou všežravé. Snědí všechno, co se jim připlete do cesty, včetně lidí, pokud nedokážou utéct. Krysodlak není malý, pane Reece, jsme dost velcí, abychom byli dravci, kterými naši jmenovci být nemohou."

Reece se teď na nás na všechny mračil. Rozzlobeně potřásl hlavou a naklonil se dopředu a strčil mi své zápěstí pod nos. "Pořádně si čichněte, očividně vám všem moc voním."

"Tohle bych nedělal, být vámi," odtušil Rafael.

"Poslechněte ho, Reece," přidal se Micah.

Já neřekla nic, protože vůně jeho těla, tak blízko, byla opojná. Jako nejexotičtější parfém vpitý do hedvábných povlaků, podbarvený vůní čerstvě upečeného chleba a nějaké sladké želé rozetřené po těle. Neměla jsem pro to slov, ale vonělo to lépe, než cokoli, co jsem kdy v životě čichala.

Držela jsem jeho zápěstí, tiskla si tu jemnou kůži ke rtům dřív, než jsem si vůbec uvědomila, co dělám. Kůže byla tak křehká a já pod jako papír tenkou slupkou cítila krev. Chtěla jsem víc, než si jen čichnout. Chtěla jsem ochutnat, cítit jeho maso pod svými zuby, mít teplou krev v puse a... Odtrhla jsem se od něho a přelezla přes Micaha, lezla po sedadle až do nejzazšího koutku, co nejdál od labutího krále, tak daleko, jak daleko jsem se mohla dostat a nevyskočit z vozu. Tam jsem se schoulila.

Na tváři, v očích se mi muselo odrazit něco, co ho vyděsilo, protože vytřeštil oči a pootevřel ústa s plnými rty. "Můj ty Bože, vaše sebekontrola je skutečně mizerná."

Podařilo se mi ze sebe dostat: "Pardon."

"Vážně chcete někam, kde nás budou stovky?" zeptal se Rafael.

"Nenechám se zastrašit," řekl Reece. "Neublížíte mi. Z toho, co jsem slyšel o Anitě a o vás, Rafaeli, vím, že jste ti hodní." Jeho pohled střelil po Micahovi. "Jeho neznám, ale vím, že labutě nikdy nikomu věrnost nenabídly. Byli jsme nezávislí. Skutečnost, že podpořím Anitu a její pard, bude pro vlky něco znamenat. Jako spojenci v boji jsme slabí, ale že se nějaké zvíře, jiné než její vlastní, s jejím pardem spojí, bude pro jejich Ulfrica něco znamenat."

Krčila jsem se v nejvzdálenějším koutě sedadla, objímala si nohy a tiskla si je k hrudi v pozici, která by s podpažním pouzdrem možná nebyla. Ale já se doslova a do písmene držela, objímala svou sebekontrolu a své tělo. Jak mám tuhle noc přestát a nevyvést nic trapné ani smrtelné? O kolik se má sebekontrola ještě zhorší?

"Váš poslední labutí král se zodpovídal jejich, nyní zesnulé lupě," podotknul Rafael.

"Slyšel jsem o tom. Ačkoli, čistě technicky, byl labutí princ, ne král. Nevím, co jejich staré lupě dlužil, ale odhaduji, že šlo o vydírání, protože jsem našel nějaké fotografie pořízené polaroidem, a vidět je, museli byste se červenat."

Já si musela odkašlat, než se mi podařilo říci: "Kaspar odmítl hrát v Raininých pornofilmech, ale cenou za to byla jeho pomoc při konkurzech na role v nich, zkoušel lidi."

Reece se na mne podíval. "Zkoušel, co tím myslíte?"

Schoulila jsem se a promluvila, ale mluvila jsem přes bušení srdce v hlavě, úprk krve v mém těle. Chtěla jsem být vedle Reece. Chtěla jsem si kousnout. Namísto toho jsem vyprávěla: "Kaspar dokázal měnit podobu z labutě v muže podle libosti. Raina ho používala, aby viděla, jestli se ne-kožoměnci vyděsí, když se uprostřed sexu promění."

Micahovu reakci jsem cítila dokonce i na dálku. Reece vypadal zděšeně. "Vy jste to viděla?"

"Ne, ale Raina mi to s nesmírným potěšením líčila do všech detailů. Pokusila se mne přimět, abych se jedné jeho zkoušky zúčastnila, ale měla jsem lepší věci na práci."

"Dělal to dobrovolně?" zeptal se Reece.

"Ne," zavrtěla jsem hlavou. "Rozhodně ne z vlastní vůle. Vypadal, že to nenávidí."

"Považujeme skutečnost, že se můžeme proměňovat libovolně, za velký dar. Jsme jedni z mála kožoměnců, co to dokážou snadno."

"Je to tím, že váš dar je buďto kletba nebo vrozený talent spíš, než choroba?"

"Myslíme si to."

"Kaspar byl proklet."

"Uvažujete, jak je to se mnou?"

Popravdě, zrovna jsem pozorovala, jak se mu při řeči pohybuje ohryzek, a uvažovala, jaké by asi bylo zatnout zuby do jeho krku, ale asi bude lepší, nechat si tohle pro sebe. Mluvila jsem, ale myslela na to, že Micah i Rafael vědí, jak je má sebekontrola pocuchaná. Objímala jsem se a mluvila, protože ticho bylo plné hnusných vidin, děsivých tužeb.

"Jo, uvažuji," zalhala jsem.

"Narodil jsem se jako labutí král."

"Narodil jste se jako labutí král, ne labutí člověk. Znamená to, že jste muž? Labutí lidé se říká jen ženám?"

Díval se na mě, studoval mou tvář. "Narodil jsem se, abych byl jejich král. Jsem prvním králem za víc, než celé století."

"Všichni ostatní jsou za vůdce voleni, nebo za to právo bojují, ale vy o něm mluvíte, jako by šlo o dědičnou monarchii."

"Přesně tak, ale ten rozdíl neplyne z pokrevní linie, ačkoli být labutím člověkem buďto v rodině máte nebo ne. Jenže já titul nezdědil."

"Jak to teda víte?"

Jeho oči ztmavly, teď byly tmavošedé, jako bouřková mračna. "Odpověď na to je poněkud intimní."

"Omlouvám se, to jsem nevěděla."

"Dám vám odpověď, kterou hledáte, pokud mi odpovíte na dost delikátní otázku."

Zírali jsme na sebe. Má srdeční frekvence už zase byla skoro normální. Mohla jsem se na něj dívat, aniž jsem čichala krev pod jeho kůží. Mluvit, poslouchat, dělat něco normálního pomáhalo. Jsem člověk, mluvím a myslím, nejsem žádné zvíře. Zvládnu to. Opravdu. Rozbalila jsem se, pomalu.

"Ptejte se a uvidíme," vyzvala jsem ho.

"Zabila jste Kaspara Gundersona, předešlého labutího krále?"

Zamrkala jsem na něho. Tohle bylo nečekané. Dokonalé překvapení mi trochu zrychlilo tep. "Ne, ne, já ne."

"Víte, kdo to udělal?"

Zase jsem zamrkala. Uvažovala jsem, jestli můžu lhát a jestli to pozná nebo ne. Nakonec jsem se uchýlila k pravdě. "Ano."

"Kdo?"

Zavrtěla jsem hlavou. "Na to vám neodpovím."

"Proč ne?"

"Protože bych Kaspara musela zabít sama, kdyby neutekl."

"Vím, že byl odpovědný za několik smrtí a že se vás a vaše přátele pokusil zabít," řekl Reece.

"Bylo to trochu ďábelštější," odtušila jsem. "Inkasoval peníze od lovců a dodával jim kožoměnce."

Reece kývnul. "Také z labutích lidí, o které měl pečovat, nadělal oběti. Myslím, že právě to sdílel s bývalou lupou - sexuální sadismus."

"Proto tedy vaše dívky, jak jim vy říkáte, byly v klubu s Nathanielem."

"Ano, já se ve hrách tohoto druhu nevyžívám a ony byly vychovány, aby se jich dožadovaly."

Kývla jsem. "Upřímnou soustrast."

"Odpověděla jste mi na otázky pravdivě, nemohu udělat o nic méně." Začal si rozepínat košili.

Podívala jsem se na Micaha, pokrčil rameny. Podívala jsem se na Rafaela, zavrtěl hlavou. Pěkné, že nikdo z nás neví, proč se svléká.

Košili nechal zakasanou, ale začal si z kalhot vytahovat tílko. Hodlal si obnažit měkký podbřišek a já si nebyla stoprocentně jistá, jestli má těžce znovuzískaná sebekontrola ten pohled ustojí. Srdce už mi zase bilo v krku. Vzhledem k tomu, že žádný z mužů se zřejmě optat nemínil, zeptala jsem se sama: "Proč se svlékáte?"

"Abych vám ukázal symbol mého královského majestátu."

Zírala jsem na něho: "Promiňte?"

Reece se na mě zamračil. "Nemějte obavy, slečno Blakeová, nemíním vám ho předvádět."

"Nemám obavy, že byste mi ho předváděl, Reece, jde jen o to, že..." ale tu větu jsem nikdy nedokončila, protože si obnažil bílou, bělostnou kůži břicha. I v šeru kabiny vozu jsem viděla pulzování hned za pupíkem. Do pekla, skoro jsem je cítila v puse, jako bych už zatnula zuby do toho křehkého masíčka, jako bych si už prožírala cestu k vitálnějším věcem. Na chloupcích na jeho hrudi bylo cosi zvláštní. Byly skoro příliš jemné, příliš hebké, vedly v elegantní bílé linii středem hrudi a jako na špičku postavený trojúhelník obtáčely pupík, aby pokračovaly dolů do kalhot.

Byla jsem na podlaze a lezla k němu a nepamatovala si, jak jsem se tam dostala. Zabrzdila jsem, přitiskla se k nohám Micaha. "Nepamatuji si, že bych opustila sedadlo. Mám okno."

Micah položil ruce na má ramena. "To se stává, když tě ovládá tvoje šelma, zpočátku. Prvních pár úplňků přinese téměř úplnou ztrátu paměti, dokud nezačneš získávat přístup ke vzpomínkám a to dá práci."

Reece se na sedadle zaklonil, napůl si lehl, a začal si rozepínat pásek.

Takhle zblízka jsem viděla, nebo si myslela, že vidím, co je v nepořádku s chloupky na jeho prsou a břiše. Pokusila jsem se posunout vpřed, ale Micah mě zadržel, ruce na mých ramenou zpevněly. Vztáhla jsem ruku a konečky prstů přejela Reecemu po břiše. Lehký dotek mých prstů ho přiměl přestat bojovat s opaskem a podívat se na mě.

Nebyly to chloupky. "Peříčka," zašeptala jsem, "prachová peříčka jako mají kuřátka, tak hebounká." Chtěla jsem dlaněmi přejíždět po tom překvapivém opeření, válet se po těch pírkách a vyhřívat se na jeho kůži. Slyšela jsem, jak mu srdce tluče v hrudi, a když jsem vzhlédla, střetla jsem se s jeho zrakem. Srdce mu bušilo v krku jako polapené ptáče, a já chutnala jeho strach. Ten jediný dotek mé ruky, něžný, zasněný tón mého hlasu ho vystrašil.

Micahovy paže mě objaly kolem krku a ramen a přitáhly si mne na jeho tělo, nohy kolem mě z obou stran. Naklonil se nade mne, přitisknul tvář k mojí a šeptal: "Šššš, Anito, pššš." Ale bylo to něco víc, než konejšivý hlas. Cítila jsem jeho zvíře volat na mé, jako by nořil do mého nitra ruku, ale mnohem větší. A tím dotekem se mé tělo napnulo, zvlhlo. Teď jsem měla srdce v krku já.

"Cos to udělal?" znělo to, jako by se mi nedostávalo dechu.

"Hlad lze změnit v sex."

"Nechtěla jsem se krmit."

"Tvá kůže se zahřála. Těsně předtím, než se proměníme, se naše tělesná teplota zvýší jako u lidí, než dostanou záchvat."

Obrátila jsem se, stále v zajetí jeho paží, napůl přišpendlená mezi jeho koleny. "Ty si myslíš, že se proměním?"

"Obvykle to trvá týdny nebo přinejmenším do prvního úplňku, než dojde k první proměně. Ale ty začínáš mít problémy rychleji, než je normální. Jestli se proměníš poprvé tady, nemyslím, že ti Rafael nebo já dokážeme zabránit Reece roztrhat."

"První proměna je velmi násilná," ozval se Rafael, "a dokonce ani na zadním sedadle limuzíny není dost místa, kde se schovat nebo kam zalézt."

Reece na mě koukal ze vzdálenosti jen několika palců, Micahovy paže mě objímaly a já věděla, že to není projev romantiky. Držel mne pro případ, že sex jako rozptýlení nezafunguje. "Je Nimir-Ra už víc, než rok," namítnul Reece.

"Ale pořád byla člověk, donedávna," vysvětlil Rafael.

Reece na mě zíral vteřinku či dvě, pak řekl: "Aha, mám mateřské znaménko ve tvaru labutě. Moje rodina věděla, co ze mne bude, hned od mého narození."

"Slyšel jsem o takových věcech," podotknul Micah, "ale myslel jsem si, že je to legenda."

Reece zavrtěl hlavou. "Tvrdá realita." Usadil se pořádně, zastrkával si tílko do kalhot.

"Kaspar měl na hlavě místo vlasů pírka," ozvala jsem se.

Řekli mi, že budu-li žít dost dlouho, postupně to potká i mne." V jeho hlase zaznívalo cosi, co naznačovalo, že ho ta vyhlídka nijak netěší.

"Neříkáte to zrovna šťastně."

Zamračil se na mě, zapínal si knoflíčky na košili. "Bývala jste člověk, slečno Blakeová, já člověkem nebyl nikdy. Narodil jsem se jako labutí král. Od nejútlejšího dětství, sotva jsem rozum bral, mne vychovávali, abych mohl zaujmout místo jejich krále. Nemáte ponětí, jaké to je. Trval jsem na tom, že půjdu na vysokou, získám diplom, ale nikdy nebudu moci své znalosti využít, protože jezdím z místa na místo, starám se ostatní labutě a to mne nesmírně zaměstnává."

Zůstávala jsem v kruhu Micahových paží, ale napětí se ze mne vytrácelo. "První duši jsem uviděla, když mi bylo deset a ducha ještě dřív, Reece. Ve třinácti jsem nešťastnou náhodou oživila svého psa, který mi umřel. Nikdy jsem nebyla člověk, Reece, to mi věřte."

"Mluvíte o tom s hořkostí."

Přikývla jsem. "Jo, ano."

"Oba se musíte smířit s tím, co jste, jinak sami sebe usoužíte," řekl Rafael.

Oba jsme se na něj podívali a myslím, že ani jeden přátelsky. "Dej mi týden či dva, abych se smířila s tím, že ze mne bude micinka."

"Nemluvil jsem o tom, že se staneš opravdovou Nimir-Ra," upřesnil svá slova Rafael. "Od chvíle, kdy jsem se s tebou setkal, Anito, napůl nenávidíš, co jsi. Stejně jako Richard prchal před svou šelmou, ty prcháš před svými dary."

"Lekci filosofie nepotřebuji, Rafaeli."

"Já si naopak myslím, že potřebuješ a jako sůl, ale sklapnu, jestli ti do tolik vadí."

"Na mě s tímhle taky nechoďte," zasyčel Reece. "Mně celý život tlučou klíny do hlavy, jak jsem požehnán a ne proklet. Když mě o tom nedokázala přesvědčit celá moje rodina, klidně šetřte dechem."

Rafael pokrčil rameny a obrátil se zase na mne. "Vyberme si tedy jiné téma, jsme jen pár minut od lupanaru, a já viděl Micahovu šelmu - jeho energii - tebou procházet a tvá šelma odpovídala."

"Tys to viděl?" nevěřila jsem vlastním uším.

Přikývnul. "Jeho energie je výrazně modrá a tvá zase rudá, smísily se."

"Takže z toho byla jaká, fialová?"

Micah mě objal pevněji, myslím, že mi chtěl naznačit, abych nebyla ústnatá, to Rafael byl přímější. "Bez legrace, Anito, když jsem to viděl já, uvidí to i Richard."

"On je můj Nimir-Raj," namítla jsem.

"Ty to nechápeš, Anito. Micah před chvílí řekl, že si myslel, že mateřská znamínka ve tvaru zvířete jsou jen legenda. No a já jsem, až doteď, věřil, že báje o dokonalém páru jsou jen povídačky naší Kačky. Jako pravá osudová láska, prostě jen romantická báchorka." Rafaelova už tak dost vážná tvář zvážněla ještě víc. "Jisté souznění je patrné od počátku, jak praví báje, ale teprve až když spolu máte poprvé sex, mohou vaše šelmy přecházet z těla do těla. Jen fyzický intimní styk umožní takové metafyzické důvěrnosti."

Sklopila jsem zrak před těma tvrdýma, naléhajícíma očima, ale nakonec jsem se přiměla zase vzhlédnout. "Na co se vlastně ptáš, Rafaeli?"

"Vlastně se ani moc neptám, spíš říkám. Říkám ti, že vím, žes měla s Micahem sex a že, dokonce i když ti Richard dal kopačky a veřejně vyhlásil, že ty a on už nejste pár, nebude se mu to líbit."

Mírně řečeno. Odtáhla jsem se od Micaha a on mne pustil, žádné dotýkání na pokračování. Odsouvala jsem se a on to dovolil. Čímž si vysloužil bodíky k dobru. "Richard mi dal kopačky, Rafaeli, ne já jemu, konec debaty. Pozbyl právo kafrat mi do toho, co dělám a s kým to dělám."

"Jestli se s ní rozešel, je volná, může si dělat, co chce," přisolil si Reece. "Ulfric může dávat vinu jen sám sobě."

"Logicky vzato, máte pravdu, ale kdy muži, který vidí lásku svého života v náruči jiného, diktuje co dělat logika?" Trpkost tónu, kterým to Rafael říkal, mě přiměl se na něj podívat, zapátrat v jeho tváři. Znělo to, jako by mluvil z vlastní zkušenosti.

"Jako Ulfric kontra Nimir-Ra nade mnou nemá žádnou pravomoc."

"Dnes v noci to bude už tak dost nebezpečné, Anito. Nepotřebuješ ještě ke všemu naštvat Richarda."

"Nechci situaci zhoršit. Bůh ví, že je už tak dost zlá."

"Zlobíš se na něho, že tě odkopnul," konstatoval Rafael.

Začala jsem říkat ne, pak jsem si uvědomila, že má možná pravdu. "Možná."

"Chceš mu ublížit."

Začala jsem říkat ne, pak jsem hodila brzdu a snažila se myslet - doopravdy myslet - na to, co cítím. Byla jsem nasraná a ublížená, že mne mohl jen tak odstrčit. No jo, nebylo to jen tak, ale stejně... "Jo, bolí mě to a část mého já za to možná chce Richarda potrestat, ale nejde jen o to, že mě opustil. Jde o ten bordel, co natropil ve smečce. Ohrozil lidi, na kterých mi záleží, a zavedl tam ty své skautské hovadiny, které pořádně nefungují ani ve světě lidí, o bandě vlkodlaků už vůbec nemluvě. Jsem unavená, Rafaeli, jsem unavená z toho všeho, a z něj."

"To zní, jako bys ho možná sama nechala, kdyby to neudělal za tebe."

"Vrátila jsem se, abych se postarala, že to bude klapat. Abych viděla, jestli tomu všemu, co mezi námi je dokážeme dát nějaký smysl. Ale to by se musel vzdát toho svého mravního kodexu, co nikdy neposloužil ani jemu, ani nikomu kolem něj."

"Vzdát se svého mravního kodexu by pro něj znamenalo vzdát se toho, kým je."

Kývla jsem. "Já vím." A už jen vyslovit to nahlas mi přitížilo. "Změnit se nemůže a zůstat kým je ho přivede do hrobu."

"A spolu s ním možná i tebe a Jean-Clauda," doplnil Rafael.

"To už to vědí úplně všichni?"

"Je normální, že když zabiješ upířího lidského služebníka, upír jeho smrt nemusí přežít. A když zabiješ upíra, jeho upíří služebník buďto umře nebo zešílí. Z toho tedy logicky vyplývá, že každý z vás ohrožuje ty ostatní."

Stejně se mi nelíbilo, jak každý ví, že zabít jednoho z nás může znamenat zabít nás všechny. Nebezpečně to usnadňuje práci vrahům. "Co chceš, abych řekla, Rafaeli? Že Richard a já máme doslova antagonistické filosofické názory, že se skoro ve všech důležitých oblastech na ničem neshodneme? Existuje víc důvodů, proč jsme se nevzali a nežili šťastně až navěky. Že si možná bude muset vybrat mezi přežitím a svou morálkou? Že mám strach, že raději umře, než by slevil z těch morálních principů? Jo, mám strach. Vidět mě s Micahem zabije kousek jeho já. Ušetřila bych ho, kdybych mohla, ale si nic z toho jsem si nevybrala."

"Není to tvá vina," řekl Rafael.

Povzdechla jsem si. "Kdybych se na šest měsíců nevypařila, možná jsem mu mohla zavedení demokracie ve smečce rozmluvit. Možná, kdybych tady byla, spousta věcí mohla být jiná, ale nebyla jsem tady a změnit to nemohu. Můžu se jen snažit napravit, co se pokazilo."

"Ty si myslíš, že můžeš napravit všechno?" pozvedl obočí Rafael.

Pokrčila jsem rameny. "Zeptej se mne znovu, až se setkám s Jacobem a uvidím, jak si vede Richard jako Ulfric. Musím vycítit, odkud vítr fouká, než řeknu, že se to dá napravit."

"Jak bys to napravila?" optal se Micah.

Pohlédla jsem na něho. "Jestli je problémem Jacob a pár kverulantů, lze to napravit."

"Usmrtit jedince, co stojí proti Richardovi, situaci nenapraví, Anito," namítl Rafael. "Ten demokratický experiment musí skončit. Richard bude muset být krutější k těm, co se mu postaví. Musí je vyděsit nebo přijde další Jacob, a po něm další a další."

Kývla jsem. "Nosíš sovy do Atén, Rafaeli."

"Nejsi ani jeho holka, ani milenka, mám strach, že tvůj vliv na Richarda nebude největší."

"Nemyslím, že jsem na něj měla bůhvíjaký vliv, když jsme spolu ještě chodili."

"Jestli mu nevtlučeš do hlavy zdravý rozum, Richard nakonec zemře a někdo jiný, pravděpodobně Jacob, převezme smečku. První věc, kterou každý správný dobyvatel udělá, je, že zabije nejbližší a nejvěrnější popraveného vůdce."

"Myslíš, že Jacob je až tak praktický?"

"Ano."

"Co chceš, abych udělala?"

"Chci, abys zatajila, že ty a Micah jste milenci."

Ohlédla jsem se na Micaha. Pokrčil rameny, tvář klidnou. "Řekl jsem ti, že tě chci za jakýchkoli podmínek, jak si budeš přát, Anito. Co musím udělat, abych tě přesvědčil, že jsem to myslel vážně?"

Pátrala jsem v jeho tváři, snažila se na ní najít nějakou faleš, a neuspěla jsem. Možná je tak dobrý lhář. Možná jsem prostě příliš podezíravá. "Když jsme byli s leopardy, jen s leopardy, byla jsem s tebou úplně v pohodě. Zdálo se mi to správné... proč to tak necítím teď?"

"Změnila jste názor," ozval se Reece.

"Ne," řekl Rafael. Podíval se na Micaha a ti dva se na sebe zahleděli, se vší vážností.

Souboj očí trval tak dlouho, že jsem se do toho musela vložit. "Jeden z vás by měl začít mluvit."

Rafael kývnul hlavou na Micaha, jako by říkal: spusť. Obrátila jsem se k Micahovi. "Dobře," vydechl a zdálo se, že pečlivě vybírá slova. Byla jsem si skoro jistá, že tahle konverzace se mi líbit nebude. "Každý pard, každá skupina kožoměnců, která je zdravá, má jakousi skupinovou mysl."

"Myslíš skupinovou identitu?" zeptala jsem se.

"Ne tak docela. Je to víc..." zamračil se. "Je to spíš jako coven, který po nějakou dobu provozuje magii společně. Začnou být částmi celku, když dojde na magii nebo léčení. Společně dokážou víc, než samostatně."

"Dobře, ale co to má co dělat s tím, že jsem se cítila spokojeněji, když jsme byli jen mezi leopardy?"

"Pokud se cítíš jinak, když jsou kolem tebe leopardi, pak vytváříme skupinovou mysl. Obvykle to trvá měsíce, vytvořit mezi kožoměnci takové vazby. Možná jde jen o pouto s tvými vlastními leopardy. Přicházející změna to mohla uvést do pohybu."

"Ale ty si myslíš, že je v tom něco víc, viď?"

Přikývl. "Myslím, že vytváříš skupinovou mysl s mým pardem, což v konečném důsledku znamená, že rozhodnutí spojit naše pardy v jeden už padlo."

"Nic jsem nerozhodla."

"Ne?" Vypadal tak rozumně, jak tam tak seděl, ruce sepjaté před sebou, trochu se ke mně nakláněl. Celý takový vážný.

"Heleď, sex byl skvělý. Ale nejsem připravená vybírat porcelánový servis, chápeš?" V žaludku se mi uhnízdil pocit podobný panice.

"Občas si tvá šelma vybere za tebe," odtušil Rafael.

Podívala jsem se na něho. "Co to má znamenat?"

"Pokud jsi součástí skupinové mysli jeho pardu, pak tvá šelma vybrala za tebe, Anito. Je to mnohem intimnější, než být jeho milenkou, protože to není jen on, ke komu budeš mít závazky."

Vytřeštila jsem na něj oči. "Chceš mi tím říci, že budu odpovědná za bezpečí a blaho všech jeho leopardů, stejně jako těch mých?"

Rafael kývnul. "S největší pravděpodobností."

Ohlédla jsem se na Micaha. "Co ty na to? Cítíš se zodpovědný za mé lidi?"

Povzdechl si, a to ztěžka, vůbec ne šťastně. "Nečekal jsem, že se pouto zformuje tak rychle. Nikdy jsem nezažil, aby zafungovalo takhle rychle."

"A?"

Jeho ústa se pohnula, skoro z toho byl úsměv. "A, pokud skutečně vytvoříme skupinovou mysl, pak ano, budu se cítit odpovědný za tvé lidi."

"Jenže to neříkáš, jako bys z toho měl kdovíjakou radost."

"Neber si to osobně, ale tvoje kočky jsou děs běs."

"Zato ty tvoje jsou o moc zdravější," naštvala jsem se. "Gina vypadá jako někdo, do koho dnes a denně kopali."

Micahovy oči ztvrdly a pátraly v mojí tváři. "Tohle ti nikdo neřekl. To by si nedovolili."

"Ne, nikdo si nepustil pusu na špacír, Micahu, ale poznala jsem to na ní, páchne porážkou. Někdo ji skoro zlomil a to nedávno, nebo to pořád trvá. Měla, má zlého kluka?"

Jeho tvář se uzavřela. Nelíbilo se mu, že jsem to zjistila. "Tak nějak." Ale jeho tep se zrychlil a já rázem věděla, že přede mnou něco skrývá. Něco, co jeho samého děsí.

"Proč mi to nepovíš, Micahu?"

Jeho zrak střelil přese mne k Rafaelovi. "Bude schopná přečíst mé lidi stále snáz, jak poplyne čas?"

"A ty její," potvrdil Rafael.

"Její lidé jsou dobře čitelní už teď."

Pozorovala jsem jeho tvář. Své tělo ovládal, zabránil, aby se ho zmocnilo napětí, ale chutnala jsem zrychlení jeho tepu a strach. A nebyl to žádný malý strach. Pomyšlení, že bych mohla přečíst jeho lidi, ho skoro dokonale vyděsilo.

Položila jsem dlaň na jeho sepjaté ruce a on ke mně obrátil ty své vážné, pečlivě hlídané oči. "Proč tě děsí, že jsem se dozvěděla, že Ginu zneužívají?"

Ucítila jsem, pak se pod mou dlaní celý napjal, a odtáhla jsem ji, jemně, ale bylo jasné, že o můj dotek nestojí ani krapítek. "Gine by se nelíbilo, že to víš."

"Jako její Nimir-Raj, nemáš ji před surovými grázly chránit?"

"Udělal jsem pro ni, co bylo v mých silách," řekl, ale znělo to defenzivně.

"Nakopej tomu chlápkovi zadek a zakaž jí se s ním stýkat. Je to jednoduchý problém, nekomplikuj to. Nebo je do něj zamilovaná?"

Zavrtěl hlavou, oči sklopené, ruce svíral tak pevně, že mu pod kůží vystoupily žíly. Jeho hlas zněl vyrovnaně, normálně, ale to příšerné napětí mu rozechvělo ruce. "Ne, nemiluje ho."

"V čem je teda problém?"

"Je to komplikovanější, než si vůbec dokážeš představit." Vzhlédl a teď byl v jeho očích hněv.

Začala jsem vztahovat ruku, abych se ho dotkla, pak jsem ji nechala klesnout. "Pokud máme skutečně vytvořit jeden pard. Jestli skutečně jsem její Nimir-Ra, pak jí nikdo nesmí ubližovat. Mým lidem nikdo ubližovat nesmí."

"Vlci zajali tvého Gregoryho." Hněv stále opanoval jeho oči, rozechvíval mu ruce.

"A my ho jedeme dostat nazpátek."

"Vím, žes měla těžký život. Už jsem leccos zaslechl, ale pořád mluvíš jako nezralá a naivní. Někdy nezáleží, jak moc se snažíš, všechny nezachráníš."

Teď bylo na mně, abych sklopila zrak. "Ztratila jsem lidi. Zklamala jsem lidi a jim pak ublížili a jsou mrtví." Zvedla jsem oči, abych čelila jeho pohledu. "Ale ti lidé, kteří jim ublížili, zabili je, jsou už také mrtví. Možná neudržím v bezpečí všechny, ale co se pomsty týče, jsem setsakra dobrá."

"Ale zlo se děje pořád. Mrtví už nikdy doopravdy nepovstanou. Zombie jsou jen mrtvoly, Anito. Nejsou to lidé, které jsi ztratila."

"To poslední vím lépe, než ty, Micahu."

Kývl. Něco z toho děsného napětí z něj vymizelo, jeho oči zůstaly štvané nějakou starou bolestí, co byla stále živá a já mu ji připomněla.

"Udělal jsem pro Ginu i ostatní vše, co bylo v mých silách, a pořád to nestačí. Nikdy to nebude stačit."

Dotkla jsem se jeho rukou a tentokrát mi dovolil, abych je vzala do dlaní. "Možná to zvládneme společnými silami."

Propátrával mou tvář. "Ty to myslíš vážně, viď?"

"Anita jen zřídkakdy řekne něco, co nemyslí vážně," vloudil se nám do toho Rafael, "ale být na jejím místě, nejdřív bych se ptal, v čem je problém, než bych slíbil, že ho vyřeším."

Musela jsem se usmát. "Zrovna jsem se chtěla zeptat, do čeho je Gina namočená, že tě to tak děsí."

Protočil ruce, takže teď držel on mne. Pevně. Podíval se mi do očí. Ten pohled v sobě neměl lásku, dokonce ani touhu, ale nesmírnou opravdovost. "Nejprve zachraňme tvého leoparda, pak se optej znovu a já ti to celé vypovím."

Auto zpomalilo a odbočilo. Pod pneumatikami bylo slyšet štěrk. Odbočka k farmě v popředí lesa kolem lupanaru.

"Řekni mi něco z toho hned, Micahu. Potřebuji něco hned, teď a tady."

Povzdechl si, sklopil zrak na své sepjaté ruce, pak zase vzhlédnul, pomalu se odhodlal podívat se mi do očí. "Kdysi nás ovládl velmi zlý muž. Pořád nás chce a já hledám domov dost silný, abychom tam byli v bezpečí."

"Proč ses bál mi to povědět?"

Jeho oči se trošku rozšířily. "Většina pardů nechce problémy tohoto druhu."

"Usmála jsem se. "Problémy, toť mé druhé jméno."

Vypadal trošku popleteně. Asi jsem jediná, kdo má rád černobílé detektivky. "Nevykopnu tvé lidi jen proto, že máte za patami nějakého alfa grázla. Pověz mi, odkud hrozí nebezpečí a já s ním zatočím."

"Přál bych si mít tvou sebedůvěru."

Jeho pohled tížil žal, jakási strašlivá ztráta. Až jsem se otřásla a on se vyprostil z mých dlaní, odsunul se ode mne těsně předtím, než Merle otevřel dveře a nabídl mu ruku. Nechopil se jí, ale vyklouznul do tmy.

Reece ho následoval a pohledem křísl o Rafaela, jako by mu krysí král naznačil, aby nám poskytl ždibec soukromí. Obrátila jsem se na Rafaela. "Máš mi co říci?"

"Buď s ním opatrná, Anito. Žádný z nás ho nezná, ani jeho lidi."

"Legrační, zrovna myslím na totéž."

"Dokonce, i když dokáže šelmu ve tvém těle roztančit?"

Střetla jsem se s jeho tmavýma, temnýma očima. "Možná právě proto."

Rafael se zasmál. "Už bych měl vědět, že nejsi nikdo, kdo si nechá zastřít mysl chvilkovým vzplanutím."

"Což o to, nechám, ale nikdy ne na dlouho."

"Zníš hloubavě."

"Občas mne napadá, jaké by bylo prostě do toho spadnout, zamilovat se a nezvažovat nejdřív všechna rizika."

"Pokud to vyjde, je to ta nejlepší věc na světě. Pokud to nevyjde, je to, jako když ti vyrvou srdce a přímo tvýma před očima je rozkrájí na malé kousky. Zbude velká prázdnota, co se nikdy úplně nezacelí."

Hleděla jsem na něho, nebyla si jistá, co říci. "Mluvíš, jako bys to zažil na vlastní kůži."

"Mám ex-manželku a syna. Žijí v jiném státě, tak daleko ode mne, jak daleko ho mohla odtáhnout."

"Co se pokazilo, jestli ti nevadí, že se ptám?"

"Nebyla dost silná, aby se vypořádala s tím, co jsem. Nic jsem před ní netajil. Věděla všechno, než jsme se vzali. Nebýt do ní tak zamilovaný, poznal bych, že je slabá. Jako král mám v popisu práce poznat, kdo je silný a kdo ne. Ale ona mne oklamala, protože jsem chtěl být oklamaný. Teď to vím. Je jaká je - není to její vina. Nedokážu ani litovat, že hned otěhotněla. Miluji svého syna."

"Vídáš se s ním?"

Potřásl hlavou. "Dvakrát do roka tam letím na návštěvu, pod přísným dohledem. Postarala se, aby se mě bál."

Začala jsem se po něm natahovat, zaváhala, pak mně napadlo, co do pekla. Vzala jsem ho za ruku a on vypadal překvapeně, pak se usmál. "Je mi to líto, Rafaeli, víc, než dokážu vyjádřit."

Stisknul mi ruku, pak ode mne vycouval. "Jen mne napadlo, že bys měla vědět, že zamilovat se slepě, vrhnout se do toho po hlavě a bez padáku, není vůbec takové, jak se o tom píše v básních a zpívá v písničkách. Po čertech to bolí."

"Jednou jsem se takhle zamilovala."

Zvedl obočí. "Ne, odkdy tě znám."

"Ne, na vysoké. Zasnoubila jsem se a myslela si, že to je pravá láska."

"Co se stalo?"

"Jeho maminka zjistila, že moje máma byla Mexičanka a nechtěla, aby se blonďatý, modrooký rodokmen její rodiny poskvrnil."

"Zasnoubila ses dřív, než se setkali s tvojí rodinou?"

"Setkali se s mým otcem a jeho druhou ženou, no a to jsou dobří malí Árijci, velmi nordičtí. Má macecha nesnášela, když byly někde vystavené fotky mojí mámy, takže všechny byly v mém pokoji. Neschovávala jsem je, nic jsem neskrývala, ale má skoro tchýně si to tak vyložila. Legrační, její syn to věděl. Vypověděla jsem mu všechno. Nevadilo to, dokud drahá matinka nezačala vyhrožovat, že mu zavře kohoutek rodinných financí."

"Aha, to je mi líto."

"Tvůj příběh je slzopudnější."

"Ne, že bych se proto cítil lépe," usmál se.

Úsměv jsem mu oplatila, ale ani jeden z nás nevypadal extra šťastný. "Není láska ohromná?"

"Na to si odpověz sama, až na lupanaru uvidíš současně Richarda i Micaha."

Zavrtěla jsem hlavou. "Nemiluji Micaha, ne doopravdy, ještě ne."

"Ale..."

Povzdechla jsem si. "Ale skoro si přeju, aby ano. Pohled na Richarda by pak bolel míň. Nevím, jak se budu dnes v noci cítit, vidět ho a vědět, že už není můj."

"Pravděpodobně zhruba stejně, jak se bude cítit on při pohledu na tebe."

"Měla bych se proto cítit lépe?"

"Ne, je to jen pravda. Měj na paměti, že vypudit tě ze svého života ho donutili. Miluje tě, Anito, v dobrém i ve zlém."

"Miluju ho, ale nedovolím mu zabít Gregoryho. A nedovolím, aby jeho dluhy zaplatila svým životem Sylvie. Nedovolím mu stáhnout smečku do záhuby a zničit kvůli nějakým idealistickým pravidlům, kterým věnuje pozornost jenom on."

"Jestli zabiješ Jacoba a jeho stoupence bez Richardova svolení, může na tebe a tvé leopardy poštvat svou smečku. Když nejsi lukoi, ani lupa, pak, pokud by nechal jejich smrt nepotrestanou, bude vypadat tak slabý, že už rovnou můžeš Jacobovi dovolit ho zabít."

"Tak co mám dělat?"

"Nevím."

Merle strčil hlavu do vozu. "Venku máme vlky. Vaše krysy je drží na dištanc, ale ztrácejí trpělivost."

"Už jdeme," řekl Rafael. Podíval se přes sedadlo na mě. "Můžeme?"

Kývla jsem. "Myslím, že by bylo hloupé nevylézt ani z auta."

Šoupnul se na kraj sedadla, pak zaváhal, nabídnul mi rámě. Za normálních okolností bych je nepřijala, ale dnes v noci jsme měli demonstrovat solidaritu a styl. Takže jsem z limuzíny vyplula zavěšená do krysího krále, jako nějaká repre manželička - až na zápěstní pouzdra a dva vystřelovací nože ukryté v oblečení. Tak nějak si myslím, že repre ženušky mívají více make-upu a méně ostrých předmětů. Jenže... vlastně jsem se s žádnou takovou manželkou na ukazování nesetkala, možná se pletu. Možná vědí, co vím já, že tu pravou cestu k srdci muže, najde šestipalcová čepel mezi žebry. Občas to zvládne i čtyřpalcová, ale aby to bylo úplně jisté, raději mívám šesti. Legrační, jak jsou falické předměty vždycky tím užitečnější, čím jsou větší. Každý, kdo vám bude tvrdit, že na velikosti nezáleží, viděl příliš mnoho malých nožů.

22

Mýtina byla obrovská, ale ne dost obrovská. Auta, náklaďáky a dodávky zabraly většinu dostupné země. Někteří parkovali tak daleko pod stromy, že si musí pekelně poškrábat lak karosérie. Nebylo dost místa, aby všichni krysodlaci mohli zaparkovat a auta plnila štěrkovou cestu, až z ní bylo prostě další parkoviště. Někteří byli nucení parkovat vedle silnice, nebo to aspoň říkali, jak přicházeli skrz les. Rafael s sebou vzal všechny své krysy - asi dvě sta. Dohoda mezi krysami a vlky stanovovala dvě stovky jako horní mez jejich počtu. Rafael s tím souhlasil, ovšem rozumělo se samo sebou, že mu mnohem četnější vlkodlačí smečka - šest set plus mínus - přijde v případě nouze na pomoc. Bez řečí. Tví nepřátelé jsou mí nepřátelé. Víceméně. Vysvětlil to během posledních pár minut, a znamenalo to, že dnes hrozně riskuje. Může přijít o skvělou alianci. Cítila jsem se kvůli tomu provinile. A také jsem si kvůli tomu začala přát, aby se mi podařilo najít způsob, jak na lupanar propašovat zbraň. Popravdě, ani jsem se nepokusila. Měknu, jsem příliš sebejistá nebo prostě unavená?

Nejvyšší žena, jakou jsem kdy viděla, přišla za Rafaelem a za mnou. Měřila přinejmenším šest stop šest palců, rozložitá ramena a svaly, jaké získáte, pouze pokud se věnujete vzpírání se vší vážností. Na opálené hrudi černá sportovní podprsenka, k ní vybledlé černé džíny. Tmavé vlasy měla stažené do přísného ohonu, tvář tak zůstala čistá a překvapivá, bez sebemenší stopy make-upu.

"Tohle je Claudia. Dnes v noci bude jednou z tvých goril," představil ji Rafael.

Otevřela jsem pusu, abych protestovala, ale pohledem mě donutil sklapnout. Jeho tvář byla tak vážná. "Máš leopardodlaky, ale pouze Micah má bodyguardy. Nemůžeme si dovolit tě ztratit, Anito, ne kvůli něčemu takhle hloupému."

"Když se nedokážu postarat sama o sebe, jak dobré můžou být mé hrozby?"

"Richard bude mít svého Sköll a Hati. Já své strážce. Micah také. Jen ty jsi bez doprovodu. Raina leopardy udržovala jako nějaký přívažek vlkodlaků. Nikdy se nerozrostli v plný pard, ne úplně. Dokonce, ani když se Micahovi lidé přidají ke tvým, nedáte dohromady správné kádry pro fungující pard. Máte příliš mnoho submisivních a ne dost dominantních. Takže dnes budeš mít Claudiu a Igora."

Zane zaprotestoval: "Dokážeme se o Anitu postarat."

"Ne, nedokážeme," namítl Nathaniel.

Zůstala jsem na něho civět. Dotknul se mojí paže. "Přijmi tu pomoc, Anito, prosím."

"My ji můžeme ochránit," přidal se Micah.

Merle mu dělal ozvěnu.

"A když si budete mít vybrat mezi záchranou Micaha a záchranou Anity, koho si vyberete?" položil Rafael otázku otázek.

Merle se podíval stranou, ale Noah řekl: "Micaha."

"Přesně tak."

"A co tvoje krysy, ty nebudou na vážkách mezi tebou a Anitou, jako by byli mí leopardi?" zeptal se Micah.

"Ne, protože budu mít své osobní strážce. Můj rodere, můj gang je na výši. Jako gorily jsou skvělí a nezadají si s profesionálními vojáky. Proč si myslíš, že Raina a Marcus souhlasili s dohodou, když s ní za nimi Richard přišel. Nikdy by se s námi nespojili, kdybychom byli silní jen co do počtu."

"Já ne..."

Dokonce se dotknul prstem mojí pusy. "Ne, Anito. Až tohle skončí a budeš opravdická Nimir-Ra, budeš muset uspořádat konkurz na své vlastní gorily. Do té doby se s tebou rozdělím."

Odsunula jsem si jeho ruku pryč z pusy. "Nemyslím, že je to nezbytné."

"Já ano," řekl.

"Já souhlasím," přisadila si Cherry.

Konečně Micah hlesl: "Souhlasím." Merle a Noah po něm svorně křísli komickým pohledem, pak si jeden vyměnili mezi sebou.

"Zato já s tímhle nesouhlasím," zaprotestovala jsem tvrdohlavě.

Nathaniel se ke mně naklonil a řekl: "Jestli to nevzdáš, budeme tady stát ještě za hodinu."

Zamračila jsem se na něho.

Usmál se a pokrčil rameny.

Obrátila jsem se na bodyguarda, o kterém to celé bylo. Jen se na mě dívala, tvář netečnou, jako by jí bylo šuma fuk, jestli to dopadne tak či onak. Nějaký muž popošel vedle ní. Byl asi o dva palce menší, než ona, v ramenou mohutnější, a měl tolik tetování, že jsem si moment myslela, že má oblečenou pestrobarevnou košili s dlouhými rukávy. Na tílku šetřili materiálem, napínalo se mu na oblinách hrudi až k prasknutí. Džíny a bagančata, jako tečka za parádou. Byl holohlavý, vytetovaný drak se mu vinul kolem uší a mířil dozadu na zátylek. Dokonce i ve světle hvězd bylo poznat, že vytetované vzory jsou orientální a mistrně provedené.

"Co vy na to, lidi, dát v sázku svůj život pro někoho, koho jste zrovna potkali?"

"Zachránila jste život našeho krále," řekl muž. "Dlužíme vám život."

"Dokonce i svůj vlastní?"

"Tak už to chodí."

Podívala jsem se na ženu. "Souhlasíte s tím?"

"Jak už říkal Igor, jeden vám dlužíme."

Odjakživa je mi nepříjemné, když jsou lidé ochotní stavět mé bezpečí nad své vlastní. Prostě nejsem úplně v pohodě se systémem osobních strážců, ale, co do pekla? Vztáhla jsem k nim ruku. Vyměnili si pohled, pak mi jí potřásli. Igor se mne dotknul, jako by měl strach, že se polámu, a Claudia se mi ji pokusila stisknout tak silně, aby mě donutila žadonit o slitování. Nežadonila jsem. Příjemně jsem se na ni usmála, protože jsem věděla, že by mi doopravdy neublížila. Chtěla vidět, jestli se začnu kroutit jako žížala. Můj milý úsměv ocenila mračením, ale ruku mi pustila. Vlastně mě přece jen trochu bolela, a jestli se o to nepostarají mé hojivé síly, budu mít ráno podlitiny. Do hajzlu.

Rafael se otočil na své krysy, rozdílel příkazy a mě nechal o samotě s mými dvěma osobními strážci. " Igor je tvé pravé jméno?" zeptala jsem se.

"Přezdívka."

"Jak se jmenuješ doopravdy?"

Usmál se a zavrtěl hlavou.

"Co může být horší, než Igor?"

Úsměv povyrostl v zubení. "Nechtěla byste to zjistit?"

Což mne rozesmálo a tíseň na hrudi trochu povolila. Skoro byste řekli, že se mi ulevilo, protože mám své vlastní bodyguardy. Ne, to ani náhodou. Nepotřebuji žádné zasrané bodyguardy. Pravděpodobně je nebudu potřebovat, ale gorila navíc je jako munice navíc. Když ji potřebujete, je dobré ji mít, když ji nepotřebujete, vždycky ji můžete vrátit do krabice.

Pravdou je, že jsem spíš měla pocit, že své leopardy chráním, než že oni chrání mě. Smutné, ale pravdivé. A úplně jsem nevěřila ani Merlemu, ani Noahovi, a dokonce ani Micahovi. Něco přede mnou skrýval a to se mi nelíbilo. Některé ženy prostě nikdy nejsou spokojené.

Rafael procházel svými lidmi, dával jim polohlasem instrukce. Micah se přesunul blíž ke mně, s Merlem a Noahem v závěsu, na pečlivě udržovanou vzdálenost. Podívala jsem se na Micaha a najednou jsem nedokázala být tak blízko a nedotknout se ho. Natáhla jsem k němu ruku, jeho oči se rozšířily, ale přijal ji. Jeho dlaň přejela přes moji ve vlně pulzujícího tepla, která mi málem vyrazila dech. Zpozorovala jsem obdobnou reakci na jeho tváři. Co se děje? Vytáhla jsem ruku z jeho a bylo to jako ji protahovat rozpuštěným karamelem, tak husté to bylo.

Vzhlédla jsem a zjistila, že, kromě Claudie a Igora, jsme obklopeni leopardodlaky, jeho a mými. Ve chvíli, kdy jsem se střetla s Nathanielovýma očima, mnou projel energetický výboj. Odvrátila jsem se od něho k Cherry a její světlé oči se rozšířily. Síla byla tak hustá, že to bylo jako pokoušet se dýchat něco tekuté, jako s bolestí marně lapat po vzduchu. Síla přeskakovala mezi mnou a Zanem, Vivian a Calebem, který byl v kroužku hned vedle. Caleb, kterého jsem nijak zvlášť v lásce neměla. Ale sotva jsem vyhledala jeho tvář, síla mezi námi přeskočila, stejně jako tomu bylo u ostatních.

Zalapal po dechu, položil si ruku na prsa, jako by na nich ucítil úder. Jeho hlas zněl přiškrceně. "Co to vyvádíš?"

"Ona je Nimir-Ra," řekl Micah.

Obrátila jsem se na něho, ale cestou jsem dřív zkřížila zrak s Noahem. Síla se natáhla mezi mnou a tímto cizincem, a na jeho tváři se objevil strach. Já byla podivně klidná. Zdálo se mi to správné, dobré. Gina se přisunula blíž k Merlemu a to přitáhlo můj pohled. Síla se zhoupla skrz ni, z ní. Všichni jsme byli jako nějaký velký obvod energie, sdílené, protékající, narůstající. Gině se po tvářích koulely slzy, jako klíště se držela Merlovy paže. S jeho očima jsem se potkala jako s posledníma v pořadí, jako bych to tak udělat měla, a on se pokusil odvrátit, ale nešlo o upření zraku, šlo o mou pozornost, která se přesouvala k němu. Síla, má síla, má šelma, si ho všimla.

Síla jím prošlehla, protože s ní bojoval. Pokusil se zaštítit, ale před tímto se zaštítit nedokázal. Ne, že bych byla dost silná, abych ho přemohla. Nesnažila jsem se tlačit. Spíš, jako by ho ta síla poznala, a něco, možná jeho šelma, s tou silou souznělo. Pomalu se otočil, aby se na mě podíval, a výraz na jeho tváři byl prodchnutý bolestí. Nebolelo to, bylo to teplé a dobré a děsivé.

Síla narůstala, vinula se pevně a ještě pevněji, až naplnila vzduch kolem nás.

Claudia vyhrkla: "Co to k čertu děláte?"

"Stmelují se," odtušil Rafael a vytáhl oba krysodlaky z našeho kruhu. Sotva byli pryč, kruh se stáhl a bylo to jako napětí před bouří. Zaléhaly mi uši, jako by se změnil tlak vzduchu.

Micah se postavil přede mne. Ostatní kolem nás utvořili kroužek, jako by to měli nacvičené. Zírali jsme na sebe a pak k sobě vztáhli ruku. Bylo těžké pohybovat se vpřed, jako by vzduch zhutněl a my si jím museli prorážet cestu. Konečky našich prstů se dotkly a ruce se spojili, rychle, snadno, jako ryba proplouvající vodní hladinou a na vzduch. Přelili jsme se přes sebe, naše paže, naše těla k sobě lnula, bezezbytku se dotýkala, jako bychom mohli vstoupit do těla toho druhého jako do otevřených dveří. Jeho ústa se vznášela před mými a byla v tom síla, dýchání, pulzování, horký závan na mých rtech. Pokusila jsem se bát. Pokusila jsem se odtáhnout, ale nechtělo se mi. Jako by nějaká část mne, o které jsem ani nevěděla, že existuje, převzala velení a ani zdravý rozum - ani pochybnosti - ji nedokázaly zastavit.

Nebyl to polibek, bylo to splynutí. Síla tekla ve vřelých vlnách z jeho úst do mých, z mých úst do jeho. Vnímala jsem ostatní coby teplo obíhající kolem nás jako paprsky kola, a Micah a já jsme byli náboj toho kola. Síla protékala mezi námi všemi, sem a tam, tekutá, pálící, narůstající, rostoucí a rozpouštějící. Tály hranice, meze, které nás držely zvlášť jako samostatné bytosti. Jako by Micahovo a moje tělo bylo dveřmi a my vcházeli jeden do druhého, blíž, než se mohou těla dotýkat, blíž, než mohou srdce bít, a já cítila jeho šelmu, a svou, vinout se námi, kolem nás, jako by nás ta dvě velká zvířata svázala dohromady, jako nějaké lano protažené naším tělem, kůží, myslí. A ty šelmy se vydaly ven, projely těmi paprsky kola síly a vrazily do všech ostatních. Vnímala jsem to jako fyzický úder, cítila jsem je potácet, jak naše propletené šelmy špacírovaly kruhem a postupně hladily jejich šelmy. A naše šelmičky se pak vrátily domů v návalu horka, jako stát uprostřed hořící hranice, ale byla v tom také nádhera a příval radosti, jako nic, co jsem kdy cítila. Nahlédla jsem, přes ten příboj síly, do všech ostatních.

Uviděla jsem Ginu přivázanou k posteli a muže nad ní jako nějaký stín, něco zlé, co síla neviděla jasně. Merle pokrytý ranami a krví, schoulený u zdi, plačící. Caleb stál, samá krev, oči vystrašené. Noah utíkal chodbou před něčím, co ho s křikem honilo a nutilo běžet o to rychleji. Cherry ležela ve velké hromadě teplých těl, vedle Zaneho a Nathaniela a mne. Zane vzpomínal, jak sedí za mým kuchyňským stolem, jí a směje se s Nathanielem. Vivian ležela ve Stephenově náruči, v jejich posteli. V Nathanielově paměti jsem byla já, jak mu značkuji záda, ale pocit míru, který jsem z něho při té vzpomínce cítila, byl silnější, než pocit sexu. Jako by z něj sňali nějaké těžké břímě. A uviděla jsem Gregoryho, zápěstí přivázaná za zády ke kotníkům, v puse roubík, na očích pásku, vyděšený k smrti. Ležel nahý na lůžku z kostí. Věděla jsem, že nejde o vzpomínku, tohle se Gregorymu děje právě v této minutě. A viděla jsem ho a cítila jeho hrůzu, a přesto jsem nevěděla, kde je.

Síla nad námi explodovala ve vlně spokojenosti, jež rozdováděla kůži a hladila nervy, jako bychom vešli do cizí místnosti a najednou si uvědomili, že všechno v ní je důvěrně známé, každý kout je klíčem k našim srdcím a slovo, které mne zaplavilo, znělo: domov.

Micah se odtáhl první, třásl se. Já jsem brečela a nepamatovala si, kdy to začalo. Slyšela jsem ve tmě plakat další lidi a podívala se za nás a zjistila, že to nejsou jen naši lidé. Někteří krysodlaci brečeli, tváře otočené k nám, a cosi jako bázeň - nebo strach - jim hledělo z očí.

Něco mě přimělo zahledět se přes ně všechny ke kraji lesa. Tam stál Richard, bez košile, na sobě nic než džíny a nějaké boty. Pohled na něj, zkreslený svitem hvězd a stíny, stačil a hned jsem lapala po dechu. Ne protože byl krásný, nebo protože jsem ho chtěla - to se s Richardem rozumělo samo sebou - ale protože byl najednou, poprvé, divoký. Tu změnu nezpůsobil jeho hněv. Uviděla jsem ho na kraji lesa, po způsobu, jakým nečekaně narazíte na divoké zvíře, zahlédnete jelena za soumraku, nebo koutkem oka spatříte něco velké a chlupaté, co vám přeběhne přes cestu oslněné vašimi čelními světly, a vy víte, že to nebyl pes a na lišku to bylo moc velké. Richard tam stál, a když se naše oči setkaly, vyslalo to elektrický výboj, co mnou projel od temene hlavy až do šlapek nohou a jimi dál dolů do země Ať už Richard provedl cokoli, čím rozboural strukturu své smečky, jednu věc udělal správně. Objal svou šelmu. Viděli jste to na něm jako kabát, do kterého konečně dorostl, něco, co mu dokonale padne, šité na míru.

Marcus, bývalý Ulfric, vždycky trval na oblečení, vyšňořil se, takže jste na první pohled poznali, že je král. Richard tam stál, aniž měl na sobě šaty, kterými by se odlišoval, přesto jste věděli, že je král. Panovníka z vás dělá síla. Všechny fantastické kostýmy, co jich na světě je, samy o sobě, bez síly, panovníka nestvoří.

Hleděli jsme na sebe přes mýtinu. Pod tou novou tenkou slupkou pohodové síly se mi při pohledu na jeho tvář tak svírala hruď, že to bolelo. Kdybych dokázala vymyslet něco, co říci, aby ta situace méně bolela, řekla bych to, ale nenapadlo mě ani jedno slovo, které by něčemu pomohlo.

Jamil a Shang-Da se vynořili vedle něj, stáli mu věrně po boku, každý z jedné strany, a tvář Shang-Da byla zrůzněná zlostí. Myslím, že měl zlost na mě. Jamil se podíval na Richarda, jako by si přál, aby existovalo něco, co by mohl udělat, aby Richarda před tímto ochránil stejně, jako ho chránil před kulkami a drápy. Ale v některých případech ani opravdu dobrý bodyguard nemůže inkasovat ránu za vás. Tohle byl jeden z těch případů.

Richardův hlas zazněl hluboce, nahlas, čistě, nedotčen výrazem jeho tváře. "Buď vítán krysí králi klanu Temné koruny. Buďte vítáni Nimir-Ra a Nimir-Raj klanu Pijáků krve. Buďte vítáni na území klanu Kamenného trůnu. Leopardi nám této noc předvedli, co znamená být pravým klanem, ať už pard, lukoi či rodere. Ukázali nám, o co všichni usilujeme - opravdové splynutí všech našich částí v jeden celek." Do toho posledního se vloudila hořkost, ale celkově to byla krásná řeč, a spíš upřímná, než příjemná.

"Nyní se k nám připojte na lupanaru a uvidíme, zda dokážete vyhrát nazpět svou ztracenou kočku." V jeho hlase zněl hněv a já uvažovala, jestli za to, že Richard se zlobí na mě, má zaplatit Gregory.

Richard se otočil a rozplynul se mezi stromy, s Shang-Da po boku. Jamil se po mně letmo ohlédnul, pak zmizel za nimi.

Micah se naklonil blíž a zašeptal: "Dlužím ti několikerou omluvu. Je mi líto, že nás tvůj Ulfric při tom viděl."

"Mně také," hlesla jsem.

"Řekl jsem o tvých kočkách, že jsou děs a běs a mýlil jsem se. Vytvořila's pro svoje kočky domov a mé se nemají kam schovat."

"Co je s vámi všemi vlastně špatně?" Možná to nebyla zrovna nejdiplomatičtější otázka, ale vystihovala podstatu věci.

"To je velmi dlouhý příběh."

Merle se k nám sklonil. Promluvil tak tiše, že jsem ho skoro neslyšela. "Buď velmi opatrný, pro dobro nás všech."

Hleděli si do očí, se vší vážností. Nevydržela jsem to: "O co jde?"

Micah zvedl mou ruku a vdechl mi jemný polibek na kotníky. "Zachraňme Gregoryho. To musí být prioritou této noci, správně?"

Usmíval se a pokoušel se šarmem dostat ze zajetí upřeného pohledu, kterým jsem ho pronásledovala. Zírala jsem na něho, dokud mu úsměv nezmizel z tváře a nepustil mou ruku. "Jo, záchrana Gregoryho je dnes v noci prioritou, ale chci vědět, oč jde."

"Jeden problém po druhém," odtušil Micah.

Začínala jsem mít takový pocit, že kdyby mi mohli lhát navždy, budou. Nešlo ani tak o lži, jako spíš, že mi něco tají. Něco, co má co dělat s krví a bolestí. A pak také, bez ohledu na to, jako silní všichni jsou, Micahův pard není rodina, není úplný. Kupodivu já a mí leopardí, ať už u nás vládne jakýkoli chaos, jsme rodina. Dokonce víc, než Richard a jeho vlci. Richard je zaneprázdněn bojováním svých morálních bitev a problémy se svou mocenskou strukturou, takže nemá čas zabývat se napravováním čehokoli jiného.

"Pověz mi Reader's Digest, zhuštěnou verzi, Micahu."

"Gregory na tebe čeká, abys ho zachránila."

"Aspoň pár vět, Micahu, ale pravdu."

"Micahu," hlesl Merle, tiše, ale v hlase bylo slyšet nátlak. Bylo to varování.

Podívala jsem se na toho obra. "Co vy lidi tajíte, Merle?"

Micah se dotknul mojí paže, přitáhl mou pozornost zase ke své tváři. "Řekl jsem ti, že nás kdysi ovládl velmi zlý muž, který nás pořád chce. Hledám útočiště tak silné, abychom tam byli v bezpečí."

"Chceš tím říct, že vás ten chlápek přijde hledat sem, do St. Louis?"

"Ano."

"Většina alfů se dovtípí."

Micah zavrtěl hlavou. "Tenhle ne. Nikdy se nás nevzdá." Stiskl mi ruku. "Jestli nás přijmeš, nakonec se s ním budeš muset vypořádat."

"Je neprůstřelný?"

Ta otázka ho zřejmě zmátla, protože se zamračil. "Ne, tím chci říci, ne, myslím, že ne."

Pokrčila jsem rameny. "Čili žádný problém."

Podíval se na mne. "Co tím myslíš? Že ho prostě zastřelíš?"

Teď jsem byla na řadě já, aby se na něj podívala. "Existuje snad nějaký důvod, proč bych neměla?"

Skoro se usmál, zvážněl, zase se mračil. "Prostě ho zabít, prostě jen tak..." Skoro, jako by o tom přemýšlel poprvé, jako by ho to ještě nikdy nenapadlo.

Merle namítl: "Těžko ho zabít."

"Ledaže je rychlejší, než stříbrná kulka, Merle, nikoho není těžké zabít."

Rafael přicházel pomalu skrze leopardy, Claudia a Igor mu šli v patách. "Všichni jsme si o tvých leopardech mysleli, že jsou slabší, než my. Co jsem právě viděl, ve mně budí závist."

"Vím, jak to chodí u vlků," řekla jsem. "A vím, že nemají pocit domova. Nejdřív je Raina a Marcus donutili bát se jeden druhého, nyní Richardova morálka nutí jeho samotného bojovat, aby byl v bezpečí. Ale ty a tví lidé se zdáte pěkně v pohodě. V čem se liší to, co jsem se svými leopardy dělala já, od toho, co dělají všichni ostatní?"

"Těžil jsem z tvé věrnosti, z tvé bezmezné tvrdohlavosti. Co jsem si až do dnešního večera neuvědomil, je, žes mě nezachránila jenom proto, že jsem tvůj přítel, nebo protože bylo správné to udělat. Neriskovala's sebe a své lidi, abys mě zachránila před mučením kvůli něčemu, jako jsou ty morální zásady, co tak miluje Richard. Zachránila's mne, protože's nesnesla pomyšlení, že bys mě tam nechala." Dotkl se mojí tváře, velmi jemně. "Ne ze smyslu pro dobro a zlo, ale protože máš tak měkké srdéčko."

Podívala jsem se na něho. "Už mě obviňovali z lecčeho, ale z tohoto nikdy."

Pošimral mě pod bradou jako dítě. "Nezlehčuj jednu ze svých nejlepších vlastností. Miluješ své lidi, jako má matka milovat své děti. Chceš, co je pro ně nejlepší, dokonce i když ti to není příjemné, dokonce i když se ti nelíbí, co si vyberou."

Musela jsem uhnout pohledem před obdivem na jeho tváři, jako by se díval na někoho jiného, kdo nemůžu být já. "Nikdy jsi nebyla jejich leopardí královnou fyzicky, ale dnes jsi nás všechny zahanbila. Richarda nebude mučit, že spatřil, jak jste si s Micahem blízcí, ačkoli to bude pálit. Ale žes nás nechala zahlédnout, o co všichni usilujeme pro naše klany. Richard věří, že jeho morální zásady ho dovedou tam, kde tví leopardi už jsou."

Vzhlédla jsem k němu. "Můj pard není žádná demokracie a mám setsakra víc, než jen prezidentské veto, když dojde na lámání chleba."

"Richard to ví, patrně lépe, než kdo jiný, a to ho bude pěkně prudit, Anito. Bude ho to nutit o sobě pochybovat."

Zakroutila jsem hlavou. "Richard o sobě pochybuje vždycky, když dojde na lukoi. Nikdy si ohledně nich nebude jistý, dokud si nebude jistý, kým a čím je on sám."

"Nejdřív jsem musel akceptovat fakt, že máš laskavé srdce a teď mám ještě spolknout, že také umíš našince prohlédnout skrznaskrz. Věděl jsem, že jsi mocná, nelítostná a pěkná, ale že kromě toho máš i mysl a srdce na pravém místě, na to si budu muset nějaký čásek zvykat."

"To si víceméně všichni myslí, že jsem jen sociopat nadaný magickými schopnostmi?"

"Což je vše, co lidem ukazuješ. Až doteď." Rozhlédl se po kruhu tváří, stále obrácených k nám. Viděla jsem na nich jakýsi hlad, a věděla, že cítili, co jsem cítila já. Pocit pravé sounáležitosti, být doma uvnitř kruhu - ne z cihel a malty - ale z těl, z rukou, co stisknou, z paží, co obejmou, z úsměvů, o které se lze podělit. Tak jednoduché, tak vzácné.

Celé měsíce jsem se strachovala, že leopardodlaky zklamu. Myslela jsem si, že zklamat znamená, že umřou nebo se zraní. A co jsem si zčistajasna uvědomila? Že skutečným zklamáním by bylo, kdyby mi na nich nezáleželo. Ránu můžete obvázat, zlomenou kost dát do sádry, ale nezájem... ten nevyléčíte, a ani se z něj nevyléčíte.

23

Lupanar je rozlehlá mýtina, sto na sto padesát yardů. Působí dojmem roviny, ale ve skutečnosti je usazená v mělkém údolí mezi kopci. V noci si toho nevšimnete, ale já vím, že hned za stromy, které obkružují vzdálenou stranu lupanaru, jsou příkré kopce. Zjistit, co leží za těmi stromy, mi zabralo víc, než jednu návštěvu.

Nyní nebylo vidět dál, než na protější kraj mýtiny. Pochodně o velikosti dospělého muže byly zabodnuté do země po obou stranách kamenného trůnu. Trůn je obrovské křeslo vytesané ve skále, tak staré, že na područkách, jichž se dotýkaly nesčetné generace Ulfriců, je kámen místy ohlazený. Stejně ošoupané je pravděpodobně i opěradlo a sedadlo, ale ty teď byly překryty záplavou purpurového hedvábí, jak se na krále sluší a patří. Na mohutném kamenném křesle potaženém honosnou látkou a vězněném plápolavým zlatým světlem loučí bylo cosi velmi primitivní. Vypadalo jako trůn nějakého pradávného barbarského krále, co se odíval do zvířecích kůží a nosil železnou korunu.

Vlkodlaci, většina - ale ne všichni - v lidské podobě, stáli nebo se krčili v ohromném kruhu. Byla v něm mezera, kterou jsme prošli. Vlkodlaci se za námi plynule zavřeli, jako živoucí dveře. Krysodlaci nás obstoupili zezadu i z obou stran, ale všichni jsme věděli, že jestli dojde k boji, jsme v menšině a obklíčení.

Rafael a dva velmi mohutní krysodlaci mi stáli po jednom boku, Donovan Reece, labutí král, po druhém. Rafael mu s laskavostí sobě vlastní poskytl kvartet bodyguardů. Micah stál jen malý kousek za mnou a mé nově vyfasované osobní stráže hned za ním. Naši leopardi se za námi rozlili v poněkud neuspořádanou obranou linii před hlavní silou krysodlaků.

Někdo pověsil na stromy po jedné straně trůnu kus látky. Černá látka, jako nějaký závěs, a mou pozornost k ní upoutalo až zafoukání větru. Odhrnula se a prošla jí Sylvie, následovaná vysokým mužem, kterého jsem neznala. Její tvář byla bez pečlivého nalíčení méně úhledná, drsnější. Krátké kadeře upravené, ale očividně česání moc pozornosti nevěnovala. Měla oblečené první džíny, ve kterých jsem ji kdy viděla, bleděmodré tílko a bílé tenisky.

Vysoký muž byl hubený po způsobu, jak bývají hubení basketbalisté - samá ruka, samá noha a svaly jako provazy. Většinu těch špagátových svalů bylo dobře vidět, protože jediné, co měl na sobě, byly ustřižené ex-džíny, nyní kraťasy. Ale on se, stejně jako Richard, nepotřeboval fintit. Pohyboval se v kruhu svého vlastního půvabu a síly, jako tygr vykračující si vám na dohled. Až na to, že tady nejsou žádné mříže, za které se dá schovat, a já své zbraně musela nechat doma.

Měl krátké tmavé vlasy, trochu kudrnatější, než Sylvie. Jeho tvář patřila mezi ty tváře, u kterých se nemůžete rozhodnout, zda jsou atraktivní nebo nehezké. Silné lícní kosti, podlouhlé rysy, tenké rty na širokých ústech. Právě jsem byla zralá hlasovat, že je nehezký, když vtom se na mne podíval, a ve chvíli, kdy jsem spatřila ty temné oči, jsem věděla, že jsem se mýlila. Hořela v nich inteligence, inteligence a temné emoce. Dovolil hněvu přelévat se mu po tváři a já si uvědomila, že nesmírná síla jeho osobnosti ho činí tak pozoruhodným, že je pohledný, ačkoli zde šlo o pohlednost, kterou fotografie nezachytí, protože potřebovala být v pohybu, trojrozměrná, vibrovat jeho energií, aby byla patrná.

Aniž mi kdo co řekl, jsem věděla, že tohle je Jacob a věděla jsem ještě něco jiného. Jsme v průseru.

Richard přišel po nich a pohyboval se ve vlastním víru energie. Plul stejně půvabně, byl naplněn hněvem stejně jako Jacob, ale přesto mu cosi scházelo, jakási říznost, kterou ten druhý měl. Břit temnoty, možná. Najisto jsem věděla jen jedno. Jacob je nelítostný. Skoro jsem to z něho cítila. A Richard, v dobrém i ve zlém, pořád ještě ne.

Povzdechla jsem si. Myslívala jsem si, že kdyby jednou dokázal obejmout svou šelmu, bude v pořádku. Usedl na trůn, světlo ohně si hrálo ve vlnách jeho rozpuštěných vlasů, měnilo je v tekoucí měď a vyleštěné zlato, stíny dováděly na svalech hrudi, ramenou, paží. Vypadal trochu jako barbarský král, ale přesto v něm bylo něco... měkké. Ale jestli to vycítím já, pak i Jacob.

Byl to jeden z těch jasnozřivých momentů, které občas mívám. Žádný z nás nemohl Richardovi udělat nic, co by ho donutilo stát se doopravdy krutým. Mohl jednat zkratově ve vzteku, jako když zajal Gregoryho, ale bez ohledu na to, co mu svět provede, pořád v něm bude něco, co couvne. Jeho jedinou nadějí na přežití je obklopit se věrnými lidmi, kteří necouvnou.

Jamil a Shang-Da stáli společně po jedné straně trůnu, ne příliš blízko, ale ani moc daleko. Shang-Da se vrátil ke svému obvyklému jednobarevnému černému obleku: černé kalhoty, černá košile, černé sako a vyleštěné černé lakýrky. Vždycky vyhlížel jako vystřižený z GQ, dokonce i v lese.

Jamil se mohl vyfiknout ještě líp, ale snažil se oblékat přiměřeně situaci. Měl džíny, které vypadaly čerstvě vyžehlené a rudé tílko, které se na jeho tmavé kůži vyjímalo vskutku skvostně. Korálky na po pás dlouhých copáncích vyměnil za červené a černé. Ve světle loučí měkce zářily, jako by byly z polodrahokamů.

Jamil zachytil můj pohled. Ne, že by mi doslova kývnul, ale očima mě vzal na vědomí. Shang-Da se mému zraku vyhýbal, očima propátrával dav, ale na mne se ani jednou pořádně nepodíval. Myslím, že kdyby jim to Richard dovolil, ti dva by pro zabezpečení jeho trůnu udělali cokoli. Ale Richard je ochromoval a nejlepší, co mohli dělat, bylo vykonávat svou práci v rámci možností okleštěných jeho vznešenými úmysly.

Sylvie a já jsme na sebe hleděly po několik úderů srdce. Viděla jsem sbírku kostí jejích nepřátel. Přebírala je jako obskurní růženec. Říkávala, že ji uklidňuje brát je do rukou a hrát si s nimi. Já osobně mám ráda pěkné vycpané hračky a šálek s opravdu dobrou kávou, ale... hele, uklidňovat vás může cokoli. Sylvie by udělala cokoli, co by bylo zapotřebí, jen kdyby jí to Richard dovolil.

A kdybych ještě pořád byla lupa... do pekla, máme dost nelítostných lidí, aby ten úkol zvládli, jen kdyby se nám Richard nepletl do cesty. Měli jsme všechno na dosah a teď na to ani nedohlédneme. To je víc, než frustrující. Jako pozorovat vlak uhánět k Richardovi a všichni z plných plic ječíme: Uhni z trati, běž z těch kolejí! Do hajzlu, snažíme se ho z těch kolejí odtáhnout a on se s námi pere.

Být tím vlakem Jacob, prostě ho vykolejím a Richard bude v bezpečí. Ale Rafael má pravdu. Kdyby to nebyl Jacob, bude to někdo jiný. Jacob není tím vlakem, který se řítí po kolejích, aby Richarda zahubil. Tou mašinkou zkázy je Richard sám.

Jeho hlas zaburácel mýtinou. "Dnešní noci jsme se tu shromáždili, abychom dali sbohem naší lupě a vybrali jinou."

Odpovědí mu bylo vytí a potlesk zhruba poloviny smečky. Ale tucty vlkodlaků stály tiše, přihlížely. Což neznamenalo, že jsou na mojí straně. Možná jsou neutrální, ale je dobré si všímat, kdo není nadšený stoupenec mého vykopnutí ze smečky.

"Jsme zde, abychom vyřkli konečný ortel nad jedincem, který poškodil naši smečku tím, že nás připravil o lupu."

Menší aplaus, méně vytí. Jak to tak vypadá, hlasování bylo těsné. O Gregoryho odsouzení rozhodlo pár hlasů. Hned mi bylo lépe, ne o moc, ale o trošku jo. Ačkoli, jestli Gregory umře, myslím, že na tom nesejde.

"Jsme tu také pro to, abychom dali leopardí Nimir-Ra poslední šanci vyhrát nazpět svého kocoura."

Vytí a potlesk zůstalo zhruba padesát na padesát, ale celková atmosféra rozhodně ochladla. Smečka není ztracená a je jisté, že není celým srdcem na straně Jacoba. Odříkala jsem modlitbičku o radu shůry, protože tohle je spíš politický problém, což zrovna není moje parketa. Jak to prve říkal Jean-Claude... aha, slon v porcelánu.

"Tohle je mezi lukoi a pardem. Proč jsou zde rodere, Rafaeli?" zeptal se Richard. Mluvil, jako by nás neznal, velmi politické, velmi odtažité.

"Nimir-Ra mi jednou zachránila život. Rodere u ní má velký dluh."

"Znamená to snad, že dohoda mezi námi je neplatná?"

"Uzavřel jsem dohodu s tebou, Richarde, a dodržím ji, protože vím, že jsi muž, jenž ctí své závazky a nezapomíná na povinnosti vůči svým spojencům, ale Anitě jsem dlužen já osobně a má čest mi velí ji podpořit."

"Pokud dojde k boji, s kým budeš bojovat, s námi nebo s leopardy?"

"Doufám, z celého srdce, že k tomu nedojde, ale přišel jsem s leopardy, a také s nimi odejdeme, ať už budou okolnosti loučení jakékoli."

"Přivedl's své lidi do záhuby," vyštěkl Jacob.

Richard se na něj otočil. "Já jsem Ulfric, Jacobe, ne ty. Já řeknu, co bude zahubeno a co ne."

"Neměl jsem v úmyslu nikoho urazit, Ulfricu." Ale jeho hlas usvědčoval ta slova ze lži. "Chtěl jsem jen říci, že pokud dojde k boji, krysy nás nemůžou porazit. Snad by jejich král rád zvážil, u koho má čestný dluh."

"Čestný dluh existuje, ať už chceš nebo ne," řekl Rafael. "Richard chápe, co znamená mít čestný dluh. Proto vím, že Richard bude ctít naši dohodu. Co se týče ostatních členů smečky, žádné takové záruky nemám."

Hleďme, on to fakt řekl. Blíž už se k: Nevěřím ti, Jacobe, dostat nemohl. Zrodilo se ticho a šířilo se mýtinou. Každé zašustění látky, každé zavrtění chlupatého těla bylo zničehonic podivně hlasité.

Richardovy ruce se na opěradlech trůnu napjaly. Pozorovala jsem ho, protože se přede mnou zaštítil tak neprodyšně, že jsem ho nedokázala vnímat, ale pozorovat ano. Sledovala jsem, jak mu to v hlavě šrotuje. "Chceš tím říci, že pokud už nebudu Ulfricem já, dohoda už nebude platit?"

"Ano, přesně to říkám."

Richard a Rafael zírali jeden na druhého, dlouho, pak Richardovy rty zvlnil nepatrný úsměv. "Nemám v plánu jako Ulfric odstoupit, takže by dohoda měla být nějakou tu chvíli v bezpečí, ledaže má Jacob jiné plány."

To prohlášení vyslalo do čekajících vlkodlaků vlnu neklidu. Cítili jste ji, viděli jste, jak se jimi šíří, jako by čuli nějakou čertovinu.

Jacob vypadal překvapeně, šokovaně. Byl pro mne úplně cizí, ale viděla jsem, jak mu na tváři křepčí zmatek, jak se zběsile pokouší vymyslet, co na to říci. Jestli řekne, že nemá zálusk na trůn, bude křivopřísežník a kožoměnci jsou na takovéto věci maličko hákliví.

Jacob bude muset buďto lhát jako když tiskne, nebo veřejně vyhlásit své záměry, a pohled na jeho tvář jasně napovídal, že na to není připraven.

Zprava se ozval nějaký ženský hlas, jasný a zvonivý, jako by si svůj výstup nacvičila: "Nevzdalujeme se tak náhodou od hlavního bodu programu? Mně osobně hlavně zajímá výběr nové lupy."

Žena byla vysoká, ale vybavená celou škálou oblých křivek, smyslná po způsobu filmových hvězd padesátých let. Vypadala něžně, žensky, přesto si vykračovala - lépe řečeno vinula se jako amoleta - sebejistě, napůl sexbomba a napůl dravec. Kudlanka, co vás ošálí hraním si na oběť, šuká vás, dokud nezačnete prosit o milost, pak vám ukousne hlavu.

Dokonce měla na sobě šaty, obtažené, patřičně nalepené na již zmíněné obliny a výstřih tak hluboký, že vám bylo na první pohled jasné, že musí mít podprsenku. Ňadra této velikosti vám bez pomoci vyzývavě trčet nebudou. Mašírovala bosky, temně vínově rudé vlasy načesané a dokonalé, sahaly jí těsně nad ramena a leskly se ostošest.

"K výběru nové lupy se dostaneme," zachrčel Richard.

Svezla se před trůnem na kolena, šatičky si pod stehny pečlivě poskládala jako pravá dáma, ačkoli si bedlivě hlídala úhel předklonu, aby jí Richard hleděl přímo do výstřihu. Moc se mi nelíbila.

"Nemůžeš nám vyčítat, že jsme nedočkavé, Ulfricu. Jedna z nás," a zaváhala, jasně dávala na vědomí, že ono nás je úlitba zdvořilosti, "bude vybrána za lupu a stane se tvojí družkou během jediné, přeslavné noci." Její hlas přešel ve vášnivý šepot, přesto pořád dost hlasitý, aby ho bylo slyšet.

Ne, nemám ji ráda. S Micahem stojícím vedle mne jsem si moc stěžovat nemohla, ale na tom nezáleželo. Logika s tím neměla co dělat. Chtěla jsem ji popadnout za ty obarvené červené pačesy a ublížit jí. Dokud se Micah nedotknul mé paže, neuvědomila jsem si, že zálibně hladím jeden z nožů v pouzdře na zápěstí. Občas se dotýkám svých zbraní, když jsem nervózní. Občas mé tělo prostě prozradí, na co myslím. Přinutila jsem se nechat ruku v klidu, ale šťastná jsem nebyla.

"Vrať se k ostatním kandidátkám, Paris," přikázal Richard. Dával si pozor, aby se na ni nepodíval, jako by se bál to udělat. Což věci nevylepšilo. Ba právě naopak.

Naklonila se blíž, jednu ruku mu položila na koleno. Nadskočil. "Nemůžeš nám vyčítat nedočkavost, Ulfricu. Všechny tě chceme už tak hrozně dlouho."

Richardova tvář se protáhla zlostí. "Sylvie," zavrčel.

Sylvie se líbezně usmála a byl to úsměv čirého zlověstného potěšení. Popadla Paris za zápěstí a vytáhla ji, nijak jemně, na nohy. Paris byla o dobré dva palce vyšší, ale Sylviina síla, její šelma, se postarala, že se zdála deset stop vysoká.

"Ulfric ti nařídil, abys šla zpátky k ostatním kandidátkám. Udělej to." Trochu Paris do davu postrčila. Žena klopýtla, ale vyrovnala to a uhlazovala si těsné šaty, aby na stehnech pěkně přiléhaly.

Sylvie se otočila, aby se vrátila na své místo po Richardově boku, když vtom Paris uštěpačně podotkla: "Slyšela jsem, že to máš ráda drsné."

Sylvie strnula a ani jsem nemusela vidět její tvář, abych ucítila zlost, co z ní okamžitě začala vyzařovat. Věděla jsem, ještě než se otočila, pomalu, svaly napjaté, že její oči světlají ve vlčí jantar. "Cos to řekla?"

"Sylvie," ozval se Richard tichým hlasem. Nebyl to rozkaz, byla to prosba. Myslím, že kdyby to znělo jako rozkaz, Sylvie by se vzepřela, dožadovala by se nějaké satisfakce. Jenže to byla prosba... Obrátila se zase k Richardovi.

"Ano, Ulfricu?"

"Zaujmi své místo, prosím."

Vrátila se na své místo Frekiho, po jeho pravém boku. Ale zlost kolem ní vřela jako skoro viditelné chvění horkého vzduchu nad asfaltkou v létě.

"Omlouvám se labutímu králi, že jsem ho nepoznal dříve, ale setkali jsme se jen jednou."

"Ano," Donovon Reece se zlehka uklonil, "vzpomínám si."

"Vítám vás na našem lupanaru. Poskytl bych vám bezpečný průchod mezi námi, ale musím se dozvědět, proč jste zde dříve, než to mohu udělat."

"Jsem zde, protože Nimir-Ra zachránila mé labutí lidi před lidmi, kteří ji skoro zabili. Riskovala pro ně svůj život. Dnes v noci jsem zde, po jejím boku, jako spojenec."

"Nemohu vám zaručit bezpečný průchod, Donovane, protože když se věci zvrtnou, vypukne boj. Jste-li Anitin spojenec, ocitnete se přímo uprostřed něj."

"Riskovala svůj život pro mé lidi. Nemohu učinit méně."

Richard kývnul a já viděla, jak mezi nimi zavládlo jakési porozumění. Svůj k svému, jak se říká.

"Copak zachraňuje každého kožoměnce v tísni, o kterého zakopne?" zeptal se Jacob a to jaksepatří výsměšně.

Richard začal něco říkat, ale Sylvie udělala krok vpřed, dotýkajíc se jeho paže. Mírně kývnul a nechal ji mluvit. "Kolik z nás už Anita zachránila před mučením nebo smrtí?" Sama zvedla ruku jako první.

Jamil obešel trůn a zvedl ruku. Všichni mí leopardi zvedli ruce jako malý vděčný lesík. Rafael zvedl ruku. Konečně jsem zahlédla Louie, jeho pobočníka, a kluka Ronnie. Kývnul na mě a zvedl ruku.

Richard vstal a zvedl ruku. Tu a tam se zvedaly další ruce. Pak Irving Griswold, reportér uhlazených způsobů - a vlkodlak - postoupil vpřed. V jeho brýlích se odráželo světlo plamenů, takže vypadal jako slepý. Vypadal jako vysoký, drobátko plešatý cherubín s ohnivýma očima.

"Co by se stalo, kdyby Anita nezachránila Sylvii před mučením upíří rady? Sylvie je silná, ale co kdyby ji zlomili? Je dost dominantní, aby povolala většinu z nás, přinutila nás odevzdat se radě upírů." Irving zvedl ruku. "Zachránila nás všechny."

Ruce vlkodlaků letěly do výše, až se hlásila skoro půlka z nich. Úžilo se mi hrdlo, oči pálily. Nerozbrečím se, ale jestli mě někdo obejme, nemůžu si tím být úplně jistá.

Louie pokročil vpřed, malý, tmavý a pohledný, s černými, pečlivě ostříhanými vlasy. "Rafael je silný král, tak silný, že kdyby ho upíří rada zlomila, žádný z nás by neodolal jeho volání. Mohli jsme jim být všichni vydáni na milost a nemilost. Všichni jste viděli, co mu udělali a jak dlouho mu trvalo se uzdravit. Anita zachránila všechny rodere v tomto městě."

Krysy zvedly ruce - všichni.

Sylvie pokračovala: "Rozhlédněte se kolem sebe, opravdu chcete Anitu, jako naši lupu, ztratit? Většina z vás si pamatuje, jaké to bylo za Rainy. Chcete, aby se vrátily staré časy?"

"Není lukoi," zasyčel Jacob.

Pár jich to po něm zopakovalo, ale moc jich nebylo. "Jestli proti ní máte jedinou námitku, že není vlkodlak," pokrčila rameny Sylvie, "je to pro ztrátu Anity věru ubohá záminka."

"Že prý ztrátu," ušklíbnul se Jacob, "dnes ji vidím poprvé. Jsem s touhle smečkou pět měsíců a tohle je poprvé, co tu vaši drahocennou lupu vidím na vlastní oči. Nemůžeme ztratit, co jsme nikdy neměli."

Tentokrát sklidil masivní podporu, spousta vytí, výkřiků: jo, bravo, dokonce potlesk. Tohle jsem jim vyčítat nemohla. Vykročila jsem vpřed, šla tak daleko, až jsem se ocitla sama mezi mými spojenci a trůnem. Na mýtině zavládlo ticho, že jste mohli slyšet prskání loučí.

Richard shlížel dolů na mne. Teď jsem mu viděla do očí. Zvedla jsem hlas, aby se pěkně nesl, když jsem říkala: "Jacob má pravdu."

Sylvie vypadala překvapeně. Jacob jakbysmet. A za mnou bylo cítit pohyby překvapených lidí. "Nebyla jsem moc lupou klanu Thronnos Rokke, klanu Kamenného trůnu, ale nevěděla jsem, že jí být mám. Byla jsem jen Ulfricova holka. Měla jsem plné ruce práce s leopardodlaky a důvěřovala Richardovi, že se postará o vlky. Leopardi nemají nikoho, než mne." Obrátila jsem se tváří k davu. "Jsem člověk, nehodím se za lupu ani za Nimir-Ra." Hučení davu teď bylo hlasitější.

"Nevím, zda jste o tom všichni slyšeli, ale stala se nehoda, během boje za záchranu labutinek. Možná budu, za pár týdnů, skutečnou Nimir-Ra. Nevíme to jistě, ale zdá se to pravděpodobné."

Nyní byli zticha, pozorovaly mě oči lidské, vlčí, krysí, leopardí, ale ve všech tvářích se zračila inteligence, planuly soustředěním. "Nic s tím nenadělám. Prostě počkáme a uvidíme, ale můj leopard mne nezranil schválně. Dávám na to své čestné slovo. Bylo mi řečeno, že Gregory byl obviněn ze zabití vaší lupy." Zvedla jsem ruce od těla a zatočila se. "Hele, tady stojím, živá a zdravá. Jestli ve mně ztratíte lupu, nebude to proto, že vám mě Gregory vzal, ale protože jste se rozhodli mne propustit. Jestli to tak chcete, fajn. Nevyčítám vám to. Až do dnešní noci, ještě před pár minutami, jsem si nemyslela, že odvádím kdovíjak dobrou práci jako Nimir-Ra, o snahách být člověčí lupou nemluvě. Nyní si myslím, že jsem se možná mýlila. Možná, že kdybych tady zůstala, motala se víc okolo, situace mohla být lepší. Udělala jsem, co jsem v té chvíli považovala za správné. Jestli mne nechcete za lupu, je to vaše právo, ale netrestejte kolegu kožoměnce za nešťastnou náhodu, ke které došlo během boje. Zachránil mě. Zabránil jim vyrvat mi srdce z hrudi."

"Pěkná řeč," odtušil Jacob, "ale už jsme hlasovali a tvůj leopard musí zaplatit, ledaže jsi dost kožoměnec, abys ho vyhrála nazpět."

Ohlédla jsem se. Ne na Jacoba, ale na Richarda. "Richarde, prosím."

Zavrtěl hlavou. "Nemohu volbu revokovat, Anito. Udělal bych to, kdybych mohl." Znělo to unaveně.

Povzdechla jsem si. "Fajn, jak můžu vyhrát Gregoryho nazpět?"

"Musí přestat být lupa, než může být Nimir-Ra." Tohle přišlo od Paris, jejíž hlas se, navzdory tomu, že už zase stála v davu, mýtinou pěkně rozléhal.

"Já myslela, že jste si odhlasovali, že jsem jako lupa skončila."

"Odhlasovali to," potvrdil Richard, "ale aby to bylo oficiální, podle našich zákonů, je zapotřebí provést obřad, který přetne tvá pouta k nám."

"Je dlouhý?" zeptala jsem se otráveně.

"Může být," odpověděl.

"Nejdřív mne nechte osvobodit Gregoryho, pak udělám cokoli, co ode mne etiketa lukoi  vyžaduje."

"Máš právo odmítnout odstoupit," řekla Sylvie.

Podívala jsem se na Richarda.

"Máš takové právo." Jeho tvář, hlas byly neutrální, když to říkal. Nedokázala jsem poznat, jestli je z toho nápadu nadšený nebo smutný.

"Co se stane, když odmítnu?"

"Musela bys obhájit své právo být lupou, buďto v souboji jedna-proti-jedné s někým dominantním, kdo tu práci chce..." A pak klesl hlasem.

Sylvie se na něj podívala, ale větu dokončil Jacob. "Nebo dokázat, že jsi dost lupa, aby sis práci udržela, pomazáním trůnu."

Jen jsem se na něj dívala a krčila rameny. "Pomazání trůnu - co to znamená?"

"Šoustáš Ulfrica na trůně, před námi všemi."

To už jsem vrtěla hlavou. "Tak nějak si nemyslím, že Richard nebo já jsme na sex na veřejnosti."

"Je to trochu složitější," řekl Richard. Díval se na mě a v jeho očích toho bylo tolik - zlost, bolest - že opětovat jeho pohled bolelo.

"Sex sám o sobě nestačí. Museli bychom dosáhnout mystického spojení našich šelem." Odmlčel se a já si myslela, že skončil, ale ne. "Jaké jsi měla se svým Nimir-Raj."

Zírali jsme na sebe. V hlavě jsem měla jako vymeteno, nevěděla jsem, co na to říci, ale něco jsem říct musela. "Promiň." Můj hlas zazněl tiše, skoro smutně.

"Neomlouvej se."

"Proč ne?"

"Není to tvoje chyba, ale má."

Vykulila jsem na něho oči. "Jak to?"

"Měl jsem vědět, že bys mohla se svým druhem dosáhnout takového spojení. Jsi mocnější coby člověk, než většina opravdových lup."

Podívala jsem se na něho. "Co tím chceš říci, Richarde? Že si přeješ, abys mne udělal jednou z vás, dokud jsi měl tu možnost?"

Sklopil zrak, jako by už nedokázal snášet, že vidím, co se v nich odráží. Přistoupila jsem blíž, dost blízko, abych se ho dotkla, dost blízko, aby se mi jeho vibrující energie vylila na kůži jako armáda pochodujícího hmyzu. Rozechvělo mne to. Ale cítila jsem něco jiného, něco, co jsem nikdy předtím nepocítila, ne s Richardem.

Má šelma se přelila přes mou kůži a vztáhla pomyslnou packu jako hravé kotě, aby šťouchla do Richardovy síly. Energie jiskřily proti sobě, a já v hlavě skoro viděla hru barev, jako dva o sebe křesající křemeny, akorát že jako barevný film.

Slyšela jsem Richarda chytat dech, oči měl vytřeštěné doširoka. Jeho hlas zněl zhruble, skoro přiškrceně: "Udělala's to úmyslně?"

Zavrtěla jsem hlavou. Nevěřila jsem si, že ze sebe vypravím slovo. Jiskření ustávalo a bylo to, jako bych se opírala o skoro pevnou zeď síly, jeho a mojí, jako bych se o tu energii mohla opřít a ta by nám sama o sobě zabránila se dotknout. Konečně jsem našla hlas, ale byl to šepot. "Co se děje?"

"Sňatek znamení, asi," hlesl hlasem skoro stejně tichým.

Strašně se mi chtělo sáhnout skrz tu energii a dotknout se ho, abych viděla, jestli se šelmy navzájem propletou, jako to udělala Micahova a moje. Vím, je to hloupost, on je vlk, a já s největší pravděpodobností leopard, takže by se naše šelmy k sobě neměly znát. Ale milovala jsem Richarda tak hrozně dlouho, a vázala nás k sobě Jean-Claudova znamení, a já v sobě nosila kousek jeho šelmy. Musím se to dozvědět. Musím se dozvědět, jestli bych s Richardem mohla mít to, co mám s Micahem.

Má ruka se sunula tou silou a bylo to jako strčit ji do elektrické zásuvky. Energie byla tak silná, že se mi zakusovala do kůže. Sahala jsem po jeho rameni, pěkné neutrální místečko, chcete-li se někoho dotknout, když vtom se překulil přes bok trůnu a najednou stál vedle něj. Pohnul se tak rychle, že jsem ho nestačila očima sledovat. Viděla jsem začátek pohybu a konec, ale prostředek - mrkla jsem a přišla o to.

"Ne, Anito," zachraptěl, "ne, pokud se už nemůžeme nikdy dotýkat, nechci ucítit tvou šelmu. Možná nejsme stejné zvíře, ale bylo by to větší, než cokoli, co mezi námi kdy bylo. Nesnesl bych to."

Nechala jsem ruku klesnout podél těla a ustoupila od trůnu tak daleko, aby ho měl zase sám pro sebe. Znovu už jsem se neomluvila, ale chtělo se mi. Chtělo se mi pro nás dva plakat nebo řvát. Vím, vesmír má zvrácený smysl pro ironii a občas je vám připomenuto, jak sadistický dokáže být.

Konečně bych musela přijmout jeho chlupatou polovinu, protože ji mám i já. Mohla jsem být Richardovou téměř dokonalou milenkou - šťastný konec po celé té kalvárii - a už na sebe nikdy nesmíme sáhnout.

24

Richard zase seděl na svém trůnu a já stála dost daleko od něj, aby se cítil v bezpečí. Rafael, Micah, a Reece popošli za mnou, polokruh králů za mými zády. Měla bych se cítit v bezpečí. Necítila. Byla jsem unavená, tak hrozně unavená, tak příšerně smutná. Dokonce i s Micahem za zády jsem se nedokázala přestat dívat na Richarda, uvažovat co by kdyby. Jo, já vím, nikdy bych mu nedovolila úmyslně ze mě udělat vlkodlaka, ale maličký kousek mého já o tom dumal. Ale řekla jsem tomu ždibci mne, aby sklapnul a vrátila se k jádru věci.

"Chci zpátky Gregoryho, nezraněného. Jak to mám udělat, podle zákonů lukoi?"

Richard řekl: "Jacobe." To jediné slovo znělo stejně unaveně, jak jsem se já cítila.

Jacob vystoupil do popředí, očividně sám sebou potěšen. "Tvůj leopard je zde, na naší půdě, a neudělali jsme nic, abychom skryli jeho pachovou stopu. Dokážeš-li ho vystopovat, můžeš si ho vzít domů."

Zvedla jsem k němu obočí. "Mám sledovat pachovou stopu jako pes?"

"Jestli jsi pravý kožoměnec, dokážeš to," culil se Jacob.

"Tohle není fér zkouška," vložil se do věci Rafael. "Ještě neprodělala první proměnu. Většina našich sekundárních schopností se neprojeví, dokud není po prvním úplňku."

"Nemusí to být pach," upřesnil Richard, "ale musí to být něco, co dokáže jedině kožoměnec. Něco, co pouze měňavec tak silný, aby se mohl stát pravou Nimir-Ra nebo lupou, dokáže." Díval se na mě, když to říkal, a v jeho očích něco bylo. Něco se mi pokoušel sdělit.

"Stejně to nezní moc fér," odtušil Micah.

Richard se nepřestával dívat na mne, nutil mě mu porozumět. Nevěděla jsem, proč prostě nespustí štíty a nenechá mne nahlédnout do své mysli.

Skoro jako by mi Richard četl myšlenky, protože řekl: "Žádný vlkodlak ani krysodlak ani leopardodlak, nikdo ti při hledání tvého leoparda nesmí pomoci. Pokud kdokoli jakkoli zasáhne, zkouška je neplatná a on zemře."

"Dokonce, i když ta pomoc bude metafyzická?" zeptala jsem se.

Richard kývl. "Dokonce i pak."

Dívala jsem se na něho, studovala jeho tvář, a mračila se. Nakonec jsem potřásla hlavou. Měla jsem svou vizi, kde Gregory leží a v jakých podmínkách, ale nebyla to skutečná stopa. Jediné, co jsem opravdu potřebovala, bylo někoho se zeptat, kde je díra s kostmi na dně. Ale nikoho tady jsem se zeptat nemohla. Pak přišlo vymodlené vnuknutí shůry.

"Mohu použít své vlastní metafyzické schopnosti, aby mi pomohly?"

Richard kývnul.

Podívala jsem se na Jacoba, protože mi bylo jasné, že námitky přijdou od něj, pokud vůbec od někoho. "Nemyslím, že ti tvá nekromancie pomůže lokalizovat tvého leoparda."

Vlastně by mohla. Jestli jsou kosti, na kterých Gregory leží, největším pohřebištěm v této oblasti, mohla bych být schopná je vysledovat a najít ho. Nebo taky celou noc strávím honěním se za fůrou pohřbených zvířat nebo starými indiánskými hroby. Věděla jsem o rychlejším způsobu, možná ne lepším, ale rychlejším.

Usedla jsem na zem, po indiánsku, ruce si zlehka položila na kolena.

"Co to děláš?" nechápal Jacob.

"Hodlám zavolat munin."

Zasmál se, hlasitý hýkavý zvuk: "Jé, tohle by mělo být dobré."

Zavřela jsem oči a otevřela tu část mne, která má co dělat s mrtvými. Marianne a její přátele jsem to slyšela popisovat jako otevírání dveří, ale je to natolik mou součástí, že je to spíš jako rozevření ruky, jako otevřít něco ve svém těle, což je stejně přirozené, jako natáhnout se přes stůl pro sůl. Může to znít jako hrozně mudlovský popis něčeho mystického, ale mystika je součástí každodenního života. Je tady imrvére, jen jsme se ji rozhodli ignorovat.

Munin jsou duše, mysl mrtvých vložená do jakési kmenové paměťové banky, kam mohou nahlédnout lukoi, kteří mají schopnost s nimi hovořit. Je to vzácná schopnost. Co já vím, nikdo z Richardovy smečky to nedokáže. Ale já ano. Munin jsou jen další druh mrtvých a s mrtvými to umím.

Munin smečky Verna a Marianne, v Tennessee, přicházeli rychle a nadšeně - měli hrozně blízko ke skutečným duchům, shlukovali se kolem mne, dychtiví si popovídat. Cvičila jsem, až jsem dokázala vybírat, kdo se se mnou spojí a bude schopen komunikovat. Bylo to podobné napojení nebo okultismu, který bych, jak mi Marianne nenápadně naznačovala, pravděpodobně mohla provozovat s normálními duchy, kdybych chtěla. Nechtěla. Nerada sdílím své tělo s jinou bytostí, mrtvou či živou. Nahání mi to hrůzu, ano, děsí mě to.

Čekala jsem, až ucítím, jak se kolem mě šíří tlak munin, jako přízračný balíček karet, který mohu promíchat a vybrat kartu, kterou chci. Nic se nedělo. Munin nepřišli. Nebo spíš, roj munin se nedostavil. Existovalo jedno munin, které přišlo vždycky, když jsem zavolala, a někdy, když jsem nezavolala.

Raina byla jediné munin z Richardovy smečky, které se mnou cestovalo pořád. Dokonce i v Tennessee, obklopená munin jiné klanové linie, Raina byla pořád tam. Marianne tvrdila, že Raina a já máme nějaké éterické pouto, i když si nebyla jistá proč. Podařilo se mi povolat munin stovky let staré a Raina, teprve nedávno zesnulá, přicházela o to snadněji. Zato Marcus, předešlý Ulfric, zůstával nepolapitelný. Myslela jsem si, že ho se svou nově nalezenou kontrolou budu schopná zavolat, ale nejenže tady nebyl Marcus, nebyl tady nikdo. Mýtina byla bezduchá. Tak by to být nemělo. Tohle je místo, kde požírají své mrtvé, každý člen smečky pojídá maso, aby získal vzpomínky a odvahu, nebo chyby, nedávno zesnulých nebožtíků. Mohli se rozhodnout je nepozřít, ale to bylo jako definitivní exkomunikace. Raina byla moc zlá a někdy jsem dumala, co přesně musíte provést, aby vás z lukoi exkomunikovali. Raina byla tak zlá, že já osobně bych ji nechala táhnout, ale byla mocná. Možná právě proto se pořád potlouká kolem.

Ačkoli potlouká kolem naznačuje, že je jako přízraky z Vernovy smečky, a to ona není. Přebývala v mém nitru, spíš jako by prýštila z mého těla ven, než do mne zvenku vtékala. Marianne pořád nedokázala vysvětlit, proč to mezi mnou a Rainou takto funguje. Některé věci prostě strávíte a naučíte se s nimi žít, protože dělat cokoli jiného, je jako bít hlavou do zdi. Hlavou zeď, neprorazíš. A pokud ano, nebude to zeď, co pukne první.

Raina mě naplnila jako ruka rukavičku a já byla ta rukavička. Ale dlouho jsem pracovala na tom, abych byla schopná ji ovládat. Dospěly jsme k jakési dohodě. Používala jsem její vzpomínky a síly, a za to jsem jí dopřála nějakou tu legraci. Drobným problémem bylo, že Raina byla zaživa sexuálně sadistická nymfomanka a smrt na tom mnoho nezměnila.

Otevřela jsem oči a cítila její úsměv hrát mi na rtech, cítila jsem, jak má tvář získává její výraz. Zvedla jsem se na nohy plavně jako hadí žena a dokonce i má chůze byla jiná. Kdysi jsem to nenáviděla. Nyní jsem to brala jako cenu, jako nutné zlo.

Zasmála se, z plna hrdla, smíchem, za kterým se muži v baru otáčejí. Její smích byl hlubší, než můj, kontraalt, svádění přetavené ve zvuk.

Richard zbledl, rukama stiskl područky svého trůnu. "Anito?" oslovil mne tázavě.

"Hádej znovu, můj medový vlčku."

Při té přezdívce sebou trhl. Ve vlčí podobě má Richard barvu zázvoru, jako zrzavý med, i když jsem o tom nikdy dřív takhle neuvažovala. Na Rainu je spoleh, klidně jí důvěřujte, že pomyslí na něco husté a lepkavé, když se podívá na muže.

Její slova vyšla z mých úst. "Nebuď protivná, sama's mne zavolala na pomoc."

Kývla jsem a byl to můj hlas, který se pustil do vysvětlování zmateně se mračícímu Richardovi: "Pomyslela jsem si o ní něco méně, než vlídné. Nelíbilo se jí to."

Jacob mašíroval k nám a zastavil se, když jsem se na něho podívala Raininým kukučem. "Nemůžeš volat munin. Nejsi lukoi."

Zvláštní, ale vůbec mne nenapadlo, že být leopardem může znamenat nemoci volat munin. Čímž se možná vysvětluje, proč ostatní munin nepřišli, když jsem je volala. "Říkal's, že nekromancie mi nepomůže, Jacobe, nemůžeš mít obojí. Buďto jsem dost lukoi, abych povolala munin, nebo jsem dost nekromant, abych si pomohla sama."

Tak jsme si - Raina a já - vyšláply na toho vysokého muže bez košile. Raině se líbil. Raině se líbí většina mužů. Zvlášť, když je ten muž někdo, s kým ještě nikdy neměla sex... no a v rámci smečky jejich seznam není z nejdelších. Ale Jacob, a víc než dvacet dalších, jsou noví. Rozhlížela se po smečce a lovila nové tváře. U Paris zaváhala a ani jí se nelíbila. Nemůžete mít příliš mnoho alfa děvek v jedné smečce, aniž by se rvaly mezi sebou.

Ucítila jsem něco, co jsem z Rainy nikdy dřív necítila - obezřetnost. Nezamlouvalo se jí, kolika novým lidem Richard dovolil připojit se ke smečce, v tak krátké době. Dělalo jí to starosti. Uvědomila jsem si, poprvé, že to nebyla jen láska, co Marcuse přimělo povýšit ji na lupu. Byla silná, ale víc než to, svým vlastním zvráceným způsobem se o smečku starala, a na jedné věci jsme se, ona a já, perfektně shodly: Richard byl v tomto směru neopatrný. Ale obě jsme také cítily, že to dokážeme napravit. Byla jsem skoro vyděšená, že ta zlá děvka ze západu a já jsme tak dokonale zajedno. Buďto jsem zkažená nebo Raina nebyla zas až tak zkažená, jak jsem si myslela. Nebyla jsem si jistá, která varianta mi vadí víc.

Samozřejmě, jak jinak, myslela si, že bychom měly Richarda svést, aby nám dovolil usmrtit pár vybraných lidí, a já pořád doufala, že trochu méně sladký důvod by zvítězil. Raina si myslela, že jsem blázen a já si nebyla jistá, jestli s ní nesouhlasím. Stále děsivější a děsivější.

"Anito." Richard zase vyslovil mé jméno, zaváhal, jako by si nebyl jistý, že jsem doma.

Obrátila jsem se, jedna ruka se zvedla k mým vlasům, odhodila je z obličeje. Bylo to gesto Rainy a já pozorovala, že ten jediný pohyb nejen Richarda, ale i Sylvii a Jamila za ní, parádně znervózněl.

Cítila jsem jejich strach. Rainin smích vybublal z mých úst, protože se jí to líbilo. Mně ne. Nikdy jsem neměla ráda, když se mne mí přátelé báli. Mí nepřátelé, prima, ale ne mí přátelé.

"Jsem tady, Richarde, jsem doma."

Zíral na mě. "Když jsem tě naposledy viděl vyvolat munin Rainy, nebyla jsi schopná myslet jako ty, s ní uvnitř sebe."

"Vážně jsem tě na všechny ty měsíce neopustila jen proto, že jsem se bála, jak blízcí si jsme. Odjela jsem, abych se dala dohromady, což dílem znamenalo i naučit se kontrolovat munin."

Raina vyhrkla: Kontrolovat mne? Zlatý voči. Neřekla to nahlas, jen v mojí hlavě. Dlouho mi trvalo si uvědomit, že některé věci jsou vysloveny nahlas a některé ne. Matoucí, ale zvykla jsem si.

Nahlas jsem řekla, co jsem viděla ve své vizi. "Viděla jsem Gregoryho v díře. Nahého, svázaného, ležel na posteli z kostí. Kde to je?"

Raina mi ukázala výjevy. Jako zrychlený film, ale ty výjevy s sebou nesly emoce, narážely do mne, jeden za druhým. Viděla jsem kovový dekl, přišroubovaný, nahoře s malým dýchacím otvorem. Vpouštěl dovnitř dost světla, abyste viděli, pokud slunce stálo dost vysoko. Provazový žebřík, visel dolů do tmy a byl vytahován, když nebyl zapotřebí. Byla jsem Rainou klečící na lůžku z kostí, lidskou lebku vedle kolena. Měla jsem injekční stříkačku a vstřikovala její obsah do tmavovlasého muže, který byl spoután jako Gregory, kotníky k zápěstím. Měl roubík a pásku přes oči. Když se jehla zabodla, zakňučel a začal plakat. Drogy mu bránily v proměně.

Převrátila jsem ho na bok a uviděla, že se mu kousek kosti zabodnul do nahého přirození. Sklonila jsem se k vůni čerstvé krve, čerstvého masa, a bezmezně opojnému pachu strachu, který z muže vycházel. Ne z muže, z lukoi. Prohrabala jsem si cestu ven z té vzpomínky dřív, než mu na něho Raina přitiskla naše rty. Odstrčila jsem ji od sebe, ale pořád jsem čichala strach, pot z drogy perlící se na jeho kůži, vůni mýdla, kterým ho Raina myla, denně, než týrání začalo. Věděla jsem, že jeho jméno zní Todd a že mluvil s reportérem o lukoi, pomohl mu za úplňku nainstalovat kameru s nočním viděním, pro peníze. Možná si zasloužil umřít, ale ne takto. Nikdo si nezaslouží umřít takto.

Přišla jsem k sobě vleže na zemi před trůnem, na obličeji mi zasychaly slzy. Jamil a Shang-Da stáli mezi mnou a davem, který se hnul, aby mi pomohl. Claudia a Igor čelem proti nim, a Rafael držel Micaha za ruku, snažil se ho přesvědčit, aby se ke mně neprobojoval. Merle a Noah se přesouvali, aby se připojili ke Claudii a Igorovi. Všechno to bylo zralé, akorát tak skončit v pekle.

Vzepřela jsem se na rukách... a všichni na fleku strnuli. Můj hlas zněl ochraptěle, ale byl můj. "Jsem v pořádku. Jsem v pořádku."

Nejsem si jistá, že mi věřili, ale úroveň napětí začala skoro okamžitě klesat. Ještě, že tak. Dnes v noci už mám dost problémů, i když se tu nestrhne rvačka ve volném stylu, všichni proti všem.

Vzhlédla jsem na Richarda a jediné, co jsem cítila, byl vztek. "Takhle jste hodlali zabít Gregoryho, prostě ho nechat dole v oubliette, dokud neshnije?" Můj hlas teď byl tichý, protože kdybych nad ním ztratila kontrolu, nejsem si jistá nad čím a kolik kontroly bych ještě ztratila. Znám Rainu. Není pryč. Nejdřív chce svou odměnu. Práci odvedla. Vím, kde Gregory je. Dokonce vím, jak se tam dostat. Zaslouží si i prémie. Netroufala jsem si ztratit nad sebou kontrolu, když číhala, jako nějaký žralok, hned pod hladinou.

"Řekl jsem jim, aby Gregoryho dali někam daleko ode mne. Neřekl jsem jim, aby ho strčili tam."

Vyškrábala jsem se na nohy, dokonce i pohyby těla jsem měla pečlivě pod kontrolou, svaly skoro ztuhlé adrenalinem a potřebou mlátit kolem sebe, hlava nehlava. "Ale nechal's ho tam. Kdo slézal dolů a pumpoval do něj drogy, aby mu zabránily v proměně? Už nemáš Rainu, aby dělala špinavou práci. Kdo to byl? KDO TO BYL?" Řvala jsem mu do obličeje a hněv byl přesně to, co potřebovala. Přelila se přese mne a poslední torzo sebekontroly, které jsem snad ještě měla, šlo ke dnu, protože jsem chtěla Richardovi ublížit. Chtěla jsem to udělat.

Udeřila jsem ho, zatnutou pěstí, opřela jsem se do toho celým tělem, nakonec stočila ruku, dala jsem do rány všechno, co jsem měla. Udělala jsem to, co nás učili v lekcích bojových umění, naostro. Nemířila jsem na Richardův obličej, ale na bod dva palce za ním, uvnitř. To byl pravý cíl.

Zaujala jsem obranný postoj dřív, než měli Jamil a Shang-Da čas zareagovat. Cítila jsem je pohybovat se ke mně a cítila jsem i ostatní, sunuli se vpřed. Přesně to, čemu jsem se chtěla vyhnout... a já to provedla. Raina se smála v mojí hlavě, smála se nám všem.

25

Richard se nahýbal přes opěradlo svého trůnu, vlasy mu zakrývaly tvář, když mě Sylvie popadla. Nebránila jsem se. Její prsty se mi zaryly do paží a bylo jasné, že ráno budu mít modřiny. Nebo možná ne. Možná se mi zahojí. Jacob to pozoroval, celý užaslý a potěšený.

Ohlédla jsem se a zjistila, že bodyguardi se rvou. Leopardi a krysy se rozestupovali, vlci se začínali kolem nich stahovat. Otevřela jsem pusu, abych něco zaječela, ale vtom Richardův hlas zahřměl nad mýtinou.

"Dost!" To jediné slovo nás všechny zmrazilo a my k němu obrátili šokované tváře. Stál před trůnem, jedno rameno a hořejšek hrudi postříkané krví. Z půlky úst zbyla rudá změť. Nikdy dřív jsem nedokázala natropit takovou škodu.

Vyplivl krev a řekl: "Nejsem potupen. Někteří z vás uvnitř oubliette byli. Víte, co to bývalo, dokud Raina ještě žila. Můžete snad Nimir-Ra vyčítat, že mne nenávidí, že jsem tam dolů strčil jejího leoparda?"

Cítili jste, že napětí začíná opadat, jak vlci ustupovali vzad. Richard musel Jamilovi a Shang-Da přikázat, aby couvli, a oni a Claudia s Igorem do sebe naposled šťouchli, jako zápasníci kteří pořád neví, kdo byl tvrdší. Neuvědomila jsem si, že Claudia je skoro o šest palců vyšší než Jamil, dokud se od sebe neodtáhli a on musel zírat nahoru, aby jí mohl zle hledět do očí.

Sylvie mi zašeptala do ucha: "Seš v pořádku?"

Vzhlédla jsem k Richardovi. Pořád krvácel. "Až na to, že je mi trapně, jo."

Pustila mě, pomalu, jako by si nebyla jistá, že je bezpečné dát mi volnost. Oprdelkovala napravo ode mne, mezi mnou a Richardem, dokud ji neodmávnul.

Stál přede mnou a zírali jsme jeden na druhého. Z pusy mu pořád kapala krev. "Máš teď po čertech úder."

Kývla jsem. "Být člověk, co by ti to udělalo?"

"Zlomená čelist nebo možná vaz."

"To jsem nechtěla."

"Tvůj Nimir-Raj tě naučí, jak odhadnout svou sílu. Možná bys měla na nějakou dobu vynechat hodiny bojových umění, než pochopíš, jak tvé tělo nyní funguje."

"Dobrá rada."

Položil si ruku na ústa a zůstala mu na ní jasná krev. Měla jsem nutkání chopit se té ruky a krev olízat. Chtěla jsem se vyšplhat na jeho tělo a přitisknout mu pusu na ústa a vypít ho do dna. Ten obraz byl tak živý, že jsem musela zavřít oči, takže jsem ho tam neviděla stát napůl nahého, zkrvaveného, jako by mi to mohlo pomoci ho nechtít. Nepomohlo. Čichala jsem jeho kůži, vůni jeho, a čerstvou krev jako polevu na dortíku za výlohou cukrárny, kde mají zavřeno.

"Běž si pro svého leoparda, Anito."

Otevřela jsem oči a podívala se na něho. "Oubliette byla jednou z věcí, proti kterým jsi za Markuse brojil. Říkal jsi, že je nehumánní. Nechápu, jak jsi ji mohl použít."

"Byl tam už skoro den, než jsem se zeptal, kam ho vlastně dali. Taková je má vina."

"Ale čí byl nápad ho tam dát?"

Richard se podíval na Jacoba. Ten pohled mluvil za vše.

Vydala jsem se za dlouhánem. "Nezavolal's mi, Jacobe."

"Dostaneš svého leoparda, tak co na tom sejde?"

"Jestli se ještě někdy dotkneš někoho z mých lidí, zabiju tě."

"Hodláš postavit svá koťata proti naší smečce?"

Zavrtěla jsem hlavou. "Ne, Jacobe, tohle je osobní, mezi mnou a tebou. Znám pravidla. Bude to osobní výzva mezi tebou a mnou, což znamená, že ti nikdo nebude smět pomoci."

"Ani tobě," odsekl. Zíral na mě seshora, zneužíval svou výšku, aby mi nahnal strach. Nefungovalo to. Jsem zvyklá být prcek. Hleděla jsem na něj mrtvýma očima, dokud úsměšek na jeho tváři nepovadl a on neudělal krok vzad, což ho naštvalo. Ale o ten krok vpřed už nepostoupil. Jacob může být schopný zabít Richarda ve fér boji o dominanci, ale nikdy nebude opravdovým Ulfricem.

Pokročila jsem těsně k němu, dost blízko, aby nás dobrá urážka přinutila se dotknout. "Je v tobě cosi slabého, Jacobe. Cítím to, a stejně tak i oni. Můžeš Richarda vyzvat a zvítězit, ale smečka tě nikdy nepřijme za svého Ulfrica. Tvé vítězství je rozeštve - vypukne občanská válka."

Něco mu problesklo očima.

"Tebe to neděsí. Je ti to jedno," zašeptala jsem.

Vycouval ode mne, odvrátil oči, tvář. "Slyšela's Ulfrica. Běž si pro svého kocoura, než si to rozmyslíme."

"Ty si nedokážeš nic rozmyslet ani se stowattovou žárovkou a týmem pomocníků."

Za to se na mě zamračil. Občas je můj humor trošku esoterický nebo možná prostě není směšný. Jacob ho směšným neshledával.

"Běž s ní, Sylvie, postarej se, aby měla k dispozici všechno, co potřebuje, aby ho dostala odtam ven a zpátky k autům bezpečně," nakázal Richard.

"Jsi si jist, že chceš, abych odešla?" optala se.

"Zůstaneme s ním," odtušil Jamil. Žádný z nich se ani nesnažil skrýt, že se při řeči dívají na Jacoba. Nejenže mu nevěřili, dokonce jim bylo jedno, že ví, že mu nevěří. Jak to mohlo dospět takhle daleko? Co se ve smečce děje, že mi o tom ještě nikdo neřekl? Mnoho, podle výrazů jejich tváří.

"Může jet domů až po obřadu zlomení jejích pout se smečkou," namítl Jacob.

"Půjde domů, když já řeknu, že jde domů," ucedil Richard, hlas tichý a plný těch hrdelních tónů, do nichž sklouzává těsně předtím, než se přetaví v něco vrčící a nelidské.

"Dnes v noci sem přišly všechny kandidátky, Ulfricu, připravené a nastrojené, aby tě potěšily."

"Pak se tedy mohou nastrojit, aby mě potěšily, i jindy."

"Zklameš..."

"Chybí málo a překročíš své meze, Jacobe." Na tom, jak to řekl, muselo něco být, protože Jacob konečně zmlkl a mírně se uklonil. Ale podařilo se mu vložit do svého gesta výsměch a dokonce i zdálky bylo vidět, že je nemyslí vážně. Ale sklopil zrak, když skláněl hlavu a ohýbal se v pase. Je chybou spouštět oči ze svého soupeře.

Zeptala jsem se: "Jsem tedy pořád lupa, až do obřadu?"

"Vypadá to tak," odtušil Richard

"Ano," potvrdila rázně Sylvie. A pohlédli na sebe.

"Dobře." Kopla jsem Jacoba do obličeje, ačkoli ne tak tvrdě, jako jsem udeřila Richarda. Nemusíte kopnout stejnou silou, abyste dosáhli téže újmy na zdraví.

Sledovala jsem, kdo ze smečky se pohnul směrem k nám a kdo ne. Neviděla jsem, co dělali všichni, ale viděla jsem dost. Nikdo poblíž trůnu ani prstem nehnul, aby mne zastavil nebo mu pomohl.

Jacob se škobrtavě dostal na nohy. Jeho nos pukl jako přezrálé ovoce. Krev mu z obličeje crčela na ruce, jako karmínová voda. Zaječel na mě, hlas zastřený krví, co mu tekla do krku: "Zlomila's mi nos!"

Stála jsem v obranném postoji, který jsem se naučila v kenpo, čistě pro všechny případy, ale nepokusil se mi ránu vrátit. Myslím, že mu bylo jasné, že kolem je příliš mnoho lidí celých žhavých získat záminku načechrat mu fasádu. Jacob byl slabý, ale chytřejší, než vypadal, a ne tolik jako byl arogantní.

"Jsem lupa klanu Kamenného trůnu. Možná jen tuto noc, ale jsem lupa. A on je Ulfric a ty, Bůh je mi svědkem, prokážeš úctu!"

"Nemáš žádné právo zpochybňovat Geriho tohoto klanu. Já si své místo zasloužil. Tys jen šoustala Ulfrica."

Zasmála jsem se a to ho překvapilo, znejistěl. "Znám zákony smečky, Jacobe. Na tom, jak jsem tu práci dostala, pendrek záleží. Záleží jen na tom, že jsem lupa, a to znamená, že pro každého, mimo Ulfrica, je mé slovo zákon."

Jeho oči koukaly nejistě a objevila se první nejasná stopa strachu, jako závan hořké vůně. "Budeš jako lupa sesazená. Tvé slovo neznamená nic."

"Já jsem Ulfric, Jacobe, ne ty, a já řeknu, čí slovo něco znamená a čí je jen bzučením otravného hmyzu. Dokud neproběhne obřad zlomení jejích pout se smečkou, Anita stále je lupa, a já budu podporovat, co říká."

"I já," přidala se Sylvie.

"I já," Jamil.

Shang-Da: "Já svého Ulfrica podpořím ve všem."

"Pak si tedy pojďme užít trochu ironie," ujala jsem se slova. "Vzhledem k tomu, že strčit Gregoryho do oubliette byl Jacobův nápad, ať zaujme Gregoryho místo."

Jacob začal protestovat, rukama se pořád snažil zastavit krev, co mu tekla z nosu. "To nemůžeš udělat."

"Inu, jenže ona může," vyvedl ho z omylu Richard a byl v něm jakýsi chlad, který jsem nikdy dřív neviděla. Sám by se s tím nápadem nevytasil, ale líbil se mu. Z čehož mi hned bylo jasné, jak frustrovaný z Jacoba je.

"Bezva," zajásala jsem. "Můžeme teď, jako civilizované dlaci, jít k oubliette a zachránit Gregoryho?"

"Já do té díry dobrovolně nevlezu," vztekal se Jacob. Jeho hlas zněl malinko legračně, což bylo vší tou krví a nosem na maděru, ale mluvil sebejistě. Neradno býti si jistým.

"Tvůj Ulfric a tvá lupa se usnesli, že ano," spustila Sylvie. "Odmítnout rozkaz znamená odmítnout jejich autoritu."

Jamil pokračoval: "Odmítnout jejich autoritu znamená být vyhoštěn z klanu."

Jacob zíral na mě, oči temné zlobou, když říkal: "Poslechnu svého Ulfrica, ale neuznám Nimir-Ra za svou lupu."

"Pokud já říkám, že ona je lupa, pak popřít to je zpochybněním mojí autority jako Ulfrica," chladně konstatoval Richard.

Jacobovy oči po něm střelily. "Odhlasovali jsme si zbavit ji hodnosti naší lupy."

"Já hlasuji za její znovunastolení," opáčil Richard, hlas hluboký a klidný, ale dost hlasitý, aby se patřičně nesl.

"Uspořádej nové hlasován," poroučel Jacob, ještě pořád se potýkal s krví na obličeji. "Zase dopadne v její neprospěch."

"Ne, Jacobe, tys mne nepochopil. Řekl jsem, že já hlasuji za její návrat, ne ty, ani nikdo jiný, jen já."

Jacobovy oči skoro vypadly ze svých důlků. "Kázal jsi o demokracii v praxi, odkdy jsem se připojil k tomuto klanu. Hodláš teď všechno vrátit do starých kolejí?"

"Ne, všechno ne, ale nevolíme Frekiho, ani Geriho, ani Hatiho či Sköll. Nehlasujeme o volbě Ulfrica. Proč bychom měli hlasovat o lupě?"

"Šoustá s Nimir-Raj. Už jen kvůli tomu by měla být jako lupa vykázána."

"To je můj problém, ne tvůj, ne smečky."

"Míníš s ní šoustat i ty? Myslíš, že Nimir-Raj se bude dělit?"

Richard začal něco říkat, ale Micah promluvil první. Ukročil od ostatních, stráže po boku. "Proč se neptáš Nimir-Raj?"

Richard se na mě podíval, v očích otazníky. Pokrčila jsem rameny.

"Zeptej se jeho, Jacobe," řekl Richard. Krev už mu skoro přestala kapat z úst."

"Vadilo by ti, kdyby Ulfric šoustal tvou Nimir-Ra?" Jacob pořád krvácel jako píchnuté prase. Hruď, břicho, dokonce předek kraťasů měl nasáklé krví.

"Souhlasil jsem s jakýmkoli uspořádáním, jaké si bude Anita přát, pokud zůstane mojí Nimir-Ra a mojí milenkou."

"Ty by ses o ni dělil s jiným mužem?" zeptal se Jacob, jako by neměřil vlastním uším.

"Se dvěma jinými muži," upřesnil Micah.

Tím si vysloužil všeobecnou pozornost, zírali na něj skoro všichni. Mrkla jsem po něm, ale povětšinou jsem sledovala reakce ostatních, speciálně pak Richardovy. Ostatní vypadali v šoku, Richard zamyšleně, jako by Micah konečně udělal něco, co mu nebylo až tak proti mysli.

"Je lidským služebníkem Vládce města. Že je mou Nimir-Ra to nezmění. Cítil jsem znamení, která je poutají k sobě, a to není něco, co se jen tak zlomí, jako se, podle všeho, nezlomí ani znamení, jež ji poutá k Ulfricovi."

"Nic ji k Ulfricovi neváže, jen její tvrdohlavost, a jeho," zavrčel Jacob.

"Myslíš?" řekl Micah tázavě.

Jacob vypadal nejistě. Krev crčící mu z nosu konečně začala zpomalovat. "Viděl jsi víc, než jsem viděl já, pokud si myslíš, že pořád mají nějaké zvláštní pouto."

"Víc, než viděl kdokoli z nás." Zase Paris, která se protlačila do čela davu.

"Jsem Nimir-Raj, je samozřejmé, že vidím víc, než vy." Dikce jeho hlasu způsobila, že to vyznělo logicky. Prosté konstatování holé skutečnosti.

"Jsem Geri, třetí v nástupnictví na trůn."

"Můj třetí v nástupnictví je Noah. Myslím, že pokud se ho zeptáš, i on poví, že neviděl, co jsem viděl já. Třetí v nástupnictví na budoucího Nimir-Raj nebo Ulfrica není totéž, jako jím být."

Zabojovala jsem, abych Micaha nepočastovala vděčným pohledem, ale moc se mi chtělo to udělat. Pořád ještě jsme blafovali, až se hory zelenaly, a rozhodně ještě nejsme bezpečně za vodou.

"Nemůžeš mínit vážně, že bys sdílel svou lupu se dvěma jinými muži," řekla Paris. Prodrala se přímo před Richarda, stála teď ke mně zády. Buďto chce urážet nebo je hloupá. Možná obojí.

Richard na ni shlížel a nebyl to vlídný pohled. Tak nějak si nemyslím, že Paris kdy měla moc velkou šanci stát se lupou. Rozhodně ne s Richardem na trůnu. "Do toho, co já a má lupa děláme, nikomu z vás nic není."

Viděla jsem, jak jí ztuhla záda, jako by ji uhodil. Možná uhodil její pýchu. Ona vážně věřila, že ho dokáže svést, aby ji vybral. Mohla jsem jí říci, že sex není klíčem k Richardově srdci. Měl ho dost rád, ale nepatřil mezi jeho nejvyšší priority, ne když byl na překážku věcem, které za prioritní považoval. Šlo o stejnou chybu, kterou s ním udělala Raina, nebo o jednu z chyb, kterých se ve vztahu k němu dopustila. Ani Raina Richardovi nikdy doopravdy nerozuměla.

"Nemůžeš jen tak svévolně rozhodnout, že o tom nemusíš dát hlasovat," rozčiloval se Jacob.

"Ano," opáčil Richard, "mohu."

Popošla jsem vedle Jacoba. "To znamená být Ulfric, Jacobe."

"Hodláš se vrátit k diktátorskému režimu, po všech těch svých vzletných řečech?" nedal si pokoj Jacob.

"Pro dnešek postačí, že Anita je mojí lupou a že se na tom nic nemění. Ostatní probereme později."

"Já tvrdím, že dáme hlasovat, jestli si smečka přeje návrat k diktátorskému režimu," Jacob. Kdo taky jiný?

"Jestli ti nedají ten nos do dlahy, sroste křivě," upozornila jsem ho mateřsky.

Křísnul po mě zlým pohledem. "Ty se do toho nepleť."

Richard přivolal muže s krátkými vlasy a elegantním knírkem. Setřásl ze zad ruksak a začal vytahovat medicínské propriety. "Ošetři mu nos," požádal Richard a pak se otočil k Sylvii. "Až ho obváže, vyber nějaké lidi a eskortujte Jacoba k oubliette."

Z davu se ozvalo brblání. Jeden jasný hlas, který jsem nikdy dřív neslyšela, namítl: "To nemůžeš udělat."

Richard vzhlédl, očima pátral v davu, a oni pod jeho pohledem ztichli. Síla se z něj vyvalila jako žhavá neviditelná mlha, co vám ulpí na kůži a ztěžuje dýchání. Uhýbali před jeho očima. Někteří se dokonce svezli do submisivní pozice, těla nízko při zemi, oči protočené nahoru, paže a nohy u těla, přesně v duchu: být menším a ještě menším, až budu nejmenším na celém světě. Chtěli vypadat malí a bezbranní, bez okolků žadonili, aby jim neublížil.

"Zde jsem Ulfricem já. Je-li mezi vámi někdo, kdo s tím nesouhlasí, směle může vyzvat dalšího v pořadí a pak dalšího a dalšího, až se stane Frekim, pak se prohlásit Fenrirem a nakonec vyzvat mne. Pokud mne zabijete, pak můžete být Ulfricem a nastolit jakoukoli proklatou politiku se vám zachce. Do té doby... držte kurva hubu a plňte moje rozkazy."

Nemyslím, že bych Richarda někdy slyšela klít. Ticho bylo tak husté, že by se dalo krájet. A rozkrojil je Jacob, jako bych to nevěděla. Netrpělivě odstrčil knírkatého doktora, který se mu pokoušel vycpat nos něčím, co vypadalo jako gáza. "Na scéně se objeví Anita a ejhle, taky tvá páteř. Zabíjí a mučí pro tebe jako Raina pro Marcuse?"

Richardova pěst udeřila. Rozmazaná šmouha, kterou jsem nedokázala sledovat. Bylo to téměř magické. Jednu chvíli Jacob stál a hned pak ležel na zemi, oči protočené dozadu dovnitř do hlavy.

Richard se obrátil k ostatním, nahý trup mu dekorovala zaschlá krev, vlasy ve světle pochodní připomínaly tekutý, vlnící se bronz. Jeho oči byly jantarové oči vlka a v kontrastu s opálením tmavším než je běžné letní, vypadaly zlatěji. "Myslel jsem si, že jsme lidé, ne zvířata. Domníval jsem se, že můžeme změnit staré pořádky a zavést lepší. Ale dnes večer jsme to všichni ucítili, když Anita a její leopardi splynuli. Něco bezpečné a dobré. Snažil jsem se být mírný a laskavý a podívejte se, kam nás to dostalo. Jacob řekl, že Anita je mou páteří. Není, ale dělá něco správně, něco, v čem já selhal. Když to nejde po dobrém, zkusíme něco jiného." Podíval se na mě těma cizíma očima a řekl: "Pojďme pro tvého leoparda. Musíme ho dostat z oubliette, než tam přijde Jacob." A vyrazil do lesa a nás ostatní nechal klusat za ním. Nikdo se na nic neptal. Následovali jsme Richarda mezi stromy. Následovali jsme Ulfrica, protože se patří následovat svého krále, je-li hoden toho jména. A vůbec poprvé mne napadlo, že možná, jenom možná, z Richarda nakonec přece jen bude Ulfric.

26

Oubliette, bylo kulaté kovové víko v zemi. Kovové víko bylo uprostřed mýtiny obklopené vysokými, řídkými stromy. Z jedné strany je obkružoval zimolez. Listy měl při zemi tak husté, že to místo vypadalo netknuté. Nikdy bych je nenašla, nevědět, že tady je.

Oubliette je francouzsky zapomenuté místo, ale nejde o doslovný překlad. Oubliette znamená jednoduše zapomnění, ale co je to ve skutečnosti? Místo, kam dáte lidi, když je už nemíníte nikdy pustit. Tradičně se jedná o díru, kam když někoho jednou strčíte, nemůže už ven. Nekrmíte je, ani jim nedáváte vodu, ani s nimi nemluvíte, ani nic. Prostě odejdete. Ve Skotsku existuje hrad, kde našli oubliette, která byla doslova zazděná a zapomenutá, objevená až v současnosti při přestavbě. Podlaha byla vystlaná kostmi a mezi ostatky byly nalezeny kapesní hodinky z osmnáctého století. Byl zde otvor, kterým jste viděli do hlavní jídelny, cítili jídlo, přitom umírali hlady. Pamatuji si, že jsem uvažovala, jestli jste v jídelně, při jídle, slyšeli nářek lidí. Většina oubliette je izolovanější, takže jak ho tam odložíte, už nikdy si s vězněm nemusíte dělat starosti.

Dva vlkodlaci v lidské podobě poklekli u kovu a začali odšroubovávat dva masivní šrouby na víku. Žádné klíče. Přišroubujete víko a prostě odkráčíte. Kurva fix.

Víko se zvedlo a na jeho odnesení byli zapotřebí oba. Těžké, prostě pro případ, že drogy nezabrání zvednutí hladiny adrenalinu a dojde k proměně. Dokonce i ve zvířecí podobě budete mít setsakra problém dostat se přes ně ven.

Došla jsem na kraj díry a pach mě zahnal zpátky. Smrdělo to tam jako ve stáji. Nevím, proč mě to překvapilo. Gregory byl tam dole kolik, tři dny, čtyři? Ve filmech se mluví o umírání hlady, romantika - pokud taková hrůza vůbec může být romantická - ale nikdo nikdy nemluví o vyměšování, protože musíte, prostě musíte. Není to romantické, jen ponižující.

Jamil přinesl provazový žebřík a připevnil ho velkými kovovými úchyty do boku díry. Žebřík se propadl do tmy s charakteristickým zarachocením. Donutila jsem se přišourat zpátky ke kraji oubliette. Teď jsem byla na zápach připravená. Pod uleželým smrádkem přežívání v příliš malém prostůrku byl suchý pach. Suchý, prašný pach. Pach starých kostí, staré smrti.

Gregory není zrovna nejsilnější osobností, co znám, dokonce se neumístil ani v první stovce. Co to s ním asi udělalo, ležet tam ve tmě, s puchem starých kostí, staré smrti, dorážejícím na jeho tělo? Vysvětlili mu, jak ho tak nechávají umřít? Říkali mu pokaždé, když zašroubovávali víko, že se už nevrátí, leda aby ho zdrogovali?

Ta díra byla černočernou černí, temnější, než hvězdami posetá obloha, tmavší, než cokoli, co jsem viděla, za dlouhou dobu. Dost široká, aby se dolů do tmy protáhla Richardova mohutná ramena, ale bylo to na knop. Čím déle jsem se tam dívala, tím užší mi připadala, jako by to byla nějaká černá tlama, co čeká, aby mne spolkla. Už jsem se zmiňovala, že mám klaustrofobii?

Richard přišel za mnou, nahlížel dolů. V roce měl nerozsvícenou baterku. Něco se mi muselo odrazit na tváři, protože řekl: "Dokonce i my potřebujeme světlo, abychom viděli."

Natáhla jsem se po baterce.

Zavrtěl hlavou. "Já tohle dopustil. Já ho dostanu ven."

Rozhodně jsem zakroutila hlavou. "Ne. Je můj."

Klekl si vedle mne a tiše promluvil. "Cítím tvůj strach. Vím, že nemáš ráda uzavřená místa."

Zírala jsem do jámy a dovolila si vzít na vědomí, jak vystrašená jsem. Bála jsem se tak, že jsem na jazyku cítila něco zvětralé a kovové. Měla jsem takový strach, že mi srdce bušilo v krku jako polapené ptáče. Můj hlas zazněl klidně a normálně. Čemuž jsem byla ráda. "Nezáleží na tom, že mám strach." Dotkla jsem se baterky, snažila se mu ji vytáhnout z ruky, ale držel pevně. A pokud jsem si s ním nechtěla hrát na přetahovanou - pravděpodobně bych prohrála - nezbylo mi, než ruku odtáhnout.

"Proč musíš být nejtvrdší, nejstatečnější? Proč mi nemůžeš, aspoň jednou, dovolit, abych pro tebe něco udělal? Vlézt do té díry mě neděsí. Dovol mi to pro tebe udělat. Prosím." Jeho hlas byl pořád tichý a nakláněl se ke mně tak, že jsem na něm cítila zasychající krev, hojnost čerstvé krve v jeho ústech, jako by se mu nějaká malá ranka docela nezahojila.

Zavrtěla jsem hlavou. "Musím to udělat sama, Richarde."

"Proč?" a v jeho hlase teď zazněl první náznak zloby, jako teplé plácnutí.

"Protože mne to děsí a musím zjistit, jestli to dokážu."

"Dokážeš co?"

"Jestli dokážu slézt dolů do té díry."

"Proč? Proč se to musíš dozvědět? Dokázala's mně a všem tady, že seš tvrdá. Nemáš nám už co dokazovat."

"Sobě, Richarde, mám co dokazovat sama sobě."

"Co by se změnilo, kdybys nedokázala vlézt do té smrduté díry? Už nikdy to nebudeš muset udělat, Anito. Prostě to nedělej."

Hleděla jsem na něj, na zmatek v jeho tváři, očích, které už zase potemněly do své obvyklé, dokonalé čokoládové. Pokoušela jsem se tyhle věci Richardovi vysvětlovat před pár lety. Nakonec jsem si uvědomila, že to nikdy nepochopí a unavovalo mě vysvětlovat sama sebe. Nejen Richardovi, všem.

"Dej mi tu baterku, Richarde."

Sevřel ji oběma rukama. "Proč to musíš udělat? Prostě mi to řekni. Seš tak vyděšená, že máš sucho v puse. Chutnám to ve tvém dechu."

"A já ve tvém chutnám čerstvou krev, ale musím to udělat, protože mne to děsí."

Potřásl hlavou. "Tohle není odvaha, Anito, to je paličatost."

Pokrčila jsem rameny. "Možná, ale přesto to musím udělat."

Stiskl baterku pevněji. "Proč?" A zčistajasna mne napadlo, že v téhle otázce jde o víc, než o oubliette a proč do ní musím sešplhat.

Povzdechla jsem si. "Čím dál míň a míň věcí mne děsí, Richarde. Takže když narazím na něco, co mi vadí, musím to otestovat. Musím zjistit, jestli to dokážu."

"Proč?" Studoval mou tvář, jako by si ji ukládal do paměti.

"Prostě, abych zjistila, jestli to zvládnu."

"Proč?" a ta zlost teď byla víc, než jen slabý náznak.

Zavrtěla jsem hlavou. "Nesoutěžím s tebou, Richarde, ani s nikým jiným. Je mi u prdele, kdo je lepší nebo rychlejší nebo statečnější."

"Tak proč to dělat?"

"Jediná bytost, se kterou soutěžím, jsem já, Richarde, a budu mít horší mínění sama o sobě, jestli dovolím tobě nebo komukoli jinému slézt tam dolů první. Gregory je můj chlapec, ne tvůj, a musím ho zachránit já."

"Už's ho zachránila, Anito. Nezáleží na tom, kdo sleze do té zatracené díry."

Skoro jsem se usmála, ale nevesele. "Dej mi tu baterku, prosím, Richarde. Nedokážu ti to vysvětlit."

"Tvůj Nimir-Raj tomu rozumí?" Hněv ožehl mou kůži jako roj žihadel. Žahání mělo proklatě blízko k bolesti.

Zamračila jsem se na něho. "Zeptej se ho sám, teď naval tu posranou baterku." Když se na mě rozzlobíte, nikdy mi netrvá dlouho oplatit to i s úroky.

"Chci být tvůj Ulfric, Anito, tvůj kluk, ksakru, ať už to znamená cokoli. Proč mi nedovolíš být..." Zmlkl, podíval se stranou.

"Chlap. Tos chtěl říct?"

Podíval se zpátky na mne a kývnul.

"Heleď, jestli spolu máme dál chodit, nebo ať už spolu do pekla budeme dělat cokoli, jednu věc si musíme vyjasnit. Tvé ego už není můj problém. Nebuď chlap, Richarde, buď tím, koho potřebují. Nemusíš být větší a statečnější, než jsem já, abys byl můj muž. Mám přátele, co tráví většinu času snahou dokázat, že mají větší koule, než já. Na to tě nepotřebuji."

"Co když potřebuji být statečnější, než jsi ty kvůli sobě, ne kvůli tobě?"

Popřemýšlela jsem o tom, vteřinku či dvě, pak řekla: "Ty se slézt do oubliette nebojíš, viď?"

"Nechce se mi tam dolů a nechci vidět, co Gregorymu udělali, ale nebojím se jako ty. Ne."

"Takže tím, že do díry slezeš, neprokážeš větší statečnost, než mám já, viď že ne? Protože tebe, jít tam dolů, nic stát nebude."

Naklonil se blízko, velmi blízko k mému uchu, pak mi na kůži doslova vdechl nejtišší ze zvuků: "Jako by, zabít pro mne Jacoba, nic nestálo tebe."

Strnula jsem vedle něj, pak se otočila, snažila se nevpustit na svou tvář šok.

"Věděl jsem, že právě na to myslíš od chvíle, kdy jsem tě uviděl se na něho podívat."

"Dovolil bys mi to?" optala jsem se hlasem tichým, ale ne tak tichým, jako byl ten jeho.

"Ještě nevím. Ale nezdůvodňovala sis to tím, že udělat to, pro tebe nic nebude a mě by to přišlo draho?"

Zírali jsme na sebe, nakonec jsem přikývla.

Usmál se. "Tam mi dovol slézt do té zasrané díry."

"Kdys začal používat fekální terminologii?"

"Když's byla pryč. Myslím, že mi chyběla." Najednou se na mě zakřenil, jasný záblesk úsměvu ve tmě.

Nemohla jsem mu ho neoplatit. Vkleče, vedle toho hrozného černého otvoru, strach na jazyku, jeho hněv se vznášel ve vzduchu kolem nás, a my se na sebe usmívali. "Dovolím ti vlézt tam první," svolila jsem nakonec milostivě.

Úsměv se šířil, až mu naplnil oči a dokonce i v matném světle hvězd jsem uviděla, jak srší humorem. "Beru."

Naklonila jsem se k němu a rychle ho políbila. Příliš rychle, aby mezi nás vpadla síla, příliš rychle, abych ochutnala krev v jeho ústech, příliš rychle, abych zjistila, jestli by naše šelmičky protančily našimi těly ve víru čardáše. Políbila jsem ho, protože jsem to chtěla udělat, protože jsem si poprvé myslela, že bychom možná oba mohli být ochotni trochu slevit. Bude to stačit? Kdo to kurva má vědět? Ale doufala jsem. Poprvé, po dlouhé době, jsem skutečně doufala. Bez naděje láska umírá a část vás uvadá. Nevěděla jsem, co fakt, že vkládám naději v Richarda a sebe, znamená pro Micaha. Otevřeně jsme hovořili o sdílení, ale nevěděla jsem, kolik z toho byl tyátr pro veřejnost, a kolik doopravdy. Ale právě v té chvíli mi to bylo jedno. Ťafla jsem ty pozitivní emoce, přitiskla k sobě a držela. Později, později si budeme dělat starosti s ostatními věcmi. Dovolím Richardovi sešplhat dolů první, ale stejně dolů půjdu, a chci tam tu malou jiskřičku hřejivé naděje uvnitř mé hrudi vzít s sebou, spolu se strachem.

27

Richardova váha na provazovém žebříku mi ho pod rukama zpevňovala. Baterku si zavěsil na zápěstí. Pozorovala jsem kaluž žlutého světla ztrácející se dole v úzké tmě a uvědomila si, že jsem na žebříku jen tak tak, má hlava byla pořád nad zemí.

Micah poklekl vedle díry. "Bude to v pořádku," slíbil.

Polkla jsem a podívala se na něho, věděla jsem, že mé oči jsou trošku rozšířené. "Já vím," zalhala jsem, ale hlas jsem měla neznělý, ochraptělý.

"Vážně tohle dělat nemusíš," řekl, hlas tichý, nejneutrálnější, jaký svedl.

Zamračila jsem se na něho. "Ještě ty začínej."

"Pak uděláš nejlíp, když ho doženeš." Neutrality v hlase ubylo, ale nedokázala jsem poznat, co v něm zní.

Začala jsem slézat po měkce hrubém provazovém žebříku, pohybovala jsem se rychle, naštvaně. Vlastně jsem se nezlobila na Micaha. Zlobila jsem se na sebe. Ta zlost mě hnala dolů do tmy, kde se světlo baterky pode mnou zdálo strašně žluté a ostré, vedle zdí z hlíny.

Na sekundu či dvě jsem se zastavila, držela jsem se jako klíště, zírala na tu upěchovanou zem. Pomalu jsem vzhlédla a našla Micaha koukat dolů na mě z takové dálky, že jsem nedokázala poznat barvu jeho očí ani vlasů. Věděla jsem, že je to on podle tvaru obličeje a ramen. Můj ty Bože, jak hluboko ta šachta vede?

Zdálo se mi, jako by se hliněné zdi ke mně nakláněly, jako ruka zatínající se v pěst a mínící mě rozdrtit, takže jsem nemohla vdechnout dost toho zatuchlého vzduchu, aby mi naplnil plíce. Zavřela jsem oči a přinutila se sundat jednu ruku ze žebříku a sáhnout na stěnu. Byla dál, než jsem si myslela, a když jsem se jí konečně dotkla, překvapila mne. Země pod mojí dlaní byla překvapivě studená a já si uvědomila, že v jámě je zima, i když na povrchu panuje vedro časného léta. Otevřela jsem oči a zdi pořád měly zhruba šest stop dokola, jako měly odjakživa. Zem se ke mně nepřibližovala, to si se mnou jen pohrála má fobie.

Začala jsem zase sestupovat a tentokrát jsem se nezastavila, dokud jsem neucítila, že žebřík pod mým tělem povolil a najednou bylo těžší slézat a nenarážet do špinavých stěn. Richardova váha už mi žebřík nestabilizovala. Nabýt prve taková nafoukaná osina v zadku, mohla jsem ho požádat, aby mi ho přidržoval, než se dostanu na konec. Místo toho jsem žebřík objímala jako cvok a nepřestávala se sunout dolů. Je těžké se na něco lepit a současně po tom slézat, ale já to zvládla.

Svět se zúžil na vjem provazu pod mýma rukama, na moje nohy snažící se najít šprušli - jen jednoduchý akt slézání. Došlo to až tak daleko, že jsem přestala nadskakovat vždycky, když mé tělo bouchlo do zdi. Ruce se dotkly mého pasu a já tiše vyjekla. Holčičí zvuk. Odjakživa nenávidím, když takhle zapištím.

Richardovy ruce kolem mého pasu, no jasně. Přidržoval mě posledních pár stop, zatímco se mi srdce pokoušelo vyskočit z hrudi. Došlápla jsem na podlahu, která křupala na ní se válejícími kostmi. Bylo jich požehnaně, přesto jste se nebořili, spíš jste po nich kráčeli, jako řečený svatý po vodě.

Úzká šachta přecházela v malou, stísněnou, jeskyni podobnou díru v zemi. Richard se musel sklánět. Já mohla, s trochou opatrnosti, stát vzpřímeně, i když se mi vršek vlasů otíral o strop natolik, že sklopit trochu hlavu se jevilo jako fakt dobrý nápad.

Micah zavolal shůry nad námi: "Jste v pořádku?"

Po dvou neplatných pokusech se mi povedlo zavolat: "Pohoda, jsme v pohodě."

Micah se stáhl od otvoru, temná tečka proti světlejší šedi. "Můj ty Bože, jak hluboko jsme?"

"Šedesát stop, plus mínus." V jeho hlase zaznělo něco, co mě přimělo se k němu otočit.

Potřásl hlavou a podíval se ke stěně, posvítil baterkou na něco malé a prohnuté. Gregory.

Byl na břiše, svázaný jako prase, paže a nohy v tak ostrém úhlu, že ležet tady takhle tři dny jsem si vůbec nedokázala představit. Byl nahý, bílou látku pásky přes oči zauzlenou a zamotanou do dlouhých blond vlasů, jako by i ta měla týrat a ne jen oslepovat. Když Richardova baterka přejížděla přes Gregoryho tělo, tiše bezmocně zakňoural. Rozeznával přes látku světlo, když nic jiného. Klekla jsem si vedle něho, stříbrné řetězy se mu zařízly do zápěstí a kotníků. Rány byly živé a krvavé, kde se s nimi snažil bojovat.

"Řetězy se prožraly do živého masa," odtušil tiše Richard.

"Bojoval."

"Ne, není dost silný, aby snesl tolik stříbra na kůži. Řetězy se mu zakously do kůže."

Zírala jsem na otevřené rány a nevěděla, co říci. Dotkla jsem se Gregoryho ramene a on zařval skrz roubík, který jsem neviděla. Jeho vlasy ho skryly. Ale v puse měl nacpaný tmavý hadr. Znovu zakřičel a pokusil se mi vykroutit.

"Gregory, Gregory, to jsem já, Anita." Sáhla jsem na něj, jak nejjemněji jsem svedla a znovu zařval. Vzhlédla jsem na Richarda. "Zdá se, že mě neslyší."

Richard si klekl a zvedl chomáč Gregoryho vlasů. Gregory se zmítal víc a Richard mi předal baterku, aby mu mohl jednou rukou přidržet obličej a druhou držet vlasy z cesty. Další chumel látky, tentokrát nacpaný do ucha. Richard ho vytáhl a hlouběji ve zvukovodu našel špunt. Ty se nikdy nemají strkat tak daleko, a když Richard vytáhnul i ten, z ucha vytryskla čerstvá krev.

Jen jsem zírala, má mysl na chvíli ustrnula, nechtěla porozumět. Ale nakonec jsem se uslyšela říkat: "Protrhli mu ušní bubínky. Proč, pro smilování Boží? Copak páska přes oči a roubík ke smyslové deprivaci nestačily?"

Richard podržel špunt ve světle. Musela jsem baterkou svítit přímo na něj, aby bylo poznat, že má kovovou špičku.

"Co je to?"

"Stříbro," hlesl.

"Ach Bože, byl vyrobený speciálně na tohle?"

"Vzpomeň si, Marcus byl doktor. Znal dodavatele zdravotnického náčiní všech kategorií. Místa, kde se dá sehnat nebo vyrobit." Pohled na Richardovu tvář mi napověděl, že se ztratil ve vzpomínkách a něčem temnějším.

Ohlédla jsem se na rány na Gregoryho pažích a nohách. "Dobrý Bože, stříbro mu ušní kanálky roztrhalo stejně jako kůži?"

"Nevím. Je dobře, že pořád krvácí. To znamená, že pokud se brzy promění, pravděpodobně se uzdraví." Richardův hlas byl zastřený.

Neměla jsem na krajíčku, hrůza byla na slzy příliš zdrcující. Chtěla jsem Jacoba tady dole a každého, kdo mu pomáhal, protože tohle kožoměnci bez pomoci neuděláte, ne jeden-na-jednoho.

Richard se pokusil rozvázat pásku přes oči, ale byla tak pevně utažená, že ji nemohl pořádně chytit. Podala jsem mu baterku a vytáhla z pouzdra na levém zápěstí nůž. "Drž ho, je ostrý, nechci ho pořezat, kdyby se bránil."

Richard držel Gregoryho hlavu ve dlaních jako ve svěráku a Gregory se bránil víc, řval skrz roubík. Ale Richard ho držel pevně, zatímco já opatrně vjela čepelí mezi látku a Gregoryho vlasy. Jedno rychlé říznutí a páska to vzdala, ale byla uvázaná tak pevně a dlouho, že ji Richard musel odloupnout.

Gregory ve světle zamžoural a uviděl Richarda. Zakřičel zoufaleji a něco na Richardově tváři umřelo, jako by fakt, že někoho donutil tak hrozně se ho bát, v něm to něco zabil.

Naklonila jsem se, opatrně položila ruku na hromadu kostí a sledovala Gregoryho oči. Konečně mne uviděl. Přestal křičet, ale nevypadal, že se mu ulevilo jaksepatří. Vytáhla jsem mu z pusy roubík a bylo zapotřebí ho sloupnout, bral s sebou kousky kůže rtů. Pomalu pohyboval ústy a kdoví proč mi to připomnělo scénu z Čaroděje ze země Oz, kde Dorotka olejuje Plechovému muži čelist potom, co zrezivěl. Ta představa by mě měla rozesmát, ale nerozesmála.

Na řetězech kolem každého jeho údu byl visací zámek. Richard mne oblezl, abych zůstala tam, kde na mě Gregory viděl. Říkala jsem pořád dokola a dokola: "Bude to v pořádku. Bude to v pořádku." Neslyšel mě, ale na nic lepšího jsem se nevzmohla.

Richard ulomil zámek na jednom zápěstí a na Gregoryho tváři se objevila bolest, jako by bolelo vůbec rukou pohnout. Richard osvobodil obě zápěstí a pak začal pomalu narovnávat Gregoryho tělo.

Gregory křičel, ale tentokrát ne strachem. Bolestí. Snažila jsem se ho kolébat v náručí, ale zdálo se, že jakýkoli pohyb bolí. Museli jsme oba lézt okolo a rozmotávat ho, než byl schopen ležet mi na klíně. Po žebříku sám nevyleze ani omylem.

Ohbí obou paží měl pokrytá vpichy jehel. Žádný se nezahojil. "Ranky po injekcích, proč se nehojí?"

"Stříbrná jehla v přímém kontaktu s krevním řečištěm. Sedativa, co udržují hladinu adrenalinu nízko, takže se nemůžeš proměnit, ale ne až tak moc, abys nic necítila nebo nevěděla, kde jsi a co se děje. Tak to dělávala Raina."

"Takhle měla ve zvyku je spoutávat a přesně tohle jim dělala. Jak se to Jacob dozvěděl?" položila jsem otázku otázek.

"Jeden z mých lidí mu to řekl," odtušil Richard. Zůstal raději na kolenou, než aby stál v předklonu. Jeho tvář byla klidná, skoro pokojná.

"Chci je tady dole. Každého, kdo Jacobovi pomáhal. Ať už ty proklaté špunty do uší přinesl kdokoli, všechny chci tady dole."

Obrátil ke mně ty klidné oči a já na dně toho klidu spatřila hněv. "Dokázala bys tohle někomu udělat? Dokázala bys jim tyhle věci strčit do uší? Dokázala tohle všechno udělat... komukoli?"

Zamyslela jsem se nad tím, skutečně jsem se nad tím zamyslela. Byla jsem nasraná, zhnusená. Chtěla jsem někoho potrestat, ale... "Ne, ne. Dokázala bych je zastřelit, zabít, ale udělat tohle bych nedokázala."

"Ani já."

"Tys věděl, že Gregory je v oubliette, ale nevěděl's, co mu udělali. Věděl?"

Potřásl hlavou. Klečel na kostech, pořád upíral oči na krvavé špunty do uší, jako by v nich byly zakleté odpovědi na otázky, které bylo příliš těžké vyslovit nahlas. "Jacob to věděl."

"Jsi Ulfric, Richarde, měl bys vědět, co se děje tvým jménem, a tím i jménem smečky."

Hněv vzplanul. Tak horce a prudce, že tu malou jeskyňku naplnil jako skoro vřelá voda. Gregory zanaříkal a pozoroval Richarda očima plnýma strachu.

"Já vím, Anito, já vím."

"Takže Jacoba sem dolů nestrčíš?"

"Jo, strčím, ale ne takhle. Může zůstat tady dole, ale ne spoutaný, ne mučený." Richardovy oči bloudily po miniaturním prostůrku. "Už jen být tady dole je mučení."

Ani jsem se s ním nepokusila dohadovat. "Co ti, co mu pomáhali?"

Richard se na mne podíval. "Zjistím, kdo mu pomáhal."

"Bezva. Pak co?"

Zavřel oči a teprve až když rozevřel ruce a uviděla jsem krvácející maso, jsem si uvědomila, že si vmáčkl stříbrné hroty špuntů do dlaní. Vytáhl je a zíral na lesklou krev.

"Ty prostě nikdy nepřestaneš tlačit, že ne. Anito."

"Smečka tě zná jako své boty, Richarde. Vědí, že o své vůli bys sem dolů nikoho strčit nedal, a už vůbec ne s Raininými udělátory. Tohle celé není nic, než výzva tvojí autoritě."

"Já to vím."

"Nechci se hádat, Richarde, ale za tohle je potrestat musíš. Když ne, ztratíš víc půdy pod nohama, než Jacob. Dokonce ani, když ho sem zavřeš, věci, co už jsou v chodu, to nezastaví. Každý, kdo si v tomhle namočil prsty, musí trpět."

"Nejsi naštvaná," řekl a vypadal popleteně. "Myslel jsem, že toužíš po pomstě, ale zdáš se úplně v klidu. Teď."

"Řečeno rétorikou starých filmů jsem přímo prahla po pomstě, ale máš pravdu. Tohle bych nikomu udělat nedokázala a nemůžu nikomu nařídit, aby udělal něco, co já udělat nedokážu. Prostě pravidlo, co dodržuji. Ale ve smečce vládne chaos, a pokud chceš zabránit, aby dál klouzala do pekel občanské války, vlkodlak proti vlkodlakovi, musíš být krutý. A musíš dát jasně na vědomí, že tohle se nesmí."

"Nesmí."

"Existuje jenom jeden způsob, jak jim to dát na vědomí, Richarde."

"Trest," skoro to slovo vyplivl, jako nějakou kletbu.

"Ano."

"Snažil jsem se měsíce - ne, roky - abych systém cukr a bič odstranil. Ty po mně chceš, abych to všechno zahodil a vrátil staré pořádky.

Gregoryho ruka se zvedla, pomalu, rozbolavěle a chytila se mojí ruky, kterou jsem hladila zakudlané vlasy, a řekl hlasem chraplavým a utýraným, jako kdyby i přes roubík celé dny křičel. "Chci... odtud... pryč. Prosím."

Přikyvovala jsem hlavou, aby to viděl a úleva tak obrovská, že pro ni nebylo slov, mu zazářila z očí.

Vzhlédla jsem na Richarda. "Kdyby tvůj systém fungoval lépe, než ten starý, pak bych ho podpořila, ale nefunguje. Je mi líto, že to nefunguje, Richarde, ale prostě nefunguje. Jestli budeš v tohle... experimentu s demokracií a mírnými, laskavými zákony pokračovat, lidé budou umírat. Ne jen ty, ale Sylvie a Jamil a Shang-Da a každý vlk, který je na tvé straně. Ale jde o něco ještě horšího, Richarde. Pozorovala jsem smečku. Jsou rozděleni skoro na polovic. Vypukne občanská válka a roztrhají se navzájem na kusy - Jacobovi stoupenci proti těm, co na jeho straně nejsou. Stovky pomřou a klan Kamenného trůnu může zahynout spolu s nimi. Podívej se na trůn, na kterém sedíš jako Ulfric. Je prastarý, cítíš to z něj. Nedopusť, aby vše, co symbolizuje, odvál vítr."

Pohlédl dolů, na stále krvácející rány ve svých dlaních. "Dostaňme Gregoryho odtud."

"Potrestáš Jacoba, ale ostatní ne," a můj hlas zněl unaveně.

"Nejdřív zjistím, kdo to je, pak uvidíme."

Potřásla jsem hlavou. "Miluji tě, Richarde."

"Slyším přicházet ale."

"Ale lidé, kteří se mnou počítají, že se postarám o jejich bezpečí, jsou pro mne důležitější, než ta láska." Vyřčeno nahlas to znělo studeně a příšerně, ale byla to pravda.

"Co to vypovídá o tvé lásce?"

"S pokrytectvím na mě nechoď, raději si zameť před vlastním prahem, ty jeden svatoušku. Odložil's mne jak včerejší noviny, když to smečka odhlasovala. Mohl's říct škubněte si packou, seru na vás, strčte si trůn, kam slunce nesvítí, raději si nechám Anitu, ale neřekl's ani popel."

"Vážně si myslíš, že by mě Jacob nechal odejít?"

"Nevím, ale abdikaci jsi nenabídl. Abdikovat tě ani nenapadlo, nebo jo?"

Uhnul pohledem, pak se na mne zase podíval a v očích měl takový smutek, že jsem chtěla ta slova vzít zpět, ale nešlo to. Nastal čas si promluvit. Připomínalo to ten starý vtip o slonovi v obýváku. Nikdo nepřizná, že tam je, dokud tam není hoven, že nemůžou chodit. Koukala jsem na Gregoryho a věděla, že hovna se navršila a už je nelze ignorovat. Nezbývá než se uchýlit k pravdě, ať už jakkoli brutální.

"Kdybych jako Ulfric odstoupil, dokonce i kdyby mi to Jacob dovolil, stejně by byla občanská válka. Stejně by popravili ty, co mi byli nejbližší. Znamenalo by to je opustit. Raději umřu, než abych prostě odkráčel středem a nechal je povraždit."

"Jestli to tak skutečně cítíš, mám lepší plán. Udělej z Jacoba a jeho stoupenců exemplární příklad."

"Není to tak jednoduché, Anito. Jacob má značnou podporu, takže by to stejně mohlo vyvolat válku."

"Ne, když ten příklad bude dost krvavý."

"Co tím myslíš?"

"Donuť je, aby se tě báli, Richarde. Donuť je, aby se tě báli. Machiavelli to řekl před pěti sty lety, ale pořád je to pravda.

Panovník, který ve své zemi nerozpozná rodící se zlořády, nemá v sobě skutečné moudrosti. Moudrý vladař má při vhodné příležitosti vzbudit chytře proti sobě určitou nevoli, aby jejím potlačením získal větší proslulost. Člověk, který chce být za všech okolností dobrý, zcela určitě pohoří mezi ostatními, kdo dobří nejsou. Všichni lidé jsou špatní, dokud je nutnost nepřivede k tomu, aby byli dobří. Vláda nespočívá v ničem jiném než v takovém ovládání poddaných, aby nebyli schopni nebo neměli důvod ti uškodit. Lidé se méně rozpakují uškodit tomu, koho milují, než tomu, koho se bojí. Láska a strach mohou jen těžko existovat pohromadě, ale pokud si máme vybrat, je mnohem bezpečnější být obávaný, než milovaný.

Každý vládce by měl usilovat o to, aby ho jeho lidé milovali. Ale když tě milovat nemohou, pak je donuť, aby se tě báli. Láska je lepší, ale strach splní účel."

Těžce polknul a v jeho očích se objevilo cosi blízké strachu. "Myslím, že bych dokázal zabít Jacoba a dokonce i popravit jednoho či dva z jeho lidí, ale nemyslím, že to bude stačit, viď?"

"To záleží na tom, jak je popravíš."

"Co po mě chceš, Anito?"

Povzdechla jsem si a pohladila Gregoryho tvář. "Chci, abys udělal, co se udělat musí, Richarde. Jestli chceš udržet tuhle smečku pohromadě a zachránit stovky životů, pak ti říkám, jak toho dosáhnout s minimem prolité krve."

"Mohu zabít Jacoba, ale nemůžu udělat, co po mně chceš. Nemohu udělat nic tak strašného, že by se mě pak bála celá smečka." Hleděl na mě a v jeho tváři byla divokost, panika, jako když zajatci konečně dojde, že není úniku.

Cítila jsem, jak se má tvář vyprazdňuje, a cítila jsem se potápět na to místo, kde není nic, jen bílý šum a dokonalá, téměř uklidňující jistota, že necítím nic. Tiše jsem řekla: "Já ano."

Odvrátil se ode mne, jako bych nic neřekla, a zavolal nahoru, aby spustili kšíry. Navlékli jsme je Gregorymu, mluvili o tom, co zrovna děláme - žádná metafyzika, žádná politika. Na provaze byly i druhé kšíry a Richard mě donutil si jen natáhnout. Měla jsem držet Gregoryho v náručí, chránit ho svým tělem, aby si moc nenatloukl.

"Nikdy dřív jsem to nedělala."

"Jsem moc široký v ramenou, abych se vešel i s Gregorym. Je to na tobě. Kromě toho, ty ho udržíš v bezpečí, vím, že ano." V jeho očích bylo cosi, co mě nutilo něco říci, ale škubl lanem a my začali stoupat do vzduchu.

Richard nás pozoroval, tvář obrácenou vzhůru, jeho baterka po malé místnůstce vrhala podivné stíny, jak tak klečel na kostech. Pak už jsme se dostali do tunelu a já neviděla nic. Měla jsem plné ruce práce, doslova i obrazně, ve snaze se postarat, aby Gregory nenarážel do zdí. Jeho paže a nohy byly pořád skoro k ničemu. Nebyla jsem si jistá, jestli to bylo dlouhým svázáním nebo drogami, co mu píchali, nebo obojím. Pravděpodobně obojím.

Gregory pořád dokola tiše opakoval: "Děkuji ti, děkuji ti, děkuji ti..."

Když jsme dosáhli vrcholu, na tvářích mi zasychaly slzy. Bez ohledu na Richardovo rozhodnutí, za tohle někdo zaplatí.

Jacob dorazil už svázaný stříbrnými řetězy, tři vlkodlaci ho nesli jako zmítající se zavazadlo. Dovolili mu nechat si kraťasy. Žádná nahota pro hodné hochy. Myslím, že nějaké rozdíly jsou zapotřebí, jak byste jinak poznali, na které jste straně?

Cherry se na Gregoryho hned vrhla a začala ho vyšetřovat. Musela pořád odhánět ostatní leopardy. Nepřestávali se pokoušet na něj sahat.

Zírala jsem přes mýtinu na Jacoba. Pohled jeho očí byl veskrze výmluvný. Richard se může upejpat, jestli chce, ale kdybych to, co Gregorymu udělali, nechala jen tak bez námitek projít, Jacob a jeho soukmenovci by v tom viděli slabost. Vyrazili by a zdecimovali nás hned, jak by si Jacob zabezpečil mocenskou základnu. Protože jedna cesta, jak by se mohl vyhnout občanské válce, přece jen existovala, a to ta, ke které jsem dodávala odvahu Richardovi. Pokud by udělal něco tak strašné, že by se ostatní báli bojovat, mohl se stát Ulfricem i bez krvavé lázně. Viděla jsem, čeho se dopustil na Gregorym. Nazvěme to předtucha, ale jsem ochotná se vsadit, že on by udělal, co se udělat musí. On na mě upejpavým dojmem nepůsobil.

Richard vylezl z díry. "Dolů s ním."

"Drogy?" optala se Sylvie.

Richard přikývl.

"Pásku přes oči a to ostatní?"

"Richard zavrtěl hlavou. "Není potřeba."

Jacob sebou zase začal zmítat. "To nemůžeš udělat!"

Richard si před něho klekl, popadl ho za hustou kštici. Sevření vypadalo bolestivě. "Kdo ti ukázal, kde je tohle?" Vztáhl ruku, na dlani špunty do uší se stříbrným hrotem.

"Ježíši Kriste," vydechla Sylvie.

Ostatní se rozšuměli: "Co je to?"

"Kdo, Jacobe? Kdo ti prozradil naše malé špinavé tajemství?"

Jacob na něj jen zíral.

"Mohl bych jim nakázat, aby je aplikovali tobě," upozornil ho Richard nebezpečně klidným hlasem.

Jacob pobledl, ale neodpověděl. Jeho čelisti byly tak sevřené, že jsem jasně viděla, jak mu pod kůží pulzují svaly, ale neprozradil, kdo mu pomáhal. Dokonce se ani nezeptal, jestli ho odpověď zachrání před oubliette. Musela jsem to obdivovat, přinejmenším, ale líbit se mi to nemuselo.

"To bys neudělal." A Paris znovu na scéně, vypadala malinko méně sebejistě, než prve vedle trůnu. Vypadala vysloveně nejistě, ve svých šatičkách obtažených jako druhá kůže.

Richard se na ni dlouze zahleděl, nebo se to dlouhé možná jen zdálo, a něco v jeho očích ji přimělo uhnout pohledem.

"Máš pravdu. Tohle bych nedokázal použít ani na Jacoba, ani na nikoho jiného." Rozhlédl se na vlkodlaky roztroušené po mýtině, i na ty, co čekali v lese za ní. "Ale dobře mě poslouchejte, existují-li ještě někde tyhle věci, chci je zničit. Až vyjde z oubliette Jacob, bude jednou pro vždy zapečetěna. Nic jste se ode mne nenaučili, pokud kdokoli z vás dokázal spáchat tohle." Kývnul na Sylvii a ta předstoupila s injekční stříkačkou.

Jacoba museli na zemi držet tři vlkodlaci, aby ho svedla bodnout. Drželi ho, dokud mu údy neochably a oči se třepetavě nezavřely.

"Probudí se v oubliette," odtušil Richard. Jeho hlas nebyl jen unavený, ale i poražený. Obrátil se na mne, když nesli Jacoba k díře. "Pober své leopardy a své spojence a jeď domů, Anito."

"Jsem lupa, vzpomínáš? Nemůžeš mě jen tak vykopnout ze sejšnu smečky."

Usmál se, ale jeho oči zůstaly prázdné a unavené. "Pořád jsi lupa, ale dnes v noci jsi i Nimir-Ra a tví leopardi tě potřebují. Postarej se o Gregoryho a vše důležité. Tohohle všeho je mi líto. Omlouvám se."

"Lítost má svou cenu, Richarde, ale nic se tím nezmění."

"To nikdy."

Nedokázala jsem rozluštit, jakou má náladu. Nebyl doslova smutný nebo ustaraný, nic, pro co mám jméno... napadalo mne jen jedno slovo. Poražený. Jako by bitvu už prohrál.

"Co hodláš dělat?" zeptala jsem se.

"Hodlám zjistit, kdo Jacobovi pomáhal s tímhle."

"Jak?"

Usmál se a potřásl hlavou. "Jeď domů, Anito."

Stála jsem a dívala se na něj, tep srdce, dva. Pak jsem se obrátila ke svým leopardům. Gregory ležel na nosítkách a Zane a Noah ho nesli. Cherry si vykládala s vlkodlačím felčarem, který prve vycpával Jacobův nos. Kývala ve skoro pravidelných intervalech. Instrukce, patrně.

Micah stál na kraji skupiny. Pozoroval mě. Podívala jsem se mu do očí, ale žádný z nás se neusmál. Ohlédla jsem se, ale Richard už mizel v lese, Jamila a Shang-Da za patami. Micahova tvář byla nesmírně neutrální, když jsem k němu kráčela. Už jsem nedoufala. Mohla jsem hrát dámu, ale nechtělo se mi. Byla jsem unavená, tak hrozně unavená. Moje šaty smrděly jako prasečák a ani o kůži jsem si nedělala iluze. Chtěla jsem sprchu, čisté šaty a vyhnat ten ztracený pohled z Gregoryho očí. Sprcha a šaty byla ta snadná část. Jak zrušit Gregoryho bolest? Nemám představu, ani jak začít.

Napřáhla jsem ruku k Micahovi, ne kvůli energii pocházející jakoby z onoho či jiných světů, tu očividně odplavila deprese, ale protože jsem se chtěla dotýkat něčí ruky. Chtěla jsem utěšit a nechtěla o tom muset přemýšlet. Jen jsem se chtěla držet.

Vykulil oči, ale vzal mne za ruku a něžně ji stiskl. Začala jsem se ubírat ke stromům, vedla ho za ruku. Ostatní šli za námi. Dokonce i král labutí a krysodlaci. Anita Blakeová, nadpřirozený krysař. To pomyšlení by mě mělo pobavit. Nepobavilo.

28

O dvě hodiny později jsem si dala sprchu a Gregory koupel. Drobátko rozdíl byl v tom, že já se osprchovala sama, a Gregory měl společnost. Končetiny mu pořád ještě úplně nefungovaly. Nemyslím, že bylo nezbytně nutné, aby se Cherry, Zane a Nathaniel svlékli a vlezli si do vany spolu s ním, ale... hele, já pomoc nenabídla, tak co si mám co stěžovat? Kromě toho, tady nešlo o sex. Spíš, jako by vzájemné dotýkání jejich těl s jeho bylo nezbytnou součástí hojivého procesu. Možná bylo.

Seděla jsem v kuchyni, za svým novým stolem. Ten starý pro dva prostě nebyl dost velký, aby se všichni leopardodlaci mohli naládovat bagetami s taveňákem najednou. Nový stůl byl ze světlé borovice, nalakovaný do zlatistého lesku. Pořád u něj nebylo dost místa pro všechny, aby se posadili a vypili si kávu, ale měl k tomu blíž. Potřebovala bych stůl, jaký mívají na recepcích, aby u něj bylo tolik místa, ale na takový nebyla kuchyň dost dlouhá. Z nejednoho důvodu mívali feudální páni obrovitánské hrady - musíte míst dost místa už jenom proto, abyste všechny své lidi nakrmili a postarali se o ně.

Jediná osoba, která momentálně ve spoře osvětlené kuchyni seděla, byla doktorka Lillian. Elizabeth byla převezena do tajné nemocnice, kterou v St. Louis provozovali kožoměnci. Všichni mí leopardi pečovali o Gregoryho. Micah a jeho kočky se jen tak potulovali kolem. Caleb se pokusil vmezeřit do davové koupele a byl odmítnut. Zbytek Micahova pardu působil nevyrovnaně, neklidně, nervózně. Nevěděli, co si sami se sebou počít. Já měla své priority pro tuto noc jasné - postarat se o Gregoryho. Všechno ostatní může počkat. Jeden průser po druhém, jinak zakufrujete a v hlavě budete mít guláš.

Doktorka Lillian je drobná osůbka s šedými vlasy, zastřiženými těsně nad rameny. Když jsem se s ní potkala poprvé, měla je delší, ale jinak bylo všechno stejné. Nikdy jsem ji neviděla namalovanou, a přesto její tvář vypadala příjemně a atraktivně i v padesáti, plus autobus - ačkoli jsem vypátrala, že je jí přes šedesát. Rozhodně na to nevypadala.

"Drogy jsou pořád v jeho systému," řekla doktorka Lillian.

"Drogy, množné číslo?" ujišťovala jsem se.

Kývla. "Náš metabolismus je tak rychlý, že je zapotřebí skutečný koktejl chemikálií, aby nás na nějakou dobu otupil."

"Gregory nebyl otupený. Až moc dobře si uvědomoval, co se děje."

"Ale jeho srdce, dech, vůli neovladatelné reflexy, to vše bylo utlumeno. Pokud nemůžete plně využít příval adrenalinu, nemůžete se proměnit."

"Proč ne?"

Lillian pokrčila rameny, upila doušek kávy. "Nevíme, ale v mezních momentech boje nebo při útěku se odehraje něco, co otevře cestu naší šelmě. Pokud dokážete kožoměnce připravit o tuto odezvu organizmu, můžete zabránit přeměně."

"Jednou provždy?"

"Ne, úplněk šelmu zavolá, bez ohledu na to, kolik drog do někoho napumpujete."

"Jak dlouho potrvá, než se Gregory vrátí k normálu?"

Její oči koukly dolů, pak nahoru, a mě se nelíbilo, že potřebovala tu sekundu očního tělocviku, jako kdyby přicházelo něco zlé.

"Drogy pravděpodobně vyprchají za osm hodin, možná víc, možná méně. To závisí na mnoha faktorech."

"Takže zůstane tady, dokud drogy nepřestanou působit, pak změní kůži a bude mu fajn, správně?" Ten konec jsem tázavě zazpívala, protože mi bylo jasné, že atmosféra je příliš vážná, aby to bylo tak jednoduché.

"Obávám se, že ne."

"Co je špatně, doktorko, proč tak vážně?"

Pousmála se. "Za osm hodin může být poškození Gregoryho uší trvalé."

Zamrkala jsem na ni. "Tím máte na mysli, že zůstane hluchý?"

"Ano."

"To je nepřijatelné."

Její úsměv se rozšířil. "Ty to říkáš, jako bys mohla věci změnit pouhou silou vůle, Anito. Proto se zdáš velmi mladá."

"Chcete mi říct, že nemůžeme udělat nic, abychom ho uzdravili?"

"Ne, to jsem neřekla."

"Prosím, doktorko, prostě mi to povězte."

"Kdybys byla pravá Nimir-Ra, mohla bys být schopná vylákat šelmu z jeho těla ven a násilím vyvolat proměnu, drogy nedrogy."

"Jestli mi někdo může říct, jak na to, jsem ochotná to zkusit."

"Takže věříš, že se o příštím úplňku staneš pravou Nimir-Ra?"

Pokrčila jsem rameny a usrkla kávu. "Nejsem si jistá stoprocentně, ale zdá se to čím dál jistější."

"Co ty na to?"

"Že budu Nimir-Ra doopravdy?"

Přikývla.

"Moc se snažím na to moc nemyslet."

"Ignorováním to nezmizí."

"Já vím, ale ani dělat si s tím starosti nic nezmění."

"Velmi praktické, pokud to dokážeš."

"Co, nedělat si starosti?"

Zase přikývla.

Pokrčila jsem rameny. "Budu si s každým průserem dělat starosti postupně, jak se k nim bude docházet."

"Vážně to dokážeš rozškatulkovat až do takové míry?"

"Jak vyspravíme Gregoryho?"

"Beru to jako ano."

Usmála jsem se. "Ano."

"Jak jsem už říkala, kdybys byla Nimir-Ra v plné síle, měla bys být schopná vyvolat jeho zvíře, i když pod vlivem drog spí."

"Ale protože jsem se sama ještě neproměnila, nemůžu?"

"Pochybuji o tom. Jedná se o poněkud speciální dovednost, dokonce i mezi hotovými kožoměnci."

"Rafael to umí?"

Usmála se. Na rtech jí vykvetl stejný úsměv, jako většině krysodlaků, když se jich zeptáte na jejich krále. Úsměv vřelý a hrdý. Mají ho rádi a respektují ho. Tomu říkám správný vůdce.

"Ne."

Překvapilo mne to a muselo se mi to odrazit na tváři.

"Říkala jsem ti, že je to vzácný talent. Tvůj Ulfric to umí."

Podívala jsem se na ni. "Myslíte Richarda?"

"Máš ještě jiného Ulfrica?" optala se s úsměvem.

Skoro jsem se usmála na oplátku. "Ne, ale my potřebujeme někoho, kdo umí zavolat leopardy, správně?"

Přikývla.

"Co Micah?"

"Už jsem se ho ptala. Ani on ani Merle neumí zavolat šelmu někoho jiného. Micah nabídl, že se pokusí Gregoryho vyléčit voláním těla, ale ta zranění jsou za hranicí jeho možností."

"Kdy se Micah pokoušel vyléčit Gregoryho?"

"Když ses umývala."

"Rychle jsem se osprchovala."

"Zjistit, že Gregoryho zranění přesahují jeho schopnosti, mu dlouho netrvalo."

"Nemluvila bys o tom, kdyby neexistovala žádná naděje."

"Mohu použít další drogy a pokusit se neutralizovat účinky těch prvních."

"Ale..."

"Ale taková kombinace drog mu může přivodit infarkt nebo protrhnout tolik krevních cév v ostatních životně důležitých orgánech, že ho to zabije."

Zírala jsem na ni tep či dva. "Jak špatné jsou vyhlídky?"

"Dost špatné, abych potřebovala svolení Nimir-Ra, než to zkusím."

"Gregory souhlasil?"

"Je vyděšený. Chce zase slyšet. Samozřejmě po mně chce, abych to zkusila, ale nejsem si jistá, že mu to myslí dost jasně."

"Takže s tím jdete za mnou, jako byste šla za rodiči, pokud by šlo o dítě."

"Potřebuji někoho se zdravým selským rozumem, aby rozhodl místo Gregoryho."

"Má bratra." Zamračila jsem se, protože jsem si uvědomila, že jsem Stephena na lupanaru neviděla. "Kde je Stephen?"

"Bylo mi řečeno něco v tom smyslu, že Ulfric bratrovi Gregoryho nařídil dnes v noci nechodit. Jakože sledovat popravu vlastního bratra by pro něj nebylo to pravé ořechové. Vivian už pro něho jela."

"Božínku, to bylo od Richarda vážně šlechetné."

"Mluvíš zatrpkle."

"Jo?" A to znělo zatrpkle dokonce i mně. Povzdechla jsem si. "Jsem jen frustrovaná, Lillian. Richard hodlá nechat povraždit lidi, na kterých mi záleží, o sobě nemluvě."

"Čímž ohrožuje tebe a Vládce města."

Zamračila jsem se na ni. "Mám takový dojem, že už si o tom štěbetají i vrabci na střeše."

"Taky myslím," čímž mne nepotěšila.

"Jo, dává v sázku nás všechny kvůli svým vyšším principům mravním."

"Ideály jsou hodny obětí, Anito."

"Snad, ale nejsem si na sto procent jistá, že jsem kdy měla nějaký ideál, co by stál za to dát všanc lidi, které miluji. Ideály umírají, ale nedýchají, nekrvácí, nepláčou."

"Takže bys své ideály vyměnila za lidi, na kterých ti záleží?"

"Už si ani nejsem jistá, jestli vůbec nějaké ideály mám."

"Stále jsi křesťanka, nebo ne?"

"Mé náboženství není žádný ideál. Ideály jsou abstraktní věci, na které si nemůžete sáhnout ani je uvidět. Mé náboženství není abstraktní, je velmi straktní, velmi reálné."

"Na Boha se nemůžeš podívat," odtušila. "Nemůžeš Ho vzít za ruku."

"Kolik andělů může tančit na špičce jehly, huh?"

Zasmála se. "Tak nějak."

"Držela jsem kříž, který zářil tak jasně, že mne oslepoval, až se celý svět stal jen bílým ohněm. Viděla jsem výtisk Talmudu vzplanout v rukách upíra a dokonce i poté, co kniha shořela na popel, upír dál vesele hořel, dokud neumřel. Ocitla jsem se vedle démona a recitovala svaté texty, a démon na mne nemohl." Potřásla jsem hlavou. "Náboženství není nic abstraktního, doktorko Lillian, je to živoucí, dýchající, rostoucí, organická věc."

"Organická, to zní spíš jako od Wicca, než od křesťanky."

Pokrčila jsem rameny. "Asi rok jsem studovala s jednou nadmíru senzibilní dámou a jejími přítelkyněmi. Některé z nich jsou Wicca. Těžko tím nenačichnout."

"Nestaví tě studium Wicca do poněkud nešikovné pozice?"

"Myslíte proto, že jsem monoteista?"

Kývla.

"Mám Bohem-mi-dané schopnosti a ne dost tréninku, abych je dokázala kontrolovat. Většina černoprdelníků se na okultisty mračí, o těch, kdo oživují mrtvé ani nemluvě. Potřebuji trénovat, tak jsem si našla trenéry. To, že nejsou křesťané, vidím jako selhání církve, ne jich samotných."

"Existují křesťanské čarodějnice."

"S některými jsem se setkala. Jak se zdá, všechny jsou to fanatičky. Jako by musely být mnohem křesťanštější, než všichni ostatní, aby dokázaly, že jsou dost dobré, aby vůbec byly křesťankami. Nemám ráda fanatiky."

"Ani já."

Hleděly jsme na sebe v šeré kuchyni. Pozvedla hrneček s kávou. Dala jsem jí ten, co na něm byl namalovaný drobný rytíř a obrovský drak, který hlásal: Bez kuráže žádná sláva.

Lillian řekla: "Pryč s fanatiky."

Na to jsem i já pozvedla svůj hrníček - s tučňáččím bejbátkem, stále můj nejoblíbenější: "Pryč s fanatiky."

Napily jsme se. Postavila hrnek na podnos a zeptala se: "Mám tvé svolení pokusit se nadrogovat Gregoryho?"

Zhluboka jsem se nadechla, pomalu vydechla, pak přikývla. "Jestli souhlasí, udělejte to."

Odstrčila se od stolu a vstala. "Půjdu všechno připravit."

Kývla jsem, ale zůstala sedět. Modlila jsem se, když vtom jsem ucítila, že někdo vešel do místnosti. Nemusela jsem otevřít oči, abych poznala, že je to Micah.

Čekal, dokud jsem nezvedla hlavu, neotevřela oči. "Nechtěl jsem rušit."

"Jsem hotová."

Kývnul a usmál se tím svým úsměvem, který byl částečně pobavený, částečně usoužený a částečně něco jiného. "Modlila ses?" Vyslovil to tázavě.

"Ano."

Nějaký světelný klam způsobil, že jeho oči ve tmě zářily jako jiskřičky ohňů ukrytých v jejich zelenozlatých hlubinách. Iluze jeho oči a většinu tváře utopila ve stínech a temnotě. Zůstala jen ta třpytivá zář, jako by klam a mam tančící mu v očích byl reálnější, než on sám.

Nepotřebovala jsem mu vidět do tváře, abych věděla, že je rozčilený. Cítila jsem to jako napětí protékající mou páteři. "Co se děje?"

"Nemohu si vzpomenout, kdy jsem se naposledy modlil."

Pokrčila jsem rameny. "Spousta lidí se nemodlí."

"Proč mě překvapuje, že ty ano?"

Další pokrčení ramen.

Udělal krok vpřed a na tvář s tím jeho zvláštním, smíšeným úsměvem, dopadlo světlo.

"Musím jít."

"Co se stalo?" zeptala jsem se.

"Proč si myslíš, že se něco stalo?"

"Napětí, které vládne mezi tebou a tvými kočkami. No tak, co je, Micahu?"

Palcem a ukazováčkem si protíral oči, jako by byl unavený. Zamrkal na mne těma drahokamům podobnýma očima. "Něco v pardu. Ty bys asi řekla průser. Máme jednu členku, která nemohla dnes večer přijít a dostala se do potíží."

"Do jakých potíží?"

"Violet je naše verze tvého Nathaniela, nejméně dominantní z nás všech." Tím skončil, jako by to všechno vysvětlovalo. Což ano a ne.

"A?"

"A musím jí jít na pomoc."

"Nemám ráda tajemství, Micahu."

Povzdechl si, vjel si prsty do vlasů. Serval z culíku sponku a hodil ji na zem, projížděl si rukama po ramena dlouhé kadeře, pořád dokola a dokola, jako by to chtěl dělat po zbytek noci. Ty pohyby byly surové, zoufale napjaté.

Koukal dolů na mne, tmavohnědé vlasy rozcuchané kolem obličeje, žhnoucí oči. V jediném okamžiku se změnil z pěkného, atraktivního muže v cosi nezkrotné a cizí. Nešlo jen o vlasy a ty kočičí oči. Jeho šelma mi bublala na kůži jako vřící voda. Už jsem jeho sílu cítila, ale ne takhle, dost horkou k opaření. Pak jsem si uvědomila, že ten žár vidím, vidím ho. Obtékal ho, neviditelný, ale vlastně skoro ne-neviditelný, jako něco zahlédnuté jen napůl koutkem oka. Téměř jsem viděla siluetu něčeho monstrózního, co se okolo něho rýsovalo, podobné žáru stoupajícímu v létě z vozovky, zčeřené cosi. Ometám se kolem kožoměnců celé roky, ale nic podobného jsem ještě neviděla.

Ve dveřích se zjevil Merle. "Nimir-Raj, je něco v nepořádku?"

Micah se otočil a já zahlédla plovoucí paobraz, jako kdyby se něco velké a skoro neviditelné pohybovalo kolem a těsně nad jeho tělem. Jeho hlas byl tichý a vrčivý: "V nepořádku, co by asi tak mohlo být v nepořádku?"

Gina se protlačila kolem Merla. "Musíme jít, Micahu."

Micah zvedl ruku a ten paobraz se pohnul spolu s ním. Neviděla jsem skutečné drápy ani srst, jen jejich náznaky plovoucí okolo něj. Zakryl si rukou oči a já uviděla ty přízračné drápy projít skrz, dovnitř, za obličej. Z toho pohledu jsem dostala závrať. Sklopila jsem zrak na desku stolu, stabilizovala sebe i realitu.

Slyšela jsem Marianne vykládat, že vidí auru síly kolem lidí a lykantropů, ale sama jsem ji nikdy dřív neviděla.

Cítila jsem, jak se jeho síla skládá a ukládá, žár, kůži dráždící pocity se vytrácí, jako oceán mizející při odlivu z pobřeží. Zvedla jsem hlavu, abych se podívala a ten mlha-přede-mnou-mlha-za-mnou obrys byl pryč, spolknut jeho tělem domů, kam patřil.

Zíral na mne. "Vypadáš, jako bys viděla ducha."

"Jsi blíž, než by sis myslel."

"Bojí se naší síly," řekla Gina a v jejím hlase znělo pohrdání.

Vzhlédla jsem k ní. "Viděla jsem jeho auru, viděla jsem ji jako bílý přízrak kolem jeho těla."

"Ty to říkáš, jako bys ji nikdy dřív neviděla," odtušil Micah.

"Neviděla, ne viditelnou očima."

Gina ho chytila za ruku, jemně, ale pevně, a pokusila se táhnout ke dveřím. Jen se na ni podíval a já ucítila jeho charisma, osobnost, pro nedostatek lepších slov, jako něco hmotné, na co si lze sáhnout. Svezla se na zem, svírala jeho ruku, otírala si o ni tvář. "Nechtěla jsem urazit, Micahu."

Tvářil se chladně. Jeho moc, síla, se zase začala řinout do místnosti.

"Nimir-Raj," ozval se Merle, "pokud hodláš odejít, pak musíš jít. Pokud ne..." Jeho hlas byl opatrný, skoro uklidňující, s lítostivým podtónem a já nechápala proč.

Podle mě pak Micah na Merla zavrčel. Hned potom se jeho hlas přetavil v normální, lidský. "Znám své povinnosti jako Nimir-Raj, Merle."

"Nikdy bych si netroufnul ti kázat o tvých povinnostech, Micahu."

Micah najednou zase vypadal unaveně, všechna ta energie se rozplynula. Pomohl Gině na nohy, ačkoli to vypadalo zvláštně vzhledem k tomu, že byla víc, než o hlavu vyšší. "Pojďme."

Všichni se obrátili ke dveřím. "Doufám, že je tvůj leopard v pořádku," řekla jsem.

Micah se ohlédl. "Byl by Nathaniel, kdyby volal o pomoc?"

Zavrtěla jsem hlavou. "Ne."

Kývl a obrátil se ke dveřím. "Ani můj." Zaváhal, a aniž se otočil, řekl: "Vezmu si Noaha a Ginu, ale pokud ti to nevadí, Merla a Caleba bych nechal tady."

"Nebudeš je potřebovat?"

Ohlédl se, usmíval se. "Musím Violet jen vyzvednout. Na to gorily nepotřebuji a tobě se naopak pár svalů navíc může hodit."

"Myslíš pro případ, že by otravovali Jacobovi lidé?"

Jeho úsměv se rozšířil. "Otravovali, jo, pro případ, že by otravovali."

Pak zmizeli ve vedlejší místnosti a já u stolu osaměla. Lillian se vrátila, oči zúžené.

"Copak?" optala jsem se.

Jen potřásla hlavou. "Nic mi do toho není."

"Správně."

"Ale kdyby bylo..."

"Jakože není."

Usmála se. "Ale kdyby bylo, řekla bych dvě věci."

"Stejně mi je řeknete, že jo? Tak ven s tím."

"Ano."

Mávla jsem rukou, ať pokračuje.

"Za prvé: je pěkné vidět, že sis dovolila jít za hlasem svého srdce s někým novým. Za druhé: moc dobře toho muže neznáš. Buď opatrná, komu dáš své srdce, Anito."

"Nikomu jsem své srdce nedala, zatím."

"Zatím."

Zamračila jsem se na ni. "Uvědomujete si, že mi říkáte, abych šla za hlasem svého srdce a nešla za hlasem svého srdce?"

Přikývla.

"Ty rady si maličko protiřečí."

"Jsem si toho vědoma."

"Tak kterou z nich se mám řídit?"

"Oběma, jak jinak?"

Potřásla jsem hlavou. "Jděmež spasit Gregoryho a povšechnou nízkost mého milostného života nechme na později."

"Nemohu slíbit, že Gregoryho zachráníme, Anito."

Zvedla jsem ruku. "Vzpomínám si, doktorko. Vyhlídky: nic moc." Šla jsem za ní do potemnělého obýváku a snažila se věřit. Skutečně věřit... na zázraky.

29

Rozhodli jsme se to udělat na verandě. Můj pozemek přechází v pár akrů vzrostlého lesa. Žádní sousedé. Nikdo nás neuvidí. Veranda je dvakrát tak velká jako kuchyně, což je jediná část domu bez koberce. Když se kožoměnec promění na koberci, buďto ho pak musíte vyčistit párou sami nebo si na to někoho zjednat. Nebyla jsem to já, kdo upozornil, že by Gregory zničil koberec. Ve skutečnosti to byl Nathaniel. Není divu. Koneckonců, právě na něho většinou zbylo vysávání mezi návštěvami placené hospodyně. Já si dokonce ani nejsem jistá, kde lux je.

Gregory byl stočený uprostřed verandy, hlavu na bratrově klíně, ruce kolem jeho nahého pasu. Stephenův trup zakrývaly jen kudrnaté žluté vlasy, zesvětlalé světlem měsíce. Svlékl se do pasu v rámci přípravy na proměnu. Hodlal vyběhnout do lesa spolu s bratrem. Ovšem pouze za předpokladu, že Gregory proměnu přežije. Měli jsme naději padesát-na-padesát, což není tak špatné, pokud můžete ztratit jen peníze, jenže když jde o něčí život, padesát-na-padesát už tak dobře nezní.

Stephen na mne vzhlédnul. Jeho chrpově modré oči postříbřil svit luny. Vypadal bledě a étericky. Tvář mu zrůznily emoce. V očích se zračila inteligence a úpěnlivá prosba, něco takového Stephen nedával najevo často. Byl submisivní, křehký, po celý svůj život, na každém kroku, ale v tomto okamžiku na mne naléhal, žádal očima, tváří, bolestí, kterou prozrazovalo držení ramen, jakási zběsilost, s níž se dotýkal svého bratra, který se mu stále choulil v klíně, jen vodopád dlouhých světlých kadeří a ještě světlejší pleť. Gregory byl v té horké letní noci nahý a až doteď jsem si toho vlastně nevšimla. Nahota ve mně neevokovala myšlenky na sex, nutila mě myslet na to, jak hrozně zranitelný je.

Stephen ke mně vzhlížel a prosil, každou křivkou svého těla, zoufalstvím v očích. Byl příliš submisivní, než aby se vyslovil nahlas. Nemusela jsem být telepat, abych věděla, co chce. Zachraň ho, zachraň mého bratra, křičely na mě jeho oči. Říkat to nahlas nebylo zapotřebí.

Vivian, stejně křehká jako Stephen, stejně submisivní, přesto to řekla nahlas. "Prosím, pokus se zavolat jeho šelmu, aspoň to zkus, než použijí drogy."

Podívala jsem se na ni, a na mé tváři muselo být něco, co ji vyděsilo, protože padla na kolena a lezla ke mně. Ne tím půvabným pohybem, který ovládají leopardi. Jako člověk. Nemotorně, pomalu, hlavu sklopenou, oči na vrch hlavy. Předváděla leopardí verzi submisivního chování a já to nenáviděla. Nenáviděla jsem její pocit, že jsem jako nějaký zlobr, kterého je zapotřebí si udobřit, ale dovolila jsem jí to. Richard mi názorně předvedl, co se stane s bandou dlaků, když dominantní odmítnou být dominantní.

Opřela se mi o nohy, přitiskla se ke mně tělem, hlavu dolů. Normálně se vám leopardi stočí kolen nohou jako obrovské kočky, ale dnes se mi Vivian k nohám jen přitiskla, spíš jako vyděšený pejsek, než rozmazlená čičinka. Sklonila jsem se, abych ji pohladila po vlasech a zaslechla její tiché mumlání, jen úplně tichounké: "Prosím, prosím, prosím." Museli byste být ještě mnohem studenější mrcha, než jsem já, abyste to tiché prošení ignorovali.

"Klid, Vivian, to je v pořádku. Zkusím to."

Otírala si tvářičku o mé rifle, když zvedala hlavu, oči protočené nahoru ke mně, zase jako vystrašený psík. Vivian byla v mé přítomnosti plachá odjakživa, ale ještě nikdy jsem u ní nezažila tolik strachu. Nemyslím si, že tu změnu zavinilo mučení Gregoryho. Myslím, že to měla na svědomí skutečnost, že jsem Elizabeth prostřílela jako řešeto. Jo, pravděpodobně to bude tím. A nemohla jsem zhatit účinek té lekce přesvědčováním Vivian, že na ni bych nikdy nestřílela. Merle a Caleb poslouchali a pokud vážně máme naše pardy propojit, být obávaná není pro začátek tak špatné.

Rozhlédla jsem se po verandě a našla Merla, jak mne pozoruje. Byl stále zcela oblečený, džíny, vysoké boty, džínové sako na holé hrudi, jizva mu v měsíčním světle protínala břicho jako stříbrný blesk. Zírali jsme na sebe a síla jeho pohledu, fyzický potenciál, který se kolem něj třpytil, mi stavěl chloupky vzadu na krku do haptáku. Strávila jsem celá léta poblíž nebezpečných mužů a nebezpečných příšer. Merle byl obojí. Kdyby se mi podařilo nahnat mu skutečný strach, aby se mě opravdu bál, bylo by to rozhodně ku prospěchu věci.

Zato Caleb se začal zbavovat šatstva hned, když to udělali všichni ostatní, a jen můj protest, podpořený Merlem, ho přinutil nechat si aspoň kalhoty. Capal bosky, měsíc se odrážel v kroužcích v bradavce a pupíku. Musel se dívat přímo na mne, aby se mu zaleskl i kroužek v obočí. Kroužil kolem Cherry, která se po vykoupání Gregoryho už neoblékla. Stála tam, vysoká, štíhlá jako proutek a spokojeně nahatá, ignorovala ho.

To, že věnoval pozornost její nahotě, bylo porušením etikety kožoměnců. Nahoty si všímáte pouze a jenom, pokud jste zváni k sexuálním hrátkám. Jinak předstíráte, že jsou všichni bezpohlavní jako panenka Barbie.

Zane se postavil mezi Cherry a kroužícího Caleba, tiše zavrčel. Caleb se zasmál a stáhnul. Další osinu v zadku ve svém pardu rozhodně nepotřebuju, a přesně to Caleb byl.

Doktorka Lillian stála za námi, držela obrovskou injekci, připravená k akci. Dva krysodlačí bodyguardi, Claudia a Igor, byli za ní. Překvapili mě, když si v autě po cestě zpět připásali zbraně. Zbraně nejsou na lupanaru povolené, ale oni jsou bodyguardi a těm se zbraň vždycky hodí. Claudia měla 10 milimetrovou Berettu zastrčenou za zády. Fakt, že mohla nosit cokoli 10 milimetrové, jasně dokládal, o co větší jsou její ruce oproti mým. Igor měl podpažní pouzdro s devítkou Glockem. Obojí to jsou dobré zbraně a krysodlaci s nimi zacházeli, jako by věděli, co dělají. Rafael nedal jinak, než že se mnou zůstanou pro případ, že by Jacob, nebo jeho kumpáni, dostali zbrklý nápad preventivně zaútočit.

Claudia a Igor stáli v typické bodyguardí póze, ruce sepjaté před tělem, jedna ruka svírala zápěstí té druhé. Obvykle je to klučičí postoj, nebo tak stávají atleti, ale osobní strážci také. Jako by sami sebe drželi za ruku, aby si dodali jistotu.

Jejich tváře byly neutrální. Byli tady, aby hlídali mě, ne Gregoryho. Nezáleželo jim na něm, nebo to tak aspoň vypadalo.

Nathaniel se opíral o zábradlí, na sobě šortky, vlasy kolem něj visely jako temná opona, pořád mokré z koupele. Jeho vlasům trvá věčnost, než samy uschnou. Na jeho tváři vládl poklid. Odrážela téměř zen pohodu, jako by mi věřil, že udělám všechno správně. Ze všech tváří okolo, ta jeho brala nervy nejvíc. Zvykla jsem si, že se mě lidi bojí, časem, ale tiché zbožňování - na to jsem zvyklá nebyla.

Zase jsem shlédla na Vivian, pořád se tiskla k mým nohám. V jejích očích byl strach, ale byla v nich i naděje.

Dotkla jsem se její tváře a podařilo se mi usmát. "Udělám, co bude v mých silách."

Usmála se a to dočista oslnivě. Krásná byla pořád, ale když se takhle usmívala, bylo to, jako by vykoukla malá holčička, někdo veselejší a svobodnější, než je Vivian, kterou znám já. Vážila jsem si na ní toho holčičího úsměvu, protože jsem ho vídala jen zřídka.

Popošla jsem pár stop k těm dvěma téměř identickým mužům. Stephen stále klečel, jeho bratr se k němu tulil. Pozoroval mě opatrnýma očima. Maloval dlaní kolečka na Gregoryho nahá záda, pořád dokola a dokola, jako hladíte nemocné dítě, když chce, aby se ho někdo dotýkal a ujišťoval je tím, že zase bude v pořádku. Hleděla jsem do Stephenových očí a věděla, že tomu nevěří. Nevěřil, že Gregory bude v pořádku a to ho děsilo.

Klekla jsem si k nim a byla jsem skoro stejně vysoká, jako Stephen. Střetla jsem se s tím stříbřitým zrakem, co tolik prosil, a řekla: "Pokusím se ho uzdravit."

A byl to Caleb, kdo řekl: "Když ho nedokázal uzdravit Micah, proč si myslíš, že ty to svedeš?"

Neobtěžovala jsem se na něj ohlédnout. "Za pokus to stojí."

"Nespatřila jsi svůj první úplněk," ozval se Merle. "Nemůžeš volat tělo a uzdravit je, ještě ne, možná nikdy. Volání těla k uzdravení je zřídkavý, vzácný talent."

Na Merla jsem se podívala. "Nebudu volat tělo, dokonce si ani nejsem jistá, jak to funguje."

"Tak jak ho chceš uzdravit?" naléhal Merle.

"S pomocí munin."

"Jak by mohl vlkodlačí duch uzdravit leopardodlaka?"

Potřásla jsem hlavou. "Už jsem leopardy uzdravila, za pomoci munin."

"Uzdravila jsi Nathaniela," řekla Cherry, "dvakrát, ale nikoho jiného."

"Když to fungovalo u jednoho z vás, mělo by to zabrat na vás všechny."

Cherry se mračila.

"Co je?"

"Léčíš s Rainou, u ní je všechno spojené se sexem, a Nathaniela v tohle směru chceš. Gregoryho tě nikdy nepřitahoval."

Pokrčila jsem rameny. Víceméně tlumočila mé vlastní pochyby, ale slyšet je nahlas všechno zhoršovalo. Narůstaly ve mně pochyby, že to zvládnu a cítila jsem se víc jako coura, protože jsem k uzdravování potřebovala sexuální přitažlivost. Ale cítit se jak coura není to nejhorší. Kdybych Gregorymu dokázala zachránit jedním vrzem sluch i život, trocha rozpaků není zas až tak vysoká cena.

Shlédla jsem na Gregoryho, stále pevně stočeného do klubíčka, ve fetální poloze, na Stephenově klíně a kolem pasu. Držel se ho, jako by mu bratr byl posledním pevným bodem ve vesmíru, jako kdyby, pokud se ho pustí, odvířil pryč a byl ztracen.

Dotkla jsem se jeho vlasů, zlehka, a on pohnul hlavou, aby na mě viděl skrz změť světlých kadeří. Smetla jsem mu je z obličeje. Bylo to gesto určené dítěti. Kdysi jsem Gregoryho nenáviděla kvůli tomu, co dělal, když ještě žila Raina a Gabriel. Ale sotva byli mrtví a on poznal, že má na vybranou, s většinou toho přestal. Udělal mne Nimir-Ra naschvál? Při pohledu do těch jeho obrovských modrých očí jsem tomu nevěřila. Nešlo o naivitu, ale o jistotu, že Gregory není dost dominantní. Rozhodnout se, navíc ve zlomku vteřiny, změnit status quo, bylo zcela za hranicemi jeho možností. Debatoval by, nebo prosil o radu, nebo žádal svolení, ale nepřijal by jednostranné rozhodnutí bez něčí odezvy. Já to o Gregorym věděla. Richard ne.

Pohladila jsem ho, vzala jeho kouzelný obličejík do dlaní, pozvedla ho, takže mi viděl do očí i bez toho protáčení bulv, které mne odjakživa rozčilovalo. Prostě moc ponížené na můj vkus. Hleděla jsem na tu krásnou tvář, očima sklouzla přes vodopád kudrlin, po křivce zad, boků, ale necítila jsem ani ťuk. Dokázala jsem ocenit jeho krásu, ale příliš jsem se snažila myslet na své leopardy jako na něco bezpohlavního. Můžete být něčí kamarádka a mít s ním sex. Kouzlo spočívá v tom, že musíte chtít jeho emocionální a fyzické blaho víc, než s ním šoustat. Pokud tu hranici překročíte a chcete sex víc, než jeho štěstí, pak nejste jeho kamarádka. Milenka možná, ale kamarádka ne.

Jenže šlo o víc. Cherry měla pravdu, Gregory mě nikdy v tohoto směru nepřitahoval. Povzdechla jsem si a odtáhla od něho ruku. "Co se děje?" zeptal se Stephen.

"Je hezký, radost pohledět, ale..."

Stephen se skoro zasmál. "Jenže ty potřebuješ víc, než pěknou tvářičku, abys po někom chlípně zatoužila."

Pokrčila jsem rameny. "Můj život by byl občas, často, jednodušší, kdyby ne, ale jo."

"Vzpomínám si, jak jsem tě musel slovně rozebrat, když jsi poprvé léčila Nathaniela," odtušil tiše.

Kývla jsem. "Taky si na to pamatuji."

Gregory se posadil zpříma, koukal na nás, pokoušel se nám odezírat ze rtů, asi. V tom, jak se zoufale snažil rozluštit, co říkáme, bylo něco šíleného. Bože, prosím, dovol mi mu pomoci. On se tolik bojí.

"Myslím na něj spíš jako na dítě, bez urážky."

"Myslíš víc jako rodič, než svůdkyně. To je dobré," řekl Stephen. "Za to se neomlouvej."

Cherry se k nám připojila, sedla si na paty, dlouhé tělo poskládala do graciézního esíčka. "Na lupanaru jsi Rainu zavolala bez jakéhokoli chtíče, nebo se mýlím?"

Přikývla jsem. "Můžu zavolat munin Rainy, někdy dokonce i když nechci, ale ona vždycky požaduje svou odměnu, než se pak uráčí odejít."

"Dnes v noci jsi nikoho na lupanaru nesvedla."

"Ne, ale měla jsem zatraceně blízko k vyvolání rvačky, když jsem praštila Richarda, a to měla na svědomí Raina. Patřičně si mou ztrátu sebekontroly užila a... dnes v noci si navíc dělala starosti o smečku. Nelíbí se jí, co Richard dělá. Myslím, že právě proto slevila ze svých nároků."

"A na nás jí nezáleží tolik, jako na vlcích."

"Ne, nezáleží."

"Čeho se bojíš?" zeptal se Stephen. "Že obskočíš Gregoryho?"

Zavrtěla jsem hlavou. "Ne, bojím se, že to udělá Raina."

"Uzdravila's Nathaniela, tam v tom lese, a nic hrozného's mu neudělala," ozvala se Cherry.

"Ne, ale měla jsem Richarda a smečku, aby mne udrželi při smyslech, pomáhal mi ji ovládat prostřednictvím znamení. Bez extra pomoci v této oblasti, může být Rainina představa odměny za námahu, poněkud drsná."

"Definuj drsná," požádal Stephen.

"Sex, násilí-" pokrčila jsem rameny, "prostě drsná."

"Teď máš pard," řekla Cherry. "Můžeš nás použít, abys zůstala při smyslech."

Pravdou bylo, že bez Micaha jsem si nebyla jistá, jestli to dokážu. Tak jako mi byl Richard branou k vlkům, Micah mi byl branou k leopardům. Nebo nebyl? Chovala jsem se, jako jsem se chovala k Richardovi a Jean-Claudovi, jako bych byla outsider a oni má propustka dál. Ale co když doopravdy jsem královna leopardů? Jestli jsem skutečná Nimir-Ra, pak bych tohle mohla zvládnout i bez Micaha. V té chvíli jsem si uvědomila, že o tom pochybuji. Pořád jsem doufala, že se o příštím úplňku nestanu hrdou nositelkou leopardího kožichu. Nehledě na množství důkazů mluvících pro, stejně jsem tomu nevěřila. Snad jsem tomu věřit nechtěla. Ale chtěla jsem uzdravit Gregoryho, to jsem chtěla... hrozně moc.

Pohlédla jsem na ně na všechny a věděla, že Cherry má pravdu. Jsem-li Nimir-Ra, mám vše, co potřebuji. Stačí, když mi budou dávat záchranu, jako při tělocviku. Nejsem-li Nimir-Ra, nebude to fungovat. Co můžeme ztratit? Podívala jsem se na Stephena a Gregoryho, na jejich tváře, jedna druhé podobná jako vejce vejci, do jejich vyděšených očí, a přesně jsem věděla, co můžeme ztratit, když to nezkusím.

Vyndala jsem si Uncle Mike's sidekick holster včetně Firestar v něm zepředu z džín a rozhlédla se. Jestli hodlám vyvolávat leopardy, nechci, aby se museli bát zbraně. Kývla jsem na krysodlačku Claudii. Vzhledem k tomu, že jsem pořád klečela, se nade mnou doslova tyčila, byla jen o dva palce menší, než Dolph. Chtě nechtě jsem musela připustit, že je to působivé, dokonce víc než to, protože je žena.

Podala jsem jí zbraň v pouzdře a ona si ji vzala. "Postarej se, aby tím nikdo nikoho nezastřelil."

Zamračila se na mě. "Myslíš, že se ti někdo pokusí vzít zbraň?"

"Já, možná."

Mračila se víc. "Nechápu."

"Rainu baví násilí. Nechci mít po ruce zbraň, když volám její munin."

Claudiino obočí se zvedlo. "Jako že by se mohla pokusit tě donutit ji na někoho použít?"

Přikývla jsem.

"Už to někdy zkusila?"

Zase jsem kývla. "V Tennessee, když jsem trénovala s munin, jo."

Claudia potřásla hlavou. "Na lupanaru jsi nevypadala, že ti to dělá starosti."

"Můžu ji zavolat jednou a být v pohodě, pravděpodobně. Ale když ji volám moc často, po příliš krátké pauze, jako by narůstala-" zaváhala jsem, "sílila, nebo možná jsem jen unavená bojováním."

"Zaživa to byla řádská kurva," konstatovala Claudia.

"Smrt ji moc nezměnila."

Ta vysoká žena se zachvěla. "Jsem ráda, že krysodlaci žádné munin nemají. Představa, že mám v sobě jakousi entitu, mě prostě děsí."

"Mě taky."

Koukla dolů na mě, teď vypadala zamyšleně. "Postarám se ti o zbraň. Můžeme, já a Igor, udělat ještě něco, abychom pomohli?"

Poctivě jsem se snažila něco vymyslet, ale napadlo mne jediné. "Pokud mě leopardi nedokážou kontrolovat, postarejte se, abych nikomu neublížila."

"Jak zlé to bude?" zeptala se.

Pokrčila jsem rameny. "Za normálních okolností bych si nedělala takovéhle starosti, ale když jsem ji zavolala naposledy, nedostala svou libru masa ani sex. Že jsem dala Richardovi přes držku ji pobavilo, ale..." pokoušela jsem se najít správná slova, jak to vysvětlit. "Třikrát jsem ji zavolala hlavně, abych si to natrénovala, aniž došlo na sexuální obtěžování nebo ubližování komukoli. Má lektorka, Marianne, a já jsme si myslely, že je to známka toho, že získávám nad Rainou kontrolu. Pak jsem ji zavolala počtvrté a bylo to horší, než kdy předtím. Buďto Raině za procházku s tebou zaplatíš nebo skončíš jako její dlužník, a s dluhem přichází úroky, a splácet úroky je fakt peklo."

"Neměla bys mi dát i nože?" optala se Claudia.

Měla recht, bez legrace. Sundala jsem si zápěstní pouzdra, poskládala je a podala jí je.

"Já myslel, že máš tohle pod kontrolou." Caleb stál jen kousek za a bokem od Claudie. Vzhlížel na tu vysokou ženu jako by dumal, co by udělala, kdyby se na ni pokusil vyšplhat. Byla jsem v pokušení mu říct, jen ať to zkusí, protože mi bylo úplně jasné, co by se stalo. A co hůř, dokonce jsem si byla jistá, že bych si pohled na to jaksepatří užila. Caleb nutně potřeboval dostat od někoho lekci.

"Mám."

"Tak proč tolik povyku?"

Mohla jsem mu vyprávět o tom, co se odehrálo v Tennessee, kde Raina ve Vernově smečce skoro vyvolala veřejné orgie, lépe řečeno vyprovokovala hru: Člověče, chyť ji a znásilni, v níž já byla cenou pro vítěze. Nevyprávěla. Místo toho jsem řekla: "Pokud nechceš pomáhat, aspoň nezacláněj a drž hubu."

Otevřel pusu jako na protest, ale Merle ucedil: "Calebe, udělej, co říká." Jeho hlas byl tichý, hluboký dunivý zvuk, ale ten mírný tón zřejmě na Caleba působil jako nějaké kouzlo.

"Jistě, Merle, cokoli chceš." Odešel si stoupnout stranou, blízko doktorky Lillian a Igora.

Koukla jsem na Merla. "Děkuji."

Jen se mi mírně uklonil.

Doktorka Lillian řekla: "Chápu to tak, že chceš, abych s injekcí počkala."

Přikývla jsem. "Jo."

Obrátila se a zasouvacími skleněnými dveřmi prošla zpátky do potemnělého domu. Všichni ostatní zůstali, kde byli, hleděli na mne. Dokonce i Caleb, trucující se založenýma rukama u zábradlí, teď sledoval představení.

Stáhla jsem si triko a spíš cítila, než viděla, lidi reagovat, jako vítr v pšeničném poli, bezděčně. Nikdy se před lidmi nesvlékám, ledaže musím. Černá podprsenka, kterou jsem měla na sobě, skrývala víc, než většina plavek, ale dovolit lidem vidět vás ve spodním prádle, prostě všechny nás slušné malé holčičky nutí stydlivě se kroutit.

"Černá krajka, to já rád," zavrněl Caleb.

Začala jsem něco říkat, ale Merle mě předešel. "Drž hubu, Calebe, a nenuť mne ti to říkat ještě jednou."

Caleb se zase opřel o žbrlení, objímal se, na tváři trucovitý škleb, se kterým vypadal mladší, než byl.

"Pokračuj," vyzval mě Merle, "už nebude vyrušovat."

Podívala jsem se na něho. Bylo špatné, že pořád zasahoval. Podkopávalo to mou autoritu, ale vzhledem k tomu, že jsem si nebyla úplně jistá, jestli nad Calebem vůbec nějakou autoritu mám, to bylo v pořádku, asi. Ale štvalo mě to. Jen jsem si nebyla jistá, co si s tím počít.

"Pomoc oceňuji, ale pokud se mají naše pardy skutečně sloučit, Caleb se bude muset naučit respektovat mne, ne tebe."

"Nestojíš o mou pomoc?"

"Prioritou dnešní noci je Gregory, ale Caleb a já si budeme muset leccos vyjasnit."

"Hodláš střílet i na něj?"

Pokusila jsem se přečíst Merleho tvář a selhala. Ukazovala jen slepé nepřátelství. "Myslíš, že musím?"

Merle se velmi úsporně pousmál. "Možná."

To přimělo k úsměvu mne. "Bezva, přesně tohle jsem potřebovala, další kázeňský problém v mém pardu."

Jeho úsměv zmizel, jako by ho čísi ruka setřela. "Nejsme tvé kočky, Anito, ještě ne."

Pokrčila jsem rameny. "Když to říkáš."

"Nejsme tvoji," zopakoval.

Pozorovala jsem jeho tvář a ve světle měsíce jsem zahlédla, jak přes ni cosi přeletělo. V lepším světle bych to možná dokázala rozluštit. "Proč ti pomyšlení, že bych vám velela, tolik vadí?"

Potřásl hlavou. "Nevadí mi, že bys nám velela."

"Tak co?"

Znovu potřásl hlavou. "Vadí mi, že se pokoušíš velet a selháváš - selháváš skutečně, skutečně žalostně."

"Dělám, co je v mých silách, Merle, víc dělat nemohu."

Kývnul. "Věřím ti, ale viděl jsem spoustu lidí dělat, co bylo v jejich silách, a přesto to nezvládli."

Pokrčila jsem rameny a nechala to plavat. "Pesimismus si vetkni za klobouček, Merle, my tady potřebujeme špetku naděje, ne negativitu."

"Takže prostě budu držet hubu." Což naznačovala, že když nemůže být negativní, nemá co říci. Mně to vyhovuje.

Obrátila jsem se zpátky na Gregoryho a jeho široké, vystrašené oči. Jemně jsem se dotkla jeho tváře, snažila se z ní zaplašit něco strachu, ale sotva jsem to udělala, ucukl. I když jen malinko. Zažijte dost zneužívání a týrání a také si začnete myslet, že každá ruka, co po vás natahuje, nečeká na nic jiného, než aby vás mohla udeřit.

"Bude to v pořádku, Gregory," řekla jsem. Přestože mne nemohl slyšet, musela jsem to říci, abych dodala jistotu sama sobě. S Gregoryho to jasně ani nehlo.

Pokusila jsem se hledět na Gregoryho jako na sexuální objekt a selhala. Jezdila jsem dlaní po hladké kůži jeho zad, nabrala si plné hrsti žlutých kadeří, koukala do těch krásných očí, ale necítila jsem nic, než soucit. Cítila jsem jen potřebu ho chránit, a jak moc ho chci udržet v bezpečí. Byl úplně nahý, seděl proti mně a byl k pomilování. Na tom, jak vypadal, nebylo vůbec nic špatného, až na to, že já ho prostě v tomhle smyslu nebrala. Na mě je spoleh. Najdu způsob, jak udělat ze ctnosti nouzi.

Obrátila jsem se na Stephena, který klečel vedle nás. "Je mi líto, ale chci ho konejšit, ochraňovat, ne s ním mít sex, a Rainu ochranitelský pud nebere."

Cherry řekla: "Prostě Rainu zavolej, jako na lupanaru. Proč je tohle jiné?"

Vzhlédla jsem k ní, stála nahá a v pohodě u žbrlení verandy. Zane vedle ní oblečený a stejně v pohodě.

"Mohu Rainu zavolat, ale nemůžu zaručit, že mi pomůže Gregoryho uzdravit. Léčení obvykle přichází s chtíčem, ne bez něj."

"Zavolej ji," řekl Stephen. "Jakmile bude tady, ostatní možná přijde samo."

"Myslíš zavolat její munin, pak dostat do nálady ji, ne mě."

Tvářil se velmi vážně, ale přikývl.

"Ty víš, jaká je její představa o sexu, Stephene."

Zase kývnul. "Věř mi."

Divné, věřila jsem mu. Není dominantní, vlastně byl často obětí, ale Stephen udělá, co slíbí. Ať to stojí, co to stojí, skoro. Byla v něm jakási zoufalá tvrdohlavost, bez ohledu na to, kolikrát ho srazili a odpočítali.

"Zavolám munin."

"A já se postarám, aby Raina Gregoryho viděla tak, jak ho vidět potřebuje."

Hleděli jsme na sebe a zažili jednu z těch chvil téměř dokonalého porozumění. Stephen by udělal cokoli, aby zachránil svého bratra, a já udělám skoro cokoli, abych mu při tom pomohla.

30

Usadila jsem se před Gregorym na paty a otevřela se munin, zrušila bariéry, které držely Rainu na řetězu, a ona mnou protekla, jako teplá voda vodovodním potrubím, výš a výš, rajtovala na vlně vzrušení, celá nadržená, což na lupanaru nebyla. Projel mnou záchvěv strachu. Věděla jsem, že je to špatné znamení, ale nebojovala jsem s ní. Dovolila jsem jí přijít, dovolila jsem jí mne naplnit, dovolila jsem, aby její smích vybublal z mého hrdla.

Když se podívala na Gregoryho, vnímat ho jako sexuální objekt jí rozhodně problémy nedělalo, ale Raina považovala za sexuální objekt skoro každého, takže žádné velké překvapení.

Dotkla jsem se jeho tváře, pohladila křivku čelisti. Gregoryho oči se rozšířily. V té chvíli jsem si uvědomila, že možná ani neví, co to do pekla děláme, nebo co se změnilo. Dokázala jsem zavolat Rainu a myslet rozumně. Tvrdě a dlouho jsem bojovala, abych toho byla schopna. Dokázala jsem se držet stranou, zatímco má ruka klouzala po Gregoryho holé hrudi. Uměla jsem zastavit svou ruku - naši ruku - na jeho pase a Raina mě nedokázala přinutit sjet níž. Vrčela v mojí hlavě, ukazovala se mi ve své vlčí podobě, rafala po mně. Ale byla to pouhá vize, jako nějaký sen. Nemohla ublížit mně ani nikomu jinému.

Raina v mojí hlavě promluvila: "Tento vlk má pořád zuby, Anito."

"Znáš pravidla."

"Cože?" nechápal Stephen.

Potřásla jsem hlavou. "Mluvím s Rainou."

"To je fakt strašidelné," odtušil Zane.

Souhlasila jsem s ním, z celého srdce, Ale to už Raina zase mluvila v mojí hlavě a já mu nemohla odpovědět. "Já pravidla znám, Anito, ale co ty?"

"Jo."

"Dělám cokoli, co se mi zachce..."

"A já se tě snažím zastavit," dokončila jsem za ni.

"Jako za starých dobrých časů," řekl hlas v mé hlavě.

To znělo jako vztah, co jsme měly, když ještě žila. Chtěla políbit Gregoryho a já jí v tom nebránila. Ten polibek byl francouzský, ale něžný, nic, co by mě moc vyděsilo. Svým způsobem se i Raina učila, jak na mě.

Nikdy dřív jsem Gregoryho nelíbala, nikdy se mi nechtělo. Pořád se mi nechtělo. Líbání je v jistém smyslu intimnější, než soulož, důvěrnější. Odtáhla jsem se od jeho rtů a Raina byla stejně šťastná, že ho může líbat na krk. Jeho pleť byla měkká a voněla jako mýdlo. Zavrtala jsem si tvář pod jeho vlasy, dozadu za ucho a zjistila, že jsou pořád vlhké, voní mým šamponem.

Pokusila jsem se z Rainy vylákat hojení, ale přeprala mě. "Ne, ne dokud nedostanu svou odměnu."

Musela jsem se od Gregoryho odklonit a říct to nahlas, protože se Stephen zeptal: "Jakou odměnu?"

Potřásla jsem hlavou. "Raina ho neuzdraví, dokud se sama... nenakrmí." Šlo o krmení, v jistém slova smyslu. Raina byla svým způsobem jako ardeur, až na to, že potřebovala nakrmit jen, když já volala ji - její touha, ne má.

"Co chceš?" zeptala jsem se nahlas, protože jsem se pořád ještě nevyrovnala s vedením mlčenlivé konverzace v mojí hlavě.

Ukázala mi vizi líbání jeho hrudi, jako ho nutí-me lehnout si na záda na prkna verandy, a další věc, na kterou si jasně vzpomínám, je, že Gregoryho jemně líbám hned vedle pupíku. Ležel na zádech, hleděl na mě mírně rozostřenýma očima. Já ležela na něm, špendlila mu nohy k podlaze a má skoro nahá prsa se mu tiskla na přirození. Nepamatovala jsem si, jak jsem se do téhle pozice dostala. Do prdele.

Odkulila jsem se z něho a Raina přišla jako žár, prošlehla mým tělem, táhla má ústa dolů k jeho bokům, olizovala tu malou úžlabinu přesně tam, kde pas přechází v genitálie. Gregory se pod doteky mých úst svíjel, a ač jako jsem to chtěla ignorovat, náš zrak přitahovaly jeho slabiny.

Byl tvrdý, připravený, ale pohled na něho Rainu odstrčil, vrátil mi kontrolu nad situací, ne proto, že to bylo trapné, ale protože jsem Gregoryho nikdy dřív s erekcí neviděla. Pořád byl radost pohledět, ale měl zvláštní tvar, na konci byl skoro zahnutý. Nevěděla jsem, že ho muži mohou mít takového, a to mne zchladilo.

Raina křičela v mojí hlavě, zaplavila mne vzpomínkami. Vzpomínkami na to, jak jsem na všech čtyřech a nějaký muž mi to dělá zezadu, Raině. Neviděla jsem, kdo to je. Mohla jsem to jen cítit. Našli to místečko v ženině těle a orgasmus byl na spadnutí. Raina zvrátila svou - naši - hlavu dozadu, houština kaštanových vlasů sklouzla z naší tváře a já uviděla Gregoryho odraz v zrcadle.

Raina v mojí hlavě zašeptala: "S ním vždycky jenom zezadu, kvůli jeho tvaru."

Vytrhla jsem se ze vzpomínek a zjistila, že jsem na všech čtyřech vedle Gregoryho, jednu ruku na jeho těle. Odtáhla jsem se, protože sdílení vzpomínek bez fyzického kontaktu nefungovalo.

Odvrátila jsem tvář, abych ho neviděla. Nahého a připraveného, protože jsem pořád cítila vzpomínku na něho v mém těle, Rainině těle. Nějaká ruka se dotkla mé holé paže a příval vzpomínek byl tentokrát omračující. Byla jsem v nich.

Naplnil mi pusu, krk, udělal se mi do úst v přívalu hustého žáru, a s jeho tělem chvějícím se, mlátícím kolem sebe, se zuby zakously do houževnatého, jemného masíčka, a my ho jedly. Vytryskla krev a Raina se v ní koupala.

Probojovala jsem se na svobodu, křičící, ječící a křičel i někdo jiný. Gregory. Na jednu strašlivou vteřinu jsem otevřela oči, protože vzpomínka byla tak silná, že jsem ji nedokázala rozeznat od reality. Ale když jsem zase viděla, byl celý, lezl pryč ode mne, od sdílených vzpomínek. Protože to byl jeden z Raininých darů, schopnost sdílet hrůzu.

Pořád jsem cítila houževnaté maso v puse, chuť krve a hustších věcí. Dolezla jsem k zábradlí, zvedla se a přišla o všechno, co jsem ten den snědla.

Někdo se ke mně blížil zezadu a já vztáhla ruku, hlava mi pořád visela přes okraj verandy. "Nesahej na mě."

"Anito, Merle. Nathaniel říkal, že se tě nesmí dotknout nikdo, kdo někdy..." zaváhal, "měl něco s bývalou lupou. Já ji neznal. Skrz mě ti nemůže ublížit."

Složila jsem hlavu do dlaní. Měla jsem pocit, že se mi rozletí. "Má pravdu."

Jeho stisk na mém rameni byl stejně váhavý, jako jeho slova. Odstrčila jsem se od zábradlí a svět se rozvlnil. Merle mne chytil, vzal do náruče. "To je v pořádku."

"Pořád v puse cítím maso a krev a... ach, Bože! Bože!" Řvala jsem a nepomáhalo to, ne na toto. Merle si mě držel na hrudi, pevně, moje ruce přitisknuté k mým bokům, jako bych se pokusila sama sobě ublížit. Nemyslím si to, ale už nevím. Měsíce tréninku a stejně mi Raina dokázala udělat tohle.

Křičela jsem, neartikulovaně, beze slov, pořád dokola a dokola, jako bych mohla tu vzpomínku ze sebe vyřvat. Pokaždé, když jsem se nadechla, jsem slyšela Merla šeptat. "To je v pořádku, to je v pořádku, Anito, to je v pořádku."

Ale nebylo to v pořádku. Co mi Raina právě ukázala, nikdy nebude v pořádku. Merle mne zanesl do koupelny a já neprotestovala. Caleb namočil žínku a položil mi ji na čelo. Beze slova. Ani jeden vtip, žádné škádlení. Malý zázrak, ale ne ten, co jsme potřebovali my.

31

Raina byla pryč, uprchla celá rozchechtaná, potěšená sama sebou. Bože, jak já tu ženskou nenávidím. Už jsem ji zabila; neexistovalo nic, co bych jí ještě mohla udělat, ale chtěla jsem. Chtěla jsem jí ublížit, jako ona ublížila tolika jiným, ale myslím, že na to už je trošku pozdě.

Doktorka Lillian mi svítila mini-baterkou do očí a nutila mě sledovat její prsty. Očividně jsem nepodávala dost dobrý výkon, protože nebyla v dobrém rozmaru. "Jsi v šoku, Anito, a Gregory jakbysmet. Byl trošku v šoku už předtím, než jsi začala, ale čert to vem."

Mrkala jsem a snažila se na ni zaostřit. Moje oči se prostě nedokázaly na nic v klidu zadívat, jako by se svět třásl, ale to nedávalo žádný smysl. Možná, že to, co se třese, jsem já. Nedokázala jsem to rozpoznat. Svírala jsem deku, do které mě zabalili, choulila jsem se na bílém gauči uprostřed pestrobarevných polštářků a nemohla se zahřát. "Co vy na to, doktorko?"

"Já na to, že Gregoryho vyhlídky jsou teď horší, než padesát-na-padesát."

Mrkla jsem a přinutila se na ni podívat, koukat jí do očí, myslet. "Jak je to zlé?"

"Sedmdesát-na-třicet, možná. Je na verandě stulený v dece do klubíčka, třese se hůř, než ty."

Potřásala jsem hlavou a zřejmě nemohla přestat. Zavřela jsem oči, přinutila se zůstat v klidu jednu vteřinu, jeden úder srdce. Promluvila jsem, aniž jsem otevřela oči. "Viděla jsem... jak se Gregory hojí..." Zmlkla jsem, zkusila to znovu. "Jak přežil... co mu udělala?"

"Dokážeme si nechat znovu narůst každou část těla - kromě hlavy, setnutí nepřežijeme - pokud není rána vypálena ohněm. Nezahojí se nám popáleniny, ledaže je ohořelé maso kompletně odstraněno, vznikne nová rána a vlastně se zahojí až ta." Její hlas byl hořký, zuřivý. Nikdy jsem ji tak rozzlobenou neslyšela.

Vzhlédla jsem na ni. "Co je s vámi?"

Lillian sklopila zrak, do očí se mi nepodívala. "Měla jsem službu na pohotovosti, tu noc, co to Gregorymu udělala. Viděla jsem to na vlastní oči, ne jen jako nějakou vzpomínku."

Zavrtěla jsem hlavou a musela si zapřít bradu o kolena, abych zastavila nedobrovolné záškuby. "S munin se nejedná o žádné mlhavé vzpomínání, doktorko, je to reálné. Je to tvrdá realita jako... film naživo, jenže v něm hraju já." Objala jsem si kolena a zoufale se snažila nemyslet, nepřehrávat si znovu, co jsem zažila. Vlastně mám štěstí, že jsem úplně vygumovaná. Dokonce i má mysl nakonec našla něco tak hrozné, že se s tím nedokáže vyrovnat. V jistém bizarním slova smyslu to bylo uklidňující. Konečně jsem našla krajní mez, kterou nedokážu překročit.

"Kdybych se teď Gregoryho pokusila přinutit vzít na sebe zvířecí podobu, pravděpodobně ho to zabije," řekla doktorka Lillian.

Schovala jsem si obličej do kolen. Promluvila jsem s pusou zabořenou do tlusté deky. "Nemůžu to zkusit znovu."

"Nikdo po tobě nechce, abys tu děvku zase zavolala."

"Anito." Nathaniel.

Nebyl to jeho hlas, co mě přinutilo vzhlédnout, ale silná, báječně hořká vůně kávy. Našla jsem ho, jak drží můj tučňáčkový hrneček plný čerstvé kávy. Byla velmi světlá, spousta cukru, spousta smetany; dobré na šok. Do pekla, dobré na všechno.

Pomohl mi vymotat ruce z pokrývky a omotat je kolem hrnku. Držela jsem ho pevně a celé sekundy mi trvalo si uvědomit, že to pálí. Nepropadla jsem panice, jen jsem hrníček vrátila Nathanielovi. Vzal si ho ode mne a já zírala na své růžové, červené dlaně. Mám popáleniny prvního stupně a žár jsem neucítila, dokud nebylo příliš pozdě.

"Zatraceně," hlesla jsem tiše.

Lillian si trpitelsky povzdechla. "Seženu nějaký led." Nechala nás o samotě.

Nathaniel si klekl přede mě, dával dobrý pozor, aby kávu nevylil. Merle a Cherry vklouzli do místnosti, zatímco já pořád zírala na své zarudlé ruce. Cherry se posadila vedle mě na gauč. Pořád byla nahá, ale na tom nezáleželo. Zdálo se, že na ničem nezáleží. Merle zůstal stát a já se dokonce ani neobtěžovala k němu vzhlédnout. Jediné, co jsem viděla, bylo stříbrné kování na špičkách jeho bot.

"Nathaniel říkal, že ses dotýkala jeho šelmy, když's mu značkovala záda," řekla Cherry.

Koukla jsem na ni, podívala se do jejích světlých očí. Přikývla jsem. Pamatovala jsem si tu prosvětlenou chvilku, vlastně až poté, co jsem mu označkovala záda, kdy jsem cítila jeho šelmu se převalovat pod dotekem mojí síly a byla si jistá, že bych dokázala tuhle část jeho zavolat, přinutit ho, aby se kvůli mně proměnil. Pořád jsem kývala a donutila se přestat se slovy: "Vzpomínám si."

Lillian se vrátila a vložila mi do rukou pytlík s ledem zabalený do malého ručníku. "Pokus se pár minut si neublížit. Jdu zkontrolovat Gregoryho." Zanechala mě se třemi leopardy a mým ledem.

"Jestli ses dotkla Nathanielovy šelmy, je naděje, že bys teď dokázala zavolat tu Gregoryho."

Zavrtěla jsem hlavou. "To si nemyslím."

Cherry mi stiskla paži. "Nesmíš se nám teď zhroutit, Anito, Gregory tě potřebuje."

První záblesk vzteku se protáhl skrz šok. "Dneska jsem už zkurvila, co bylo v mých silách, hovno jsem mu pomohla."

Spustila ruku z mojí paže, ale nepodívala se stranou. "Anito, prosím, Merle si myslí, že můžeš být dost silná, abys Gregoryho šelmu zavolala, dokonce ještě před svým prvním úplňkem."

Přitiskla jsem si led v ručníku k hrudi. Nečekaný chlad na skoro nahých prsou mi pomohl pročistit hlavu. "Myslela jsem si, že to není možné, než se poprvé proměním."

"Co se tebe týče, Anito," ozval se Merle, "bych byl pěkný hlupák, kdybych dopředu tvrdil, co dokážeš a co ne."

Nechala jsem led spadnout na pokrývku v klíně a vzhlédla na toho hromotluka. "Proč ta změna? Tam venku na verandě jsem Gregoryho těžce zklamala."

"Riskovala jsi samu sebe pro jednu ze svých koček. To je to nejlepší, co Nimir-Ra, nebo Raj, mohou, brát na sebe velká rizika místo svých lidí."

Dotkla jsem se ručníku, jeden roh byl mokrý a mě bylo jasné, že pytlík nebyl zatavený ze všech stran. Převrátila jsem ho tak, aby z něj už neteklo. "Co po mně chcete?" Můj hlas zněl stejně unaveně, jak jsem se cítila.

Merle si přede mne klekl a já se mu podívala do očí. Měly výraz, který jsem momentálně neviděla ráda. Zdálo se, že mi věří, a já se té důvěry necítila hodna. Cítila jsem se vyděšeně.

"Zavolej Gregoryho šelmu."

"Nevím jak. Když jsem byla s Nathanielem, bylo to..." vzdychla jsem.

"Sexuální," dopověděla místo mě Cherry.

Kývla jsem. "Do téhle nálady se už dnes v noci s Gregorym dostat nepokusím. Nemyslím, že bychom - jak on, tak já - ustáli, kdyby se to zase zvrtlo."

"Volání šelmy nemusí být sexuální," řekl Merle.

Střetla jsem se s jeho podivně důvěřivým zrakem. Ocitla jsem se za hranicí vyčerpání. Dnes v noci už mi prostě nic nezbylo, ne pro Gregoryho. Nechtěla jsem se ho znovu dotýkat. Část mne se obávala, že Raina by se mohla neplánovaně objevit, i když jsem věděla, že teď je to pro ni skoro nemožné. Lepší kontrolu jsem neměla. Ale... "Jak se vůbec můžu ještě někdy Gregoryho dotknout a nevzpomenout si na to?"

"Nevím," špitla Cherry, "ale prosím, Anito, prosím, pomoz mu."

"Jak zavolám jeho šelmu, bez patřičné nálady?"

"Potřebuješ si promluvit s někým, kdo dokáže ze svých lidí vylákat šelmu," konstatoval Merle.

Podívala jsem se na něho. "Máš na mysli někoho konkrétního?"

"Říkal jsem ti, že tvůj Ulfric může vylákat šelmy ze svých vlků."

Přikývla jsem. "Slyšela jsem to."

"Kdyby nějakého vlka vyvolal, vnutil mu proměnu přímo před tvýma očima, abys to mohla pozorovat, mohl by ti předvést, jak na to."

"Ty si vážně myslíš, že to bude fungovat?"

"Nevím," pokrčil rameny, "ale proč to aspoň nezkusit?"

Podala jsem mu prosakující sáček ledu. "Jasně, pokud Richard přijede."

Nathaniel mi na to odpověděl: "Richard si zazlívá Gregoryho zranění. Jestli mu nabídneme šanci ho vyléčit, přijde."

Zírala jsem na Nathaniela, pozorovala inteligenci v těch kytičkově zbarvených očích. To byl jeden z nejbystřejších postřehů, které jsem ho kdy slyšela vyslovit. Dávalo mi to aspoň malou naději, že by Nathaniel jednou mohl být doopravdy psychicky zdravý - že je na tom čím dál tím lépe a lépe. Zrovna teď jsem přehršel naděje potřebovala jako sůl, ale stejně bylo enervující, že Nathaniel Richarda tak dobře zná, že je tak všímavý. To totiž znamená, že jsem Nathaniela podceňovala. Nepřestávám klást rovnítko mezi submisivnost a podřadnost, a tohle rozhodně není ten případ. Někteří lidé si vyberou být spodky, sloužit. Pro to ještě nejsou méněcenní, jen jiní. Hleděla jsem do jeho tváře a uvažovala, co mi ještě ušlo, nebo co jiného mi ještě předvede? Byla to noc odhalení, tak proč do pekla Richarda nepřimět, aby se k nám připojil? O kolik horší to může být? Prosím, neodpovídejte.

32

Vyčistila jsem si zuby a seděla za stolem v kuchyni, skoro potmě, pila kávu. Čekali jsme. Nathaniel přiťapkal bosky, rozpuštěné vlasy se mu komíhaly kolem nahé hrudi a džínových kraťasů.

"Co Gregory?" optala jsem se.

"Doktorka Lillian mu zavedla kapačku, říkala, že to pomůže s šokem." Zastavil se vedle stolu, ne přímo přede mnou.

"Kapačku. Richard tady bude za hodinu nebo míň. Jestli mu zavedla kapačku, tak..." Hlas se mi vytratil.

Nathaniel dokončil místo mě. "Gregory je velmi zraněný."

Vzhlédla jsem na něj v potemnělé kuchyni. Jediným světlem byla malá zářivka nad dřezem. Většina místnosti tak byla ponořená do nejhustšího stínu. "Nemyslíš zranění, které má od vlků, viď?"

Zakroutil hlavou, všechny ty vlasy klouzaly kolem jeho těla. Dlouhý těžký pramen mu sjel na rameno a on pohodil hlavou, aby ho ukáznil, zahnal za sebe. Nikdy jsem nepotkala muže, který by měl tak dlouhé vlasy a byl s nimi tak v pohodě.

"Pořád mluví o Raině," řekl Nathaniel, "pořád ji tiše proklíná." Jeho hlas se ztišil, skoro do šepotu. Zíral nad mou hlavou na věci, co jsem neviděla a pravděpodobně ani vidět nechtěla.

Dotkla jsem se jeho paže. "Jsi v pořádku?"

Podíval se dolů na mne, usmál se, ale ne, jako by byl šťastný. Pohnul rukou tak, že se teď držel té mojí. Jeho stisk byl pevný, jako by potřeboval utěšit.

"Pověz mi to, Nathanieli."

"Dal jsem ti kopie tří mých filmů." Usmál se, tentokrát zeširoka, než jsem stihla cokoli říci. "Vím, žes je nikdy neviděla. Když jsem ti je dával, pořád jsem si ještě myslel, že jsi jako Gabriel a Raina, že v tom musí být sex, že by se ti mohly líbit, když jde o porno. Teď už chápu, že se o nás budeš starat, ať se děje, co se děje, ne protože po nás toužíš, ne protože jednoho z nás miluješ, ale prostě - protože." Svezl se na kolena, pořád držel moji ruku, přitiskl si ji oběma rukama na prsa. Položil mi hlavu do klína, tvář odvrácenou. Odhrnula jsem mu z tváře hustý pramen vlasů, takže jsem viděla jeho profil, jak se tak o mě opíral.

Pár chvil jsme tam seděli, já čekala, až bude pokračovat, on možná čekal, až ho pobídnu, ale mlčení nebylo napjaté. Jeden z nás je vyplní, až budeme připravení, a oba jsme to věděli. On byl tím, kdo si povzdechl, jednu ruku nechal na mojí, přitisknuté k němu, druhou mi obtočil kolem nohou. Cítila jsem jeho srdce bít mi do hřbetu ruky.

"Natočil jsem víc filmů, než jen ty tři. Většinu s Rainou. Gabriel by jí nedovolil mít mne za milence, nebo otroka. Myslím, že věděl, že by mě zabila, ale při natáčení, kde bylo možné věci kontrolovat..." Objal mne celým tělem, držel se jako klíště.

"Co se stalo?" zeptala jsem se tiše.

"Gregorymu to udělala sama, víceméně z... legrace. Ale když přežil, chtěla mít totéž i ve filmu."

Ztichla jsem na vteřinu nebo dvě. Myslím, že jsem přestala dýchat, protože když jsem konečně vydechla, můj dech byl přerývaný. "Tobě?"

Kývnul hlavou, líc pořád přitisknutou k mému stehnu. "Mně."

Hladila jsem ho po vlasech, koukala dolů na tu mladou tvář. Byl o šest let mladší, než já, skoro o sedm, ale zdálo se, že nás dělí celá desetiletí. Byl tak moc obětí, tak moc masem kohokoli.

"Gregory by to už znovu nedovolil, říkal, že by se raději zabil, a Gabriel mu musel věřit."

Nepřestávala jsem se mu probírat vlasy, protože jsem nevěděla, co jiného dělat. Co uděláte, když vám někdo šušká do ucha horory, vypráví vám svá nejintimnější, hrůzná tajemství? Sedíte a posloucháte. A dáte mu to jediné, co mu dát můžete - své mlčení a jistotu, že může mluvit a je mu nasloucháno.

Jeho hlas byl stále tišší a tišší, až jsem si nakonec musela položit tvář nad jeho, abych vůbec slyšela. "Spoutali mě a já znal scénář. Věděl jsem, co se stane, a byl jsem vzrušený. Strach dělal to očekávání skoro nesnesitelným."

Položila jsem si líčko na jeho, cítila jeho ústa pohybovat se při řeči, a zůstávala velmi, velmi tichá. Neměla jsem mu co nabídnout, jen mlčení a své doteky.

Šeptal: "Mám rád zuby, kousání, mám rád hodně ublížit. Bylo to báječné, dokud..." Zavřel oči, stočil tvář do mých džínů, jako by dokonce ani teď nebyl sto čelit té vzpomínce. Musela jsem zvednout hlavu, když se pohnul, ale vtiskla jsem mu něžný polibek na zátylek. "To je v pořádku, Nathanieli, je to v pořádku."

Něco řekl, ale nerozuměla jsem mu.

"Co?"

Posunul hlavu, jen o kousek, takže neměl pusu zavrtanou v mojí noze. "Bože, to bolelo. Kousala mi ho kousek po kousku, chtěla, aby to trvalo déle, než s Gregorym."

Celé jeho tělo se jednou mohutně otřáslo, a já se nad něho naklonila, volnou ruku na jeho zádech, vlasy jsem odhrnula, abych se mu dostala na kůži. Hladila jsem ho po zádech a našla všechna ta drobná kousnutí, co jsem mu v kůži zanechala. Necítila jsem se špatně proto, že jsem ho označkovala, až doteď. Nyní jsem měla pocit, že jsem ho zneužila stejně, jako všichni ostatní.

Obtočila jsem své tělo přes jeho, objímala ho ve svém klíně, držela tak blízko, jak jsem mohla. "Je mi to líto, Nathanieli, tak líto."

"Nemáš čeho litovat, Anito. Tys mi nikdy neublížila."

"Ano, ublížila."

Zvedl se právě jen tolik, aby mi viděl do očí. Vypadal tak mladě, oči doširoka. "Jsem rád, žes mě poznačila, nelituj toho." Pousmál se. "Jestli se kvůli tomu začneš cítit provinile, už mi to nikdy neuděláš, a já chci, aby ano. Hrozně moc to chci."

"Když se z tebe krmím, Nathanieli, kvůli ardeur, nebo tělu, nebo čemukoli, využívám tě. Já lidi nevyužívám."

Držel mou ruku tak pevně, že to skoro bolelo. "Tohle mi nedělej."

"Nedělej co?"

"Netrestej mě za to, že jsem to řekl, jak mě Raina zranila."

"Netrestám tě."

"Já ti povím tuhle hroznou věc a ty hned začneš cítit potřebu mě ochraňovat a taky provinilost. Znám tě, Anito, dovolíš své hlavě postavit se do cesty tomu, co oba potřebujeme."

"A co přesně to je?" A dokonce i já zaslechla ve svém hlase netrpělivost, skoro vztek.

Zvedl se víc, přiblížil tvář k mojí, protože jsem se posadila zpříma, vzdalovala jsem se mu. "Potřebuješ krmit ardeur a já potřebuji místo, kam bych patřil."

"Jsi v mém domě vítán, jak dlouho budeš potřebovat, Nathanieli."

Zavrtěl hlavou, netrpělivě si shrnul vlasy dozadu, pustil mou ruku, položil mi dlaně na kolena, napůl zalezl pod stůl, takže mi klečel mezi nohama, ačkoli se jen jeho ruce shora dotýkaly mých kolen. Vzhlížel ke mně. "Ne, trpíš mě tady. Sem tam s něčím v domácnosti pomůžu, vyřídím pár pochůzek, ale nepatřím sem. Přes den si na mě ani nevzpomeneš. Jsem tady, ale nejsem součástí tvého života, já to vím. Kdybych byl tvůj pomme de sang, budu jí. Konečně bych ti patřil po způsobu, se kterým oba můžeme žít."

Zavrtěla jsem hlavou. "Ne, Nathanieli, ne."

Popadl nohy židle a zvedl ji, sakumprásk i se mnou, pořád vkleče, a s klapnutím ji přemístil dozadu, takže se pod stůl lépe vešel. Dokonce se mu při tom ani nenapjaly svaly. Položil ruce na područky, spodní částí těla sjel blíž k židli, až jsem měla kolena z obou stran kolem jeho boků.

"A kdo jiný tě bude každý den krmit? Richard? Jean-Claude? Micah?"

"Ardeur může být dočasný," zadoufala jsem nahlas.

Položil mi dlaně na pas. "Je-li to dočasné, krm se ze mě aspoň, dokud to nepřejde. Je-li to trvalé..."

"Nechci se krmit nikým."

Jeho ruce mě objaly kolem pasu, hlava skončila v mém klíně a já si uvědomila, že pláče. "Prosím, tohle nedělej, Anito, prosím, tohle nedělej."

Hladila jsem ho po vlasech, po tváři a nevěděla, co říci. Co si počnu, mám-li ardeur natrvalo? Richard nedovolil nikomu, aby se z něho krmil, z jakéhokoli důvodu - mám stejné pravidlo. Jean-Claude bude doslova mrtvý pro svět, když se budu potřebovat nakrmit nejvíc. Micah je pořád zosobněný otazník. Ale v některých ohledech, krmit se z Nathaniela, protože je jediný, kdo mi to dovolí, bylo skoro horší.

Zvedla jsem jeho obličej ze svého klína, vzala ho do dlaní. Na líčkách se mu i v mizerném světle třpytily slzičky. Políbila jsem ho na čelo, políbila jsem ho na zavřené oči, jako políbíte dítě.

"Jdu právě včas nebo ruším?" Richard stál na prahu. Kurevsky perfektní načasování, jako vždycky.

33

Strnula jsem s Nathanielovou tváří v dlaních, on klečící mezi mýma nohama, z větší části schovaný pod stolem, já se zrovna narovnávám z jeho líbání a ano, je mi jasné, jak to vypadalo. Nebyla jsem si jistá, že to dokážu vysvětlit k Richardově spokojenosti. Co vím, Richard o ardeur zatím neví a ne, nechci mu to říkat.

Vdechla jsem Nathanielovi na čelo další jemný polibek a odtáhla se. Nezačnu se chovat, jako že dělám něco špatného, když ne. Nathaniel chytil narážku, uložil si hlavu zpátky na můj klín, což, jak jsem si uvědomila, znamenalo, že je ode dveří neviditelný, stůl maskoval, co dělá.

Richard vrazil do kuchyně jako rozezlený vichr, jeho síla se mi zakusovala do kůže. Štrádoval si to až na místo, ze kterého viděl, že Nathaniel má tvář na mém stehně, kouká nahoru na něj, zatímco on ční nad námi oběma.

Jamil a Shang-Da se zapomněli ve dveřích. Jsou to dobří bodyguardi, ale některých věcí vás žádný bodyguard neušetří.

Cítila jsem, jak má tvář nabývá neutrálního, prázdného, vágně příjemného výrazu. "Utěšuji jednoho ze svých leopardů, je na tom něco špatného?"

"Vypadá velmi utěšeně," řekl Richard, hlas celkem mírný, ale jeho síla byla žhavá, jako otevřít dvířka pece.

Olízla jsem si rty. Budu muset ardeur vysvětlit, dříve či později, a protože od něj budu potřebovat pomoc se záchranou Gregoryho, dnes v noci je na to nejspíš správná doba. "Nathaniel a já jsme probírali některé vedlejší efekty sezdání upířích znamení."

"Myslíš ardeur."

Byla jsem překvapená a dala to najevo. "Kdo ti to řekl?"

"Jean-Claude si myslel, že bych to měl vědět. Navrhoval mi, abych sem přišel a byl ti ráno k dispozici."

"A co ty na to?" Udržela jsem hlas neutrální, ale ne tak neutrální, jak jsem chtěla, aby byl.

"Nedovolím jemu, ani Asherovi, ani žádnému z nich, krmit se ze mne, krví nebo čímkoli jiným. Nevím, proč bych měl měnit pravidla jen proto, že jsi to ty a jde o sex a ne o krev."

"Vysvětlil ti, že když se nenakrmím tebou nebo jím, stejně se někým nakrmím?"

"Pořád je tu tvůj Nimir-Raj." Despekt v jeho hlase byl tak hustý, že by se dal krájet.

"Micah byl odvolán v záležitosti pardu."

"Vážně si myslíš, že se do rána nevrátí, abys ho mohla šukat? Řekl bych, že vrátí."

Vzhlížela jsem na něho, stále seděla tváří v tvář jeho žhavé síle a čiré fyzické přítomnosti jeho. Richard je jedním z těch mužů, kteří nevypadají velcí, dokud se nerozzlobí. Teď se zdál velký a na mě to dojem neudělalo.

Začala jsem vískat Nathanielovy vlasy a on se mi rozkošnicky uvelebil na nohách, napětí se z jeho těla vytrácelo. "Dal's mi kopačky, pamatuješ?"

"A šukala's ho poprvé předtím nebo až potom, cos zjistila, že jsem tě nechal?"

Musela jsem o tom popřemýšlet, vteřinku či dvě. "Potom."

"Truchlila's nad mou ztrátou, kolik, půl vteřiny?"

Cítila jsem, jak mi horko vzlíná do tváří. Ztratila jsem pevnou půdu pod nohama, můj vysoký morální kredit zašel na úbytě, a vysvětlení, že za to mohl ardeur, Richardovi prostě nestačilo.

"Na tomhle zmatku máme podíl všichni tři. Nezhoršuj to "

"Nechtěla's říci čtyři nebo je nás teď pět?"

Musela jsem vypadat tak mimo obraz, jak jsem se cítila. "Nevím, o čem to mluvíš."

Popadl stůl a s hlasitým skřípáním dřeva o dřevo ho odstrčil dozadu. Nathaniel zůstal stočený kolem mých nohou a jen k němu vzhlížel. Nedostala jsem od krysodlaků zpět své zbraně. Dostala jsem zpátky nože, ale nebyla jsem ochotná Richarda pořezat, ještě ne, ne za tohle. Nemohla jsem s Richardem soutěžit v páce, ne a vyhrát, takže mou skutečně jedinou možností bylo sedět, vypadat ledově klidně, a výrazem tváře mu dávat najevo, jaký zasraný vemeno je.

Zase strčil do stolu, dřevo zanaříkalo, pak si klekl vedle Nathaniela a odhrnul mu dlouhé vlasy. Odhalil záda a zíral na stopy po kousnutí.

"Je to všechno?" zeptal se zuřivým hlasem, jeho síla vystoupala tak vysoko, že to bylo jako šlapat vroucí vodu, sahala mi po bradu a stále stoupala.

"Ne," odpověděla jsem.

Richard sevřel zadek Nathanielových kraťasů a zatáhl, pohyb byl tak prudký, že celé Nathanielovo tělo šlo s sebou. Slyšela jsem cvrnknout o podlahu knoflíček. Richard jediným škubnutím šortky stáhl a zíral na kousance, co vedly pořád níž.

Richard se naklonil nad Nathaniela, ne že by se ho doopravdy dotýkal, ale byl jako nějaká obrovitá entita a já cítila, jak se ke mně Nathaniel choulí.

Richard mu zasyčel do ucha: "Vycucala tě dosucha? Je v tom dobrá."

"To by stačilo, Richarde."

Nathaniel odpověděl: "Ne."

"Seš ze mě tak posranej strachy, že ani nedokážu poznat, jestli lžeš nebo ne." Nabral si plnou hrst Nathanielových vlasů a zatáhl, sloupl ho ze mne. V ruce se mi jako kouzlem zhmotnil nůž ze zápěstního pouzdra a vůbec jsem si nepamatovala, že bych ho vytahovala. Špička se tiskla k dlouhé linii Richardova hrdla, a dokonce i mně vzala dech ta rychlost. Musela to být rozmazaná šmouha pohybu. Rozhodně ne člověčí rychlost.

Všichni strnuli.

Shang-Da a Jamil se pohnuli do místnosti. Vmáčkla jsem hrot hlouběji do Richardova krku. "Nepleťte se do toho, hoši."

Zastavili se. Střetla jsem se s Richardovým pohledem a zjistila, že se jeho oči utopily ve vlčím jantaru. "Pusť ho, Richarde." Můj hlas byl tichý, ale zdálo se, jako by místnost naplnil.

"Za tohle bys mě nezabila." I jeho hlas byl tichý, opatrný.

"Zabila, ne, ale spustila červenou? Tož to zas jo."

"Potřebuješ mě, abych pomohl zachránit Gregoryho."

Cítila jsem jeho pulz bít do špičky mého nože. "Nedovolím ti ublížit Nathanielovi, abych zachránila Gregoryho."

Sevřel Nathanielovy vlasy pevněji a já přitlačila, objevila se první karmínová krůpěj. "Byla bys stejně na větvi, kdyby nešlo o Nathaniela?" zavrčel.

"Tohle je první a jediné varování, Richarde. Už nikdy se nedotýkej žádného z mých lidí."

"Nebo co? Zabiješ mě? Nemyslím, že bys to udělala."

V té chvíli jsem si uvědomila, že jestli nejsem ochotná ho zabít, nemám čím hrozit. A vážně jsem nebyla ochotná ho zabít, ne za tohle, ještě ne.

Odtáhla jsem ostří z jeho krku a sledovala, jak se uvolnil, napětí se z něj vytrácelo, jeho ruka pořád byla v Nathanielových vlasech. Pohnula jsem se bez rozmýšlení, a byla tak rychlá, že mu nůž rozřízl předloktí, než vůbec stačil zareagovat. Ucukl, vyletěl na nohy a couvnul, držel si krvácející ruku. Řez byl hlubší, než jsem chtěla, protože jsem to uspěchala. Krev mu promokvala mezi prsty. Jamil a Shang-Da se přesunuli do místnosti.

Vstala jsem a táhla Nathaniela s sebou, zatímco si natahoval šortky, aby ho zakryl. Za zády jsme teď měli francouzské okno. "Nikdy už ve hněvu nevztáhni ruku na mé leopardy, Richarde, ani ty ani žádný ze tvých vlků."

Jamil pomáhal Richardovi tisknout ručník k ráně. Shang-Da šel pro doktorku Lillian. "Zasloužila bys, abych prostě odešel a nechal tebe a tvé leopardy, ať se o sebe postaráte sami."

"Necháš Gregoryho jednou provždy ztratit sluch, nebo dokonce umřít, protože jsme se poškorpili? Je v nebezpečí, protože's nedokázal kontrolovat ani sebe ani své vlky."

"Je to moje vina, správně, všechno je moje vina."

Jen jsem se na něj dívala, Nathaniela za zády, zkrvavený nůž pořád v ruce.

Richard se zasmál smíchem, který zněl spíš bolestně, než humorně. "Dnes v noci jsem zklamal prostě všechny." Podíval se na mě a v jeho tváři bylo něco divokého. Ne jeho šelma, ale čiré emoce. Hněv, bolest tak hluboká, že působila jako skutečná muka. "Pomohu zachránit Gregoryho, protože máš pravdu, je to moje vina. Tohle beru," zvedl zraněnou ruku, kterou stále držel Jamil, "protože's zase měla pravdu. Neměl jsem žádné právo dotknout se jednoho z tvých lidí. Ani já bych ti nedovolil týrat jednoho z mých vlků."

Doktorka Lillian vešla, jediným pohledem zhodnotila situaci a bez servítků nás začala hubovat, že jsme děti, které si spolu nedokážou pěkně hrát. "Bude potřebovat stehy. Styďte se, oba."

Richard zíral přes její hlavu, zatímco mu čistila ránu. Myslím, že se vlastně nemračil na mě, ale na Nathaniela. Doopravdy žárlil. Žárlil jako ještě nikdy. Co mu Jean-Claude navykládal o ardeur a o Nathanielovi, a o tom, co všechno jsme společně v Cirkuse dělali? Jean-Claude by tak docela nelhal, ale mohl se postarat, aby všechno vyznělo hůř, pokud by mu to hrálo do karet.

Ale čemu by prospělo donutit Richarda žárlit na Nathaniela? Budu se na to muset Jean-Clauda zeptat. Mám čas si zavolat, než Richarda zaštupují.

34

Jean-Claude pouze připustil, že pověděl úplnou pravdu. Ale, dodal, pokud proto monsieur Zeeman žárlí na Nathaniela, není to veskrze špatná věc. "Bude tě sdílet se mnou, protože musí, a bude tě sdílet s Micahem, také protože musí, ale oba jsme alfa, dominantní. Sdílet tě s někým jako Nathaniel - to je jiná písnička."

"Tys na tom, co se dělo, něco změnil, aby Nathaniel vyzněl jako větší hrozba, viď?"

"Ne, ma petite, jen jsem pověděl čistou pravdu a nic nevynechal. Není nijak odvázaný ani z Jasona."

"Jean-Claude, tohle nemůžeš Richardovi dělat. Doženeš ho k šílenství."

"Trocha šílenství ho, snad, konečně přinutí si přiznat, že bez tebe nemůže žít a že se musí smířit s naším triumvirátem."

"Ty zasranej machiavelisto, ty si s ním hraješ."

"Pokouším se s ním manipulovat, aby udělal, co se udělat musí, jestli máme přežít. Je-li to machiavelistické, nechť."

"Zhoršuješ celou situaci."

"Tomu nevěřím. Myslím, ma petite, že stále nerozumíš mužům. Mnoho mužů se ženy zbaví, jsou-li s ní nešťastní. Ale stačí, aby o ni projevil zájem jiný muž, a oni často zjistí, že ji pořád chtějí."

"Copak ty a Micah nejste dostatečná konkurence?"

"Jak jsem již vysvětloval, my jsme mu rovni. Nathaniel je slabší a to bude hrýzt jeho pýchu více."

"Nemyslela jsem si, že Richard trpí tímhle druhem destruktivní mužské pýchy."

"Dle mého existuje mnoho věcí, které o našem Richardovi nevíš."

"A ty jo?"

"Já jsem, koneckonců, muž, ma petite. Věřím, že rozumím mužské psychice o chloupek lépe, než ty."

O to jsem se hádat nemohla. "No, příště mě varuj, než zase uvedeš do chodu nějaký machiavelistický plán. Mohl's jednoho z nás přivést pod kytičky."

Povzdechl si. "Stále podceňuji tvrdohlavost vás dvou. Omlouvám se za to."

Opřela jsem si hlavu o kuchyňskou zeď. "Jean-Claude..."

"Ano, ma petite."

Zavřela jsem oči. "Vylič mi, co přesně si Richard myslí o Nathanielovi a mně."

"Pověděl jsem mu absolutní pravdu, ma petite, nic víc, nic méně."

Obrátila jsem se zády ke zdi, koukala na prázdnou kuchyň. Richarda šili v dolní koupelně. Nathaniel byl s ostatními leopardy. Vydala jsem přísné rozkazy, že nesmí zůstat samotný. Prostě jsem neměla náladu, aby se mi tady Richard a on nakonec servali. Bylo by to příliš... směšné, nebo smutné.

"A co to znamená, žes mu řekl pravdu, nic víc, nic méně?"

"Nebude se ti to líbit."

"Už teď se mi to nelíbí, prostě to vyklop, Jean-Claude."

"Pověděl jsem mu, co se událo s ardeur, a přidal svůj vlastní názor, že důvodem proč Nathaniel bývá tak často poblíž tebe, když vzduch voní sexem, je, že ho shledáváš atraktivním."

"To by Richarda nepopíchlo tolik, aby sem naklusal a začal se prát."

"Vzpomínám si ještě na dodatek, že méně náročný muž je pro tebe možná osvěžující, po nás dvou. Někdo, kdo na tebe neklade tak velké nároky, někdo, kdo tě toliko bere takovou, jaká jsi."

"Ty mě tak bereš."

"Vážně milé, že sis všimla. Ale nejsem to já, kdo už celé měsíce bydlí ve tvém domě a podle toho, co na Nathanielovi cítím, když přijde do práce, sdílí s tebou i lože."

"Všichni leopardi jsou v ložnici vítaní, když tady zrovna bydlí. Je to jako velké klubko koťat - není to sexuální."

"Když to říkáš." Jeho hlas byl tichý, výsměšný.

"K čertu s tebou, Jean-Claude, ty víš, že Nathaniela takhle neberu."

Povzdechl si, těžce. "Myslím, že to nejsem já, komu lžeš, ma petite, ale ty sama."

"Nejsem do Nathaniela zamilovaná."

"Copak jsem někdy tvrdil, že ano?"

"Tak o čem to mluvíš?"

Vydal tichý, podrážděný zvuk. "Ma petite, ty pořád věříš, že musíš milovat každého muže, se kterým se fyzicky sblížíš. Není tomu tak. Můžeš mít příjemný, dokonce skvělý sex s přítelem. Nemusí to být láska."

Vrtěla jsem hlavou, došlo mi, že to nevidí a řekla: "Nejsem na náhodný sex, Jean-Claude, to přece víš."

"Ať už děláš s Nathanielem cokoli, ma petite, není to náhodné."

"Nemůžu ho využívat jako pomme de sang, nemůžu."

"Tvá mravnost pozvedla své odporné hlavy, ma petite, nedovol jim tě ohlupovat."

Otevřela jsem pusu, abych protestovala proti všemu, co řekl, ale pak jsem ji zase zavřela a o tom, co říkal, jen přemýšlela. Považuji Nathaniela za atraktivního? Inu, jo. Jenže to spoustu mužů. A neznamená to, že s nimi hned musím pěstovat intimní styky.

"Ma petite, slyším tě dýchat. O čem přemýšlíš?"

Co řekl, mě přivedlo na novou myšlenku. "Když jsme prve sezdali znamení, skoro jsem ti mohla číst myšlenky, ledaže ses soustředil, abys mě držel venku. Nyní to takové není. Možná bude ardeur taky jen dočasné."

"Snad, můžeme jen doufat."

"Když mám ardeur, budu muset mít sex. Není to, cos chtěl?"

"Byl bych blázen, abych popíral, že tvá vnucovaná cudnost je na obtíž, ale z vlastní vůle bych nikdy nikoho ardeur neinfikoval. Je to... prokletí, ma petite. Touha po krvi, kterou cítím, může být ukojena. Mé tělo jí pojme jen omezené množství. Ale ardeur, ach, ma petite, ten není nikdy doopravdy uspokojen. Stále přetrvává ta bolavá touha, ta potřeba. Jak bych na tebe mohl něco takového přivolat? Ačkoli, kdyby náš monsieur Zeeman spolupracoval, mohlo by to být řešením pro vás dva, abyste konečně dosáhli jistého stálého uspořádání."

"Jakého, sestěhovat se?"

"Snad." Jeho hlas byl velmi opatrný, když vypouštěl z úst to jediné slovo.

"Richard a já spolu nevydržíme v jedné místnosti ani hodinu, abychom se nepohádali, ledaže máme sex. Tak nějak si nemyslím, že to spěje k domácímu štěstíčku."

Ucítila jsem první emoci, kterou mi dovolil vnímat po telefonu - úlevu. Ulevilo se mu. "Chci, co je nejlepší pro nás pro všechny, ma petite, ale jak jsou věci čím dál tím složitější, už si nejsem jistý, co by bylo nejlepší."

"Nevykládej mi, že tvé pletichy nezahrnují nějaký náhradní plán, který počítá se všemi eventualitami. Kout pikle je pro tebe přirozenější, než dýchat, neříkej mi, žes zapomněl, jak na to."

"Pozoroval jsem Belle Morte plnit tvé oči jejím ohněm. Získáváš moc jako bys byla vyšší upír nebo vyšší lykantrop. Jak bych asi naplánoval toto?"

V útrobách jsem měla studený uzlík strachu. "Takže konečně připouštíš, že ani ty nevíš, co do pekla bude dál."

"Oui, těší tě to?" Zaslechla jsem v jeho hlase první zvíření hněvu. "Jsi teď šťastná, ma petite? Jsem doslova a do písmene bezradný. Nikdo se nikdy nepokusil ukout alianci, jakou máme my, ne alianci pána a dvou otroků, ale rovnoprávné trojice. Nemyslím, že oceňujete, jak jemný jsem, když dojde na hromadění mé moci. Vlci jsou má zvířata na zavolání. Mnoho pánů by je jednoduše přinutilo být přívažkem jejich vlastních upírů."

"Zvířata na zavolání Nikolaos byly krysy, ne vlci. V době, kdy ses stal Vládcem města, byla smečka Marcuse a Rainy příliš silná, abys je mohl donutit být nějakým přívažkem tvojí moci. Do pekla, dokud's nedoplnil stavy upírů za ty, co jsem pozabíjela já, byli pravděpodobně mocnější, než ty a tvoji upíři."

"Naznačuješ, že jediným důvodem, proč nejsem tyran, je, že jsem nebyl dost silný, abych se jím stal?"

Sekundu jsem o tom přemýšlela, pak řekla: "Nenaznačuji, tvrdím."

"To máš o mně tak malé mínění?"

"Vím, jakýs před dvěmi, skoro třemi lety byl, a myslím, že bys tehdy upevnil svou mocenskou základnu s velmi malými ohledy na kohokoli, kdo by se ti připletl do cesty."

"Tvrdíš, že jsem nelítostný?"

"Praktický."

Teď byl na řadě on být sekundu či dvě zticha, pak: "Praktický, ano, to jsem, jako ty, ma petite."

"Já vím, jaká jsem, Jean-Claude, to tebou si nejsem jistá."

"Nikdy bych ti o své vůli neublížil, ma petite."

"Věřím ti."

"Nejsem si jist, lze-li totéž říci o tobě," opáčil, hlas tichý.

"Nechci ublížit žádnému z vás. Ale Richard nemůže jen tak mirnix dirnix škodit mým leopardům, a jestli vyvedeš nějakou pitomost ty, nevyčítej mně, co se stane pak."

"Nikdy bych nepodceňoval míru tvé... praktičnosti, ma petite, ačkoli si myslím, že Richard by mohl."

"Řekl mi, že bych ho nezabila jen za to, že je hrubý na Nathaniela."

"Jak byl Richard na malého Nathaniela hrubý?"

"Nemluv o něm jako by byl dítě, Jean-Claude, a tak hrubý, že jsem Richardovi rozřízla ruku."

"Jak moc?"

"Doktorka ho šije, zrovna teď, zatímco si my dva tak pěkně povídáme."

"Tý jo," a povzdechl si, a tentokrát mi ten zvuk škádlivě sjel po kůži. Došlo mi, že se až doteď držel zpátky, přinejmenším co se zneužívání hlasu týče.

"Už žádné hry, Jean-Claude. Chci dovést Richarda k telefonu a ty mu pěkně vysvětlíš, žes to udělal naschvál."

"Ale já mu nemohu říci, že jsem o Nathanielovi lhal, no mohu?"

"Dáš to do pořádku, Jean-Claude, hned teď, anóbrž včul. Potřebuji, aby mě Richard naučil, jak vylákat Gregoryho šelmu. Na žádné jeho trucování čas nemám."

"Co mu mám říci, ma petite! Jaké mu mohu dát záruky, že zítra ráno nebudeš v Nathanielově náruči? Věřím, že bych dokázal na Richarda zapůsobit, aby jeho samotného napadlo zůstat přes noc. Být ti po boku, až se ardeur probudí."

"Richard se v tomto ohledu už vyjádřil a to zcela jasně, Jean-Claude. Nedovoluje ani tobě, ani Asherovi, ani nikomu jinému, se z něj krmit. Neví proč měnit pravidla jen proto, že jsem to já a sex, místo krve."

"To řekl?" zazpíval, spíše než se optal, Jean-Claude.

"Jo, řekl, skoro slovo od slova."

Jean-Claude si povzdechl a znělo to unaveně. "Co si mám s vámi dvěma počít?"

"Mě se neptej," utrousila jsem. "Já tady jen pracuju."

"A co, přesně, mělo znamenat tohle, ma petite?"

"To znamená, že nemáme šéfa. Být si rovni je krásné, pokud to je to, co si jsme, ale žádný z nás neví, o co do pekla kráčí, a to není dobré, Jean-Claude. Brodíme se bažinou velmi vážných záležitostí, metafyzicky a emocionálně, o fyzičnu nemluvě. Potřebujeme nějaké vodítko, návod k použití, co si s tím vším počít."

"A koho bychom asi tak měli požádat o radu, ma petite! Jestli nějaký upír rady zavětří, že jsem vám dvěma ještě nedal čtvrté znamení, zničí nás ze strachu, že se čtvrtým znamení získáme ještě mnohem větší moc."

"Mluvila jsem s Marianne a jejími přítelkyněmi. Jsou to čarodějky, wicca."

"Takže najdeme co, místní coven a požádáme je o dozor?" Povýšenosti, tvé jméno jest Jean-Claude.

"Ten tón si vyprošuji, Jean-Claude, zvlášť, když od tebe jsem žádný lepší návrh neslyšela. Nekritizuj, ledaže to sám zvládneš lépe."

"Velmi pravdivé, ma petite, a velmi moudré. Mé nejhlubší a nejupřímnější omluvy. Máš úplnou pravdu. Nemám žádný návrh, na koho bychom se mohli obrátit o radu, či vedení. Popřemýšlím o tvém návrhu najít přátelskou čarodějku a pohovořit s ní."

"Já už jednu přátelskou k pohovoření mám. Jen možná bude potřebovat vidět nás tři pospolu, aby viděla, jako to celé funguje."

"Máš na mysli Marianne?"

"Jo."

"Myslel jsem, že je spíše senzibilka, než čarodějka."

"Mezi tím není žádný velký rozdíl."

"V tomto tě vezmu za slovo. Nemám nijak velké zkušenosti ani s jedním."

Uvědomila jsem si, že mám v plánu zavolat Marianne, odkdy jsem se probudila v roli burgru, v sendviči tvořeném Calebem a Micahem. Legrace, jak jsem to vytěsnila z mysli.

"Existuje vůbec něco, co bys mohl Richardovi říct, aby to ve svém důsledku vážně pomohlo situaci tak nějak uhladit?"

"Chceš, abych lhal?"

"Do prdele, Jean-Claude..."

"Mohl bych poukázat na fakt, že pokud apetit ardeur neukojí on, bude to muset udělat někdo jiný."

"Na to už jsem poukázala já." Pár úderů srdce jsem o tom přemýšlela. "Obvinil mě, že..." Zjistila jsem, že to nedokážu říci nahlas. "Obvinil mě, že jsem Nathanielovi udělala něco horšího, než jsem mu udělala, a byl při tom krutý. Nejsem si jistá, že zrovna teď s ním chci mít sex."

"Zlobíš se na něho," odtušil Jean-Claude.

"Jo, ano."

"Zlobíš se tak moc, že kdyby požádal, odmítla bys jeho lože?"

Začala jsem říkat ano, pak hodila zpátečku. Byla jsem unavená. Unavená z toho všeho, z nich obou, má-li být pravdě učiněno zadost. Nemoct žít s nimi, ani bez nich. Chtěla jsem Richardovo tělo, až mně z toho píchalo u srdce, ale když chtěl, dokázal být fakt hnusnej. A dnes v noci měl vážně hnusnou náladu. Nechtěla jsem s ním mít sex, když byl v tomhle rozmaru. Krucipísek, ani jsem nechtěla být nikde poblíž, když byl tak strašně vytočený.

"Nevím."

"Inu, veskrze upřímné, ale nijak dobré znamení. Pokud odmítáš Richarda i Nathaniela a tvůj Nimir-Raj se dnes v noci nevrátí, co si zítra ráno počneš, ma petite? Prosím, tohle si pořádně promysli. Moc tě prosím, abys zvolila menší zlo, ať už to bude cokoli, než čekala, až tě hlad připraví o zdravý rozum, nebo dokonce o pud sebezáchovy."

"Co to říkáš?"

"Říkám, co už jsem říkal - že potlačovat ardeur to zhorší. Potlačuj ho dost dlouho a dost urputně, a začne nahlodávat vše, čím jsi, nebo sis myslela, že jsi. Přežil jsem, co jsem těch prvních pár týdnů dělal, abych ho nakrmil, ale má morální degradace byla dokonána již léta před mou smrtí. Znovu říkám, ma petite, že ty to nesneseš tak dobře, jako já. Věřím, že to poškodí tvé niterné povědomí o tom, kdo jsi."

"A šukat Nathaniela je nepoškodí?"

Povzdechl si. "Řečeno takto, chápu, co máš na mysli. Ale o kolik víc by je poškodilo, svést někoho cizího?"

"To bych nikdy neudělala."

"A nestalo se přesně tohle s Nimir-Raj?" Jeho hlas byl velmi tichý, když to říkal. Dával si dobrý pozor, aby z toho nebylo cítit obvinění.

Hrozně ráda bych se o to hádala, ale hrozně nerada prohrávám a tohle bych projela na celé čáře. "Dobře, máš recht."

"To doufám, Anito, to doufám." Nikdy nepoužíval mé jméno, ledaže šlo něco šejdrem. Do hajzlu.

"Víš, aspoň jednou by mohlo být pěkné mít obyčejné problémy."

"A co, konkrétně, je obyčejný problém, ma petite?"

Další bodík pro Jean-Clauda. "Už ti ani nevím."

"Zníš unaveně, ma petite."

"Do úsvitu zbývá pár hodin. Celou noc jsem byla na nohou, jsem unavená." Stačilo to přiznat a už jsem si podvědomě protírala oči, a taky rozmazávala stíny. Zůstávaly mi na prstech a pravděpodobně i kolem očí. Maluju se zřídkakdy, pak často zapomenu, že jsem to udělala.

Richard se do kuchyně vrátil se svými gorilami a krysodlaky za patami. Křísnul po mně pohledem a ten nebyl z nejvlídnějších.

"Musím jít," tlumočila jsem to Jean-Claudovi.

"Chceš, abych si promluvil s Richardem?"

"Ne, myslím, že pro jednu noc už's napáchal škody až až."

"Chtěl jsem jen pomoci."

"Ty určitě."

"Ma petite."

"No?"

"Buď opatrná a pamatuj, co jsem ti řekl o ardeur. Není to žádná hanba."

"To si nemyslíš dokonce ani ty."

"Ha, nachytala's mne na hruškách. Není žádná hanba se krmit, nakrmíš-li se okamžitě a na někom dle svého výběru. Pokud bojuješ, posléze zjistíš, že se krmíš na někom, koho by sis sama nevybrala, na místě, které by sis nevybrala. Nemyslím, že by sis to užila, ma petite."

Měl pravdu, ale stejně. "Zítra si s tebou promluvím, až vstaneš. Na Damiana jsem nezapomněla, jen si nemysli."

"Nemyslel jsem si, žes zapomněla, ma petite. Těším se, až zavoláš."

Zavěsila jsem bez rozloučení, hlavně proto, že jsem byla naštvaná, a vyděšená. Nejenže se ještě dnes v noci musím popasovat s Richardem a zachránit Gregoryho, ale zítra ráno, až se probudím, bude tady ardeur, celý nedočkavý. Existovala jiskřička naděje, že nebude, že to bylo poprvé a naposled, ale počítat jsem s tím nemohla. Musela jsem mít plán, co si počít, bude-li hůř, či nejhůř. Nejhorší scénář, zítra se probudím a budu se potřebovat nakrmit zrovna jako dnes ráno. Otázkou otázek zůstává, kým se nakrmím, a... dokážu žít sama se sebou, až to udělám?

35

Nenávidím být vzhůru ve tři ráno. To je Bohem zapomenuté srdce temnoty, kdy se těla zpomalují a mozky se zpomalují o to víc, a jediné, co se vám chce, je spát. Ale naslibovala jsem hory doly černý les a tak mě ještě čeká pěkná štrapác, než budu moct zalehnout. Nebo přinejmenším musím udělat pár zázraků, než se dostanu do postele.

Doktorka Lillian odpojila Gregoryho kapačku, ale pořád byl zamotaný do deky. Seděl na piknikovém stolku na verandě, krčil se mezi Zanem a Cherry. Doktorka Lillian se Gregoryho nepřestávala dotýkat, kontrolovala mu pulz, jak studeně lepkavou má kůži. Mračila se a už od pohledu bylo jasné, že radost z něho nemá. Nathaniel zůstával vedle nich, dával pozor, aby mezi ním a Richardem pořád stál stolek. Richard se mu už znovu ublížit nepokusil. Vlastně ho pečlivě ignoroval. Ostatní kočky se couraly poblíž posuvných skleněných dveří. Dvojice krysodlačích bodyguardů, Claudia a Igor, stála z jedné strany vedle mne, zatímco jsem se opírala o zábradlí. Začali mi chodit za patami, odkdy přišel ven Richard s ovázanou paží a Jamilem a Shang-Da v závěsu.

Richardova síla se plížila letní tmou jako blížící se bouřka. Už tak pořádně horká a dusná noc o to víc houstla, dýchalo se pořád hůř a hůř. Myslím, že právě tlak jeho síly, tančící na samém okraji hněvu, nutil krysodlaky chovat se jako osobní stráž. Pokusila jsem se jim vysvětlit, že Richard mi neublíží, ale Claudia jen pokrčila rameny a řekla: "Rafael nám nařídil, abychom se postarali o tvé bezpečí, a to děláme."

"Dokonce, i když řeknu, že nic nehrozí?"

Znovu pokrčila rameny. "Řekla bych, že k němu máš trochu moc blízko, aby to šlo považovat za zdravý úsudek."

Koukla jsem na Igora. "Souhlasíš s ní?"

"Nikdy se s žádnou dámou nehádám, zvlášť ne s tou, co mě porazí v páce."

Igorova logika byla jen těžko napadnutelná, ale znamenalo to, že jsem získala dva vysoké, svalnaté stíny, a to mě dráždilo. Ale oběma bylo srdečně jedno, jestli jsem nadšená či ne. Poslouchali Rafaelovy rozkazy a má přání jim byla ukradená.

Takže Richard a jeho gorily, a já a ty moje, jsme stáli na verandě, čelem obrácení na Stephena, který se svléknul v rámci přípravy na proměnu. Když jste nucení změnit kůži v šatech, zničíte si je. Kožoměnci buďto obchází krámky s oblečením z druhé ruky a pátrají po odění vhodném na úplňkovou noc, nebo chodí nazí.

Všichni jsme tam stáli v kruhu Richardovy síly. Energie kolem nás bytněla jako neviditelné blýskání šlehající okolo. Síla doslova praskala, zvedala nám chloupky na rukách, stavěla do pozoru vlasy na hlavě, jako pes ježí srst.

Jamil hlesl: "Richarde..." Jeden Richardův pohled ho ale utnul uprostřed věty. Síla vzrostla o další stupeň, tiskla nás jako ruka nějakého obra.

"Co se děje, Richarde? Proč ta demonstrace síly?" zeptala jsem se.

Obrátil se na mne a zlost v jeho tváři ve mně budila touhu ustoupit, ale to já ani omylem. Zůstala jsem stát jako přibitá. Udržela jsem pozice, ale dalo to práci.

"Chceš zachránit svého kocoura?" ucedil hlasem přetékajícím emocemi, které zrůznily jeho tvář, praskaly v oblaku jeho síly.

Můj hlas byl skoro šepotem: "Ano."

"Tak sleduj," řekl a bylo to jako prásknutí biče.

Roztáhl před Stephenem ruce, držel je asi osm palců od ramen menšího muže. Energie tlačila víc a víc, až jsem musela polykat, abych si pročistila zalehlé uši, jako by se tady měnil tlak. Ale polykání nepomohlo. Nešlo o tenhle druh tlaku.

Richardovy ruce se křečovitě zkroutily, jako by se jeho prsty zarývaly do něčeho neviditelného, těsně před Stephenem. Vrávoravě popošel k Richardovi, o jeden krok, a já byla dost blízko, abych zaslechla jeho bolestné zanaříkání. Richard sbalil ruce do pěstí a něco se mezi nimi třpytilo, jako žár chycený v blízké letní tmě. Kosti obličeje mě bolely mohutnící silou. Vzduch byl téměř moc hustý, aby ho šlo dýchat, jako by byl pevného skupenství.

Zčistajasna Richard udělal nečekaný pohyb rukama a tlak se prolomil, jako když konečně vypukne bouře. Vteřinu či dvě jsem si myslela, že ta těžká, čirá tekutina, která pleskala kolem nás, je déšť, ale byla teplá jako krev a nepadala z nebe. Tryskala ze Stephenova těla. Viděla jsem tucty dlačích proměn, ale nic jako toto. Jako by Stephenovo tělo puklo v dešti horké, husté tekutiny a kousků masa. Šelma se obvykle z lidské kůže klube jako motýl z kukly, ale tentokrát ne. Stephenovo tělo se poskládalo jako roleta a najednou tam stál, muž-vlk. Zhroutil se na kolena, funěl, třásl se.

Zůstala jsem tam stát se zatajeným dechem, ani jsem nedutala, pokrytá rychle chladnoucími kousíčky Stephenova těla. Když jsem se konečně zase dokázala nadechnout, zasípala jsem: "Ježíši Kriste."

Stephenova srst měla barvu tmavozlatého medu. Krčil se, chvěl se u Richardových nohou. Zase, proměna může bolet, když jí jedinec prochází, ale hned jak je po všem, obvykle vstane a začne se hýbat a brouzdat kolem. Stephen se zdál dezorientovaný, skoro jako by měl bolesti. Co se do pekla děje?

Popolezl těch posledních pár kroků k Richardovi, dlouhý čumák plný zubů položil na tenisky vlčího krále. Zaujal skoro fetální pozici, obrovské, svalnaté paže obmotané kolem sebe, zlatou srstí porostlé tělo uložené u nohou svého Ulfrica. Což bylo extrémně submisivní chování a já nevěděla, proč to dělá. Stephen nic špatného neprovedl.

Podívala jsem se na Richarda. Bílé triko měl hustou tekutinou přilepené k tělu. Obrátil obličej, aby se na mě podíval, a slabé světlo hvězd se mu zalesklo na mokré tváři. Husté kousky čehosi mu klouzaly po lících, když na mě hleděl. Výraz jeho tváře byl vyzývavý, jako by čekal, že se na něj budu zlobit.

Zvedla jsem roztřesenou ruku a setřela si z obličeje nejhorší sajrajt. Mrštila jsem jím o prkennou podlahu verandy, čvachtavě se po ní rozprskl. Podívala jsem se na bodyguardy. Taky byli postříkaní tím hustým svinstvem, ale rozhodně nebyli tak zaprasení, jako Richard a já. Nestáli tak blízko. Všichni zírali na Richarda, zírali na něj se směsicí hrůzy a hněvu a úžasu na tvářích, z čehož jsem pochopila, že se něco moc a moc pokazilo.

Vyčerpala jsem dva neplatné pokusy, než se mi podařilo promluvit, a dokonce i pak zněl můj hlas nezřetelně. "Viděla jsem hodně kožoměnců proměnit se ve svou šelmu, ale nikdy jsem neviděla nic, jako toto. Bylo to jiné, protože's Stephenovu šelmu vyvolal, místo, aby to udělal sám?"

"Ne," řekl Richard.

Čekala jsem, co bude dál, ale tím skončil a nezdálo se, že k tomu ještě míní něco dodat. Jenže ne nic nevysvětlilo. Rozhlédla jsem se po ostatních. "Fajn, někdo mi povězte, co se tady právě odehrálo."

"Jamil začal něco říkat, pak zmlkl a podíval se na Richarda. "Pokud můj Ulfric dovolí." Slova byla zdvořilá, ale tón zlostný, skoro drzý.

Richard se na něho podíval. Neviděla jsem mu do tváře, ale ať už se na Jamila podíval jakkoli, ten sebou trhl. Jamil padl na jedno koleno do rozšiřující se louže husté tekutiny. Sklonil hlavu. "Neměl jsem v úmyslu urazit, Ulfricu."

"To je lež," řekl Richard a jeho hlas byl hlubší, než normálně, jen jeden, dva stupně nad vrčením.

Jamil střelil pohledem vzhůru, pak zase sklopil hlavu. "Nevím, co chceš, abych řekl, Ulfricu. Pověz mi to a já to řeknu."

Richard se otočil zády, nechal Jamila klečet. "Nezavolal jsem Stephenovu šelmu, vyrval jsem ji z jeho těla."

Koukla jsem se dolů na Stephena, který se pořád krčil u Richardových nohou. "Proč?" nechápala jsem.

"Obvykle jde o jistou formu trestu, udělat to takhle."

"Co Stephen provedl?"

"Nic." Richardův hlas byl krutý, skoro tak krutý, jako výraz na jeho tváři.

"Tak proč ho trestat?"

"Protože mohu." Jeho brada se zvedla, když to řekl a pan Arogantní byl zpátky.

"Co to s tebou kurva je, Richarde?"

Zasmál se a ten zvuk byl tak nevhodný, že jsem při něm nadskočila. Smál se, ale příliš dlouze, příliš krutě. "Nenaučilo tě to, jak vylákat Gregoryho šelmu?"

"Nenaučila jsem se ani hovno, akorát je mi jasné, že máš zatraceně hnusnou náladu a vyléváš si ji na ostatních."

"Chceš vědět, co se děje? Vážně se to chceš dozvědět?"

"Jo, chci."

"Uhni, Stephene," přikázal a Stephen se dokonce nic nezeptal proč, jen od nás odplazil.

Zůstali jsme na sebe zírat, ani ne dvě stopy od sebe. Co udělal Stephenovi, zřejmě jeho sílu otupilo, ale stejně tam pořád byla jako nějaká obrovská podřimující věc, tlačící se k povrchu.

"Otevři znamení, Anito, ať cítíš, co cítím já."

"Už jsem je dávno otevřela. Myslela, že musím, abych se naučila, jak udělat tohle."

"Takže to jsou jen moje štíty?" Vyslovil to jako otázku.

Přikývla jsem. "Cítím tvůj vztek, Richarde, jen nevím proč."

"Jen moje štíty mezi námi a..." Vrtěl hlavou, skoro se usmíval, pak spustil své štíty. Zasáhlo mě to jako fyzický úder, odhodilo mě to o krok dozadu. Hněv tak syrový, že mi naplnil krk žlučí. Sebe-zošklivení tak úplné, že mi vyhrkly slzy a kutálely se po lících, horké a slané. Minutu jsem tam stála, cítila Richardovu bolest, a bylo to k udušení.

Vzhlédla jsem k němu, tvář stále mokrou slzami. "Richarde, dobrý Bože."

"Nelituj mě, neopovaž se mít se mnou soucit!" Popadl mě za paže, když to říkal, a ve chvíli, kdy se mne dotknul, z nás naše šelmy vytekly a šířily se nám po kůži ve vášnivém tanci síly. Jeho šelma si razila cestu skrz mne, neviditelné, metafyzické drápy se prodíraly mým tělem. Jako by se Richardova šelma chtěla prožrat mým tělem. Zařvala jsem a vrazila svou šelmu do jeho, a cítila drápy zarývat se do masa. Očima nebylo vidět nic, ale cítila jsem to, cítila jsem kožešinu a svaly a maso pod drápy a zuby. Křičela jsem a ne jen bolestí, ale i z pocitů vyvolaných drásáním Richarda. Ubližoval mi a já mu chtěla ublížit na oplátku. Žádné zdůvodňování, žádné přemýšlení, jen akce a reakce.

Naše šelmy se prodíraly skrz sebe, válely se, rvaly, drásaly, trhaly. Zhroutili jsme se na podlahu verandy, řvali. Matně jsem stále cítila, že Richardovy ruce jsou sevřené kolem mých paží, jako by se nemohl pustit.

Všude kolem nás vládl chaos. Lidé pobíhali, ale nikdo nezasáhl, nikdo se nás nedotkl. Když jsme upadli, rozletěli se, jako by se nás měli strach dotknout. Hlasy překřikující náš řev. "Co je špatně? Co se děje? Anito, Anito! Richarde, ovládni to!"

Jeho šelma ve mně najednou byla jako nějaké závaží, ale nebolelo to. Ty dvě energie ležely tiše, opíraly se o sebe, nemísily se, jen se opíraly. Skoro jsem cítila, jak jeho šelma tlačí na něco ve mně. Na něco, co mělo kosti a kožich, a nebyla jsem to já. Neslyšela jsem nic, než hřmění krve v mojí hlavě. Ucítila jsem Richardovu tíhu na svém trupu dřív, než jsem se podívala dolů a našla ho zhrouceného na mně. Jeho hlava mi spočívala na prsou. Cítila jsem pulzování krve v jeho těle, srdce splašeně mi bijící do kůže na břiše. Byla jsem pokrytá chladným slizem ze Stephenova těla. Jednak jsem v něm ležela, jednak na mě ležel Richard, který od toho byl od hlavy po paty. Budu se muset znovu osprchovat, než půjdu do postele, i kdyby už nakrásně svítalo. Ale všechno mě bolelo, všechno mě bolelo, jako bych dostala nakládačku. Bylo mi jasné, že budu ztuhlá a jako rozlámaná, až se pohnu.

Všichni stáli v kruhu nad námi, zírali dolů. Našla jsem svůj hlas, chraplavý, skoro skřehotavý, ale rozumět mi bylo. "Slez ze mě."

Richard zvedl hlavu, pomalu, jako by byl rozbolavělý i on. "Je mi to líto."

"Pořád je ti něčeho líto, Richarde, teď ze mě slez."

Nepohnul se, ve skutečnosti se uhnízdil pohodlněji, ruce zboku kolem mého pasu. "Pořád chceš pomoci Gregorymu?"

"Kvůli tomu se celý tenhle cirkus koná, takže jo."

"Tak to zkusme znovu."

Napjala jsem se a začala se snažit zpod něj vykroutit. Jeho ruce na mém pase zpevněly. "Klid, Anito, nebude to bolet. Aspoň si to nemyslím."

"Říkáš ty. Bolí to kurevsky. Pusť mě, Richarde." V mém hlase začínal cinkat vztek a strach. Vztek se mi líbil, bez strachu bych se obešla.

"Bojovala's se mnou, výsledkem je plichta. Je po všem."

Přestala jsem se hemžit a zírala na něho. "O čem to mluvíš?"

"Nejsme stejný druh zvířete, Anito. Musely zjistit, kdo je... tvrdší."

Zírala jsem mu přes své tělo do čokoládových očí. "Chceš mi snad říct, že tohle bylo cosi jako předváděčka dominace?"

"Ne tak docela."

Kupodivu to byl Merle, kdo odpověděl. "Když se setkají dvě tak odlišné šelmy, a obě jsou silně dominantní - jako pravá Nimir-Ra a pravý Ulfric - ta dvě zvířata se spolu musí utkat a navzájem se otestovat. Už jsem to viděl. Něco jako šelma krotí šelmu."

Vzhlédla jsem na toho dlouhána. "Nikdo nikoho nezkrotil."

Merle si klekl vedle nás. "Myslím, že máš pravdu. Jak řekl Ulfric, je to nerozhodně. Mohl bojovat dál, dokud jeden z vás nevyhraje, nebo neprohraje, ale rozhodl se nechat to být."

Vzpomínala jsem si, že někdo Richarda vyzýval, aby to ovládnul, to, svou šelmu. Podívala jsem se na Richarda. "Tys to zastavil, viď?"

"Je mi jedno, kdo z nás je dominantnější, Anito. Tyhle hrátky pro mě nikdy nic neznamenaly, ledaže mě přinutí je hrát."

"Říkal's něco o pomoci Gregorymu. Cos tím myslel?"

Začal se po mém těle propracovávat trochu výš, tělem klouzal po mém. Cítila jsem, jak se mi sliz z jeho trika rozmazává po holém břiše a skoro holé hrudi. Znechucení mi muselo být vidět na obličeji, protože se zeptal: "Co je?"

"Triko máš tím svinstvem nasáklé a já v louži toho sajrajtu ležím. Nechci, abys ze mě slezl jen proto, abys byl ze mě pryč, hlavně chci vstát z tohohle fujtajblu."

Zvedl se na kolena, nohy obkročmo kolem mne. Cítila jsem naše šelmy natahovat se mezi námi jako něco, co by mělo být vidět, jako by si navzájem nořily hlavy do hrudi. Podal mi ruku. Zírala jsem nahoru na něho.

"Já vím, že nepotřebuješ pomoc, Anito. Ale naše šelmy se teď dotýkají. Je to těsné spojení a fyzický kontakt nám pomůže ho udržet, dokud nebudeme hotoví s Gregorym."

Nepotřebovala jsem upřímný výraz jeho tváře, abych věděla, že říká pravdu, znamení mezi námi byla stále otevřená. Věděla jsem, že říká pravdu.

Chopila jsem se jeho ruky a on mne zvedl na nohy. Vstát bolelo a on to buďto ucítil nebo uviděl na mojí tváři. "Ublížil jsem ti," řekl tiše.

"Ublížili jsme si navzájem." Cítila jsem, jak je ztuhlý, bolavý, ale pohyboval se, jako by nebyl, a já se pořád pohybovala rozlámaně, po člověčím způsobu.

Zvedl spodek trika, pořád mě držel za ruku. "Dotkni se mne."

Vzhlédla jsem k němu a on se zasmál. "Jen udržuj fyzický kontakt, Anito. Nic tím nemyslím. Ale potřebuji obě ruce."

Položila jsem mu dlaň na bok, velmi váhavě.

Potřásl hlavou. "Hodlám si stáhnout tričko."

Pokud se nemůžete dotýkat něčí ruky, paže ani větší části trupu, nabídka slušných míst k dotýkání je víceméně vyčerpána. Rozhodla jsem se vjet rukou pod mokré triko, dotýkat se jeho měkce pevných boků. Dokonce i kůži měl vlhkou od trička, co se na ni lepilo.

Richard si přetahoval triko přes hlavu a já stála kousek od něho, civěla na odhalené ploché břicho, svalnaté obliny hrudi a vyklenutá záda, aby dostal triko přes hlavu. Pohled na něj, příval chtíče, který mne vždy zaplaví, když ho uvidím bez šatů, přimáčkl mou šelmu na jeho. Cítila jsem chlupaté boky lísat se k sobě, váhavé zvíření síly, které probouzelo pocity, jako by někdo vzal samet a hladil moje nejintimnější místečka.

Richard zalapal po dechu.

Pekelně jsem se soustředila, abych se přestala pohybovat, ale že jsem to udělala bez přemýšlení, mi vehnalo horko do tváří. Sklopila jsem oči k zemi. Má ruka se stále dotýkala jen jeho boku, hned nad džínsy, ale ten dotek se najednou zdál intimní. Chtěla jsem ruku odtáhnout a jeho dlaň ji překryla dřív, než jsem to stihla. Mačkal mi ruku k sobě, pevně, ale ne násilím.

Vzal mě za bradu, zvedal mi tvář, až jsem se na něj musela podívat. "To je v pořádku, Anito. Miluju, že už jen pohled na mě tě takhle rozparádí."

Ruměnec, který se začínal vytrácet, zahořel plnou silou. Zasmál se, tiše, hluboce, s tím břitem, kterým zostří smích muže, když pomyslí na intimnosti. "Chyběla's mi, Anito."

Vzhlédla jsem k němu. "Taky's mi chyběl."

Jeho šelma se mnou pohybovala v záplavě síly a pocitů, které mi braly dech. Má šelma jí odpovídala. Nemohla jsem to zastavit. Možná ani nechtěla. Ty stínové postavy se koulely sem a tam skrz sebe, skrze nás, až jsem nemohla dýchat, nedokázala myslet. Byl to Richard, kdo se odtáhl první a vydechl: "Dobrý Bože, nikdy bych si nepomyslel..." Cítila jsem, co úsilí ho stojí odtáhnout se ode mne, přestat. Jeho tvář navenek působila suverénně, rozhodně, nebyl to výraz někoho málem připraveného o rozum, ale já cítila chvění ostatních věcí uvnitř v něm. Jeho hlas zazněl řízně: "Vyvolám Jamilovu šelmu tak, jak se to má správně dělat. Vciť se do toho, co dělám, jak používám svou šelmu, aby zavolala jeho."

Můj hlas se ozval trochu nezřetelně: "Pak to já udělám Gregorymu."

Kývnul. "Nebo mohu ještě vyvolat šelmu Shang-Da, jestli to budeš potřebovat vidět víckrát."

Přikývla jsem. "Dobře."

Vjel mi rukou kolem pasu, přitáhl si mne na sebe. Nezdálo se to tak intimní jako vír našich zvířat uvnitř nás. Jamil stál čelem k nám. Svlékl si triko a boty, ale kalhoty si nechal. Poprvé mě napadlo, že jsem ho nikdy neviděla nahatého, akorát když byl zraněný a měl na kahánku. Jamil nebyl nudistický typ. Jeden z mála cudných kožoměnců, co znám.

"Jsem připraven, Ulfricu."

Po tom, co udělal Stephenovi, mi Jamil připadal strašně důvěřivý. Ale na druhou stranu, Richardovi věřil každý. Je velmi důvěryhodný. Ne, problémem není nedostatek důvěry.

"Nepotřebuji se ho fyzicky dotýkat, abych to dokázal, ale je to tak snazší, takže se ho dotknu, abys líp pochopila, jak to funguje."

Přikývla jsem, vězněná kruhem jeho paží, pevným tělem, sametovým převalováním našich šelem, coby další náruče držící nás u sebe.

Richard se dotknul Jamilova holého ramene a já cítila jeho sílu vyrazit ven jako teplý vítr. Polaskala Jamilovu kůži a Richardova šelma plynula spolu s ní, moji brala na výlet s sebou. Richardova síla Jamila pokoušela, přemlouvala a jaké nejlepší přirovnání jsem vymyslela? Připomínalo to lákání kočky dolů ze stromu. Vábení, sladké řečičky, slibovat mazlení a dobrůtky a opečovávání, jen když se uráčí slézt dolů. Jenže Jamilova šelma neslezla dolů, vylezla ven. Vykulila se z něho jako světle zlatá mlha, skoro přízrak. Uviděla jsem jeho šelmu, jako jsem prve viděla tu Micahovu, na moment, pak se Jamil zhroutil na podlahu verandy a jeho nahá záda se začala vlnit jako hladina pod poryvy silného větru. A z nich se vyprostil vlk, dlouhý, mokrý, a diferencoval ve tmavou, kožešinou porostlou bytost, takže se jeho lidské tělo stalo vlkem, jako když obrátíte minci. Z hlavy je orel, ale pořád je to ta samá mince. Cítila jsem z toho patřičnost, harmonii. Jamil objal, čím je. Mezi ním a jeho šelmou žádný rozpor neexistoval. Nikdy jsem ho neviděla ve vlčí podobě, coby muže-vlka, tohle byla černá šelma o velikosti poníka. Oživlá nejhorší noční můra Červené Karkulky.

Vlk se oklepal a já si uvědomila, že jeho srst je suchá. Na verandě přibylo toho průsvitného hlenu, ale na vlkovi jako takovém ho ulpělo jen velmi málo. Prostě další metafyzická záhada: Jak to, že vlkodlaci zůstanou suší, když samotná proměna nadělá takový brajgl?

Beze slova jsem se obrátila, Richarda táhla s sebou. Šla jsem ke Gregorymu, stále sedícímu na piknikovém stolku. Teď s ním byla jen Cherry a doktorka Lillian. Zane se šel podívat, o co jde, když jsme se, Richard a já, začali svíjet na zemi.

Gregory se na mne podíval, modré oči postříbřené světlem luny. Usmála jsem se a dotkla se jeho tváře, vzala ji do dlaně. Sáhla jsem pro jeho šelmu, ne rukou, ale tou ze stínů utkanou věcí, jež vířila Richardem a mnou. Vyslala jsem ji, celou rozechvělou, přes Gregoryho kůži a on se posadil, nechal deku spadnout z nahého trupu. Cherry se odsunula právě o tolik, aby se nedotýkali, jako by měla strach dotknout se ho zrovna teď.

Pokusila jsem se jeho šelmu přemlouvat, volat na ni sladkými slůvky a něžně ji přesvědčovat, ale paličatě zůstávala těsně pod povrchem, v pasti drog, které stále dělaly z Gregoryho těla vězení, a šoku, který stále otupoval vše, na co jsem potřebovala zavolat. Jenže já věděla, že to nemusí být něžné. Možná jsem nebyla v tandemu, když Richard přitáhl Stephenovu šelmu, ale viděla jsem to a věděla o síle dost, abych si domyslela, co udělal.

"Pokusím se tě nezranit," hlesla jsem a vrazila svou sílu do Gregoryho. Cítila jsem, jak mu narazila do hrudi a vnořila se do něj jako ohromná čepel z masa a srsti.

Gregory zalapal po dechu, záda se mu vyklenula, jen trochu.

Našla jsem jeho šelmičku stočenou do klubíčka jako kotě, spinkala, sladce a bez zájmu o vše okolo. A popadla jsem ji do ruky, zatnula do ní drápy a vytáhla ji vřeštící do vzduchu. Vyrvala jsem z něho jeho šelmu a Gregory se proměnil, stejně jako se proměnil Stephen, v gejzíru krve, masa a tekutin. Byla jsem tím vším pokrytá tak tlustě, že jsem si to musela vydloubat z očí, abych vůbec viděla. Abych viděla toho žlutého, černě skvrnitého muže-leoparda schouleného na stole. Pozorovala jsem Stephena přijít a očichávat bratrovo třesoucí se tělo.

"Gregory, Gregory, slyšíš mne?" zeptala jsem se a můj hlas byl tišší, než být měl.

Gregory na mě zamrkal leopardíma očima, ale z chlupatého hrdla se vydral vrčivý hlas: "Já tě slyším."

Stephen zaklonil hlavu a zavyl. Jamil mu byl ozvěnou, a dál už se nocí neslo vítězoslavné řvaní leopardů.

36

Úsvit klouzal skrz stromy v záplavě bílého, bělostného světla, které stromy odsuzovalo vypadat proti zářící obloze jako černé papírové vystřihovánky, když jsem zatáhla závěsy a v ložnici zavládlo soumračné šero. Pořídila jsem si velmi těžké závěsy, když tu Jean-Claude býval častým návštěvníkem. Noční lampička po oslepující záři východu slunce působila jako matné blikátko. Nathaniel seděl hned vedle ní, na kraji postele. Na sobě měl spodek letního pyžama, krátké kalhoty z hedvábí světle levandulové barvy. Báječně mu ladila s očima a pro pánské pyžamo se zdála být moc něžná. Odjakživa mám podezření, že ty šortky byly původně navrženy pro nějakou ženu, ale šortky jako šortky.

Světlo lampy zdůrazňovalo červenavý odstín kaštanových vlasů všude tam, kde dosáhlo na jejich lesklý proud, spadající mu podél těla, teplý a živoucí, skoro svébytný. Kupodivu byl, v leopardodlačí podobě, černým panterem, takže kaštanové vlasy mizely spolu s lidskou podobou.

Nathaniel, jako jediný z leopardů, ještě pořád zůstával v lidské kůži. Takže, také jako jediný, se mnou bude sdílet lože. Když z nich byly micinky, museli spát jinde, ale v lidské podobě jsme se snažili být velkým klubkem koťat. Z nějakého důvodu to se samotným Nathanielem bylo míň pohodové, než kdyby jich tady bylo víc. Možná za to mohl fakt, že jeho pravá bradavka kolem sebe pořád měla kulatý otisk mých zubů.

"Neměly by ty kousance být už touhle dobou zahojené?" zeptala jsem se.

"Nehojím se tak rychle jako ostatní," vysvětlil tiše. "A značky od jiného kožoměnce, nebo dokonce upíra, se hojí pomaleji."

"Proč?"

Pokrčil rameny. "Proč nás stříbro zabije a ocel ne?"

"Touché." Prsty jsem si prohrábla stále vlhké vlasy. Osprchovala jsem se a oblékla si skutečné pyžamo, žádné přerostlé triko, které bývalo mým obvyklým spacím úborem. Ačkoli pyžamo bylo možná poněkud silné slovo pro smaragdově zelenou kamizolku a šortečky ušité ve stejném duchu. Patřil k tomu ještě až po zem sahající župánek v témže odstínu oslnivě zelené, tím pádem bylo slušnosti učiněno zadost, ale Nathaniel věděl, že jsem se neoblékala kvůli němu. Nebo jsem aspoň doufala, že to ví.

Pozoroval, jak nervózně přecházím po pokoji, šeříková očka opatrná. Překročili jsme jistou hranici, on a já, a stopy na jeho hrudi mi to prostě nepřestávaly připomínat. Nemyslím, že by Richard skousnul, abychom se s Nathanielem dělili o postel jen sami dva, a že bychom nocovali všichni tři pospolu, ani to jsem rozhodně nečekala. Ach jo, kruciš, vlastně ani nevím, co čekám. Čekala jsem, že za mnou Richard přijde, až se sám osprchuje. Ale neukázal se a svítalo a já byla utahaná jako kotě.

Ozvalo se pevné zaklepání na dveře. Řekla jsem: "Dále," se srdcem bušícím trochu moc rychle. Merle otevřel dveře a já doufala, že se mi zklamání neodrazilo na obličeji. Jeho tvář nedávala všanc nic, takže jsem nemohla posoudit, co viděl na mojí.

"Ulfric je v kuchyni." Potom vypadal, jakože je mu to nepříjemné. "Brečí."

Cítila jsem, jak mi lezou oči z důlků. "Promiňte?"

Merle sklopil zrak, pak ho zase zvedl, skoro provokativně. "Vykázal své bodyguardy z místnosti a brečí. Proč, nevím."

Povzdechla jsem si. Přestože jsem byla unavená, vzrušovalo mě pomyšlení na Richarda u mě doma, že za mnou přijde, možná. No a místo sexu nás zase čeká srdceryvný potlach s držením se za ručičku a pláčem na rameni. Do pr-de-le!

Ucítila jsem, jak mi klesla ramena a přinutila se znovu narovnat. Nemusela jsem se ptát, proč to Merle pověděl zrovna mně. Od koho jiného by asi tak Richard útěchu přijal? Dokonce jsem si ani nebyla stoprocentně jistá, že se nechá utěšovat mnou.

Šla jsem ke dveřím. Merle mi je podržel otevřené a já pod jeho paží prošla, a nemusela sklonit hlavu. "Díky, žes mi to řekl, Merle," zamumlala jsem cestou ven, do potemnělého obývacího pokoje.

Shang-Da se opíral o zeď u průchodu do kuchyně. Vypadal nesvůj, slabé slovo, jako by mu byla kůže malá, takhle jsem ho nikdy nezažila. Do očí se mi nepodíval. Co se děje?

Caleb se uhnízdil na gauči s přikrývkou a polštářem navíc. Seděl vzpřímeně, deku schumlanou v klíně. Byl nahý od pasu nahoru - a pravděpodobně i od pasu dolů - pokud ho někdo nepřinutil vzít si aspoň spodek od pyžama. Doufala jsem, že někoho napadlo dát na gauč prostěradlo. Pozoroval mě kráčet přes místnost a dokonce i v matném světle z kuchyně se mi nelíbil pohled, kterým mne sledoval.

"Pěkný pyžamko," podotknul.

Ignorovala jsem ho a vešla do dveří. Richard seděl u stolu, všechny závěsy roztažené, takže místnost projasňovalo měkké světlo úsvitu. Po ramena dlouhé vlasy měl vyfénované do měkké, načechrané záplavy. Nikdy jsem si nedokázala vyfoukat vlasy, aniž by se změnily v něco husté a příšerné. Ve světle časného rána jeho vlasy vypadaly zlatější, než normálně, méně hnědé. Vzhlédl a já si uvědomila, že zlatavou zář je nutno přičíst ke cti vycházejícímu slunci. Malovalo kolem něj svítivou zlatou svatozář, vlasy kolem obličeje ponechávalo světlehnědé, pleť vypadala ještě tmavší, než ve skutečnosti je, skoro jako by byla ve stínu.

Na moment jsem na zastíněné tváři zahlédla lesk slz, pak sklonil hlavu a otočil se na židli, takže jsem měla utrum. Ten pohyb vystavil většinu jeho těla planoucímu zlatému světlu, ale iluze svatozáře a stínu byla v tahu.

Došla jsem ke stolu, dost blízko, abych se dotkla jeho nahého ramene, a nebyla si jistá, zda to mám udělat. "Richarde, co se stalo?"

Zavrtěl hlavou, pořád se na mě nedíval.

Vztáhla jsem ruku, jemně se dotkla jeho hladkého ramene. Neřekl, abych šla pryč, a neodtáhnul se. Dobře. Sáhla jsem po slzách na líci blíž ke mně, stírala je prsty. Což mi připomnělo utěšování Nathaniela.

Vzala jsem Richarda za bradu, obrátila k sobě jeho tvář, a slzy na druhém líčku osušila rukávem župánku. "Pověz mi to, Richarde, prosím."

Usmál se. Možná pomohlo to kouzelné slůvko: prosím. Nepoužívám je moc často. "Tohle jsem ještě nikdy neviděl." Velmi něžně se dotknul rukávu.

Nehodlala jsem se nechat oblbnout, dokonce ani notickou o tom, že si všímal, co jsem kdy měla na sobě, když jsem byla s ním. "Musíš být stejně unavený jako já, Richarde. Co tě drží pořád vzhůru?"

Podíval se dolů, pak zase nahoru, a v čokoládových očích měl takový žal, že jsem skoro vyhrkla: Ne, neříkej mi to, ale on to potřeboval někomu povědět. "Louisa je ve vězení a Guy mrtvý."

Zamračila jsem se na něho. "Ta jména neznám."

"Louisa je jedna z našich nejnovějších vlčic." Zase koukal dolů, ne mně do očí. "Guy je její snoubenec... manžel. Byl její manžel." Složil hlavu do dlaní, vrtěl jí, pořád znovu a znovu.

Přidržela jsem mu zápěstí, donutila ho dát ruce dolů, takže jsem mu viděla do očí. "Richarde, pověz mi to."

Jeho ruce se v mém sevření protočily, chytily se mých. Drželi jsme se za ruce, zatímco já pozorovala bolest z jeho očí odtékat spolu se slovy. "Louisa zabila Guye během líbánek, včera. Zavolali mi těsně předtím, než jsem sem přišel."

"Pořád nerozumím. Je to hrozně tragické, ale..."

"Byl jsem její kmotr. Učil jsem ji kontrolovat její šelmu a ona nad ní kontrolu ztratila. Na svatební cestě, zrovna když..." Sklonil hlavu a zvedl moje ruce, položil si čelo na jejich hřbety.

"Ztratila sebekontrolu při sexu," dořekla jsem místo něho.

Kývnul, obličej pořád na mých rukách. "Při ztrátě panenství," zamumlal, hlas přitlumený.

"Říkal's panenství?"

Odtáhl se ode mne, spustil ruce do klína, a já si poprvé všimla, že má na sobě jen ručník uvázaný kolem pasu. "Ano."

"Tím chceš říci, že nikdy nezkoušela zvládnout svou šelmu během soulože?"

Zavrtěl hlavou. "Byli zasnoubení už víc, než dva roky, když Louisu přepadli a stala se jednou z nás. Oba chtěli počkat na svatební noc."

"Nesmírně chvályhodné," odtušila jsem. "A orgasmus je, do jisté míry, prostě orgasmus. Pokud se dokázala kontrolovat během orgasmu bez styku, měla by být schopná se ovládat i během pohlavního styku." Zase jsem se dotkla jeho ramene. "Uděl's pro ni všechno, cos mohl."

Ucukl, jako bych se ho dotkla rozžhaveným železem, vyletěl na nohy tak prudce, že židle narazila na ostrůvek kuchyňské linky, pak spadla na zem. Spíš jsem ucítila, než uviděla lidi ve dveřích. "Jsme v pořádku." Obrátila jsem se a našla Shang-Da, Merleho a oba krysodlaky váhat na prahu. "Jsme v pořádku, běžte pryč." Stáhli se, ale věděla jsem, že jsou na doslech, protože nepůjdou daleko.

Richard stál uprostřed mojí kuchyně, na sobě nic, než ručník a zlatou zář prvních paprsků vycházejícího slunce. Normálně by to odvedlo mou pozornost od čehokoli rozumného, ale dnes ráno ne. Zrovna teď byla bolest v jeho tváři důležitější, než lepá tělesná schránka. Hleděla jsem na něho, stál tam tak vzdorovitě, tak zraněně... něco mne napadlo, něco strašného.

"Prosím, řekni mi, žes tím nemyslel, že chtěla s jakýmkoli sexuálním kontaktem počkat na líbánky?"

Jeho brada se zvedla a pokoušela si ho osedlat arogance. Ale byla to jen maska a já teď viděla skrz ni. Pod ní byl vyděšený a provinilý. "Naučil jsem ji kontrolovat šelmu v hněvu, smutku, strachu, bolesti, při každé mimořádné emoci, ale ne při sexu. Respektoval jsem její přesvědčení."

Zírala jsem na něho. To znělo jako něco, co by Richard udělal. Na teoretické úrovni jsem to dokonce i schvalovala, ale teorie je teorie a život je život. Šedá je, příteli, všechna teorie, však zelená se života zlatý strom, jak praví Goethe. V reálném životě je to špatný nápad a Richard by to měl vědět lépe, než já.

Cítila jsem, jak se má tvář vyprazdňuje, jako kdyby její výraz setřela neviditelná ruka, jako když houba stírá tabuli. Stala se tváří dobrého poldy. Nechtěla jsem, aby prozradila něco z toho, na co myslím. "Takže se Louisa proměnila během sexu a zabila svého manžela, a poldové ji chytili." Nedodala jsem, že mě překvapuje, že ji rovnou nezastřelili. Najít velkého vlka požírat tělo pěkného človíčka je dostatečným důvodem ke smrtící střelbě.

"Louisa se proměnila v sebe samu. Myslím, že kdyby nebyla přesvědčená, že sebevražda je hřích, zabila by se." Obrátil se mým směrem, přešel k posuvným skleněným dveřím a opřel si čelo o sklo, jako by byl unavený.

Přála jsem si moci mu říct, že to nebyla jeho vina, ale byla. Byl jejím kmotrem. To on ji měl naučit, jak být kožoměncem. Já se, během soužití s leopardodlaky, a Richardem, a Vernovou smečkou v Tennessee, naučila, že orgasmus, jakýkoli orgasmus, je skutečnou prověrkou jejich sebekontroly. Orgasmus by měl být uvolněním, ale úplně se vzdát všeho sebeovládání znamená změnit podobu, a to je vaše nejhorší noční můra, máte-li člověčího milence. Richard mi až moc často kázal, když jsme spolu chodili, že si o úplňkové noci dost nevěří, dokonce ani den před ní. Neměl strach, že se neovládne a zabije mě, jen že se přestane ovládat a vyděsí mě k smrti. Nebo spíš, ruku na srdce, znechutí. Kdysi se mi proměnil přímo na hrudi, a se sexem to vůbec nesouviselo. A ten zážitek mne vehnal do náruče Jean-Clauda. Inu, Richard se na mně proměnil a viděla jsem ho někoho žrát. Doslova, ne v přeneseném slova smyslu.

Nevěděla jsem, co na to říci. Věděla jsem jen, že bych něco říct měla, že mlčení je horší než skoro jakákoli neomalenost, co plácnu.

Promluvil, aniž se otočil. "No tak, do toho, Anito, řekni mi, že jsem blázen. Řekni mi, že jsem je oba obětoval na oltáři svých ideálů." Jeho hlas byl hořký, až dusil, už jen poslouchat bolest v něm bolelo.

"Louisa a její manžel chtěli zůstat věrni svému přesvědčení, drželi se toho, kým jsou. Tys jim chtěl při tom pomoci. To jsi celý ty. Dává to dokonalý smysl." Můj hlas byl prázdný, ale přinejmenším nezněl karatelsky. Což bylo maximum, na co jsem se zmohla. Protože to bylo marné, úplně marné, protože Richard a ta dívka a její snoubenec se víc starali, jak to vypadá, než o podstatu věci. Nebo jsem možná jen cynická a unavená, ach jo, tak hrozně unavená.

Bylo to jako každá opravdu dobrá tragédie - závisí na osobnostech lidí do ní zapletených. Kdyby byl Richard praktičtější a míň idealista. Kdyby Louisa a její snoubenec byli méně pobožní, méně puritánští. Do pekla, jestli ji manžel opravdu přivedl k orgasmu prostým stykem, tak... kdyby jen byl nešikovnější. Tolik věcí se podílelo na tom, že se všechny ty dobré úmysly tak hrozně zvrhly.

"Jo, dokonale to dává smysl, jsem to celý já a já se zmýlil. Zmýlená neplatí. Měl jsem ji aspoň přinutit, aby si s Guyem to její poprvé prožila někde, kde by na ně mohla dohlédnout smečka, zachránit ho. Ale Louisa je v tomto směru tak... přecitlivělá. Prostě jsem na tom nedokázal trvat. Nemohl jsem ji nutit svléknout se do naha před cizími a mít svědky její nejintimnější chvilky. Prostě jsem to nedokázal."

Nevěděla jsem, co říci. Udělala jsem jedinou věc, co mě napadla, abych ho utěšila. Šla jsem za ním a vzala ho kolem pasu, položila si tvář na hladká, pevná záda, a držela ho. "Je mi to líto, Richarde, tolik líto."

Jeho tělo se začalo třást a já si uvědomila, že zase pláče, pořád tiše, ale ne málo. Otřásaly jím mohutné mučivé vzlyky, ale jediný zvuk, který si dovolil, byl drsně přerývaný dech, jak se sípavě snažil získat dost vzduchu.

Pomalu se svezl na kolena, jeho ruce při sjíždění po skle dveří vydávaly příšerné zvuky, jako by si z nich při tom stahoval kůži. Zůstala jsem stát, nakláněla se nad něj, chovala jeho hlavu v náručí, ruce na jeho ramenou a hrudi, snažila se ho držet.

Padl dozadu a já se najednou snažila udržet celou jeho váhu, když šel k zemi. Zakopla jsem o lem županu, a skončili jsme na jedné hromadě na podlaze, s jeho hlavou v mém klíně, a já měla co dělat, abych se posadila zpříma. Uzel na ručníku povolil a ukázala se dlouhá, ničím nerušená linie jeho těla od pasu dolů, přes boky až k chodidlům. Ručník byl pořád na svém místě, ale svou bitvu prohrával.

Ústa měl otevřená v nehlasném křiku, pak se zničehonic rozkřičel nahlas. Ozval se drsný, slzami přidušený řev, a ten zvuk zřejmě něco v něm uvolnil, protože vzlykot byl najednou hlasitý, plný kňourání a bolestného naříkání. Vzlykal a fňukal a brečel a svíral mi paže tak, že mi bylo jasné, že budu mít modráky. A já ho mohla jen držet, dotýkat se ho, kolébat, dokud se neutiší. Nakonec zůstal ležet na boku, trupem na mém klíně tak daleko, kam až se vešel, zbytek těla stočený tak, že mu ho krylo stehno. Ručník skončil zmačkaný na zemi pod ním. Dokonce ani nevím, kdy ručník sjel. Byla jsem na to vlastně hrdá, protože obvykle, když vidím Richarda nahého, ztrácím zhruba čtyřicet bodů IQ, a většinu zdravého rozumu. Ale nyní byla jeho bolest tak syrová, že měla přednost. Potřeboval konejšit, ne sex.

Konečně tiše ležel v objetí mých paží, dech se mu zpomalil skoro k normálu. Oční víčka se zatřepetala jako motýlí křídla a klesla, chvíli jsem si myslela, že usnul. Pak promluvil, oči pořád zavřené. "Jmenoval jsem Eróta a Erató smečky." Jeho hlas byl zastřený vším tím pláčem.

Erós byl řecký bůh lásky, či smyslné touhy, a Erató múza milostného básnictví a milostných písní, považovaná za objevitelku erotické poezie a tance. U vlkodlaků se tak tradičně říkalo sexuálním náhradníkům, figurantům. Muži a ženě, kteří dělali, co bylo zapotřebí, když se kmotr vlkodlaka moc upejpal. Vernova smečka je má, protože jejich lupa na svého Ulfrica příliš žárlí, a někdy prostě potřebujete někoho, kdo není citově zainteresován.

"To je dobře, Richarde. Myslím, že to věci usnadní."

Otevřel oči a byly pusté. Při pohledu na jejich výraz mě zabolelo v hrudi. "Existují i další hodnosti, které mnoho věci usnadní," řekl, hlas zastřený a hluboký.

Napjala jsem se. Nemohla jsem si pomoct, protože jsem věděla, že lukoi mají tituly, hodnosti, slova, za nimiž se skrývá odpovědnost, a pravomoc, díky kterým by všechny problémy, které natropil, byly řešitelné. Existovala pověření, která byla naroveň katům, mučitelům. Lukoi mají dlouhou historii a zažili velmi kruté časy. Jen málo smeček tyto pravomoci ještě někomu svěřuje. Většina to nemá zapotřebí, ale většina Ulfriců jsou pěkní tyrani. Nepotřebují zástupce pro věci drsné.

"Víš, co znamená Bölverk?" zeptal se tiše Richard.

"Je to jedno ze jmen Odina. Znamená to dělník zla." Můj hlas byl skoro tak tichý, jako jeho.

"To sis nezapamatovala z jednoho semestru srovnávacího náboženství na vysoké."

"Ne." Zrychlil se mi tep. Nemohla jsem si pomoci. Bölverk bylo pojmenování někoho, kdo za Ulfrica dělal špinavou práci. Mohlo to být cokoli, podvody a lhaním počínaje, vraždou konče.

"Zeptala ses na to Verna, viď?"

"Ano." Nepřestávala jsem mluvit tiše. Bála jsem se říct něco hlasitě, bála jsem se, že přestane mluvit, i když jsem věděla, kam tahle konverzace povede, a chtěla jsem dojít až k cíli.

"Jacob hodlá vyzvat Sylvii," řekl Richard a jeho hlas postupně sílil, "a zabije ji. Je dobrá, ale viděl jsem Jacoba bojovat. Nemůže vyhrát."

"Já ho bojovat neviděla, ale myslím si, že máš pravdu."

"Jestli tě jmenuji Bölverkem..." Zmlkl. Chtělo se mi na něj zaječet, ať to dořekne, ale netroufla jsem si. Mohla jsem tam jen sedět, tiše jako myška, a snažit se neudělat nic, kvůli čemu by si to nakonec rozmyslel.

Začal odznovu. "Kdybych tě jmenoval Bölverkem, co bys udělala?" To poslední bylo zase tiché, jako by ani nemohl uvěřit, že to říká.

Vydechla jsem vzduch, o kterém jsem doteď ani nevěděla, že ho zadržuji, a snažila se myslet. Nejdřív myslet, potom mluvit, protože tentokrát mám jen jeden pokus. Znám Richarda, a jestli mu to, co řeknu, nepůjde pod nos, po nabídce se slehne zem a možná mě už nikdy nebude ochotný požádat o pomoc tohoto druhu. Jen zřídka se mi zároveň mluvit chce, i mne to děsí. Modlila jsem se za moudrost, diplomacii, pomoc.

"Zaprvé bys musel oznámit mou novou hodnost smečce, pak si zvolím pomocníky. Mohu mít tři: Baugiho, Suttunga a Gunnlöd."

Richard odtušil: "Ty dva obry, které Bölverk napálil, aby získal ódraeri, medovinu básníků, a Gunnlöd, dceru obra Suttunga, kterou kvůli tomu nápoji svedl."

"Ano."

Přetočil se naznak, takže koukal nahoru na mě. "Strávila's skoro každý víkend posledního půlroku v Tennessee. Myslel jsem, žes studovala jen s Marianne, učila se, jak používat své schopnosti, ale tys studovala i lukoi, viď?"

Snažila jsem se být velmi opatrná: "Vernova smečka funguje hladce. Pomáhal mi vytvořit z leopardodlaků skutečný pard."

"Nepotřebuješ ani Bölverka ani Gunnlöd, abys ukula z leopardů pard." Díval se velmi nesmlouvavě a já mu nedokázala lhát.

"Pořád jsem tvá lupa, ale nejsem vlkodlak, tak se aspoň můžu naučit něco o vaší kultuře."

Usmál se tomu, a ten úsměv mu dorazil k očím, aspoň trochu - zaplašil ten ztracený pohled. "Na kultuře ti nezáleží."

To mě naštvalo. "To teda záleží."

Jeho úsměv se rozšířil, oči mu zalévalo světlo, jako se slunce rozlévá po obloze, když stoupá nad horizont. "Dobrá, záleží ti na kultuře, ale proto ses o Bölverkovi zločinném dozvědět nechtěla."

Sklopila jsem oči, byla jsem trochu na rozpacích. "Možná ne."

Zlehka se dotknul mojí tváře, donutil mne zase se dívat na něj, opětovat jeho pohled. "Tvrdila's, že žes o Jacobovi nic nevěděla, než sis s ním pohovořila po telefonu."

"Nevěděla."

"Tak proč ses Verna ptala na Bölverka?"

Zírala jsem do těch veskrze upřímných hnědých očí muže pevných zásad a pověděla pravdu. "Protože jsi laskavý a fér a spravedlivý, a to všechno jsou vlastnosti hodné krále, ale svět není ani laskavý ani fér ani spravedlivý. Důvodem, proč Vernova smečka hladce funguje, důvodem, proč můj pard hladce funguje, je, že Verne i já jsme nelítostní, když je to zapotřebí. Nevím, jestli dokážeš být nelítostný, když na věc přijde. Ale myslím, že by tě to zlomilo, i kdybys to dokázal."

"Mít tebe, abys místo mě nelítostně vykonávala, co je zapotřebí, by zlomilo něco uvnitř mne, Anito. Něco, co je pro mne důležité."

Pohladila jsem ho po vlasech, vnímala, jak jsou hebké a husté. "Ale když to budu dělat já, nezlomíš se tolik, ani tak strašně, jako když to budeš dělat ty sám, Richarde."

Pomalu přikývnul. "Já vím, a nenávidím se za to."

Naklonila jsem se a políbila ho na čelo, velmi něžně. Promluvila jsem se rty dotýkajícími se jeho pleti. "Pravé štěstí, Richarde, leží v poznání, kdo jsi - co jsi - a smířením se s tím."

Jeho paže se obtočila kolem mne, přidržela si mě u něho. Promluvil s pusou v úžlabině mého krku. "A ty jsi smířená s tím, čím jsi?"

"Pracuji na tom."

Políbil mě na krk, velmi něžně. "Já také."

Odtáhla jsem se natolik, abych mu viděla do tváře, a jeho ruka mi vjela do vlasů, přitáhla můj obličej dolů k jeho. Políbili jsme se, měkce, pak tvrději, jeho rty, jazyk, ústa mne zpracovávala. Držela jsem jeho tvář v dlaních a líbala ho - dlouze a tvrdě. Když jsem se odtáhla, bez dechu, zjistila jsem, že se překulil naznak i od pasu dolů, a leží tady nahý. Zasmál se mému výrazu a stáhl mě dolů k sobě. Dala jsem sbohem těm čtyřiceti bodům inteligence, z IQ se stávalo ÍÁ, a jasnému uvažování sakumprásk, když mi svlékal župánek a klouzal dlaněmi dolů po těle.

Ovládala jsem se právě jen natolik, abych zachraptěla: "Tady ne. V obýváku máme posluchače."

Jeho ruka mi vjela pod zelený satén kamizolky, obkroužila záda, tiskla mě na něho. "V tomhle domě neexistuje místo, kde by nás neslyšeli, neucítili."

Odstrčila jsem ho dřív, než mě stihl políbit. "Ty brďo, Richarde, hned se cítím líp."

Nadzvedl se a opřel o jednu paži, zíral dolů na mě. "Můžeme jít do ložnice, jestli chceš, ale nikoho tím neošálíme."

Nelíbilo se mi to a muselo se mi to odrazit na tváři, protože Richard svou ruku šátralku vytáhl zpod mého negližé a optal se: "Chceš přestat?"

Ještě jsme pořádně ani nezačali, ale věděla jsem, co tím míní. Hleděla jsem do poctivé čokoládové jeho očí, pohledem obmalovávala čelist, plné rty, křivku hrdla, rozložitá ramena, vodopád vlasů, ve kterém dovádělo světlo časného rána, podbarvovalo odstíny zlaté a měděné, obliny svalnaté hrudi, bradavky už ztmavlé a tvrdé, ploché břicho s úzkou, tmavou cestičkou chloupků vedoucí od pupíku k... kůže byla tmavší, sytější, skoro jste cítili, jak se mu do něj žene krev, a on topoří a tvrdne. Vypadal zrale, jen jen prasknout samou šťávou. Chtěla jsem se ho dotknout, stisknout ho, jemňounce. Ležela jsem na zemi s rukama podél těla, srdce mi bušilo v krku, a zachraptěla jsem: "Ne, nechci přestat." Z mého hlasu zbyl stěží šepot.

Oči mu zaplavil ten temný žár, který zalévá tvář muže, když si je skoro stoprocentně jistý, že dojde na věc. Hlas měl hlubší, tón mužských hlasů, když vzrušení narůstá, až je skoro nesnesitelné. "Tady nebo v ložnici?"

Odtrhla jsem od něho oči a podívala se ke vchodu do obýváku. Žádné dveře, které by šlo zavřít. Potřebovala jsem víc soukromí. Dokonce, i když nás uslyší, dokonce, i když nás vyčmuchají, přinejmenším nás neuvidí. Možná to byla jen jakási iluze jemných mravů, ale občas je iluze to jediné, čeho se vám dostane.

Pohlédla jsem na něho. "Ložnice."

"Dobrá volba," hlesl a zvedl se na kolena, držel mě za ruku, takže když se vyškrabal na nohy, napůl mě na ně dostal i mne. Ten pohyb mě překvapil, a upadla jsem na něho. Výškový rozdíl zavinil, že jsem mu bezděčně položila ruku na bok, čili velmi blízko i jiných částí těla. Uvedlo mě do rozpaků, jak moc se ho chci dotýkat, držet ho. Začala jsem se odtahovat, protože jsem měla proklatě blízko ke ztrátě veškeré slušnosti a osahávání ho hned a teď a bez meškání, ještě tady v kuchyni. Nebyla jsem si úplně jistá, jestli bychom to, pokud bych se ho zmocnila, zvládli do ložnice. Mezi námi a všemi ostatními chci pořádné dveře.

Dal mi ruce kolem pasu a zvedal mě ze země, až jsme měli tváře ve stejné úrovni a já nevěděla, co si počít s nohama ve vzduchu. Kdybych si byla jistá, že neznesvětíme kuchyňský stůl, obtočila bych mu je kolem pasu, ale na to jsem dost nevěřila ani jednomu z nás. Nadhodil si mě a já skončila s jeho rukama pod zadkem, takže jsem měla hlavu kousek nad jeho, a spočívala na jeho pažích jako na sedačce. Pořád jsem cítila, jak se tlačí proti mému tělu, tvrdý a pevný, ale bylo v tom jakési dekorum, kterého by se obsednutí jeho pasu nedostávalo. Vykročil ke dveřím, nesl mě, oči tak přilepené na mé tváři, že skoro zakopl o židli. To mne rozesmálo, ale smích mi záhy došel. Jeho oči se vrátily a zabodly se do mých, a já v těch studánkách plných hořké čokolády spatřila potřebu. Jediným pohledem mě připravil o řeč, a já mu mohla jen zírat do očí, zatímco si mne odnášel do ložnice.

37

Ukázalo se, že ložnice je prázdná, když za námi kopnutím zavřel dveře. Nemám tušení, jestli byl obývací pokoj prázdný nebo ne. Mezi kuchyní a ložnicí mám okno, pamatuji si jen Richardovy oči. Všechny místnosti mohly být prázdné, nebo ne, co já vím?

Líbali jsme se ve dveřích. Měla jsem ruce plné bohatého houští jeho vlasů, vlahého teplíčka krku. Prozkoumávala jsem jeho tvář rukama, ústy, ochutnávala, pokoušela, škádlila, hladila, pořád jen tvář.

Odtáhl se od mé pusy právě tak akorát, aby zachroptěl: "Jestli si nesednu, spadnu. Mám kolena jak z gumy."

Rozesmála jsem se z plna hrdla a smilovala se nad ním: "Tak mě dej dolů."

Napůl došel, napůl se dobelhal k posteli, uložil mě na ni, svezl se vedle ní na kolena. Smál se, když vylézal na postel za mnou. Uložil se vedle mne, kolena mu visela přes kraj postele, ačkoli při jeho výšce v této poloze s přehledem dosáhne nohama na zem, takže visela dolů, možná nebude správný termín. Leželi jsme vedle sebe na posteli, tiše se smáli, a vůbec na sebe nesahali.

Obrátili jsme hlavy, abychom se na sebe podívali, současně. Jeho oči jiskřily smíchem, co oči, celý obličej měl rozchechtaný. Vztáhla jsem ruku a obkreslila vrásky smíchu kolem jeho úst. Smích se začal vytrácet, sotva jsem se ho dotkla, jeho oči plnilo něco temnější, vážnější, ale neméně cenné. Překulil se na bok. Ten pohyb mu přimazlil mou dlaň k tváři. Otíral si ji o mou ruku, oči zavřené, rty pootevřené.

Převalila jsem se na břicho a sunula se k němu, pořád s dlaní na jeho obličeji. Otevřel oči, pozoroval mě lézt za ním. Zvedla jsem se na ruce a kolena a pozorovala jeho oči, když jsem se mu skláněla k ústům. Byla v nich nedočkavost, ale také něco jiného, něco křehkého. Zrcadlí mé oči ten pohled, napůl nedočkavé, napůl vystrašené, chtějí, bojí se chtít, potřebují a bojí se potřebovat?

Má ústa se vznášela nad jeho, naše rty se dotýkaly, lehounce, jako dotek motýla unášeného teplým letním vánkem, dotek-nedotek, tkáň sklouzne po tkáni, a než bys okem mrknul, plachtí si to pryč. Jeho ruka mne popadla zezadu za krk, přinutila má ústa přitisknout se na jeho, tvrdě, pevně. Jazykem a rty mě přinutil otevřít pusu. Otevřela jsem se mu a pozvala ho dál, a společně jsme se vypravili na výpravu za poznáním... úst toho druhého. Zvedl se na kolena, ruku pořád vzadu na mém krku, naše ústa stále semknutá, pila z jediného kalichu rozkoše. Odtáhnul se, přelezl dozadu k čelu postele, nechal mě samotnou klečet uprostřed. Sáhl pod přehoz, vytáhl polštáře, pěkně si je uspořádal za záda a načechral, a uvelebil se na nich, pozoroval mě. Bylo na něm něco skoro až dekadentního, jak si tam tak hověl, jak ho pán Bůh stvořil, a pozoroval mě.

Klečela jsem, ohlížela se na něho, zaostřování a myšlení mi malinko dělalo problémy. Konečně se mi podařilo ze sebe dostat: "Co se děje?"

"Nic," řekl, hlas hluboký, hlubší, než normálně. Ne vrčení jeho šelmy, typicky mužský zvuk. "Chci tebou prohnat svou šelmu, Anito."

Zlomek sekundy jsem si myslela, že jde o eufemismus, pak mi došlo, že to míní přesně tak, jak to řekl. "Richarde, já nevím."

"Vím, ty během sexu tajuplnosti ráda nemáš, ale Anito..." hnízdil se na polštářích podivně plynulým pohybem, který mi kdoví proč připomněl, že není člověk. "Cítil jsem tvou šelmu. Kutálela se ve mně."

Už jen slyšet to nahlas mi ubralo na náladě. Sesula jsem se na postel, pořád na kolenou, ale už ne zpříma, ruce mi ochably v klíně. "Richarde, neměla jsem čas si to promyslet. Zatím nevím, jak se... co cítím."

"Všechno není to zas až tak zlé, Anito. Něco z toho může být úžasné."

A tohle mi, pěkně prosím, vykládá mužský, který svou šelmu nenáviděl celou dobu, co ho znám. Ale nahlas jsem to neřekla. Ani muk. Jen jsem se na něho dívala.

Usmál se. "Vím, jak divně to zní... zvlášť ode mne."

Podívala jsem se na něho upřeněji.

Zasmál se, vrtěl se v polštářích, sjížděl níž, až zůstal přede mnou natažený, jak dlouhý tak široký. Jednu nohu ohnutou nahoru, takže se mě nedotýkal, ale tak blízko, že já bych se ho dotknout mohla. Ležel tam, ke své nahotě dočista nevšímavý, což už jsem zažila, ale šlo o víc. Jako by se koupal ve spokojenosti, to se u Richarda často nevidí. Už na lupanaru jsem viděla, že svou šelmu přijal. Ale tady vážně šlo o víc. Přijal sám sebe.

"Co ode mne chceš, Richarde?"

Tohle byla jeho narážka vrátit se k serióznosti, žádat, abych byla méně krvelačná nebo půltucet jiných nemožných věcí. Ale to on ne. "Chci tohle," řekl a já ucítila žahavý příval jeho síly sekundu předtím, než mnou prošel jako hřejivý duch.

Otřásla jsem se. "Já nevím, Richarde. Nevím, jestli je to dobrý nápad." Vyznělo by to lépe, kdyby se mi netřásl hlas.

Čekala jsem, že se zeptá nebo promluví, ale on nic. Ucítila jsem jeho sílu jako závan bouře sekundu předtím, než do mne narazila. Vteřina paniky, chvilka uvažování, jestli mne jeho a má šelma roztrhají, pak se do mne jeho síla vetřela coby sametová rukavice. Má šelma se zvedala jako z úžasné, teplounké, mokré hlubiny, aby se setkala s teplým, pálivým přívalem Richardovy energie. Prostrkal svou šelmu skrz mne, a já ji cítila, nemožně obrovskou, otírala se srstí tak hluboko uvnitř mne, že jsem vykřikla. Cítila jsem jeho šelmu, jako by mnou prolézala, zevnitř hladila věci, kterých by se jeho ruka nikdy dotknout nemohla. Má síla se zdála neurčitější, než jeho, méně pevná. Ale stoupala kolem pevné, svalnaté kožešiny jako sametová mlha, kroužící jeho silou, skrze mé vlastní tělo. Až to budilo dojem, jakoby ve mně něco obrovské rostlo. Jako by ve mně něco, co jsem nikdy dřív necítila, kynulo. Zdálo se to větší, než mé tělo, jako by se to do mě nemohlo vejít, jako pohár až po okraj naplněný něčím horkým až vřelým, ale tekutina pořád vtékala dovnitř, a já ji stále byla schopná pojmout, udržet, udržet, až se přelila přese mne, skrz mne, ze mne, za hřmění síly, která změnila svět. Zezlátl a zpomalil se, vytáhlo to mé tělo na kolena, do oblouku vyklenulo záda, ruce nechalo chňapat po vzduchu v marné snaze se něčeho chytit, čehokoli, zatímco se mé tělo na posteli roztékalo a přetvářelo. Několik přetěžkých úderů srdce jsem si myslela, že mě přivedl k proměně a že doopravdy vyklouznu ze své kůže, ale ne. Měla jsem pocit jako bych se vznášela a jen postupně jsem zase začínala vnímat své tělo. Ležela jsem na zádech, kolena poskládaná pode mnou, bezvládné ruce podél těla, tak uvolněná, že jsem byla jako zdrogovaná.

Cítila jsem, že se postel pode mnou prohýbá a o moment později se nade mnou zjevil Richard. Byl na všech čtyřech, rýsoval se nade mnou a mně dělalo problémy zaostřit na jeho tvář. Vzal můj obličej do dlaní, hleděl mi do očí, zatímco jsem se mžouravě pokoušela na něho koukat. "Anito, jsi v pořádku?"

Tomu jsem se zasmála, zvolna a líně. "Pomoz mi narovnat kolena a budu."

Pomohl mi narovnat nohy a dokonce i pak se mi chtělo jen ležet. "Cos mi to udělal?"

Lehl si vedle mě, opřený o loket. "Udělal jsem tě, a naše šelmy jsem si při tom vzal k ruce."

Zamrkala jsem na něho, olízla si rty, a snažila se vymyslet nějakou inteligentní otázku, pak jsem to vzdala, a rozhodla se pro to, co jsem se chtěla dozvědět. "Je to mezi lykantropy takovéhle vždycky?"

"Ne," řekl a naklonil se nade mne, až mi jeho tvář zastřela výhled. "Ne, jen pravá lupa nebo pravá Nimir-Ra, dokáže zareagovat na mého Ulfrica, jako právě teď ty."

Dotkla jsem se jeho hrudi, trochu ho odcouvala, takže jsem teď jeho tvář viděla jasně.

"Ještě nikdy's to s nikým jiným nedělal?"

Sklopil zrak, opona vlasů mu milosrdně spadla přes obličej, ukryla ho přede mnou. Odhrnula jsem mu vlasy, takže jsem uviděla ten skoro dokonalý profil. "S kým?"

Zrádná červeň mu vzlínala po krku a tváři. Nebyla jsem si jistá, jestli jsem ho vůbec kdy viděla se červenat. "S Rainou, že?"

Kývnul. "Ano."

Spustila jsem oponu a ležela tam, pár vteřin jsem o tom přemýšlela. Pak jsem se rozchechtala a nemohla přestat.

Zase byl na mém rameni, nakukoval dolů na mne. "Anito?"

Smích zmizel a já hleděla do jeho ustaraných očí. "Když's Rainu donutil, před všemi těmi lety, vzdát se tě jednou provždy, věděl's, že je jediná, se kterou to můžeš dělat?"

Přikývl, tvář vážnou. "Raina poukázala na nevýhody nebýt jejím mazlíčkem."

Vzala jsem ho za ruku a navedla ji do saténových kalhotek. Konečky prstů našly vlhkost, která zdolala satén, a dál už jsem ho navigovat nemusela. Překryl tou svou velkou rukou má už tak dost rozdováděná citlivá místečka a látka svižně prosákla skrz naskrz. Konečky prstů putoval po vnitřní straně mých stehen a kůže tam byla mokrá, mokrá až ke kolenům.

"Jak ses toho vzdal?" Můj hlas byl spíše šepotem.

Prstem mi po vnitřní straně stehna vjel až do té ošemetné prohloubeninky hned pod či nad ním, záleží na úhlu pohledu. Naklonil se k polibku, zatímco jeho prst klouzal pomalu, pomalounku vzhůru po zvlhčené kůži, pod mokrý satén. Jeho ústa se zastavila těsně nad mými, tak blízko, že stačil ostřejší nádech a dotkli bychom se... Promluvil, jeho dech mě hřál na kůži, při tom mne jeho prst hladil na samém okraji... mne. "Žádná rozkoš nestojí za cenu, kterou žádala ona." Dvě věci se udály současně: políbil mne a jeho prst vklouznul do mne. Zakřičela jsem mu do úst, záda prohnutá do oblouku, nehty zatnuté do jeho ramen, když prstem našel to malušenké místečko, a útočil na ně znova a znova, až mi opět pomohl k vyvrcholení. Svět získal měkké, bílé kontury, jako dívat se skrz mlhu.

Cítila jsem postel, skoro jako by ožila, ale nedokázala jsem zaostřit, neviděla jsem, nebyla si jistá, že mi záleží na tom, co se děje. Čísi ruce zápolily se spodní částí té mé parodie na pyžamo. Zamžourala jsem a našla Richarda klečícího nade mnou. Stáhnul mi kalhotky, roztáhl nohy a klečel mezi nimi. Naklonil se nade mne, rozepínal mi kamizolku, či živůtek? Bůh suď. Obnažoval má ňadra. Hrál si s nimi, já se svíjela jako žížala na háčku, pak se jeho ruce zatoulaly na jih, sevřely má stehna, nutily mne tvrdě narážet na jeho tělo.

Ve chvíli, když se o mne otřel zevně, jsem ucítila gumoidní pach kondomu. Podívala jsem se mu do tváře: "Jak's to věděl?" Pohnul se tak, že spodní část jeho těla spočívala mezi mýma nohama, ale pořád byla mimo mé tělo. Většinu jeho váhy držely jeho paže v jakémsi kliku. "Vážně si myslíš, že by mne Jean-Claude upozornil na ardeur a antikoncepci opomenul?"

"Touché."

"Ne," zachroptěl, "až teď." Ucítila jsem pohyb jeho boků, sekundu předtím, než mi ho tam vrazil, jediným silným přírazem, který mi ze rtů vyrval něco mezi výkřikem a řevem.

Sklonil hlavu, aby mi viděl do tváře. Ležela jsem pod ním a lapala po dechu, ale ať už na ní spatřil cokoli, dodalo mu to jistotu, protože vyklenul záda, jeho tvář zůstala někde tam v dálavách, a vytahoval ho ze mne, pomalu, kousek po kousku, dokud jsem nezačala tiše kňourat. Vytáhnul ho ze mne až tak, že se mne uvnitř stěží dotýkal. Zahleděla jsem se na něho, protaženého, tvrdého a, jako správný skaut, byl připraven. Vždycky si se mnou dělal starosti, protože nebyl malý. Ten první příraz byl násilnější, než si kdy dovolil. On, stejně jako Micah, mne naplnil, dostal se až k tomu místu, kde začíná buďto bolest nebo rozkoš. Uviděla jsem, jak se jeho záda a boky prohnuly sekundu předtím, než do mne přirazil. Pozorovala jsem ho přirážet, viděla každou píď jeho nořit se do mne, až se mi vyklenula záda, krk, a už jsem to nemohla sledovat v přímém přenosu, protože jsem se pod ním svíjela jako žížala na háčku, zase, rukama se chytala lůžkovin, zavrtávala prsty do matrace.

Zase ho ze mne začal vytahovat a já ho zastavila rukou na jeho břiše. "Počkej, počkej." Dýchání mi dělalo problémy.

"Nebolí tě to. Vidím ti to na tváři, v očích, po těle."

Polkla jsem, třaslavě se nadechla a řekla: "Ne, nebolí. Je to skvělé, ale vždycky býváš tak opatrný, dokonce, i když tě prosím, abys nebyl. Co se změnilo?"

Podíval se dolů na mne, vlasy mu spadaly kolem tváře jako hedvábný rám. "Vždycky jsem se bál, že ti ublížím. Ale cítil jsem tvé zvíře."

"Ještě jsem se neproměnila, Richarde, ještě to není jisté."

"Anito," řekl tiše, a já věděla, že mě bude hubovat. Možná v tom bylo něco z dámy, co protestuje přespříliš, ale přesto...

"Pořád jsem člověk, Richarde, ještě jsem se neproměnila."

Naklonil se nade mne, jeho vlasy klouzaly po mojí tváři, když mě něžně políbil na líčko. "Dokonce už i před prvním úplňkem sneseme větší ublížení na zdraví. Změna už započala, Anito."

Tlačila jsem mu do hrudi, dokud nebyl dost daleko, abych mu viděla do obličeje. "Vždycky ses držel zpátky, viď?"

"Ano."

Pátrala jsem v jeho tváři a v očích jsem uviděla takovou potřebu, že mi rázem bylo jasné, proč se na Gregoryho tolik rozzlobil. Vlastně tím říkal, že skoro lituje, že ze mne neudělal svou lupu sám a doopravdy, když mě teď vidí jako Nimir-Ra, ale bylo v tom víc. Zahleděla jsem se do jeho hnědých očí ve světle časného rána a věděla, že by chtěl, abych byla tím, čím je on sám - dokonce, i když to on sám nenávidí - že v jisté úrovni vědomí toužil udělat mě svou lupou doslova a do písmene. Někdy při tom milování, při kterém musel být tak opatrný, ho to napadlo, nejednou. Viděla jsem mu to na očích, tváři. Začal odvracet zrak, jako by cítil, že to všechno vidím, ale přinutil se podívat nazpátek, čelit mému pohledu. Koukal se skoro vyzývavě.

"Jak moc sis se mnou dával pozor, Richarde?"

Kouknul se stranou, vlasy zneužil jako štít. Sáhla jsem skrz tu hustou oponu po jeho tváři a obrátila ji, aby se díval na ne. "Richarde, jak moc sis se mnou dával pozor?"

V jeho očích se objevilo cosi blízké bolesti. Zašeptal: "Hodně."

Podržela jsem jeho tvář ve dlaních. "Teď už si pozor dávat nemusíš."

Přes tvář mu přeletěl jakýsi úžas, a pak sklonil hlavu, a políbili jsme se, líbali jsme se jako předtím, opření, zkoumající, poněkud změna oproti předchozímu bušení. Pomalu se odtáhnul z polibku, a já ucítila, jak se špička jeho dotýká mé štěrbinky. Zírala jsem podél našich těl, takže jsem viděla, jak se jeho tělo nade mnou napnulo, a on ho do mne tentokrát vrazil tvrději, rychleji. Můj nádech se změnil v bezhlesý křik.

"Anito..."

Otevřela jsem oči, ani jsem si neuvědomila, že jsem je zavřela. Podívala jsem se vzhůru na něho. "Nebuď opatrný, Richarde, už nebuď opatrný."

Usmál se a zběžně mne políbil, pak už byl zpátky, nade mnou se klenula jeho záda, a tentokrát nepřestal. Narval do mne každičký kousek jeho, tak tvrdě a jistě, jak dokázal. Maso se třelo o jiné maso, což vytvářelo neutuchající zvuk, čvachtavé bušení. Uvědomila jsem si, že nebyl opatrný jen proto, že byl velký, ale i proto, že byl silný. Dokázal by rozdrtit postel, na které jsme leželi, a ta síla nespočívala jen v jeho pažích, nebo zádech, nohách, stehnech, v těle, co se vmačkávalo do mne, znovu a znovu, pořád dokola. Úplně poprvé jsem si začínala plně uvědomovat jeho plnou sílu.

Cítila jsem sílu jeho rukou, paží, když mne držel, ale proti tomuhle to nic nebylo. Udělal z našich těl tělo jediné, bušící, potící se, vsakující, zmáčeli jsme každý kousek svých těl. Matně jsem si uvědomovala, že to bolí, že budu mít modřiny, a bylo mi to šuma fuk.

Vykřikla jsem jeho jméno, když se mé tělo sevřelo kolem něho, a dospěla jsem pod ním k té vytoužené křeči, bušila jsem do postele, ne díky Richardovým přírazům, ale silou orgasmu jako takovému. Z hrdla se mi dral křik, když se pod ním mé tělo zmítalo. Bylo to dobré, lepší, než skoro cokoli, ale bylo to skoro násilné, skoro to bolelo, skoro to děsilo. Někde mezi tím vším jsem postřehla, že se udělal i on. Vykřikl mé jméno, ale zůstal, kde byl, zatímco já se svíjela a bojovala pod ním. A až když jsem zůstala ležet klidně si dovolil na mne klesnout, zlehka, trochu stranou, takže jsem neměla tvář vmáčknutou do jeho hrudi.

Leželi jsme, celí zpocení, bez dechu, čekali, až se naše srdce zpomalí natolik, abychom dokázali promluvit. On vyhrál.  "Děkuji ti, děkuji, žes mi věřila."

Zasmála jsem se. "Ty děkuješ mně?" Zvedla jsem jeho ruku ke svým ústům a políbila ho na dlaň, pak si ji přimazlila k tváři. "Tohle mi věř, Richarde, bylo mi potěšením."

Zasmál se, tím sytým hrdelním smíchem, kterým se smějí jen chlapi, a není v něm nic, než sex. "Budeme se muset zase osprchovat."

"Kdo dokáže vstát a chodit, má přednost," zamumlala jsem.

Zasmál se a objal mne. Ani jsem si nebyla jistá, jestli mám nohy dost funkční, aby ustály sprchu. Možná koupel?

38

Probudila jsem se právě tak akorát, abych vnímala, že mám někoho za zády. Uhnízdila jsem se v tom teplíčku, co mne ve spánku obklopovalo a zase mne do něj ukolébávalo. Nějaká paže mne objala kolem ramen, a já se pošoupla do kruhu paží a těla. Neprobudilo mě teplo, ani pocity pramenící z jeho blízkosti; na to na všechno jsem byla zvyklá, leopardodlaci mne už vytrénovali. Mohla za to vůně jeho kůže. Vlastně vůně jako taková, věděla jsem, že je to Richard. Otevřela jsem oči a přitulila se k němu blíž. Přichumlila jsem si ty tmavé, svalnaté paže kolem sebe jako oblíbenou peřinku, až vytvořily útulné hnízdečko. No jo, jasně, peřinka není pevná jako Richardovy svaly, ani těžká, jako snad všechno na něm, ani hedvábně kluzká jako jeho kůže na mojí, ani se nepřitulí na oplátku, nemá ručičky, aby si mne přitiskla blíž k sobě. Zrušil vzdálenost mezi námi, nedal si pokoj, dokud - i při našem výškovém rozdílu - jeho hruď, břicho a boky nebyly celé obtočené kolem mne. Poslední pohyb a já ho ucítila, tvrdého a připraveného, tisknout se mi na záda. Je ráno, on je mužský, ale nešlo o nic trapného, co je zapotřebí ignorovat. Mohla jsem tomu věnovat tolik pozornosti, kolik se mi zrovna chtělo, nebo si toho jako nevšímat, bylo to jen na mně. Nechtěla jsem to nechat nepovšimnuté, chtěla jsem si všimnout.

Začala jsem se ve skoro úplně těsném kruhu jeho těla otáčet a zjistila, že jsem ztuhlá. Cítila jsem se tam dole zhmožděná, parádně rozbolavělá, ale v dobrém slova smyslu. Smála jsem se, když povolil paže natolik, abych se mohla překulit na záda.

"Co je tady k smíchu?" zavrčel Richard.

Koukla jsem se nahoru na něho, pořád rozchechtaná. Myslím, že jen to mi bránilo sténat. "Jsem ztuhlá."

Zavlnil obočím. "Já taky."

Začervenala jsem se a on mi dal pusu na nos, pak na pusu, ale pořád ve vší slušnosti, žádný sex, to ani omylem. Což mne rozesmálo. Být to kdokoli jiný, než já, řekla bych: rozhihňalo.

Příští polibek už slušný nebyl, a ten přespříští mne přitisknul na postel. Vjel mi nohou mezi stehna, až se mne dotknul kolenem a já sebou trhla.

Odtáhnul se. "Jsi na tohle příliš rozbolavělá?"

"Jsem ochotná jít na věc," řekla jsem, "ale upřímně řečeno, snad."

Zůstal nade mnou zapřený o loket, prsty mi shrnoval lokny z líček. "Co jsem dělal minulou noc, by normálnímu člověku tam to uvnitř pochroumalo."

Nepotřebovala jsem zrcadlo, abych věděla, že mé oči chladnou. Opravdu jsem se snažila na to nemyslet.

"Promiň," hlesl. "Nechtěl jsem pokazit náladu." Najednou se zasmál a vypadal mladší a uvolněnější, než jsem ho kdy viděla. Nebo jsem ho tak aspoň dlouho neviděla. "Jsem jen rád s někým, o koho si nemusím dělat starosti, že mu ublížím."

Musela jsem se na něho usmát. "Nejsem zraněná, ale dnes ráno bychom mohli zkusit něco něžnějšího, což?"

Humor zmizel a jeho oči zaplnilo cosi jiné, když skláněl hlavu pro další polibek. Promluvil, když se ke mně blížil. "Myslím, že něco vymyslíme." Políbil mé rty, pak se vydal na pouť po krku dolů, přes ramena, sázel jeden polibek za druhým. Ňadra ho trošku rozhodila, pečlivě je pusinkoval, jeho jazyk nedal jinak, než že olízne bradavku, pěkně kolem dokola, a taky pěkně svižně. Jedno vzal do rukou, držel je v teple svých dlaní, cumlal bradavku, bral do úst tolik, kolik se tam vešlo. Vsál mne do pusy, až v ní měl mé ňadro víc, než způli. V teplíčku a mokroučku. A při tom doteku, kde se vzal, tu se vzal, mým tělem prošlehl ardeur.

Richard se od mého prsa odtáhnul, přesto je pořád držel v rukách. "Co to bylo?" Na pažích měl husí kůži.

"Ardeur," špitla jsem tichounce.

Olíznul si rty a já v jeho očích spatřila skutečný strach. "Jean-Claude mi o něm říkal, dokonce mi i dal pocítit ten svůj, ale úplně jsem tomu neuvěřil. Nemyslím, že jsem tomu chtěl uvěřit."

Má šelma se probudila spolu s ardeur, jako by jeden hlad sytil ten druhý. Cítila jsem, jak se ve mně rozbaluje a protahuje, mžourá na svět okolo, jako nějaká velká kočka probouzející se po šlofíčku. Převalila se skrz mne, pak packou sáhla po Richardovi a jeho šelmě, aby probudila i ji. Jednu ruku jsem měla položenou na pevném teple jeho hrudi, ale něco jsem tam cítila, něco se tam pohybovalo, jako by jeho hruď byla dutá a cosi uvnitř sebe věznila.

Popadl mou ruku, odtáhl ji ze sebe. "Co to děláš?"

"Ardeur volá na naše šelmy, Richarde." Přitulila jsem se k němu, má ruka šátralka bloumala po jeho těle, plochém břiše, oblině boků. Popadl mě za ni těsně předtím, než jsem se ho dotkla. Teď měl v zajetí obě mé ruce, uvěznil je ve svých, podstatně větších. Nevadilo mi to, protože jsem věděla, že se ho mohu dotýkat i čímsi jiným, než rukama, ne, nemám na mysli žádné své končetiny. Vybavila jsem si pocit, když mnou pronikala jeho šelma a vlila do něho tu svou, na ex, v jediném horkém přívalu energie.

Seskočil ze mne, skulil se z postele v jediném pohybu, který byl málem moc rychlý, aby ho šlo sledovat. Stál vedle postele, dýchal přerývaně, jako by běžel. Vnímala jsem jeho strach jako dobré šampaňské. Když to připočteme k sexu, není se co divit, že mne to zvedlo na kolena, přinutilo vylézt zpod deky na kraj postele. Cítila jsem, jak hřeje. Vůně jeho kůže se ke mně linula vzduchem, jemná sladkost kolínské, kterou použil včera. Můj zrak zatím bloudil po něm a jeho půvabech. Spánkem zcuchané vlasy mu visely po jedné straně obličeje, jako těžká houština. Odhrnul si je z tváře jednou rukou a jediným pohybem hlavy, a i ten prostý pohyb způsobil, že se ve mně všechno svíralo. Ale pod sexem bylo ukryto přemítání o vší té hladké, pevné kůži, a jaké by to bylo mít ji pod svými zuby, zralou k nakousnutí. Chtěla jsem ho označkovat jako Nathaniela. Chtěla jsem vnořit zuby do jeho masa a kousnout. Myslí mi proběhla představa, jaké by bylo ho ochutnat, cítit jeho tělo odpovídat, ne jen sexu, ale hladu, a poprvé jsem chápala, proč kožoměnci vyslovují HLAD, jako by byl napsán velkými písmeny. Raina zvedla svou chlípnou hlavu. Ardeur si ji osedlal nebo podmanil, ale stále byla tady a věci, které jsem cítila, zpestřovala živými obrazy. Sjela jsem z postele jako namydlený blesk a Richard couvnul.

Viděla jsem, jak mu pulzuje žíla na krku, bila tam jako křidélka uvězněného ptáčete. I jeho šelma byla uvězněná, věznila ji jeho sebekontrola, jeho strach. Cítila jsem ji, jak doslova capká v jeho těle, jako vlk v kleci v ZOO. Chodí sem a tam, tam a sem, nikdy se neosvobodí. Ta klec může být jakkoli velká, prostorná, zlatá, pořád je to jen klec. Raina mi poslala vizi, co mne srazila na kolena. Uviděla jsem Richarda přišpendleného pod mým tělem, připoutaného k posteli, a když ve mně vyvrcholil, v tu samou chvíli se proměnil. To je pro kožoměnce tím pravým uvolněním, všechno ostatní znamená držet se zpátky.

Richard si přede mne klekl. "Jsi v pořádku?" Dotknul se mé paže a to bylo špatně. Má šelma zahřměla naší kůží, narazila do jeho, což jsem pocítila jako fyzický úder do žaludku a žeber. Richard se zapotácel, srazilo ho to na mě, a sekundu jsme na sobě byli nalepení, objímali jsme se, tiskli se k sobě. Ardeur nad námi zahořel jako neviditelný oheň, a my klečeli v srdci jeho plamene jako knot svíčky. Jeho srdce mi bušilo do paží, kde ležely přitisknuté na jeho hruď, jako by se má kůže stala bubínkem a on do něj tloukl zevnitř mne, plnil mne rytmem svého těla. Můj vlastní tep našel domov uvnitř Richardova těla. Byli jsme naplněni tím stoupáním a klesáním, pulzováním a bušením jeden do druhého, až už jsem ani nedokázala rozeznat, čí je srdce v mojí hrudi, čí krev námi proudí. Jeden chvějivý okamžik jsme se na sebe tiskli, jako by to naše kůže vzdávala a my konečně dospěli k tomu, co slibovala znamení - být jedinou bytostí, jedním tělem, jednou duší. Síla se protrhla, jak s ní Richard bojoval, jako tonoucí, rozhrnoval sílu jako vodu, jako když plavete prsa. Můžete se vodou pohybovat, rozdělit ji, ale zase poteče kolem vás, obteče vás, zaplaví. Richard zakřičel a já ucítila, že padá dozadu.

Otevřela jsem oči, když se jeho ruka vytrhla a má ruka se ho pokusila zachytit. Ruku měl skoro volnou, jen prsty se držely mých, když se nás zmocnil ardeur, a já věděla, že jeho kontrola je dostatečně křehká, že se nakrmím. Cítila jsem jeho zmatek, cítila jsem ho prát se s rozhodnutím co si podržet a co nechat plavat. Uvědomila jsem si, že štíty šly dolů už dávno, protože by nedokázal udržet znamení zavřená, sebe v lidské kůži a mně zabránit se krmit, to všechno současně. Zase vykřikl a já ucítila, že se Richard rozhodl, vědomě zvolil menší zlo. Strčil svou šelmu dolů, dolů, hluboko do sebe a zavřel znamení mezi námi, jako když se zabouchnou dveře. Bylo to tak náhlé, že jsem měla pocit, jako by se svět zhoupnul. Moment se mi točila hlava, skoro se mi udělalo špatně, pak ardeur projel nad námi, námi, jako hřmící věc, co nás oba zašlápne, až z nás nezbude nic, než maso, kosti, pouhé maso, pouhá potřeba. Viděla jsem, jak se Richardova záda vyklenula, jeho hlavu to hodilo dozadu, a skrze ardeur jsem cítila narůstající tlak, napětí v jeho těle, jen sekundy předtím, než se přes něj přelilo horké uvolnění, a já ho držela za ruku, když se jeho tělo zmítalo tou silou, a rozkoš z ní prýštící mne zvedla na kolena, skoro jako by mne sama síla chvíli nadnášela, objímala, kolébala, a já se krmila, krmila a krmila, a papala, až mi za ušima lupalo... zůstali jsme ležet na zemi, zpocení, lapali jsme po dechu, stále ruku v ruce.

Richard se odtáhnul jako první. Ležel tam, oči rozostřené, dýchal namáhavě, srdce mu bušilo příliš rychle, až v krku. Polykal tak těžce, až se zdálo, že ho to bolí. Já se cítila těžká, přecpaná, skoro jako bych byla zralá na dalšího šlofíčka, jako had po velkém jídle.

Richard dokázal promluvit první. "Neměla's právo se ze mne nakrmit."

"Myslela jsem, žes právě proto zůstal až do rána."

Pomalu se posadil, jako by byl celý rozlámaný. "Jo, tak nějak."

"Neřekl's ne." Překulila jsem se na bok, ale ještě jsem se nepokusila posadit.

Kývnul. "Já vím, nevyčítám ti to."

Vyčítal, ale aspoň se pokusil to nedělat. "Mohl's mne zastavit, Richarde. Stačilo, abys buďto nechal znamení mezi námi otevřená nebo vypustil svou šelmu. Dokázal bys ardeur zadržet. Vybral sis co kontrolovat."

"To vím taky." Ale nepodíval se na mne.

Opřela jsem se o ruce, skoro se posadila. "Tak co se teda děje?"

Potřásl hlavou a zvedl se na nohy. Šel kapánek nejistě, ale došel ke dveřím. "Odcházím, Anito."

"Říkáš to tak strašně vážně, jako bys měl odejít jednou provždy, Richarde."

Obrátil se a podíval se na mne. "Nikdo se ze mě nebude krmit, nikdo."

Uzavřel se tak pevně, že jsem nedokázala poznat, co cítí, ale do tváře se mu to vepsalo jasně. Bolest. Hluboko v očích měl nějakou nesmírnou bolest, a odtáhl se tak daleko, v mysli, v srdci, že jsem nedokázala poznat jakou, jen, že ho to bolí.

"Takže tady zítra ráno nebudeš, až ardeur zase přijde?" Můj hlas zněl skoro neutrálně, když jsem se ptala.

Zavrtěl hlavou, všechny ty těžké vlasy se mu vlnily kolem ramen. S rukou na klice se jeho tělo ode mne odvrátilo nejvíc, jak jen dokázal. "Už to znovu dělat nemůžu, Anito. Pro smilování Boží, máš stejné pravidlo. Ani z tebe se nikdo nekrmí."

Posadila jsem se zpříma, paže kolem kolen, pevně jsem si je tiskla k hrudi. Myslím, že jsem také přikrývala svou nahotu. "Teď jsi na vlastní kůži zažil, co je ardeur, Richarde. Pokud se nemůžu nakrmit tebou, tak kým? S kým chceš, abych tohle sdílela?"

"Jean-Claude..." Ale klesl hlasem dřív, než dořekl.

"Je lehce po poledni a on je pořád pro svět mrtvý. Neprobudí se včas, aby se mnou mohl ardeur sdílet."

Jeho ruka stiskla kliku tak pevně, až jsem uviděla, jak se mu napjaly svaly v paži. "V tom případě Nimir-Raj. Řekli mi, že ses z něho už jednou nakrmila."

"Neznám Micaha tak dobře, Richarde." Zhluboka jsem se nadechla a řekla: "Nemiluji ho, Richarde. Miluji tebe. Chci tebe."

"Chceš se mnou krmit? Mám být tvou dojnou krávou?"

"Ne," vyhrkla jsem, "ne."

"Nejsem jídlo, Anito, ani pro tebe ani pro nikoho jiného. Jsem Ulfric klanu Kamenného trůnu a nejsem dobytek. Jsem ten, kdo dobytek jí."

"Kdyby ses proměnil, mohl jsi ardeur zablokovat, zabránit mi nakrmit se, proč jsi to neudělal?"

Opřel si čelo o dveře. "Nevím."

"Buď upřímný, Richarde, aspoň sám k sobě."

Potom se obrátil, a jeho vztek mne šlehl po kůži jako bič. "Chceš upřímnost, fajn, takže si užijme upřímnosti. Nenávidím, co jsem. Chci normální život, Anito. Chci skutečný život. Chci se zbavit všeho tohohle svinstva. Nechci být Ulfric. Nechci být vlkodlak. Chci jen obyčejný život."

"Ty přece máš obyčejný život, Richarde, jen není takový, jaký sis představoval."

"A nechci milovat někoho, kdo je s příšerami zadobře víc, než já."

Jen jsem se na něho dívala, tiskla si kolena k nahé hrudi, záda opřená o čelo postele. Hleděla jsem na něho, protože mne nenapadalo dočista nic, co na to říci.

"Omlouvám se, Anito, ale nemohu... nebudu tohle dělat." Pak otevřel dveře. Otevřel dveře a vyšel jimi ven, zase je za sebou zavřel. Dveře se zavřely, cvaklo to tiše, ale rozhodně, zaklaply se jednou provždy. Seděla jsem tam pár vteřin nehybně. Dokonce si ani nejsem jistá, jestli jsem dýchala, pak se zvolna dostaly ke slovu slzy a můj první nádech byl spíš zajíkavým lapáním po dechu, ze kterého mě rozbolelo v krku. Pomalu jsem se skulila na podlahu, stočila se do pevného, těsného klubíčka. Ležela jsem na zemi a plakala, dokud jsem nebyla na kost promrzlá a netřásla se nejen zimou.

Tak mne našel Nathaniel. Vzal z postele přikrývku a zabalil mě do ní, zvedl mne, zalezl si na postel se mnou v náručí. Držel mne, objímal jako lžička lžičku, a já ho kvůli té tlusté dece necítila. Držel mne a hladil po vlasech. Ucítila jsem, že se postel prohnula a otevřela oči, abych zjistila, že Cherry a Zane lezou kolem mě. Dotýkali se mojí tváře, konečky prstů sbírali moje slzičky a obtáčeli se kolem mne, dokud jsem nebyla bezpečně uložená v jejich teple.

Gregory a Vivian přišli hned za nimi a vlezli si na postel, až jsme společně vytvořili hnízdo z těl a přikrývek. Bylo mi vedro a musela jsem tu deku odhrnout, a jejich ruce po mně bloudily, dotýkaly se mne, držely mne. Uvědomovala jsem si, že jsem pořád nahá, a oni taky. Nikdo nikdy si dobrovolně neobléknul šaty, pokud jsem je k tomu nedonutila. Ale ty doteky nebyly sexuální, měly konejšit. Teplé klubíčko koťat a všichni v něm mě měli svým způsobem rádi. Možná to nebyl ten způsob, jakým jsem chtěla být milována, ale láska je láska a občas mívám pocit, že jsem odhodila víc lásky, než má většina lidí vůbec šanci zažít. Příště se pokusím být opatrnější.

Drželi mě, dokud jsem neusnula, vyčerpaná pláčem, kůži na omak horkou. Ale tam dole, uvnitř mne, bylo ledově studené místo, kterého se dotknout nemohli. To místo, kde jsem milovala Richarda. Vždycky jsem Richarda milovala, skoro od první chvíle, kdy jsem ho uviděla. Ale v jedné věci měl pravdu. Tohle bychom nevydrželi. Já bych to nevydržela. Je konec. Musí být. Nenáviděl, čím je a nyní nenávidí i to, co jsem já. Říkal, že chce někoho, o koho by se nemusel bát. Někoho, o koho by nemusel mít strach, že ho zraní, a to také chtěl, ale také chtěl někoho člověčího, obyčejného. Obojí mít nemůže, což mu ale nezabrání obojí chtít. Nemohu být obyčejná a ani si nejsem jistá, jestli jsem kdy byla člověk. Nedokážu být tím, čím mne chce Richard mít, a on to nedokáže přestat chtít. Richard je rébus, který nemá řešení, a já jsem příliš unavená hraním her, které nemohu vyhrát."

39

Spala jsem tvrdě, jako by mne zdrogovali. Měla jsem kruté, potrhané sny, nebo se topila v nicotě. Nevím, kdy bych se probudila sama od sebe, ale někdo mi olizoval tvář. Jestli se mnou třepali nebo na mne volali jménem, mohla jsem to ignorovat, ale někdo mi olizoval tvář dlouhými, unylými pohyby jazyka, které jsem ignorovat nemohla.

Otevřela jsem oči a našla tvář Cherry tak blízko, že jsem na ni nemohla zaostřit. Odtáhla se jen tak, abych na ni nemusela šilhat, pak řekla: "Měla's noční můru. Myslela jsem si, že bychom tě měli vzbudit."

Její hlas byl neutrální, tvář prázdná, snad veselá, tím nic neříkajícím anonymním způsobem, jak to mívají v popisu práce... aha. Tohle je její tvář ošetřovatelky, veselá, konejšící, nic neříkající. Mňo, z mého hlediska její profesionalizmus drobátko nabourával fakt, že byla nahá, ležela na boku, útlém a půvabném, opřená o loket, takže její lepé tělo, jak dlouhé, tak štíhlé, spočívalo na polštářích... beru zpět, její profesionalitě to neublížilo, ani co by se za nehet vešlo. Nechat se rozrušit nahotou, to je můj problém. Ať se děje, co se děje, stejně vím, jestli jsem oblečená nebo ne.

"Nepamatuju si, co se mi zdálo," řekla jsem a zvedla ruku, abych si utřela mokro na tvářích.

"Chutnáš slaně od všeho toho pláče."

Postel se zhoupla a Zane se mi zjevil za druhým ramenem. "Jsem nesmělý, ale léčím se, mohl bych olízat to druhé líčko?"

Což mne rozesmálo, zázrak, a skoro se stal další zázrak, málem jsem mu to dovolila. Málem. Posadila jsem se zpříma, ale hned jsem toho zalitovala. Celé tělo jsem měla ztuhlé a namožené, bolavé, jako bych dostala nakládačku. Krucipísek, cítívala jsem se lépe po některých skutečných nakládačkách, co jsem za ta léta absolvovala. Zabalila jsem se do peřiny. Dílem proto, abych skryla svou nahotu, dílem proto, že mi byla zima.

Opřela jsem se o čelo postele a zamračila se. "Řekla's noční můru. Kolik je hodin?"

"Asi pět," odpověděla Cherry. "Mohla jsem říct denní můru, jestli bys to tak radši, ale ať tak nebo tak-" zaváhala "-kňourala's ze spaní."

Přitáhla jsem si duchýnku blíž k tělu. "Nevzpomínám si."

Posadila se zpříma, poplácala mě pod dekou po koleni. "Máš hlad?"

Zavrtěla jsem hlavou.

Vyměnila si se Zanem jeden z těch pohledů, který vám napoví, jak se o vás lidi strachují. Naštvalo mě to

"Hele, jsem v pohodě."

Oba na mě koukali.

Vystřihla jsem zakaboněný kukuč. "Budu v pohodě, jasný?"

Netvářili se nijak zvlášť přesvědčeně.

"Musím se obléknout."

Oba tam prostě leželi a zírali na mě.

"Volně přeloženo, vypadněte a dejte mi svátek."

Vyměnili si další z těch pohledů, což mě nasralo, ale na Cherryino kývnutí se oba zvedli z postele a šli ke dveřím. "A něco si oblečte."

"Když ti to uleví," odtušila Cherry.

"Jo," vyštěkla jsem.

Zane mi zasalutoval. "Tvé přání je naším rozkazem."

Což vlastně nemělo daleko od pravdy, ale nechala jsem to plavat. Když odešli, vybrala jsem si něco oblečení, něco zbraní, a zvládla dojít do koupelny, aniž jsem někoho potkala. Nic bych za to nedala, že se Cherry postarala, abych měla volnou cestu. Věděli, jak na mě, ale dnes ráno, čtěte odpoledne, mi na tom nesešlo dost, abych si stěžovala.

V koupelně jsem si pospíšila, jak nejvíc jsem svedla, a bůhvíproč se mi nelíbilo, co vidím v zrcadle. Snažila jsem se nemyslet, a vidět své oči vracet mi pohled hodný oběti šoku, mi ztěžovalo nemyšlení na to, proč jsem tak bledá, jako bych měla nervový otřes z bombardování.

Natáhla jsem si černé kalhotky, jako vždycky, a podprsenku, co k nim ladila. Začínalo mi být jasné, proč nemám žádné bílé ňadřenky. Může za to Jean-Claude. Černé fusekle, černé rifle, černá sportovní košile, černý podpažní postroj, včetně Browningu Hi-Power, Firestar v jejím pouzdře zepředu za kalhotami, skoro se proti černé košili ztrácela. Dokonce jsem přidala zápěstní pouzdra a dva stříbrné nože. Tady doma jsem sice takovou palebnou sílu nepotřebovala, zvlášť když se kolem poflakuje tolik kožoměnců, ale nebyla jsem si jistá v kramflecích, jako by dneska byl můj svět méně stabilní, než se zdál ještě včera. Vždycky jsem si myslela, že Richard a já časem něco vymyslíme. Co, to nevím, ale něco ano. Teď už jsem tomu nevěřila. My už nic nevymyslíme. Už si ničím nebudeme, leda tak míň, než málo. Dokonce jsem si ani nebyla jistá, že ještě platí jeho nabídka být mu Bölverkem. Doufala jsem, že ano. Mohla jsem ho ztratit coby milence, ale nemohla jsem mu dovolit poslat do záhuby smečku a zničit ji. Pokud nebude spolupracovat, neumím si představit, jak to zastavím, ale tohle byl problém na zítra. Cílem dneška je pouhé přežití, prostě přestát tento den. Ověsila jsem se zbraněmi, jako by mi byly zdrojem útěchy. Být doma sama, nebo jen s Nathanielem, nosila bych s sebou Sigmunda, svého vycpaného tučňáčka. Což jasně ukazuje, jak blbej den dneska je.

Jednu chvíli jsem se zahlédla v zrcadle v ložnici, kde jsem se cestou stavila, a musela se zasmát. Vypadala jsem, jako bych si oblékla zabijácký stejnokroj. Občas jsem své přátele, nájemné vrahy příležitostně lovce odměn, škádlila, že nosí zabijácký stejnokroj, ale občas prostě i vy musíte jít s módou. Kromě toho v černé vypadám skvěle. Díky černé-na-černé má pleť vypadá skoro průsvitná, jako by zářila. Mé oči jsou prakticky černé. Vypadala jsem skoro étericky, jako bezkřídlý anděl, když má blbej den. No tak jo, spíš padlý anděl, ale stejně byl ten efekt pozoruhodný. Už dávno jsem se naučila, že když se cítíte nemilovaná mužem ve svém životě, nejlepší pomstou je vypadat zatraceně dobře. Kdybych tuhle svou osvědčenou strategii chtěla dodržet doslova a do puntíku, namalovala bych se, ale seru na to. Pořád mám dovolenou. Na dovolené se nemaluju.

V kuchyni byl nával. Rozkaz, že se všichni mají obléknout, si vzali k srdci. Cherry měla ustřižené džínové kraťasy a bílou pánskou košili s utrženými rukávy, pár nitek ještě viselo z jejich torz, coby prazvláštní ozdoba. Cípy košile si zavázala, takže jí vykukovalo ploché bříško, jak se tak svižně otáčela po kuchyni. Zaneho pohled ji sledoval, kamkoli se hnula. Nebyla jsem si jistá, co k němu ta naše Višnička cítí, ale on se začínal chovat jako muž prokazatelně zamilovaný, nebo přinejmenším jako muž prokazatelně roztoužený. Seděl za stolem, na sobě kožené kalhoty, co si včera v noci svléknul, ignoroval svoje kafe a pozoroval Cherry.

Caleb se opíral o linku, oděn do džínů, horní knoflík rozepnutý, takže kroužek v pupíku vykukoval na světlo Boží. Usrkával kafe a pozoroval, jak Zane pozoruje Cherry, se zvláštním výrazem ve tváři. Nedokázala jsem ho rozluštit, ale nelíbil se mi, jako by se pokoušel vymyslet, jak mezi ně vnést nějaký nesvár. Caleb na mě dělal dojem čertíka pokušitele, kterého výroba potíží baví.

Nathaniel seděl za stolem, dlouhé vlasy spletené do copu vzadu na zádech, hruď nahou, ale i bez dívání jsem věděla, že má něco na sobě. Znal mě natolik dobře, aby věděl, že mám ráda, když jsou mí podnájemníci aspoň trochu odění.

Igor a Claudia vstali, když jsem vešla do místnosti. Za plného denního světla bylo jeho tetování dokonce ještě nápadnější. Zdobilo mu paže, to co jsem viděla z jeho hrudi kolem bílého vasila, a krk po stranách, jako pružné klenoty, pestré, pastva pro oči. Dokonce i na dálku vypadalo na jeho bledé pleti krásně. Nejsem extra fanda tetování, ale Igora jsem si bez něho ani nedokázala představit - prostě mu slušelo. Vzal si podpažní pouzdro a pořád se zdálo, že ho v tom tílku musí dřít, ale co, moje kůže to není. Glock mu seděl pod paží, černý flek na všech těch pěkných barvách, jako perský kaz na Picassovi.

Claudia vedle něho vypadala úplně obyčejně - pokud ovšem žena, blížící se sedmi stopám a se svaly, co by většinu mužů poslaly stydět se do koutečku, vůbec obyčejně vypadat může. Zbraň na jejím kříži byla nápadná skoro jako ta Igorova. Černé vlasy měla pořád stažené do pevného ohonu, což její tvář ponechávalo čistou a prázdnou, a to včetně očí. Claudia měla oči poldy, nebo oči záporáka, oči někoho, kdo vám nedovolí zahlédnout, co je uvnitř. Nepotkala jsem moc žen s takovýma očima, mimo policii. Mít jemnější tvář, byla by krásná. Ale v křivce jejích čelistí, ve způsobu, jak svírala ta plná ústa, bylo něco, co říkalo: ruce pryč, nedotýkat se. Oloupilo ji to o něco, co by ji z gruntu změnilo.

Oba zaujali pozici po mém boku, z obou stran, kousek za mnou. Protestovala bych, ale včera v noci jsem zjistila, že je to jako hrách na stěnu házet. Dostávali rozkazy od Rafaela, ne ode mne. Ten jim nařídil: Chraňte ji, a přesně to dělali, dělají a dělat budou. Já byla příliš... do pekla, co já vím co, abych plýtvala energií a říkala jim, aby si drželi odstup. Klidně mi můžou chodit za patami, když se tak budou cítit lépe. Dnes odpoledne mi na tom nesejde.

Merle stál v rohu kuchyňské linky, dost blízko panu Kafe, takže ho Igor utlačoval, když jsem si ji nalévala. Nevěděla jsem, kdo uvařil čerstvou, ale bylo mi to jedno. Stačilo ji vidět a čichat, hned mi bylo lépe.

Merle měl obuté vysoké kovbojské boty, na sobě džíny a džínovou vestu na nahé hrudi, tutéž, co včera. Upíjel kávu z jednoho z mála hrnečků bez obrázku, co mám. Jizva na jeho hrudi byla bílá, rozeklaná, na jednom místě zahloubená, jako kdyby tam bylo zranění nejhlubší. Vypadalo to, jako by se mu přes hruď a břicho klikatil blesk. Chtělo se mi ho zeptat, co se mu stalo, ale něco v jeho očích, v pohledu, kterým si měřil kuchyni, napovídalo, že by mi to asi neřekl, a že by to považoval za dotěrnost. Koneckonců, stejně mi do toho nic není.

Jediné volné židle stály zády k arkýři a šoupacím skleněným dveřím. Nesnáším sedět zády k oknu nebo dveřím - obzvláště ke dveřím. Nathaniel se dotknul Zaneho ruky. Ten se na mě ohlédnul, pak vstal, hrneček s kávou si vzal s sebou, a přešel k židli, co stála zády ke dveřím. Cherry se posadila vedle něj, i když její židle bývala Claudiina a byla obrácená tak, že viděla na oboje dveře. Cherry si ji posunula blíž k Zanemu, vystavila svá záda všemu tomu sklu.

Bývaly doby, kdy jsem nebyla tak opatrná, zvlášť ne doma, ale dnešek je den zasvěcený paranoie. Nejistota na mě prostě má takovýhle vliv, dokonce i ta citová.

Claudia se posadila vedle mne. Igor se opřel o ostrůvek kuchyňského pultu za mnou, nespouštěl zrak z Merla, aspoň dle mého. Nezdálo se, že by si nějak zvlášť padli do noty.

Usrkla jsem první doušek kávy. Blahodárné, horké, černé a nechala její teplo pár sekund oblažovat mé nitro, než jsem se zeptala: "Kde je Gregory?"

"Stephen a Vivian ho vzali do jejich bytu," odpověděla Cherry.

"Ale je v pořádku?"

Přikývla, usmívala se tím úsměvem, díky kterému vypadala o celá léta mladší, než my obě. "Je vyléčený, Anito. Uzdravila's ho."

"Zavolala jsem jeho šelmu, nevyléčila ho."

Pokrčila rameny. "To máš prašť jako uhoď."

Zavrtěla jsem hlavou. "Ne, včera v noci jsem ho uzdravit nedokázala."

Mračila se a dokonce i to jí slušelo. Dneska byla nějaká projasněná, celá zářila. Křísla jsem pohledem o Zaneho, který na ni pořád čučel jako bacil do lékárny. Že by láska? Ty jiskřičky v očích se jí jen tak samy od sebe nerozsvítily.

"Pro smilování Boží, Anito, zachránila's ho. Copak záleží na tom jak?"

Teď jsem byla s krčením rameny na řadě já. "Jen se mi nezamlouvá, že munin Rainy se do toho pořád víc a víc plete, když se snažím léčit."

Zazvonil zvonek u dveří a já nadskočila, jako by mne píchla vosa. Nervózní - kdo, já?

"Objednal jsem jídlo," ohlásil Nathaniel.

Podívala jsem se na něho. "Prosím, řekni, že čínu."

Přikývnul, usmíval se, myslím, že mému potěšenému výrazu. Vykoumali jsme, že ačkoli Čínské restaurace obvykle tak daleko jídlo nevozí, za velké dýško, a tím myslím velké dýško, že jsme to my, udělají výjimku. Nathaniel vstal, ale Caleb se odstrčil ode dveří. "Vezmu to. Nezdá se mi, že bych tady jinak k něčemu byl." Postavil svůj hrnek na kuchyňský ostrůvek a prosmekl se mezi námi do obýváku.

"Co to s ním dneska je?" optala jsem se.

Odpovědi se ujal Igor: "Pokusil se spřátelit s Claudií."

"A se mnou," dodala Cherry.

Přelétla jsem pohledem z Cherryiny usměvavé ke Claudiině zachmuřené tváři. "A nekrvácí ani nemá modřiny?"

"Nebylo nutné mu ublížit," odtušila Claudie, "stačilo mu to velice, velice jasně vysvětlit." Tón jejího hlasu a pohled očí ochladil ty moje. Nevím, že bych se kdy potkala s ženou, která by na mě měla stejný vliv. Přiznání, že mi to bralo nervy o to víc, že je žena, mě dohánělo k pocitu, že jsem sexista, ale stejně to byla pravda.

Zachvěla se jí chřípí a já sledovala, jak očichává vzduch. Všichni se najednou pohnuli, jako jeden muž, rozptýlili se po místnosti. Claudia vstala, popadla mě za ruku - za zbraňovou ruku - a táhla mě dozadu, k protější straně kuchyně a hlavně ke zdi. Už měla zbraň tasenou, v pravé ruce. Škubnutím jsem si osvobodila zbraňovou ruku, zrovna když se Igor postavil vedle ní, přede mne, takže mi blokovali výhled. I Igor už měl taseno. Právě jsem se chystala zeptat: co se do pekla děje, když jsem to ucítila. Čpavý, plesnivý pach hadů.

Měla jsem Browning venku a mířila ke klenutému vchodu, obouruč, když první hadí muž překročil práh kuchyně, Caleba před sebou, hlaveň upilované brokovnice narvanou pod jeho čelist. "Kdokoli se pohne, a tenhle zemře."

40

Všichni strnuli, jako bychom kolektivně zadrželi dech. "Nikdo nemusí umřít," řekl hadí muž. Hleděl na mne velkýma, měděně zbarvenýma očima. Tlusté černé proužky lemující jeho očí vypadaly jako dramatické líčení. Tenhle na obličeji žádné jizvy neměl. Byl menší a vypadal mladší. Šupinaté tváři se skoro povedl úsměv, ale čelist hada prostě není uzpůsobena k usmívání. Jeho oči byly stejně prázdné a cizí, jako všechno ostatní na něm. "Náš šéf si chce s vámi promluvit, slečno Blakeová, to je vše."

"Ať zvedne telefon a domluví si schůzku." Zírala jsem na něho přes hlaveň Browningu, mířila téměř na střed hrudi, dost daleko od Calebovy hlavy, abych se nemusela obávat, že ho zastřelím, ale dost blízko ke krku, abych ho, s municí, kterou mám zbraň nabitou, mohla o hlavu tak jako tak připravit. Kdyby jen chtěl odsunout hlaveň z Calebovy čelisti. Upilovaná brokovnice, stříbrné náboje, ústí hlavně se ho dotýká, stačí polechtat kohoutek a bude po Calebovi. Sice ho zrovna moc v lásce nemám, ale přece nemůžu špatňákům dovolit ustřelit mu hlavu, můžu?

"Nemyslel si, že byste přišla," opáčil hadí muž.

"Odejděte, přimějte ho zavolat, a já slibuji, že mu věnuji pozornost, jakou si zaslouží." Můj hlas byl tichý, protože jsem zklidňovala dýchání, jak jen to šlo nejvíc, a čekala na tu jedinou příležitost, pokud se vůbec nějaká naskytne.

Hadí muž cpal hlaveň Calebovi do krku, až z něho dostal tiché bolestné zanaříkání. "Mám nabito stříbrem, slečno Blakeová. Takhle zblízka mu ustřelí hlavu."

"Sekundu poté, co zemře on, půjdeš za ním." To řekla Claudia, hlas klidný a pevný, stejně jako ruku, kterou držela zbraň namířenou na hlavu hadího muže.

Syčivě se zasmál a zpoza něj bylo slyšet ozvěnu. Do dveří se začali cpát další. Zahlédla jsem stříbrný záblesk kovu, další zbraně. "Dveřmi už neprojde ani noha nebo tě odstřelím a co se týče Caleba, děj se vůle Boží."

Zatlačil ústí hlavně brokovnice pod Calebovu čelist, až si menší muž musel stoupnout na špičky a já na jeho tváři zahlédla první náznak paniky. "Nezdá se, že by tě měla moc ráda," zasyčel hadí muž.

"Na tom nezáleží," řekla jsem. "Nedovolím vám přinést do této místnosti víc zbraní."

"Slibujete Anitě neublížit." Merle. Skoro už jsem zapomněla, že stojí stranou a za námi.

"Nezkřivíme jí ani vlas na hlavě."

"Cítíme, že lžeš," odtušila Claudia.

Hadí hlava se pootočila do strany, jako ptačí. "Většina lidí nedokáže ucítit změny, co se v nás dějí, necítí nic, než hadí pach."

Hlas Cherry: "Anito."

Zaletěla jsem očima k ní a venku, za posuvnými skleněnými dveřmi, uviděla pohyb. Snažili se nás napadnout z boku. "Pohyb na této straně," ohlásil Igor.

Pro jednou mají zbraně ti druzí a zdá se, že vědí, co dělají. Jak osvěžující. Můj pohled se k hadímu muži vrátil právě včas, abych viděla, jak hlavní zbraně ukázal ke sklu. "Máme dům obklíčený. Není zapotřebí, abyste zemřeli všichni."

Claudia vystřelila o vteřinu dřív, než já. Její kulka ho zasáhla do obličeje, moje vysoko do hrudi, nízko do krku. Jeho hlava zmizela v gejzíru krve a hustších věcí. V uších mi zvonilo ze střelby v malém uzavřeném prostoru. Tělo hada sebou trhlo dozadu, brokovnice vypálila, jak se jeho ruka sevřela křečí. Caleb se vrhl na zem směrem k nám. Další dva hadi prošli dveřmi rameno-u-ramene, oba s brokovnicemi. Claudia hlesla: "Levý."

Vystřelila jsem na pravého a ona sejmula levého. Obě jsme trefily, na co jsme mířily, a ti dva spadli na zem, jedna brokovnice po podlaze bruslila naším směrem.

Výstřel druhé brokovnice explodoval nalevo od nás. Obrátila jsem se za tím zvukem, nemohla jsem si pomoci. Skleněné zasouvací dveře se roztříštily a já neslyšela zvuk padajícího skla, jen hřmění brokovnice. Igor klečel, využíval ostrůvek linky, aby se kryl, při tom dvěma výstřely zasáhl hruď nějakého muže. Ten padl na kolena, hned, jako loutka, které přestřihnete vodící špagátky.

"Jdou další," řekla Claudia a já se obrátila ke druhým dveřím. Spatřila jsem hlaveň lesklého revolveru, něco poniklovaného. Claudia se tělem tiskla ke skříňkám na nejbližší zdi, ode dveří skoro neviditelná. Dvakrát vystřelila na tu lesklou hlaveň a ozval se křik, který přehlušil i zvonění v mých uších. Vřískání neustávalo, pořád dál a dál to kvičelo jako králíček, když ho dostane kočka. Nejasně jsem zaslechla někoho vykřiknout: "Drž hubu, Felixi!"

Výstřely pokropily místnost od boku vnitřních dveří, kam jsme se ani Claudia ani já nemohly podívat a zůstat při tom ukryté. Někdo se dotknul mojí paže a já se zvrtla na patě, vrazila jsem do Nathaniela hlaveň Browningu. Ukázal. Igor ležel na podlaze, na boku, na zem už vytryskl první karmínový potůček. Zaneho a Cherry jsem viděla pod stolem, choulili se k zemi. Dál vzadu jsem zahlédla Merla, vmáčkl se do rohu linky, patrně byl schovaný líp, než kdokoli z nás. Co uděláte při přestřelce, když nemáte zbraň? Schováte se. Na moment jsem se setkala s Merlovýma očima, pak se obrátila zpátky k troskám.

Rozbitými skleněnými dveřmi prošel muž, v rukou opakovací brokovnici, pumpu. Zrovna natahoval náboj do komory, když vešel do dveří. Střelila jsem ho třikrát, než se pod ním kolena podlomila. Měl mít nabito dřív, než do dveří vkročil.

Claudia sázela kulky do vnitřního vchodu. Nemyslím, že teď někoho trefí, ale zabrání jim vtrhnout sem na nás. Nic jiného se už v rozbitém skle nehýbalo, ale zůstala jsem přikrčená, zbraň obouruč namířenou do otvoru.

Od vnitřních dveří začaly pršet kulky a Claudia a já jsme objaly skříňky. Nespouštěla jsem oči ze zadních dveří, ale nemohla jsem současně mířit a krýt se. Další výstřel z brokovnice zahřměl místností, z malého okénka nad dřezem. Mohutně si ukousnul z ostrůvku linky. Byla jsem tak nízko u země, jak jen to šlo, na zadku, přitisknutá ke skříňkám, ale Browning jsem držela namířený na ostatky skleněných dveří. Brokovnice nám skrz okénko poslala další pozdrav, a z obýváku přicházely rány jednu za druhou, bez míření, jen nás držely tam, kde jsme. Nespouštěla jsem oči ani zbraň z protějších dveří. Stříleli, aby něco kryli, a tohle jsou jediné dveře, co zbyly.

Tři z nich prošli zasouvacími dveřmi a všechno se zpomalilo. Hleděla jsem na svět skrze křišťál, kolem všeho vystupovaly ostré kontury. Měla jsem všechen čas světa, abych viděla dva hady a lvouna Marca vejít coby rozmazané šmouhy, pohybem tak rychlým, že jsem rázem věděla, že žádný z nich není člověk. Viděla jsem brokovnice, dlouhé a černé, hlavně nemožné dlouhé. Lev, Marco, měl v každé ruce 9mm. Zaregistrovala jsem blond a zlatavou kožešinu, než ho má první kulka zasáhla do boku, protočila kolem dokola. Claudia střílela na jednoho z hadů, srazila ho, ale zaburácela druhá brokovnice a já ucítila, jak se nade mnou zapotácela.

Věnovala jsem muži dva výstřely do hrudi a on se zhroutil na kuchyňský stůl, brokovnice padala nehlasně na zem.

Kulka se zavrtala napravo vedle mne a já uviděla Marca mířit z leže na břiše. Obracela jsem Browning, abych na něho zamířila, ale bude to moc pozdě. Pozorovala jsem ho mačkat spoušť a věděla, že mne dostal. Nebyl čas mít strach, zbylo jen klidné vědomí, že mě zastřelí, a já mu v tom nedokážu zabránit. Pak se na jeho zádech zhmotnila černá šmouha, trhla jím dozadu, výstřel skončil v podlaze přede mnou. Leopardodlak v mužské podobě vyhodil muže ze dveří a zmizel za ním.

Nespouštěla oči ze dveří, ale nic se nehýbalo. Něco mi káplo na tvář, teplé, skoro horké. Claudia se svezla z linky, dosedla na zem, nohy roztažené před sebou, zbraň pořád svírala v ruce, ale volně. Povolila jsem si vteřinu na zjištění, že z jejího pravého ramene a paže zbyla rudá změť, pak jsem se obrátila nazpátek k jezdícím dveřím. Přimáčkla jsem se na skříňku vedle ní. Pokud přijdou z obývacího pokoje, dostanu aspoň některé. Jestli se na nás vrhnou obojími dveřmi najednou, hra skončila.

V protějším rohu jsem uviděla pohyb a našla Merla, stál na nohou, brokovnici v jedné ruce a hada ve druhé. Protáhl ho oknem. Další pumpa a tak jednou rukou pumpoval náboj do komory, prsty druhé trhal hadovo hrdlo.

Spíš jsem viděla pohyby jeho úst, než že bych ho slyšela, a rázem mi bylo jasné, že nedostatek zvuku není jen následek šoku, na vině bylo příliš mnoho střílení v příliš malé místnosti. Myslím, že říkal: "Jistím tyhle dveře." Protáhla jsem se kolem Claudie a pokusila se krýt obývák, musela jsem věřit, že se Merle o ty druhé dveře skutečně dokáže postarat. Claudiiny oči se protočily, když jsem lezla kolem ní. Pohybovala ústy, ale neslyšela jsem ji. Začala levou rukou sahat po nehybné pravačce, jako by pravou nemohla hýbat. Nespouštěla jsem oči ze dveří, ale vnímala jsem její bolestně pomalé pohyby, když si přendávala zbraň do druhé ruky. Vzhledem k tomu, že jsem byla přimáčknutá hned nad jejím tělem, jsem doufala, že střelbu levou trénovala. Nerada bych koupila kulku nešťastnou náhodou, když ji mnohem pravděpodobněji schytám ryze úmyslně.

Nic se nedělo, čas se táhl jako med, zdálo se to jako věčnost. Panovalo ticho jako v hrobě. Postupně se mi vracel sluch. Uslyšela jsem Caleba si mumlat, pořád dokola mlel vskutku barvitou průpovídku: "Zkurvysyn matkošuk, zkurvysyn matkošuk." Byl stočený u skříněk dál za mnou, snažil se být co možná nejmenším terčem. Nathaniel držel zbraň, kterou upustil Igor, a mířil na to, co zbylo ze skleněných dveří. Naučila jsem Nathaniela základy zacházení se zbraněmi. Měla jsem jich kolem sebe příliš, aby o nich vůbec nic nevěděl, ale když jsem ho pozorovala opírat se o ostrůvek linky nad Igorovým tělem - zbraň držel obouruč, levou paži si stabilizoval o kraj skříňky - věděla jsem, že by zastřelil kohokoli, kdo projde dveřmi. Jestli skutečně začne během boje pozvedat zbraň, budu ho muset brát s sebou na střelnici častěji.

Což ovšem předpokládalo, že všichni přežijeme, abychom mohli ještě někdy něco dělat. Ticho se protahovalo, narůstalo, až se vítr šelestící ve stromech za rozbitým sklem zdál hlasitý.

Od verandy se ozval něčí hlas. "To jsem já, Micah." Hlas byl hluboký, vrčivý bas.

"Nemluvíš jako Micah," zavolala jsem v odpověď.

"Mluvím jako já, když nejsem v lidské podobě," řekl ten hlas.

"Merle?"

"Je to Micah," potvrdil.

"Pojď do dveří, pomalu," nakázala jsem.

Černý leopardodlak opatrně prošel zničenými dveřmi, packy držel zvednuté do vzduchu. Tmavá silueta vyplnila vchod. Coby leopardí muž měřil přes šest stop, měl rozložitější ramena, celkově byl udělanější, jako by měl svaly, které v člověčí podobě neměl. Srst se mu leskla jako eben, na boku tančily sluneční paprsky, zdůrazňovaly rozety, černé-na-černé, jako temné kvítky vlisované do sametu. Světlá kůže prosvítala na hrudi, břiše a níž. Ve filmech jsou vlčí muži bezpohlavní, hladcí jako panenka Barbie. Ve skutečnosti jsou velmi mužní. Pro mne bylo tak nějak snazší vidět ho nahého, když byl v jen napůl člověčí podobě, a nebýt ani trošku na rozpacích. Jednoduše řečeno, jakmile se na kožoměnci začne vlnit kožešinka, ztrácí v mých očích sexappeal.

"Kde je chlápek, kterého's vyhodil oknem?" zeptala jsem se.

"Utekl."

"V obýváku neslyším nikoho," odtušil Merle.

"Všichni odešli předními dveřmi," řekl Zane, "nebo se pokoj přinejmenším zdá být čistý." On a Cherry se ještě pořád krčili pod stolem, u země.

"Zkontroluji obývací pokoj," řekl Micah.

"Tihle špatňáci mají stříbrné kulky. V tomhle případě bych si na kavalíra raději nehrála," brzdila jsem ho.

Přikývnul a jeho hlava byla povětšinou leopardí, z muže, kterým býval, zbylo jen málo, kromě, kupodivu, těch očí jako chartreuska. V člověčí podobě na něho prozrazovaly, že je cizí, jiný, ale když si to chlupaté a svalnaté tělo vykračovalo kolem mne, tytéž oči na ně prozrazovaly, že je to Micah. Barva byla sytější. Obkroužená černou srstí, oči tak byly dokonce ještě nápadnější. Na prahu zaváhal, pak se ven proplížil, držel se nízko, dělal ze sebe pokud možno co nejmenší cíl. Jen zřídka narazíte na lykantropa, který se neštítí využít výhod krytí. Většina z nich se zřejmě považuje za nezranitelné, což obvykle bývá pravda, ale ne dnes. Igor ležel na zemi až moc klidně a Claudiino rameno vypadalo jako sekaná. Bezvládně se opírala o skříňky. V levé ruce stále držela zbraň, ačkoli ji měla nehybně položenou na zemi, jako by v paži neměla cit.

Když jsem se podívala dolů, zbraň mířila někam ve směru jezdících ex-skleněných dveří. Ruka se jí zatřásla tak, že mě znervózňovalo krčit se nad ní, ale zabojovala s třasem končetiny, takže mě vlastně ani jednou neohrozila. Pravý bok měla nasáklý krví a očím dělalo problémy zaostřit. Myslím, že při vědomí ji držela jen bezbřehá tvrdohlavost.

Můj zrak zaletěl k nehybné postavě Igora a tělům nakupeným ve dveřích. Jestli Igor dýchá, nevidím to. "Zkontroluj mu tep, Nathanieli."

Nathaniel shlédl na muže, na vteřinu mi pohlédl do očí, pak se zase obrátil, aby zíral na rozbité dveře. "Slyšel bych jeho srdce, kdyby ještě bilo. Slyšel bych krev, kdyby proudila. Nebije, neproudí." Říkal to všechno s hlavou ode mne odvrácenou. Tím se to jaksi zhoršovalo, víc to bralo nervy.

Micah se zjevil v protějších dveřích. "Nikdo živý tam nezbyl." Překročil hromadu těl na prahu, a dokonce i tento pohyb byl plynulý, s vahou přenesenou dopředu, na polštářky chodidel, čili někde mezi člověkem a leopardem. Opravdu se stanu leopardem, až se čas naplní a měsíc bude v úplňku? Je tahle temná, půvabná bytost, tento svalnatý stín tím, co mám v sobě?

Odsunula jsem tuto záležitost do pozadí. Právě teď se tím nemůžu zabývat, momentálně máme jiné a akutnější problémy, jako třeba zraněné. Soustředím se na průsery, co potřebují rychle vyřešit, a ostatní se pokusím nechat plavat. Na to jsem machr. Položila jsem prst Claudii na krk, snažila se jí nahmatat pulz. Zavrtěla ramenem, pohnula se tak akorát, abych ho zkontrolovat nemohla. "Jsem v pohodě," ozvala se nevrle. "Jsem v pohodě."

Což nebyla pravda tak evidentně, že jsem se s ní ani nepřela. Dokud neprověřím dům osobně, neuvěřím, že to tady máme úplně čisté, ale mega lékárničku mám ve spíži a tam je zrovna teď bezpečno. "Cherry, touhle stranou vylez zpod stolu a dones lékárničku." Vstala jsem a šinula si to kolem skříněk, takže jsem současně viděla do obýváku i na zasouvací dveře, o arkýři u jídelního koutu nemluvě.

Cherry koukla po Zanem, pak se protáhla lesíkem noh židlí. Zůstala dole, dokud se nedostala ke spíži. Musela přinutit Caleba uhnout, když k němu přilezla, mírným šťouchnutím prsty u nohy. Konečně se rozbalil z pevného klubíčka fetální pozice a odplazil se asi o stopu dál, takže se Cherry dostala k lékárničce.

Nejdřív se vydala za Igorem. Je leopardodlak, sluch má stejně dobrý jako Nathaniel, ale provedla všechny ty rutinní úkony, pak se obrátila ke Claudii. Ta se ji pokusila odstrčit levou ruku, zbraň pořád v ní.

"Claudio," zvýšila jsem hlas, "dovol Cherry, aby ti pomohla."

"Do prdele!"

Cherry to vzala za ano a začala jí vyšetřovat rameno. Claudia se dál už nebránila a já byla ráda. Šok vás může donutit dělat a říkat legrační věci. Vážně jsem nechtěla hrát páku s krysodlačkou, ať už zraněnou či ne. Jasně, je tady Micah a ten by si s Claudií zahrát mohl, a s největší pravděpodobností i vyhrát, přinejmenším, když je zraněná.

Pořád jsem periferně vnímala otevřené prostory, ale čas plynul, všude klid a mír, jen větřík dováděl mezi stromy, otevřenými dveřmi obýváku bylo slyšet vyhrávání cikád, o rozflákaných skleněných nemluvě. Pozvolna jsem se začínala uvolňovat. Napětí v ramenech, které se mi do nich vždycky při boji vplíží, a nikdy o něm nevím, dokud hladina adrenalinu neklesne, mi dalo na vědomí, že si myslím, že jsme v bezpečí, aspoň pro teď.

Pak jsem v letním poklidu cosi zaslechla - sirény. Policejní sirény kvílely, blížily se. Nemám žádné blízké sousedy. V Jefferson County je střílení na denním pořádku, tak kdo do pekla ohlásil střelbu?

Micah ke mně obrátil svou podivně okrouhlou tvář. "Jedou sem?"

Pokrčila jsem rameny. "Nevím jistě, ale zdá se to pravděpodobné."

Oba jsme se zahleděli na těla na zemi, pak na sebe. "Nemáme čas ukrýt těla," konstatoval.

"Ne, to tedy nemáme," potvrdila jsem. Rozhlédla jsem se po ostatních. Merle pořád hlídal kuchyňské okno, v těch svých velkých rukách třímal půjčenou brokovnici. Zane se vyplazil zpod stolu a dělal Cherry sestřičku, podával jí věci, o které požádala. Fačovala Claudiino rameno.

Cherry na mne vzhlédla. "Částečně by se dokázala zahojit sama, kdyby se proměnila, ale stejně potřebuje lékařské ošetření."

"Policie má sklony kožoměnce ve zvířecí kůži střílet," upozornila jsem.

"Zůstanu, jak jsem," ucedila Claudia, zuby trochu zatnuté. "Čím víc zraněných na naší straně bude, tím líp to policie vezme."

Měla recht. Podívala jsem se na Micaha. Sirény už byly blízko, skoro před domem.

"Nejlíp, když se vypaříš, Micahu."

"Proč?"

"Policie sem míní vpadnout, uvidí hafo těl, hafo krve. Cokoli ve zvířecí kůži má velkou šanci koupit kulku do kožichu."

"Žádný problém." Srst začala ustupovat, jako při odlivu voda z pobřeží. Jak se objevovala lidská kůže, mizely v ní kosti, jako tvrdé věci hozené do vosku, skryté, rozpuštěné. Nikdy jsem nikoho neviděla proměnit se s takovou rutinou, tak snadno. Skoro jako by si jen převléknul šaty, až na čirou tekutinu, která mu stékala z těla jako kapalná pláštěnka, zvuk kostí praskajících, a poznovu srůstajících, stejně tak i zvuky, co vydávalo maso, které na něm doslova vřelo. Jen jeho oči zůstávaly stejné, neměnné, jako dva drahokamy, pevné body v centru vesmíru. A pak byl najednou zase člověkem, tělo pokryté tou hustou, průsvitnou tekutinou. Nikdy jsem neviděla, aby jediná proměna s sebou nesla tolik kapaliny. Ocitla jsem se v louži toho a ani jsem si toho nevšimla.

Zničehonic se složil, pokusil se zachytit linky, ale já stála v cestě a musela ho popadnout kolem pasu a zachránit před pádem na zem "Rychlá proměna něco stojí."

"Nikdy jsem nikoho neviděla proměnit se tak rychle," řekla Cherry.

"A ani neupadne do komatu," dodal Merle. "Dejte mu pár minut a bude v pohodě, jako čuně, ale v pohodě." V hlase toho obra zazníval jistý obdiv, a ještě něco jiného - skoro žárlivost.

Sirény naposled zavyly, aby zastavily před domem, pak zmlkly. "Všichni odložte zbraně. Nechci, aby někdo někoho zastřelil omylem," nařídila jsem.

Nathaniel mne poslechl, hned jak jsem to řekla. Musela jsem si Micaha přitisknout blíž k tělu, jednou rukou, abych tou druhou mohla vlastní zbraň položit dozadu na skříňku. Micahovo tělo se na mně chvělo. Skoro jsem se zeptala, jestli je v pohodě, ale pohled jeho očí mne zastavil. To, co jsem v jeho očích viděla, nebyla bolest. Druhou rukou jsem mu vklouzla kolem pasu, takže se mi líp držel. Kůži měl kluzkou, prokluzovala mi pod rukama. Podařilo se mu položit ruku na skříňku za námi. Hleděla jsem mu do očí, byly ode mne jen kousíček, a v nich vám jsou světy, v nichž se dá utonout. V těch očích, v hlubinách potřeb a doufání, vlastně všeho.

Nějaký mužský hlas zaječel: "Policie!"

Já ječela na oplátku: "Nestřílejte, špatňáci už jsou pryč. Máme tady raněné." Pošoupla jsem Micaha, takže se mohl opřít o linku, pak si dala ruce na hlavu a s maximální opatrností se sunula ke vchodu. Musela jsem překročit těla ležící v kuchyňských dveřích, abych se dostala do výhledu dvěma strážníkům, krčícím se na prahu. Být velký impozantní chlap, možná by i tak vystřelili, ačkoli asi ne schválně, ale tři těla ve vchodu se v Jefferson County, Missouri, hned tak nevidí. Jenže já jsem malá, ženská a vypadám proklatě vlídně a neškodně. A taky jsem cestou nepřestávala opakovat: "Oni napadli nás. Máme tady zraněné. Potřebujeme sanitku. Díky Bohu, chlapci, že jste přišli. Určitě je zahnaly ty vaše sirény." Blábolila jsem, dokud jsem si nebyla jistá, že mě nezastřelí, pak došlo na nejhorší. Jak vysvětlit pět mrtvol v kuchyni, když některé ani nevypadají moc lidsky? Tož, to bych teda moc ráda věděla.

41

O dvě hodiny později jsem seděla na svém gauči a hovořila s Zerbrowskim. Vypadal, jak vypadá vždycky. Jako by se oblékal ve spěchu, potmě, nic s ničím neladilo, a navíc si vzal ušmudlanou kravatu místo té, co si pravděpodobně vzít měl. Jeho paní, Katie, je dáma úhledná a pořádkumilovná, a já nikdy nepochopím, jak může Zerbrowskimu dovolit opustit dům, když je namaškařený jako chodící pohroma. Samozřejmě, možná tady nešlo o něco mu dovolit, jako spíš o jednu z těch nekonečných bitev, které po pár letech prostě vzdáte.

Caleb seděl na druhém konci gauče, zabalený v duchně, kterou jsme donesli z postele. Zdravotníci, co odvezli Claudii, tvrdili, že je v šoku. Vsadila bych se, že je to poprvé, co se dostal na špatnou stranu brokovnice. Z peřiny mu koukala jen šošolka čupřin a měsíčky hnědých očí. Takhle zachumlaný vypadal na deset. Utěšovala bych ho, ale Zerbrowski mi nedovolil mluvit s ním, ani s nikým jiným. Merle stál u zdi na konci gauče, všechno sledoval nečitelnýma očima. Poldové po něm nepřestávali pokukovat, když se pohybovali po místnosti. Většinu z nich znervózňoval ze stejného důvodu, proč znervózňoval mne. Linula se kolem něj vůně potencionálního násilí, jako drahá kolínská.

Zerbrowski si popostrčil brýle na nose, vrazil ruce do kapes a podíval se na mne svrchu. On stál, já seděla, to se to pak lehko kouká svrchu. "Takže mi dovol to shrnout. Tihle chlápci sem prostě vpadli a ty nemáš ani ánung proč."

"Správně," pochválila jsem ho.

Zíral na mne. Já zírala na něho. Jestli si myslí, že se pod tlakem jeho ocelového pohledu složím jako domeček z karet, pak se chlapec ukrutně plete. Dost mi pomáhalo, že vážně vůbec netuším, o co tady jde. Já seděla. On stál. Zírali jsme na sebe. Caleb se klepal na jeho konci gauče. Merle s filosofickým nadhledem pozoroval, jak všichni ti lidičkové peláší sem a tam.

Byla tady ohromná spousta lidí. Běhali po domě za Zerbrowskim, chodili do a ven z kuchyně, jako velicí, ctižádostiví mravenečkové. Na místě činu vždycky bývá příliš mnoho lidí, ne že nešiků či hňupů, Bože chraň. Pokaždé se kolem motá až moc poldů, víc, než potřebujete. Na druhou stranu zase nikdy nevíte, čí pár očí či rukou najde důkaz důkazů. Jenže, ruku na srdce, odjakživa jsem toho názoru, že se v tom frmolu víc důkazů ztratí, než najde. Ale to si myslím já. Prostě nejsem zrovna družný typ.

Stáli jsme ve své malé oáze ticha. Za námi se otevřely dveře ložnice. Ohlédla jsem se a uviděla z nich vyjít Micaha. Na sobě měl moje tepláky. Vzhledem k tomu, že jsou tak jako tak pánské, a my stejně vysocí, padly mu skvěle. Ještě nikdy jsem neměla kluka, se kterým bych si mohla měnit šaty. Muži mého vzrůstu jsou úzkoprofiloví.

Policie mu nedovolila se osprchovat, takže se jeho dlouhé vlasy přetvořily v zakudlané chomáče a přischly k ramenům. Zasýchající tekutina se začínala loupat. Jeho oči barvy zeleného ohně, jak se přezdívá francouzskému bylinnému likéru Chartreuse, střelily mým směrem, ale zůstaly neutrální. Dolph šel hned za ním, tyčil se nad Micahem, jako se tyčí nade mnou. Dolphovy oči nebyly neutrální. Byly nasrané. Byl nasraný, odkdy vkročil do dveří. Nekompromisně uvedl do praxe heslo, rozděl a panuj. Každého strčil do jiné místnosti. Nathaniela vyslýchala jeho kamarádka z policejní stanice, detektiv Jessica Arnetová. Nahoře, v pokoji pro hosty. Detektiv Perry vyslechl Caleba a teď měl ve spárech Zaneho. Dolph si vzal Merla a Micaha. Zerbrowski mě ani tak nevyslýchal, jako spíš stál a dával pozor, že s nikým nepromluvím. Nazvěme to předtuchou, ale vsadila bych se, že mě si Dolph vychutná osobně.

Máme tu pět mrtvol, tři z nich se ani ve smrti neproměnily do člověčí podoby. Ty tři hadí věci zůstaly hadovité. Kožoměnci se vždycky vrátí do své původní podoby, když umřou. Vždycky. Což před nás kladlo otázku: pokud to nejsou kožoměnci, co do pekla jsou?

"Anito," ucedil Dolph. Jedno slovo a já hned věděla, co chce. Zvedla jsem se a šla do ložnice. Micah sjel konečky prstů po mé ruce, jak jsem ho míjela. Dolphovy oči se přiostřily a mně bylo jasné, že si toho všiml.

Podržel mi dveře a já kolem něj prošla do vlastní ložnice. Krajně se mi protivilo, že používají můj dům, mou ložnici, aby mě vyslýchali, jenže to bylo setsakra lepší, než skončit na stanici. Tak jsem si své námitky nechala pro sebe. Dolph měl spoustu důvodů, vzít nás všechny do města. Měli jsme tu mrtvá těla a já dokonce ani nepopírala, že jsem je zabila. No, mohla jsem se pokusit to popřít, kdybych si myslela, že mi to hladce projde, ale nemyslela, takže nepopřela.

Ukázal mi na kuchyňskou židli, kterou kdosi do ložnice přenesl. On sám zůstal stát, poctivých šest-stop-osm. "Mluv."

Pověděla jsem mu, co přesně se událo. Řekla jsem pravdu, celou pravdu. Proč také ne, nevěděla jsem dost, abych musela lhát. Igorovo tělo odvezli, všechno to pestré tetování bylo stále jako živé, živější než to, co zbylo z něj. Máme jednoho mrtvého a jednoho zraněného. Je to můj dům. Bezesporu šlo o sebeobranu. Od těch dvou případů, kdy jsem u sebe doma musela někoho zastřelit, se to lišilo jen počtem mrtvých a že někteří z nich byli tolik ne-člověčí. Být to jinak, kráčela bych po mnohem tenčím ledě. Tak proč se mnou Dolph zachází tak oficiálně? Neměla jsem sebemenší tušení.

Dolph na mne svrchu upřeně zíral. Měl mnohem lepší ocelový pohled, než Zerbrowski, ale já mu oplácela klidnýma, prázdnýma očima. Tentokrát jsem se mohla dívat nevinně, protože nevinná jsem.

"A ty nevíš, proč tě chtěli zajmout?"

No, něco už mne napadlo, ale nevykecala jsem mu to, protože jsem nemohla. Možná mě přišli ulovit, protože jsem jim skoro zabila vůdce. Jedním z problémů, kterým se vystavujete, když před policií utajíte důkazy, je, že později ne vždy dokážete vysvětlit své počínání bez toho, abyste na sebe prozradili, že jste před policií utajili důkazy. Tohle byl jeden z těch případů. Neřekla jsem Dolphovi, že napůl-muži napůl-hadi zajali Nathaniela, ani o bojůvce, co následovala. Mohla či měla bych mu to říci teď, ale... ale musela bych zároveň vyklopit i příliš mnoho jiných věcí, jako že možná začnu nosit leopardí kožich. Dolph příšery nenávidí. Nejsem připravená mu to vyzvonit.

Vystřihla jsem nevinný obličejík a hlesla: "Ne."

"Chtěli tě dostat, a to zatraceně vážně, Anito, když sem přišli takhle vyzbrojení."

Pokrčila jsem rameny. "Taky bych řekla."

Oči mu zaplavil hněv, rty se zúžily do tenké čárky. "Lžeš mi."

Vykulila jsem na něho oči. "Já že bych ti lhala?"

Otočil se na patě a praštil rukou shora do prádelníku, tak silně, že zrcadlo na zdi poskočilo a zadrnčelo. Sklo se třepalo a chvilenku jsem si myslela, že se rozbije. Sedm roků neštěstí? Zaplať Bůh, nerozbilo se, ale otevřely se dveře a mezi ně strčil hlavu Zerbrowski. Odvážnej maník. "Je tady všechno, jak má být?"

Dolph se na něho škaredě podíval, ale Zerbrowski nehnul ani brvou. Má trénink. "Možná bych měl Anitu vyslechnout já."

Dolph zavrtěl hlavou. "Vypadni, Zerbrowski."

Statečný muž, jen co je pravda, podíval se na mne. "Co ty na to, Anito, souhlas?"

Kývla jsem, ale to už Dolph řval jako tur: "Vysmahni odsud!"

Zerbrowski nám věnoval poslední významný pohled a zavřel dveře se slovy: "Zařvěte, kdyby něco." Dveře zaklaply a v tom náhlém tichu jsem uslyšela Dolpha dýchat. Těžce, namáhavě. Cítila jsem pot na jeho kůži, slabě, nebylo to nepříjemné, ale bylo to příznakem, že je v nějakém maléru. O co tady jde?

"Dolphe?" špitla jsem tázavě.

Promluvil, aniž se otočil. "Mám kvůli tobě hodně problémů, Anito."

"Kvůli tomuhle ale ne," pokusila jsem se bránit. "Nikdo, koho jste odsud odnesli, nebyl člověk. Podle zákona se má sice s kožoměnci zacházet jako s lidmi, ale já vím, jak to chodí. Další mrtvá příšera, no a co má bejt?"

Po tomhle se obrátil, opřel se o prádelník, ruce zkřížené. "Já myslel, že kožoměnci se promění do člověčí podoby, když umírají."

"Promění."

"Ty hadí věci se neproměnily."

"Ne, neproměnily."

Hleděli jsme na sebe. "Chceš mi tím snad říci, že to nejsou kožoměnci?"

"Ne, chci ti tím říci, že nevím, co do pekla jsou. Hadí muži se vyskytují ve spoustě nejrůznějších mytologií. Hindu, woo doo. Mohou být něčím, co nikdy, ani zpočátku, nebylo člověkem."

"Myslíš jako ten nága, cos ho předloni vytáhla z řeky?"

"Nága je doslova a do písmene nesmrtelný. Tyhle věci, ať už jsou čímkoli, stříbrné kulky neustojí."

Na moment zavřel oči, a když se na mne zase podíval, uviděla jsem, jak unavený je. Ne fyzicky unavený, ale srdíčko měl unavené. Jako by na ramenou nesl tíhu světa, tíhu nějakých citů, moc dlouho.

"Co se děje, Dolphe? Co se stalo, že seš tak... napružený?"

Věnoval mi maličký úsměv. "Napružený?" Potřásl hlavou a odstrčil se od prádelníku. Usadil se na kraj postele a já se ve své židli natočila tak, že jsem seděla čelem k jejímu opěradlu i k němu.

"Onehdy ses mne zeptala, která z žen mého života spí s nemrtvým."

"Vůbec jsem to neměla vypustit z pusy. Omlouvám se."

Zavrtěl hlavou. "Ne, choval jsem se jako řádnej bastard." Jeho oči se zase rozzuřily. "Já to prostě nechápu, jak můžete té... té věci dovolit, aby na vás sáhla." To byl setsakra náhlý obrat. Skoro jsem ho cítila na kůži.

"Tohle už jsme probírali. Nejsi můj táta."

"Ale jsem táta Darrina."

Vytřeštila jsem na něho oči. "Tím myslíš svého nejstaršího, toho právníka?"

Přikývnul.

Pozorovala jsem jeho tvář, snažila se získat nějaké vodítko, bála se cokoli říci. Bála jsem se, že jsem mu neporozuměla správně. "Co je s Darrinem?"

"Je zasnoubený."

Pozorovala jsem tu hrozivě vážnou tvář. "Proč mám pocit, že gratulace tady není na místě?"

"Ona je upírka, Anito, zkurvená upírka."

Zamrkala jsem. Nevěděla, co říci.

Ty rozzlobené oči zle zíraly rovnou na mne. "Řekni něco."

"Nevím, co chceš, abych řekla, Dolphe. Darrin je starší, než já. Je to velkej kluk. Má právo být s tím, s kým být chce."

"Ona je mrtvola, Anito. Je to chodící mrtvola."

Přikývla jsem. "Jo."

Vstal, začal chodit sem a tam, dlouhými, zlostnými kroky. "Ona je mrtvá, Anito, ona je kurva mrtvá, a z mrtvoly vnoučata nevydojíš."

Tomu jsem se skoro zasmála, ale můj pud sebezáchovy humor přepral. Nakonec jsem řekla: "To je mi líto, Dolphe, já... je to pravda, aspoň pokud já vím, upírky dítě nedonosí. Ale tvůj nejmladší, Paul, inženýr, je ženatý."

Dolph jen potřásl hlavou. "Nemůžou mít děti."

Sledovala jsem, jak chodí pokojem. Sem a tam, tam a sem. "To jsem nevěděla, je mi to líto."

Kecnul na postel, ta ramena jako vrata od stodoly najednou poklesla. "Žádná vnoučata, Anito."

A zase jsem nevěděla, co říci. Nevzpomínám si, že by se mnou Dolph kdy řešil svůj osobní život, nebo s kýmkoli, když už na věc přijde. Polichotilo mi to a taky jsem neměla daleko k panice. Nejsem zrovna sestřička milosrdná, a v takovýchto případech prostě nevím, co si počít. Být to Nathaniel nebo někdo z leopardů, nebo dokonce i z vlků, objala bych ho, pohladila, pomazlila se s ním, jenže krucipísek tohle je Dolph, a já prostě nemám pocit, že by byl mazlivý typ mužského.

Jen tam tak seděl, slepě zíral na zem, velké ruce ochable složené v klíně. Vypadal tak ztracený. Vstala jsem ze židle a šla za ním. Ani se nepohnul. Dotkla jsem se jeho ramene. "Je mi to moc líto, Dolphe."

Kývnul. "Lucille se proplakala do spánku, poté, co nám to Darrin oznámil."

"A jde o to, že je upírka nebo o absenci vnoučat?"

"Ona říká, že je moc mladá, aby byla babička, ale..." Najednou vzhlédnul a co jsem spatřila v jeho očích, řezalo do živého, chtěla jsem se podívat stranou. Musela jsem se přinutit opětovat ten ztýraný pohled, vydržet ho a přijmout vše, co mi nabízel. Dolph mi dovolil nahlédnout do něj hlouběji, než kdy dříve, a já si toho musela vážit. Musela jsem se na něho dívat, dát mu poznat, že to všechno vidím. Být má kamarádka, obejmu ho. Být skoro kdokoli z mých přátel-mužů, objala bych ho. Ale je to Dolph a já si v tomhle ohledu nejsem jistá.

Odvrátil tvář a teprve poté, co mi ukázal všechnu tu bolest ve svých očích, bych se ho snad mohla pokusit obejmout. Nedal mi příležitost. Vstal, šel ode mne dál. Ale zkusila jsem to, což bylo maximum, na co jsem se zmohla.

Když se zase otočil na mne, měl oči prázdné, na tváři masku, kterou nosil obvykle, ksicht poldy. "Jestli přede mnou něco tajíš, nakopu ti prdel."

Jen jsem kývla a zase si na tvář nasadila svou vlastní masku, stejně prázdnou, jako je ta jeho. Moment souznění zmizel v nenávratnu, a jemu byl stejně proti srsti, takže jsme se vrátili na důvěrně známou půdu. Co se mne týče, nic proti tomu. Stejně už jsem nevěděla, co na to dál říkat. Zato jsem si zapamatovala, že mi dovolil nahlédnout do svého nitra. Pamatuji si to, ač si nejsem moc jistá, co dobrého nám to může přinést. Ať už jednomu nebo druhému.

"Banda kožoměnců, nebo čertvíčeho, zaútočila na můj dům, zabili jednoho z mých hostí, druhého zranili, a ty chceš nakopat zadek mně. Za co do pekla?"

Kroutil hlavou. "Něco mi tajíš, Anito. Někdy si myslím, že to děláš ze zvyku, občas že jen pro to, aby sis udržela pověst osiny v zadku, ale už mi neříkáš všecko."

Zase jsem pokrčila. "Netvrdím, že před tebou o dnešku něco tajím, ale říkám ti, co můžu, Dolphe, kdy můžu."

"Co ten tvůj nový kluk s kočičíma očima?"

Zamrkala jsem. "Nevím, co tím míníš."

"Micah Callahan. Viděl jsem, jak si na tebe sáhnul."

"Otřel se mi o ruku, Dolphe."

Zavrtěl hlavou. "Jde o to, jak se tě dotknul, jak ti při tom změkla tvář."

Teď bylo na mně klopit zrak. Nevzhlédla jsem, dokud jsem si nebyla jistá, že udržím na obličeji prázdný výraz. "Nejsem si jistá, jestli můžu o Micahovi tvrdit, že je můj kluk."

"A jak bys ho nazvala?"

"Jsem hrozně vděčná, že se se mnou dělíš o svůj soukromý život, Dolphe, vážně, ale nemusím ti to oplácet."

Jeho oči ztvrdly. "Co vlastně na těch příšerách máš, Anito? My, ubozí lidé ti nejsme dost dobří?"

"Do toho, s kým randím, ti nic není, Dolphe."

"Kašlu na to, s kým randíš, ale stejně nedokážu pochopit, jak můžeš vystát, aby se tě některá z nich dotkla."

"Pokud ti není nic po tom, s kým randím, pak už ti vůbec není nic po tom, s kým mám sex."

"Ty šoustáš s Micahem Callahanem?"

Mé oči se střetly s jeho naštvanýma, ne že by na tom samy byly moc jinak. "Jo, jo, šoustám."

Stál přede mnou, celý se chvěl, velké ruce zatnuté v pěst podél boků, a jen na vteřinku mne napadlo, že by mohl něco udělat, něco násilného, něco, čeho bychom pak oba litovali. Pak se ke mně otočil zády. "Běž pryč, Anito, prostě běž pryč."

Začala jsem vztahovat ruku, abych se ho dotkla, pak ji nechala klesnout. Chtěla jsem se omluvit, ale bylo by to jen horší. Nejsem srovnaná s tím, že jsem měla sex s Micahem, a asi právě proto jsem taková přecitlivělá. Dolph si zaslouží něco lepšího. Udělala jsem to nejlepší, co jsem dokázala vymyslet. "Srdce si nedá poroučet, Dolphe. Komplikování života si neplánuješ, jednoduše se to stane, a neuděláš to naschvál, a nechceš ublížit lidem, kteří tě mají rádi. Občas se to prostě, tak nějak zvrtne."

Přikývnul, pořád ode mne odvrácený. "Lucille ti chce zavolat a popovídat si o upírech - časem - chce jim lépe porozumět."

"Moc ráda zodpovím všechny její otázky."

Zase kývnul, ale nepodíval se na mne. "Řeknu jí, aby ti zavolala."

"Budu se na její telefonát těšit."

Oba jsme tam stáli a on se na mne pořád nedíval. Mlčení mezi námi houstlo a nebylo přátelské, bylo napjaté. "Nemám další otázky, Anito. Odejdi."

Zastavila jsem se ve dveřích, ohlédla se na něho. Pořád si dával pozor, aby byl ode mne odvrácený, a mne napadlo, jestli nepláče. Mohla bych očichat vzduch a využít své nově nalezené smysly, abych si na tu otázku sama odpověděla, ale neudělala jsem to. On se odvrátil, abych neviděla, nevěděla. Respektuji to. Otevřela jsem dveře a zase je za sebou zavřela, nechala jsem ho samotného s jeho bolem a hněvem. Jestli Dolph pláče nebo ne je jeho věc, ne moje.

42

Když se vypařil poslední policista, odjela poslední záchranka, na dům padl letní poklid. Z kuchyně zbyly jen trosky, rozbité sklo, krev zasychající do černorudých fleků na leštěném dřevě. Všechnu tu krev už z pórů dřeva nedostanu. Věčná připomínka, že lepší palebná síla sice vyhraje, ale něco to stojí.

Hodlala jsem zavolat Rafaelovi a sdělit mu, že se mi povedlo jeho muže dostat pod kytičky a ženu zranit. Musela jsem přiznat, že mít je, byla proklatě dobrá věc. Dvě zbraně navíc, to už je vážně rozdíl. Být ozbrojená jen já, dopadlo by to jinak. No jo, vždyť já vím, mohla jsem čichat ke kytkám zespoda.

Cosi se za mnou ozvalo. Nadskočila jsem a otočila se. Ve dveřích stál Nathaniel se smetákem, lopatkou a kbelíkem. "Napadlo mě, že bych uklidil to sklo."

Přikývla jsem. Srdce mi v krku bušilo tak zprudka, že by mi mluvení asi moc nešlo. Ani jsem ho za sebou neslyšela přicházet. Byl teprve na prahu, takže ne tak blízko, ale setsakra blízko, kdyby byl špatňák se zbraní.

Celou dobu jsem byla úplně v klidu. Nerozhodilo mne, ani když tady brouzdala policie a najednou se chvěju jako osika, ne moc, jen takový ten jemný třas. Pěkná opožděná reakce, do prdele.

Nathaniel položil kbelíček i lopatičku na stůl, smeták opřel o židli, a pomalu šel ke mně. Kouknul se na mne, šeříkové oči plné starostí: "Jsi v pořádku?"

Začala jsem otevírat pusu, abych zalhala, ale z pootevřených rtů mi vyšlo akorát zakňourání, spíš zanaříkání. Takže jsem pusu zase zavřela, pevně semkla rty, aby z nich už nic nevyšlo, ale třas se zhoršil. Když jste příliš paličatí, než abyste se rozbrečeli, vaše tělo už si najde cestu, jak to pustit ven.

Nathaniel mi sáhnul na rameno, zkusmo, jako by si nebyl jistý, jestli mi to bude vhod. Kdoví proč mne pálily oči, svírala se mi hruď. Objala jsem se oběma rukama, jako bych tím dokázala zabránit slzám, prodrat se na světlo Boží. Začal se přibližovat, dělal takové ty pohyby, jakože mě obejme. Já se odtáhla, protože mi bylo jasné, že vezme-li mě do náručí, rozbrečím se. Dneska už jsem jednou brečela. Jednou a dost. Do prkýnka, kdybych se rozbulela pokaždé, když se mě někdo pokusí zabít, už teď se topím v slzách.

Nathaniel si povzdechl. "Najít mne v takovémhle stavu ty, vzala bys mne do náručí a hned by mi bylo líp. Buď tak hodná a dovol mi udělat pro tebe to samé."

Můj hlas zněl sevřeně, jako ze záhrobí. "Dneska už jsem se jednou složila. Jednou je víc, než dost."

Vzal mne za ruku. Skoro na každého jiného bych se za to zle zadívala, ale tohle je Nathaniel. Myslím na něj jako na ostrůvek bezpečí. Jeho prsty mi stiskly ruku, ne tak moc, aby to bolelo, ale právě tak akorát, aby mi bylo jasné, že to myslí vážně. Přestala jsem se třást, jako když stisknete vypínač. Svítí-nesvítí. Byla jsem soustředěná, dokonce jsem ani neměla na krajíčku.

Zatřásl mi rukou, teď už jsem se na něho zle podívala. "Obejmutí by ti nevonělo. Vím, že tohle," stiskl mi ruku o fous víc, "pomůže."

"Pusť mne, Nathanieli, hned." Můj hlas byl hluboký a opatrný. Předl hněvem. Nathaniel na mne nikdy dřív ruku nevztáhl, ne tak, aby to zavánělo násilím. Pod tím hněvem byl smutek. Měl být ostrůvkem bezpečí a teď nebyl. Stával se osobností, už nebyl jen submisivní hlupáček, a mně až doteď nedocházelo, že se mi možná nebude zamlouvat všechno, v co Nathaniel dospěje.

Ucítila jsem pohyb, jako by se změnilo proudění vzduchu, těsně předtím, než Micah překročil práh kuchyně. Vlasy měl pořád mokré ze sprchy, ulízané dozadu, takže jsem jeho obličej viděla jako nikdy dřív, bez kudrlin, co by mi rozptylovaly oči.

Jeho tvář byla stejně delikátní, jako on sám. Předpokládala jsem, že k delikátnosti jeho vzhledu přispívaly hlavně dlouhé kudrny, ale měla to na svědomí struktura kostí, prostě on jako takový. Pokud byste dokázali abstrahovat od detailů, jako jsou rozložitá ramena, očima pokračovat k útlému pasu, rovné linii boků, možná byste skoro řekli, holka. Rozhodně nevyhlížel ženštěji, než Jean-Claude, ale měl křehčí kostru, jemnější. Jen je snazší vypadat jako mužský, když měříte bez palce šest stop, než když vám palec chybí do pět-stop-pět. Delikátnost jeho tváře narušovala jen jediná věc. Nos neměl dokonale rovný. Kdysi mu ho zlomili a nesrostl, jak měl. Měl by jeho skoro dokonalou tvář kazit, ale kupodivu ne. Frňáček, stejně jako kukadla, Micahovi na vzhledu přidal, přidal mu na zajímavosti, neubral na atraktivnosti. Možná jsem jen potřebovala další přírůstek do své sbírky opticky dokonalých mužských.

K teplákům přidal přerostlé triko. Sahalo mu až do půli stehen, takže skrývalo víc, než dávalo oku v plen, ale přestože byl zakrytý, věděla jsem o něm. Uvědomovala jsem si ho stejně, jako si uvědomuji Richarda a Jean-Clauda. Vždycky jsem si myslívala, že se jedná o lásku smíchanou s erotickou touhou, ale Micaha neznám dost dobře, abych ho milovala. Buďto je čirý chtíč hodně podobný lásce, nebo existuje víc, než jeden druh lásky. Na můj vkus příliš matoucí.

"Co se děje?" zeptal se.

Nathaniel se vrátil ke svému smetáku, kbelíčku a lopatce. Začal zametat rozbité sklo. Nás ignoroval.

"Nic, co by se mělo dít?"

Zamračil se na mne. "Oba jste nějak na větvi."

Pokrčila jsem rameny. "Však my slezeme."

Zrušil vzdálenost mezi námi, ale ten pohyb byl moc náhlý po tom, jak po mně sáhl Nathaniel, a já couvla.

Micah se zarazil, podíval se na mne, očividně zmaten. "Co se stalo? Takhle vystrašeně jsi nevypadala, ani když se tady mávalo zbraněmi."

Mrkla jsem na Nathaniela, který klečel, smetal sklo na lopatku. Paličatě se odmítal na mne podívat. "Malinko jsme se neshodli."

Nathaniel strnul, celé jeho tělo zareagovalo na to, co jsem řekla. Pomalu se otočil, až na mě viděl těma svýma kytičkovýma očima. "Tohle byla rána pod pás, Anito. Ještě nikdy se nestalo, abych s tebou v něčem nesouhlasil."

Povzdechla jsem si, ne proto, že měl pravdu, ale kvůli té bolesti v jeho očích. Šla jsem za ním, opatrně si dřepla, protože já si ve skle klečet netroufla. Dotkla jsem se jeho ramene, pohladila ho po líčku. "Omlouvám se, Nathanieli, jen jsi mne zastihl nepřipravenou."

"Proč si mne nepustíš k tělu, Anito, proč? Já vím, že to chceš."

Dotkla jsem se jeho zad se skoro zahojenými stopami po kousnutí, zbyla jen načervenalá kolečka. "Nikoho si nepustím k tělu bez boje, Nathanieli. To už bys měl vědět."

"Všechno nemusí být o boji." Oči měl rozšířené a lesklé.

"U mne jo."

Potřásl hlavou, zavřel oči, a po tvářích se mu koulely slzičky. Pomohla jsem mu vstát, protože to sklo mi pořád dělalo starosti. Když jsme oba stáli, objala jsem ho, až se má tvář dotkla jeho holé kůže, pusu jsem přiložila do prohloubeninky ramene, pod kterou má klíční kost. Jeho paže se kolem mne obtočily, přitáhly si mne blíž. Pleť měl tak měkounkou, tak teplounkou. Zhluboka, roztřeseně jsem se nadechla. Voněl vanilkou, jako vždycky. Nikdy jsem nepochopila, jestli za to vděčil mýdlu, šamponu, kolínské, nebo to prostě bylo jím samým. Ale pod vanilkou čpělo cosi žluklejšího - co by žádný výrobce parfémů, kolik jich na světě je, do flakónů nedával. Cosi nezkrotného a přespříliš přirozeného, pach leoparda, pardu.

Za zády jsem vnímala Micaha. Poznala jsem pocit, jaký jeho tělo vyvolává, jako linie žáru těsně předtím, než se ke mně přitiskl. Jenže jeho paže neobjaly mne, ale Nathaniela. Micahovo tělo zapadlo do mého jako lžička do jiné lžičky, ale jeho ruce, jeho paže po mně jen přeběhly a přitulily k nám Nathaniela, objaly ho.

Nathaniel se třaslavě nadechl. Z Micahova hrdla vycházel hluboký, vrčivý zvuk a mně chvilku trvalo, než mi došlo, že přede, hluboce a spokojeně. Předení mi vibrovalo do zad. Nathaniel se rozplakal a já se slyšela říkat: "Jsme tady, Nathanieli, jsme tady." Jsme tady. Ponořená do syté, vanilkové vůně Nathanielovy kůže, Micahovo předení mi brnkalo na všechna nervová zakončení, vnímala jsem jejich těla, tak pevná, tak skutečná, a rozbrečela se. Držela jsem Nathaniela, Micah držel nás oba, brečeli jsme... a bylo to tak v pořádku.

43

"Někdo u dveří si významně odkašlal. Zamrkala jsem skrz slzy a uviděla Zaneho. "Pardon, ruším nerad, ale venku se nám srocuje dav."

"Tím myslíš koho?" optal se Micah.

"Labutího krále, jeho labutinky, a minimálně po jednom zástupci od každého zvířecího druhu ostatních dlaků, co jich ve městě je, aspoň podle mého odhadu."

Nathaniel a Micah se ode mne odtáhli. Všichni jsme si otírali tváře. Dokonce i Micah brečel. Nebyla jsem si moc jistá proč, možná je prostě citově založený. "Co chtějí?" optala jsem se.

"Vidět tě, Anito."

"Proč?"

Zane pokrčil rameny. "Král labutí se s námi lokaji bavit odmítá. Trvá na tom, že bude mluvit jen s Anitou a jejím Nimir-Raj, pokud se její výsosti uráčí."

Micah a já jsme si vyměnili pohledy. Oba jsme se dívali tak popleteně, jak se já cítila. "Řekni Reecemu, že potřebuji trochu víc informací, než poskytnu interview. Momentálně toho mám nějak moc."

Zane se na mne zakřenil natolik zeširoka, že blýsknul horními i spodními kočičími tesáky. "Odepřeme mu vstup do domu, dokud nám, pouhým slouhům, neřekne, co chce. Mně se to náramně zamlouvá, ale jemu se to zamlouvat nebude."

Povzdechla jsem si. "Nechci začít šarvátku jen proto, že se tady objevil bez ohlášení. Do prdele." Vydala jsem se ven, ale Micah mne chytil za ruku, jak jsem šla kolem něj. Obrátila jsem se a podívala se na něho.

"Může tě tvůj Nimir-Raj doprovodit?"

Usmála jsem se, částečně proto, že se obtěžoval optat a nebral to jako samozřejmost, a částečně proto, že pouhé dívání se na něho mě nutilo se usmívat. Stiskla jsem mu ruku a jeho ruka obalila tu mou, stiskla ji na oplátku. Co jsem chtěla říci? Budu hrozně ráda, když půjdeš se mnou. Co jsem řekla? "Jasně."

Usmál se a poprvé to nebyla žádná směska, prostě jen úsměv. Zvedl si mou ruku ke rtům a položil mi svá ústa na kotníky. Tím gestem mi připomněl Jean-Clauda. Jaké to asi bude, až se Micah a Jean-Claude ocitnou ve stejnou dobu ve stejné místnosti spolu se mnou?

Micah se zamračil. "Teď moc šťastně nevypadáš. Něco jsem provedl?"

Zavrtěla jsem hlavou, stiskla mu ruku a vedla ho k obývacímu pokoji. Hodil brzdu. "Ne, myslíš na něco, co ti vadí. Na co?"

Povzdechla jsem si. "Pravdu?"

Přikývnul. "Pravdu."

"Jen tak dumám, jak prekérní situace nastane, až se, ty a já, ocitneme ve stejné místnosti s Jean-Claudem."

Zatáhnul za moji ruku, přitáhl si mne k sobě. Zvedla jsem druhou ruku, aby se naše těla nedotkla tak úplně, a najednou mi jeho srdce bušilo do dlaně. Dokonce i přes bavlnu trička jsem cítila rytmus jeho těla, jako bych měla jeho obnažené srdce ve své ruce. Stačilo jen maličko zvednout hlavu a mohla jsem se zahledět do zeleno zlatých hlubin jeho očí.

Jeho hlas se ozval trošku nezřetelně. "Řekl jsem ti, že chci, abys byla mojí Nimir-Ra, ať už to znamená cokoli, se vším, co k tomu náleží."

Můj hlas si nevedl o moc lépe. "Dokonce, i kdyby to znamenalo dělit se o mne s někým jiným?"

"Věděl jsem, že na to přijde řeč."

Cítila jsem, jak se mi dělá vráska mezi očima. "Přece víš, co se říká o věcech, které jsou příliš dobré, než aby to byla pravda, viď?"

Konečky prstů se dotknul mojí tváře a naklonil se ke mně, při tom se tiše zeptal: "Jsem příliš dobrý, než aby to byla pravda, Anito?" Zašeptal mi mé jméno do rtů a pak jsme se políbili. Něžně, měkce, francouzsky. Jeho srdce bilo tak rychle pod mojí dlaní, to moje mi bušilo až v krku a mám takový dojem, že jsem zapomněla dýchat.

On se odtáhnul první. Já měla kyslíkový deficit a byla lehce dezorientovaná. Na jeho tváři se objevil zvláštní výraz - radost, asi - že na mne jeho polibek takhle zaúčinkoval.

Dva neplatné pokusy, pak se mi podařilo promluvit: "Příliš dobrý, než aby to byla pravda, aha, jo, vinen v plném rozsahu."

To ho rozesmálo a já si nebyla jistá, jestli jsem ho vůbec kdy slyšela se smát. Byl to dobrý zvuk. "Nedokážu ti ani vypovědět, kolik pro mne znamená vidět tenhle pohled ve tvých očích."

"Jaký pohled?"

Zasmál se a najednou to byl klasický mužský. Pyšný, sám sebou potěšený, a také cosi jiné - skoro, jako by byl na rozpacích. Dotknul se mojí tváře. "Miluju, jak se na mě díváš."

Což mě přinutilo sklopit oči a taky jsem zrudla, i když jsem fakt nemyslela na nic sexuálního.

Zase se zasmál, překvapivá salva smíchu, gejzír čirého štěstí. Smál se, jako se smějí děti, než se naučí skrývat, co cítí. Chytil mě rukama kolem pasu, zvedl a zatočil se se mnou po kuchyni.

Řekla bych mu, aby mne postavil na zem, ale strašně jsem se chechtala, takže to nešlo.

"Nerad ruším," ozval se ode dveří Donovan Reece, labutí král, "ale řekl jsem jim, že nám pomůžete." Zamračil se na nás a na jeho bledé, bledinké pleti nezbyla téměř žádná vráska, jako by jeho pleť byla jako voda, na jejíž hladině plave, když se promění. Očividně ho omrzelo čekat venku.

Zeptala jsem se, pořád nad zemí, v moci rukou Micaha: "Pomůžu, jak?"

Pokrčil rameny. "Nejde o nic důležitého. Jen najít nějaké pohřešované alfy a pokusit se přesvědčit Kadru kobrodlaků, že její Kashyapa, její druh, není mrtvý, jen se vypařil spolu s ostatními alfy. Problémem je," pokračoval Reece, "že si myslím, že má pravdu. Myslím si, že je mrtvý."

Micah mne spustil na zem. Zauvažovala jsem, jestli má tvář vypadá stejně zachmuřeně, jako jeho. Marianne mi tvrdívala, že vesmír/božská entita mne miluje a chce, abych byla šťastná. Tak proč pokaždé, když jsem aspoň krapánek šťastná, vypukne peklo na zemi? Poselství je zdá se jasné, a o lásce v něm nic nestojí.

44

Donovan Reece se stočil na druhém konci mého bílého gauče. Na sobě měl modré džíny, tak vybledlé, že byly skoro bílé. Světle růžová košile zdůraznila přirozené růžové a modré podtóny jeho skoro průsvitné pleti. Byl krásný, ale ne tak, jak bývají krásní muži a ženy, byla to krása soch, jako by nebyl úplně skutečný. Možná za to mohlo, že jsem věděla o těch hebounkých labutích peříčcích na prsou, ale ze všech lidí, co v pokoji byli, on vypadal nejvíc surrealisticky.

Vysoká žena s vlasy skoro stejně bílými, jako měl on, seděla na područce gauče vedle něj. Kalhoty z černé kůže, blůza volného střihu, růžová stejně jako jeho košile, skoro. Nejsem si jistá, že bych si na ni vzpomněla, pokud by ty druhé dvě neklečely na zemi u jejich nohou. Blondýna se světle žlutými vlasy, které jí ladily s dlouhými letními šaty. Bruneta, jejíž vlasy padaly jako hedvábná opona kolem námořnicky modrých šatů s drobounkými sedmikráskami. Labutí lidé, labutinky, které jsme zachránily z toho klubu. Všechny tři na svět koukaly velkýma, skoro vystrašenýma očima.

Mimo labutího krále a jeho doprovodu jsem poznala jen jedinou osobu. Christine jsem poprvé potkala v Kavárně šílenců, v jejím zákulisí, když ještě patřila Raině, a Marcus, její Ulfric, se ještě pokoušel podmanit si všechny ostatní dlaky ve městě a prohlásit se jejich neomezeným vládcem, ať už se jim to líbí či nelíbí. Vlasy Christine byly pořád blond, krátké, dokonale upravené. Oblékla si námořnický kostýmek. Šedomodrá košile byla dílem rozepnutá, jako by si právě sundala kravatu, ačkoli spíš ne, aspoň dle mého. Usadila se na opačném konci gauče, než Donovan, rozumné tmavomodré střevíce stále ještě na nohou. Skoro všichni ostatní si udělali pohodlí. U předních dveří jsem měla výhřad obuvi.

"Ahoj, Christine, to je doba, co jsme se neviděly."

Vzhlédla ke mně a nebyl to přátelský pohled. "Jsem vskutku ohromena, že si pamatuješ moje jméno."

"Mám zvláštní sklon pamatovat si lidi, se kterými se sejdu za stresujících okolností."

Dostalo se mi od ní mini úsměvu. "Inu, zdá se, že se potkáváme za méně, než příjemných okolností."

Pak se slova ujal Donovan, představil mne muži a ženě sedícím mezi nimi. Oba byli tmavé pleti. Struktura lícních kostí ukazovala na čistou střední Ameriku, nic výjimečného, ale jejich oči byly příliš velké, příliš tmavé, vlasy opravdicky černé. Bylo na nich něco exotického, co vám pouhé evropanství prostě nedá. Vypadali také úžasně stejně, jako mužská a ženská verze téhož. Jmenovali se Ethan a Olivia MacNairovi.

Muž v mém bílém křesle byl udělaný, ne svalnatý nebo tlustý, jen veliký. Měl nejmohutnější plnovous, jaký jsem kdy viděla. Hustý porost mu pokrýval většinu tváře a krku. Byl představen jako Boone a ve chvíli, kdy ke mně obrátil svá malá tmavá očka, mi bylo jasné, že by mě snědl, kdyby mohl. Ani vlk ani kočka, ale něco se zuby.

Mluvil vrčivým basem, tak hlubokým, že skoro bolelo ho poslouchat. "Slečno Blakeová."

Mírně jsem se uklonila. "Pane Boone."

Zavrtěl hlavou, tmavý vous jezdil po bílé košili sem a tam. "Jen Boone, ne pán."

"Boone," zopakovala jsem.

Nathaniel, Zane a Cherry přinesli z kuchyně židle, takže si mohli sednout i zbylí čtyři lidé. Dvě ženy, dva muži. Jeden z mužů byl štíhlý, zlato zrzavé vlasy, a podivně vysoko posazené zelené oči. Seděl na zemi, choulil se k boku gauče, jako by se schovával.

"To je Gilbert," představil ho Donovan.

"Gil," opravil své oslovení hlasem tak tichým, že ho skoro nebylo slyšet.

Žena byla vysoká, skoro šest stop, rozložitých ramen, žádná pápěrka. Hnědé vlasy prokvetlé stříbrem stažené z obličeje do přísného ohonu. Na tváři ani stopa po make-upu. Podala mi ruku a bylo to jedno z nejlepších podání ruky, jakého se mi kdy od ženy dostalo. Hnědé oči měla nesmírně ustarané, když říkala: "Jsem Janet Talbotová. Je od vás pěkné, že nás všechny přijímáte tak narychlo."

"Nepřišla jsem sem prázdně klábosit." Tohle přišlo od ženy stojící na opačné straně pokoje, poblíž velkého francouzského okna. Vyhlížela ven skrz zatažené záclony, rukama si svírala lokty, nervózní napětí jí tančilo páteří, když se obracela tváří do místnosti. Stačil jeden pohled, aby mi bylo jasné, po kom Ethan a Olivia zdědili tmavou pleť a exotický vzhled. Nilisha MacNairová byla zhruba mého vzrůstu, ale křehčí, takže sečteno a podtrženo, vypadala menší. Mohla vás napadat slůvka: jako ptáček, učiněné koťátko, než jste jí pohlédli do očí. Jakmile jste se podívali do těch temnotemných očí, rázem vám bylo jasné, že vše je jinak. Oči usvědčovaly tělesnou schránku ze lži. Je ostrá jako břitva a jde si za svým.

Poblíž ní stál nějaký muž, ale ne moc blízko. Stejně vysoký, blond a světlé pleti, jako ona byla malá, černovlasá a tmavá. Navíc byl svalnatý tím způsobem, co za vás matka příroda neobstará. Ramena široká, pas úzký, ruce tak veliké, že by se mu její hlava s přehledem vešla do dlaní, přesto se jí zjevně bál. Jistě, byla v tom znát profesionální úcta osobního strážce, jenže také skutečný strach.

Merle se ležérně opíral jen kousek od velkého blondýna. Kde je Caleb jsem nevěděla a bylo mi to jedno.

"Jsem Kadra a ten mrtvý Kashyapa je můj manžel." Nilisha MacNairová se najednou zajíkla, zachvěla se, pak nad sebou zase získala kontrolu stejně, jako když si kamenožrout ukřoupne kousek vskutku lahodné skály. "Byl můj manžel."

"Otec není mrtvý," vzlykla Olivia. "Nedovolím ti ho pohřbít tím, že to vzdáme."

Její bratr, Ethan, se dotknul její ruky, jako by ji chtěl uklidnit nebo navrhnout, aby sklapla. Ignorovala ho.

Ale škoda už se stala. A máme tady hádku. "Jak se opovažuješ? Jak se opovažuješ mi říkat, že ho pohřbívám? Já jen čelím holé realitě."

Olivia vstala, setřásla bratrovu ruku. "Ty prostě jen nedokážeš unést, že byl s jinou ženou, když k tomu došlo."

Hádka nabrala na obrátkách. Henry MacNair, patriarcha klanu, zřejmě opustil trnitou pěšinku počestnosti, nechal svou paní a kolegy v domě kobrodlaků, když ho někdo zajal. Tělo se nenašlo, ale zůstala tam spousta krve. Jasné známky boje, převrácené auto, vzrostlý strom vyrvaný ze země i s kořeny. Když dlaci bojují, tak vážně bojují.

Při hádce jsem se vlastně ledacos dozvěděla, ale ve chvíli, kdy z ní zbylo jen štěkání dvou rozparáděných ženských stojících od sebe ani ne stopu, něco z jejich invektiv ani nebylo anglicky, měla jsem toho právě tak dost.

Koukla jsem se přes pokoj na Donovana. Koneckonců, to on mi je přitáhl do baráku. Pokrčil rameny. Stručně řečeno, ani on si nevěděl rady.

Živě jsem si představila, jak jim chrstám vodu na to rozohněné, co jim rostlo z krku, pak mne napadla lepší a úspornější metoda. Prostě pokoj opustit. Ukázala jsem ostatním do kuchyně a ti poslušně vycapali. Zhruba ve chvíli, kdy pokoj opustil poslední z nás, začal vřískot utichat. Pak se ozval hlas Nilishi: "Kam všichni odešli?"

Janet Talbotová odpověděla za nás všechny: "Někam, kde je klidněji."

Na tváře těch žen jsem nedohlédla, ale jak je jim trapně jsem cítila ve vzduchu. Žádná dlačí dovednost, jen dobrý odhad.

"Prosím," ozvala se Olivia, "prosím, moc se omlouvám. Prosím, vraťte se."

Všichni se začali courat zpátky do pokoje. Nilisha si nakonec sedla na židli, se svým blond strážcem za zády. "Všichni se velmi obáváme o mého manžela."

"Obáváme se o něj, mami?" zvýšila hlas Olivia.

Žena kývla, usmála se. "Ano, obáváme."

"Není mrtvý," řekla dívka.

"Jestli v to dokážeš doufat ty, tak já taky."

Obě se na sebe usmály, jako hodná nablýskaná zrcátka. Hodně jiné, než byly před chvílí. Ethan vypadal, že se mu ulevilo, ale neusmíval se.

"Dobře, kromě Henryho MacNaira, kdo další se ztratil?"

"Můj syn Andy," řekla Janet Talbotová. Podala mi fotku mladého muže s hnědými vlasy jako má ona, ale rysy jeho tváře byly měkčí, než její. Byl pohledný, balancoval na hranici s pěkný. "Vypadá jako jeho otec." Řekla to, jako by kdosi už dříve upozornil na nedostatek podobnosti. Já bych neřekla ani popel.

"Naše Ursa," ozval se Boone, "Fotku mě vzít nenapadlo."

"Ursa, medvěd, vaše královna?" vyslovila jsem tázavě.

Přikývnul tou svou masivní, zarostlou hlavou, a já dumala, jak mi to mohlo ujít. "Šla si jen něco nakoupit a už se nevrátila. Žádné známky boje, jen je pryč."

Podívala jsem se na Gila zelenoočka. "Kdo se ztratil vám?"

Zavrtěl hlavou. "Nikdo, jen mám strach."

Koukla jsem na Christine. "A co ty?"

"Jsem tady jako reprezentant dlaků, kteří jsou samojediní, maximálně dvojice. Nás, co jsme si vybrali St. Louis, protože žádní jiní jako my tady nejsou. Jsem jediný tygrodlak ve městě, takže jsem o nikoho nepřišla, ale pohřešujeme jednoho lvodlaka."

"Nepředpokládám, že by vám chyběl lev jménem Marco?"

Christine zmateně zavrtěla hlavou. "Ne, Joseph, proč?"

Donovan odpověděl: "Ten lví muž se jmenoval Marco."

"Aha," hlesla.

"A," dodal Donovan, "Joseph není schopen proměnit se tak, aby měl k člověku takto blízko. Nikdo, koho znám, se nedokáže proměnit, aby měl k člověku jen krůček a přitom zabránit plné proměně."

Christine pokračovala, jako bych debatu nevedla já. Sebestředná, Christine byla odjakživa sebestředná. "Josephova družka je gravidní. Amber by tady byla, kdyby nemusela zůstat na lůžku až do porodu."

"Dokud nepotratí, chtěla's říci," ozvala se Cherry.

Podívala jsem se na ni. "Ty to říkáš, jako by už někdy potratila."

"Tohle je její třetí pokus," odpověděla Cherry.

"Je mi líto, že to slyším. Ztratit svého... druha, to jí na klidu moc nepřidá."

"Mírně řečeno," potvrdila Christine.

"Je cvok, že to nepřestává zkoušet," odfrkla si Cherry. "My dítě donosit nedokážeme a basta fidli."

Zase jsem se na ni podívala. "Pro mne ještě jednou, pomalu."

"Proměna je hrozný nápor na organismus, způsobí potrat." Cherry to vyslovila věcně, profesionálně, pak jsem na ní uviděla, jak si uvědomuje, co právě řekla. Hned pak zašeptala: "Anito, já to tak... takhle ses to dozvědět neměla. Omlouvám se."

Pokrčila jsem rameny, pak potřásla hlavou. "Ale MacNairsovi mají dvě děti, zrovna na ně koukám. Janet má syna."

"Mé kožoměnectví je dědičné," řekla Janet. "Mně měsíc nevládne. Vyhýbala jsem se proměně, dokud nebyl Andy na světě."

Podívala jsem se na Nilishu. "Já jsem kobrodlak. Mohu si vybrat, jestli se pokusit dítě donosit jako savec nebo had."

"Ty kladeš vejce?" položila jsem otázku otázek.

Přikývla. "V těle bych je nedonosila. Proměna je příliš tvrdá. Ale měla jsem jinou možnost."

Ono sice nevyřčené, leč jasné, ale ty ne, viselo ve vzduchu. Tohle byla příliš vážná záležitost, abych o ní momentálně byla sto uvažovat. Ne, že bych kdy měla v úmyslu mít děti. Pomyslela jsem si: mějte rozum, při životě, jaký vedu? Nahlas jsem řekla: "Jeden problém po druhém. Kdo zmizel první?"

Henry MacNair byl první obětí a bránil se nejvíc. Pak lvodlak, Joseph. Andy Talbot, psodlak, jak se nakonec ukázalo. A naposled Ursa medvědů, Rebecca Mortonová.

Když se naposledy pohřešovalo tolik dlaků, mohl za to předešlý labutí král, který je dodával lovcům, co vyhledávali poněkud nezákonné vzrušení.

Podívala jsem se na Donovana Reece. Buďto mi četl myšlenky nebo to předem tušil. "Zajímavá shoda náhod, že sotva zavítám do města, začnou všichni mizet, není-liž pravda."

"Jémine, Donovane, vy mi čtete myšlenky."

"Přísahám, že o tom nic nevím."

Nilisha řekla: "O proradnosti předešlého labutího krále vím vše. Ale sázím život svého manžela, že Donovan je úplně nevinný."

Pokrčila jsem rameny. "Uvidíme."

"Vy nedůvěřujete mému úsudku."

"Já tak nějak nedůvěřuji ničímu úsudku, krom svého. Neberte si to osobně."

Olivia se dotkla jejího ramene. "Mami."

Nilisha se zhluboka nadechla a uklidnila. Den se nám začíná vylepšovat.

"První věc, kterou hodlám navrhnout, je zavolat policii."

Nikomu se to nelíbilo. "Koukněte, mají zdroje, co já nemám, počítače, odborníky."

"Ne," rezolutně prohlásila Nilisha, "ne, tohle musíme vyřešit sami mezi sebou."

"Znám pravidla, nikdy do ničeho nezatahovat člověčí úřady, ale lidi, máme čtyři pohřešované, a zaútočili už na labutě a leopardy."

"Myslíte, že za tím stojí hadí lidé a jejich ochočený lev?" zeptal se Donovan.

"To by musela být setsakra velká souhra náhod, aby ne."

"Souhlasím," řekl Micah. Celou dobu byl úplně potichu, dával si dobrý pozor, aby ani nestál, ani neseděl příliš blízko, jako kdyby nechtěl do věcí vnášet další zmatek. Bez váhání mi přenechal velení.

"Fajn, takže co jsou zač a co do pekla chtějí s tak nesourodou paletou kožoměnců vyvádět?"

Mluvili jsme celé hodiny, ale na nic štěpného jsme nepřišli. Jsou za tím hadí muži. Ale proč? Proč by chtěli kteříkoli kožoměnci mít co dočinění s jakýmikoli jinými kožoměnci, kteří nejsou stejného druhu? Kdyby byli cílem jen kobrodlaci, mohlo by jít o válku plazů, ačkoli, upřímně řečeno, dokonce i bojůvky mezi dvěma druhy hadů jsou neobvyklé. Město je dost velké pro každého, pokud se nejedná o stejný druh.

Byla jsem toho názoru, že Nilisha MacNairová má pravdu a její manžel je mrtvý. Když někoho unesou a nechtějí peníze, chtějí horší věci, obvykle něco, co má co dělat s krví, bolestí a, nakonec, se smrtí. Pravděpodobně jsou všichni mrtví, a jestli ne, potřebujeme policii, aby zůstali naživu.

Ukázalo se, že všichni nahlásili, že jsou jejich blízcí pohřešovaní, že to jsou dlaci se zmínit opomněli. "Ale copak nevidíte, že policie teď pohřešuje jednadvacetiletého vysokoškoláka, pětačtyřicetiletého manžela, svobodnou plus mínus třicátnici a ženatého plus mínus třicátníka? Nic, než že to jsou všichni europoidé, jejich případy nespojuje. Ale pokud budu moci policii říci, že jsou všichni dlaci, hned máme společného jmenovatele. Žijete po celém městě. Na vašich případech pracují různé policejní jednotky. Nemají sebemenší šanci se dopátrat, že je zde nějaká souvislost, ledaže jim o tom povíme."

Janet Talbotová přikývla první. "Andy skoro ukončil přípravku na studium medicíny. Jestli zjistí, co je, nikdy z něj doktor nebude, ale chci ho mít doma v bezpečí víc, než co jiného. Takže souhlasím, pojďme na policii."

"Nemohu hovořit za Amber," řekla Christine, "ale jsem si dost jistá, že by souhlasila."

"Měl bych se nejdřív zeptat ostatních, ale k čertu s tím, najděte nám Rebeccu, dokonce i za cenu, že se do toho zamotají poldové," řekl Boone.

Všichni se obrátili na Nilishu MacNairovou. "Ne, jestli to zjistí, všechny nás to zruinuje."

Olivia ji vzala za ruku. Ethan si před ni klekl. "Matko, bez otce, co na tom sejde?"

Nebyla jsem si jistá, že souhlasí, vzhledem k tomu, že ji podváděl, ale přikývla a souhlasila. Láska je občas legrační. Ale ať už jsou motivy jakékoli, znamená to, že můžu jít za Dolphem a dokonce ani nebudu muset lhát.

45

Dolph to vzal po druhém zazvonění. "Dolph." Nikdy se nehlásil Místní oddělení pro supernaturální trestné činy, dokonce ani policie, jen svým jménem, a to dokonce ani příjmením, dokonce ani celým křestním jménem, jen Dolph nebo Tady Dolph. Jestli si někdy někdo stěžoval? Bůhvíproč o tom pochybuji.

Po hlase měl tak blízko k překvapení, jako nikdy předtím. "Anito, nečekal jsem, že tě uslyším dřív, než dokončíme papírování kolem poslední várky těl." Slyšela jsem nějaký mužský hlas, ale nepoznala jsem, co říká. Pak zase Dolph. "Zerbrowski vzkazuje, že jestli's zabila ještě někoho dalšího, ať mrtvolu prostě schováš do skříně, že on už žádné papíry vyplňovat nebude."

"Vím toho o vaší papírové vojně dost, abych věděla, že by stejně časem musel napsat nové hlášení. Jiný zločin, jiné hlášení, správně?"

"Vážně tam máš svěží tělo?" Říkal to unaveně, ale ne překvapeně.

"Ne."

"Tak čím jsme si zasloužili, že voláš?"

"Mám informace týkající se několika trestných činů a svolení těch, kterých se to týká, říci ti pravdu, celou pravdu. No tak, copak tohle není osvěžující?"

Skoro jsem cítila, jak se vsedě u telefonu narovnává. "Jsem polda, pravda je vždycky osvěžující, jen houšť, tak neváhej a oslň mě."

Pověděla jsem mu to. Jak jsem ostatně čekala, MacNaira už přidělili Dolphovi a spol., ale o ostatních slyšel poprvé.

"Tu ženu jsem vyslýchal osobně. Pořád dokola opakovala, že nemá tušení, proč by nějaká příšera napadla jejího manžela. Vědět to by nám možná pomohlo ho najít."

"Dolphe, oni mají restauraci. Jestli vyjde najevo, že jsou kožoměnci, mohli by o ni přijít."

"Hygienici jim ji kvůli tomuhle zavřít nemůžou."

"Ne, ale slovo dá slovo a hosté začnou mít obavy. Sám víš, jak to chodí, a já taky."

"Od mých lidí se to nikdo nedozví. Máš mé slovo."

"Jo, ale kolik ostatních oddělení se tím zabývá? Kolik ne-policistů se ochomýtá na každém místě činu, o úřednících nemluvě? Dostane se to ven, Dolphe, nakonec to vyjde najevo."

"Budu to držet pod pokličkou, Anito, ale mohu ručit jen za své vlastní lidi."

"Já vím, Dolphe, ale Andy Talbot chce být doktorem. Nikdy se na medicínu nedostane, pokud tohle vyjde najevo. Rebecca Moltonová je chiropraktik. Jestli zjistí, co je zač, seberou jí licenci."

"Proč se většina těchhle lidí dává na profese, kde je tohle problém?"

Pokrčila jsem rameny, věděla jsem, že to nevidí. "Hádám, že šťastnou náhodou."

"Myslím, že je v tom tvrdohlavost," opáčil Dolph.

"Co tím chceš říct?"

"Řekni někomu, že něco dělat nemůže a oni just budou chtít dělat právě to."

Dobrý postřeh. "To dává smysl."

"Co mají ti zmizelí společné s útokem na tvůj dům?"

Zatraceně, celou pravdu jsem říkala. Teď mám možnost to dokázat. Zhluboka jsem se nadechla a vyklopila mu skoro celou pravdu. Řekla jsem mu, že Gregory volal o pomoc, vypustila jsem, proč volal mne. Dolph nerozporoval, že jsem dobrá volba, když jde o záchranu příšer před příšerami. Řekl: "Mohl zavolat policii."

"Není to tak dlouho, kdy policisté zabíjeli dlaky od pohledu, Dolphe. Nemůžete jim vyčítat, že na vás hledí úkosem."

"Proč jsi mi tohle všechno neřekla při výslechu?"

"Byl's na mě naštvaný," řekla jsem, jako by to něco vysvětlovalo. A taky trochu jo, ačkoli to ode mě znělo dětinsky.

"Cos vynechala?"

"Pověděla jsem ti pravdu a stejně o mně pochybuješ. To vážně bolí, Dolphe."

"Ne tolik, jak to bolet bude, jestli zjistím, žes zatajila důkazy."

"Vyhrožování, to ti není podobné, Dolphe."

"Jsem unavený."

Chvilku jsem zůstala potichu. "Měl by sis trochu odpočinout, Dolphe."

"Jo, pokud se udržíš a už nikoho dalšího neodkrouhneš, možná doženu papírování."

"Udělám, co bude v mých silách."

"To udělej." Slyšela jsem, jak se zhluboka nadechl. "Jsou to veškeré informace, co mi hodláš sdělit?"

"Jo."

"Vrátím se a vyslechnu ty rodiny ještě jednou. Máš vůbec ponětí, kolik to bude práce navíc jen proto, že mi poprvé kurva lhali?"

"Nechtěli ti ztěžovat práci, Dolphe, jen jsou vyděšení."

"Jo, copak to není každý?" S tím zavěsil.

Zírala jsem na tůtající sluchátko. Ten muž není v dobrém rozmaru. Věděla jsem proč, no a byla jsem pravděpodobně jedna z mála, mimo jeho rodinu, kdo se to proč dozvěděl. Uvažovala jsem, o kolik mrzutějším se ještě stane, a jestli to začne ovlivňovat jeho práci, jestli už nezačalo. Jestli ho nenávist k příšerám připraví o objektivitu, bude jako hlava Místního oddělení pro supernaturální trestné činy k ničemu. Do prdele. Tímhle se právě teď nemůžu zabývat. Můžu si to přidat na seznam věcí, se kterými si míním dělat starosti později. Pořád narůstá, nikdy nebudu mít čas se postarat o všechno, co na něm je. Možná bych mohla házet šipky a to, co trefím, udělat problémem dne. Nebo bych ten seznam mohla prostě ignorovat. Jo, ignorování, to zní dobře.

46

MacNairovi, plus bodyguard, slíbili, že pojednou rovnou na ústředí MOSTu a podají výpověď. Janet Talbotová jela s nimi. Christine o zmizení lvodlaka pořádně nic nevěděla, tak prostě jela domů, slibovala, že bude opatrná. Nabídla jsem jí, aby zůstala u mne, než toho špatňáka, nebo špatňáky chytí, ale otevřeně mne odmítla.

Donovan Reece konstatoval: "Je to nezávislé stvoření."

To mohu jen obdivovat. "Doufám, že jí její nezávislost neublíží."

Pokrčil rameny, zvedl se na nohy. Všimla jsem si boule vpředu pod růžovou košilí. "Vy jste ozbrojen."

Shlédl na místo, kde se jeho zbraň pokoušela ukrýt a selhala při tom. "Nepřipustím, aby mé dívky zase zajali."

"Lidé, říká se jim lidé."

Pousmál se. "Jsou to samé dívky."

"Humor, to je moje."

Mírně se mi uklonil. "Mí lidé, fajn, ale nedovolím je zase zajmout."

"Ani sebe, Donovane. Nezapomeňte, že všichni zmizelí jsou vůdci, ne jejich ovečky. Nathaniela připoutali, protože ho považovali za vás. Zajetí vašich lidí byla podružná záležitost."

Zahleděl se mi do očí, zničehonic velmi vážný. "Máte pravdu. Jak jste poznala, že jsem ozbrojen?"

"Chcete-li nosit zbraň zastrčenou vpředu za kalhotami, oblékejte si košile tmavších barev a možná o číslo větší."

Kývnul. "Nikdy dřív jsem zbraň nenosil."

"Umíte ji používat?"

"Vím, jak se střílí. Jen ji obvykle nenosívám skrytě."

"Máte zbrojní průkaz povolující vám ji nosit?"

Vykulil na mne oči.

"Beru to jako ne."

"Ne," potvrdil.

"Jestli ji použijete a někoho zabijete, budete pak z toho mít u soudu hlavabol. Skryté nošení zbraně bez příslušné licence je posuzováno jako nezákonné ozbrojování. Záleží na soudci, můžete skončit za mřížemi."

"Jak dlouho trvá získat licenci?"

"Déle, než se vám bude chtít čekat. Ale zajděte na okresní úřad a zahajte celý proces. Nebo ne, a když vás zavřou, můžete předstírat neznalost zákona. Není to právní omluva, ale některého soudce to může zviklat. Nevím. Já bych zažádala o licenci a doufala, že to projde."

"Co musím udělat, abych si o ni zažádal."

"To je různé od okresu k okresu. Kontaktujte polici, kam patříte. Budou vědět, jak na to."

Znovu kývnul. "Udělám to tak." Podíval se na mne, šedé oči strašně vážné. "Děkuji vám, Anito."

Pokrčila jsem rameny. "Jen dělám svou práci."

Zakroutil hlavou. "Tohle není vaše práce. Nejste alfa nikoho, kdo tady byl. Mohla jste prostě odmítnout nám pomoci."

"A k čemu by to bylo dobré?"

"Většina dlaků si navzájem nepomáhá."

"Víte, tomuhle na všem tom chlupatém - a pernatém - politikaření rozumím nejméně. Jako právě teď, co se stalo jedněm, může mít dopad na ostatní. Kdybyste spolu pořádně komunikovali, věděli byste, že Henry MacNair je pohřešovaný, pohřešovaný za násilných okolností. Dávali byste si lepší pozor."

"Myslíte, že by to zabránilo ostatním zmizením?"

"Nevím, ale možná by to pomohlo. Lidé by byli opatrnější, jako třeba, že by nechodili ven sami. Když nic víc, mohli jste mít svědky."

"Poté, co byly mé dívky - lidé - zajaty a vy jste nám pomohla, přišla za mnou Christine. Věděla, že se pohřešuje Ursa medvědů. A byl to Ethan MacNair, ne jeho matka, kdo nám řekl o svém otci."

"Vsadím se, že si to pěkně odskáče, že překročil matčiny příkazy."

"Pravděpodobně," kývnul Donovan, "ale máte pravdu, kdybychom spolu prostě mluvili, mohli jsme si víc pomoci."

"A ne jen, když je nouze nejvyšší."

Jeho oči se zúžily. "Máte na mysli koalici dlaků?"

Pokrčila jsem rameny. "Tak daleko jsem neuvažovala, ale proč ne? Dělit se o informace. Máme lva spolupracujícího s bandou hadů. Proč by to špatňáci měli spolu zvládat lépe, než my?"

"Pokaždé, když jedno ze zvířat mluví o spojení sil, vždycky to míní tak, že se samo postaví na vrcholek hierarchie moci... velké zvíře. Chcete být Nimir-Ra všech, Anito?"

"Nemluvím o nadvládě. To nikdy nebude fungovat bez nějaké války. Mluvím jen o dělení se o informace, pomáhání jeden druhému. Když je jeden z leopardů nebo vlků zraněn, on, či ona, má kam jít, než se zase dá dohromady. Něco takového."

"Někdo by musel velet."

Měla jsem sto chutí popadnout ho za předek té jeho růžovoučké košilky a zatřepat s ním. "Proč, Donovane, proč musí někdo velet? Něco se přihodí jedné z vašich labutí, zvednete telefon a zavoláte mně nebo Ethanovi nebo Christine. My zavoláme někomu dalšímu. Pokusíme se navzájem si pomoci. Nepotřebujeme hierarchii, jen ochotu spolupracovat."

Vypadal nešťastně, skoro podezřívavě. "Vy nechcete velet."

Zavrtěla jsem hlavou. "Donovane, já nechci mít na povel ani to, čemu už velím. A, do pekla, jsem si jistá, že žádnou další kapustičku si už přidat nechci."

A byl to Micah, který se líně opíral o zeď, tak mlčenlivý, tak nehybný, až jste zapomněli, že tam vůbec je, kdo pronesl: "Ona vám nabízí přátelství, Donovane."

"Přátelství?" Válel to po jazyku jako nějaké cizí slovo.

Micah přikývnul, odstrčil se od zdi a postavil se vedle mne. "Když se něco pokazí a vy potřebujete pomoc, přece zavoláte svým přátelům."

Donovan se zachmuřil tak, že se mu na té bezchybné pleti jako vysoustružené z alabastru nadělaly vrásky. "Dlaci se moc nepřátelí ani sami mezi sebou, o čemkoli mezidruhovém nemluvě."

"To není pravda," vyhrkla jsem. "Richard," po vyslovení jeho jména jsem zmlkla, jako by to zabolelo, nebo jsem aspoň čekala, že to zabolí. Micah mi sáhl na rameno, položila jsem dlaň na jeho ruku, přidržela ji. Pomyslně jsem si vyhrnula rukávy a zkusila to znovu. "Richardův nejlepší kamarád je jeden z Rafaelových krys. Moje leopardice Vivian žije, a miluje, Stephena, což je jeden z Richardových vlků."

"To je něco jiného."

"Proč?"

"Protože vlci a krysy spolu uzavřeli pakt a leopardi jsou s vlky propojeni skrze vás."

Zavrtěla jsem hlavou. "Hrajete si se slovíčky, Donovane, nebo schválně nechcete chápat, o co tady jde. Shodněme se aspoň na tom, že se pokusíme navzájem si pomáhat, to je vše. Nemám žádné postranní úmysly. Jen se snažím udržet škody na minimu."

"To je pravda, nemusela jste mé dívky zachraňovat. Skoro vás to stálo život."

"A vy jste se mnou nemusel chodit na lupanar. Ale šel jste. Přesně takhle to funguje, spolupráce."

Moment o tom přemýšlel, pak kývnul. "Souhlasím. Pokusím se přimět k souhlasu také ostatní. Máte pravdu, máte pravdu. Kdybychom spolu jednoduše mluvili, mohli bychom zabránit mnoha zlým věcem."

"Bezva," hlesla jsem a vydechla vzduch, o kterém jsem si ani neuvědomovala, že ho zadržuji. To je ono, tohle chci. Chci, aby spolu mluvili, pomáhali si.

Někdo si odkašlal, tiše. To nás všechny přimělo pohlédnout na Gila. Pořád se choulil vedle gauče, kde byl celou tu dobu. "Máte co říci?" otázal se Donovan.

"Jak daleko má tenhle nový duch spolupráce zajít?" Jeho vysoko posazená zelená kukadla byla skoro kulatá úzkostí. Svíral si kolena takovou silou, že mu zbělely klouby na rukou. Bál se. Cítili jste to z něj, a pak taky jakýsi krk dráždící pach, který jsem nepoznávala.

"Co máte na mysli?" optal se Donovan.

"Teď se bavím s Anitou," odsekl Gil.

Podívala jsem se na Micaha, pak zpátky na muže stuleného na zemi. "Co chcete vědět?"

"Jsem jediný liškodlak ve městě. Nemám žádného alfu ani žádnou rodinu." Zmlkl, nervózně si olíznul rty.

"A?" pobídla jsem ho.

"Jak moc jste ochotní pomoci mně?"

"Jak moc to potřebujete?"

"Mohu zůstat u vás, dokud ty věci, ať už je to cokoli, nechytí?"

Cítila jsem, jak mi lezou oči z důlků. Otevřela jsem pusu, zavřela ji, vyměnila si pohled s Micahem. Pokrčil rameny. "Tohle je na tobě. Tvůj dům, tvůj hrad."

Věrná pravda. Vrátila jsem se k Gilesovi. "Vůbec tě neznám. Jestli seš darebák a uděláš něco zlého mým lidem, zabiju tě, ale jestli se vážně potřebuješ na pár dní někde schovat, můžeš zůstat."

Vypadal snad ještě menší, ještě víc se stočil do klubíčka. "Nikomu neublížím. Jen se zase chci cítit v bezpečí, to je vše."

Pohlédla jsem na Donovana. "Víte o něm něco?"

"Bojí se vlastního stínu. Nevěřil bych mu, že bude k něčemu, pokud, jak jste tak pěkně vyjádřila, nastane nouze nejvyšší. Myslím, že se bude v prvé řadě snažit chránit si vlastní krk."

Gil se s Donovanem o svůj posudek nepřel, jen se krčil, klepal se jak osika. "Kdybychom pomáhali jen silným, nepomůžeme sami sobě."

"Vy ho sem vezmete, i když víte, že vám v boji nebude co platný a pravděpodobně vezme do zaječí, aby si zachránil vlastní kůži?" nechápal Donovan.

Koukala jsem do těch rozšířených, děsem naplněných očí a za vším tím strachem jsem něco zahlédla, prosbu. Ta očka říkala: Prosím, prosím, pomozte mi.

"Můžeš zůstat a my tě ochráníme, ale když dojde na nejhorší, čekám, že uděláš vše, co bude v tvých silách. Nemusíš bojovat, ale nezavazej."

"Co to znamená?"

"To znamená, že když odevšad trčí hlavně zbraní, pod něco se schováš, půjdeš k zemi. Nedělej ze sebe terč. Pokud mé lidi zraní a ty budeš mít možnost odtáhnout je do bezpečí a necháš je umřít, jsi další na řadě."

"Nejsem statečný, Anito, není ve mně ani jediná statečná kostička."

"Nebuď statečný, Gile, jen dělej, co se ti řekne, udělej, co bude ve tvých silách, ať už to bude cokoli, ale chápej pravidla. Drž se mimo dostřel, protože, až to vypukne, nebudeme mít čas se o tebe starat. Pomáhej, když můžeš, jinak jdi z cesty. Jednoduché."

Přikyvoval, třel bradou o kolena, znovu a znovu. "Jednoduché," zašeptal, "přál bych si, aby byl život jednoduchý."

"Život není jednoduchý, Gile, ale boj ano." Klekla jsem si před něho a odpuzovala mě slabost, která z něho vyzařovala. Dobrý Bože, poslední, co potřebuju, je další klubíčko pochroumaných citečků, co by se mi batolilo za patami. Ale vykopnout jsem ho nemohla. Anita krvácející srdce, kdo by si to kdy pomyslel? Zírala jsem na něho, až se jeho vystrašené oči střetly s mýma. "Boj je jednoduchý, Gile. Chráníš sebe, své lidi a zabíjíš špatňáky. Děláš, co je zapotřebí, abys z toho dostal sebe a své lidi živé."

"Jak poznáš, kdo je špatňák?" optal se, no, spíš zakňoural.

"Každý v místnosti, kdo není náš."

"A ty je prostě zabiješ?"

Přikývla jsem. "Přesně tak."

"Asi bych nedokázal nikoho zabít."

"Tak se schovej."

Zase udělal tu věc s bradou, jako by si pachem značkoval vlastní kolena. "Schovat se můžu. Vím, jak se to dělá."

Jemně jsem se dotkla jeho tváře. Cukl sebou, pak se trochu uvolnil. Všechna zvířátka mají ráda, když se jich dotýkáte. "Já se schovávat moc neumím, možná bys mě to mohl naučit."

"Proč by ses měla umět schovat?"

"Protože vždycky existuje někdo, nebo něco, větší a zlejší, než jsi ty."

"Mohu tě naučit jak se schovat, ale nevím, jestli se naučím zabíjet."

Kde já jen tohle slyšela? Aha, už vím - Richard. Ale dokonce i on se to nakonec naučil. "Byl bys překvapený, co všechno se naučíš, Gile, když musíš."

Zase se objal. "Nemyslím, že se chci naučit zabíjet lidi."

"To je pak ovšem úplně jiný problém."

"Nechci."

Zírala jsem dolů na něho. "Tak nezabíjej, ale nedovol, aby tvá přecitlivělost usmrtila někoho z mých lidí."

"Je pravděpodobnější, že usmrtí mě."

"Pravda, ale sám sis to vybral - nech se zabít, jestli chceš, ale nenech zranit ani mě ani mé lidi, kvůli nějakým vyšším principům mravním."

"Vážně bys mne za to zabila?"

Klekla jsem si před něho. "Zůstaň se mnou a udržím tě v bezpečí, nebo umřu, když se o to budu snažit, ale jestli se posereš a zaviníš tím smrt některého z mých leopardů, nebo mých přátel, zabiju tě. Nechci, abys později naříkal a blekotal, žes to nepochopil. Protože, jestli si to zasloužíš, odprásknu tě, i když budeš žebrat, abych to nedělala."

"Ale kdo rozhodne, jestli jsem si to zasloužil?"

"Já."

Vzhlížel ke mně, jako by si nebyl zcela jist, jestli bude víc v bezpečí se mnou nebo beze mne. Pozorovala jsem, jak mu to kolotá mozkovými závity a necítila nic, žádný soucit. Protože liškodlak Gil je přítěží. Když dojde k boji, bude stát jako solný sloup a čekat, co se stane. Jsem dost civilizovaná, abych mu poskytla ochranu, když o ni prosí, ale ne dost civilizovaná, abych za to platila krví těch, kdo mi jsou drazí. V té chvíli mi došlo, že nejsem sociopat, protože kdyby ano, kopla bych ho do zadku, ven ze dveří. Krucinálfagot, měla bych ho prostě zastřelit a jednou provždy zbavit všeobecné mizérie. Místo toho jsem mu podala ruku a vytáhla ho na nohy.

"Pochopil's pravidla?"

"Pochopil," zašeptal.

"Jsi ochotný podle nich žít?"

Maličko přikývnul.

"Jsi ochotný podle nich zemřít?"

Třaslavě se nadechl, pak zase přikývnul.

Usmála jsem se a věděla, že mé oči se nesmějí. "Tak vítej do klubu a hlavu dolů. Dnes v noci máme něco na práci. Můžeš jít s námi." Dokonce jsem si ani nebyla jistá, zda je to pozvánka nebo hrozba.

47

Oblohu stále protínal pramének světla, jako tenká zlatá pentle, vlastní září bojující s neúprosným tlakem temnotemných mraků, když jsme parkovali za Cirkusem prokletých. Parkoviště vzadu je vyhrazené zaměstnancům. Tmavé, pusté a ani trochu zábavné, zato vepředu to bylo jak o pouti. Projela jsem kolem jasných světel a kolotočově řvavých poutačů bez ohlednutí.

"Mají ti klauni nahoře na štítě tesáky?" optal se Caleb.

Teprve, až když se zeptal, jsem si uvědomila, že žádný z nováčků v Cirkuse ještě nikdy nebyl. Rozepnula jsem si bezpečnostní pás a naklonila se dozadu, abych na něj, na prostřední řadu sedadel dohlédla. Seděl namáčknutý na dveře, utlačovaný Merlovými rozložitými rameny. Nathaniel seděl vedle Merla z druhé strany. Cherry a Zane byli na zadních sedadlech, spolu s Gilem. Micah seděl se mnou vpředu. Dokud si nebudeme jistí, že v mém domě už nepanuje výjimečný stav, budeme se všichni držet pospolu. Rafael poslal dvě nové gorily, ale dorazili zrovna, když jsme odjížděli a já bych nikoho v Jeepu nenutila, aby se přemístil. Takže jeli za námi, radost z toho neměli, ale poslouchali rozkazy, což bylo dobře.

Zodpověděla jsem Calebovu otázku. "Jo, ti obrovští klauni swingující nahoře na štítě mají tesáky."

"Viděl jsem poutač na oživování zombie. To děláš ty?" zeptal se Merle.

Zavrtěla jsem hlavou. "Nemyslím si, že nadání od Boha se má zneužívat při nějaké estrádě."

"Nechtěl jsem tě urazit."

Pokrčila jsem rameny. "Promiň, jsem na tohle trochu přecitlivělá. Spousta věcí, které mí kolegové oživovatelé dělají pro peníze, mi nejde pod nos."

"Ty přece taky oživuješ mrtvé za peníze," odtušil Caleb.

Kývla jsem. "Jo, ale víc peněz jsem odmítla, než přijala."

"Odmítla, proč?"

Pokrčila jsem rameny. "Peníze od lidí, co chtěli o Halloweenu uspořádat mejdan na hřbitově, a já měla přesně o půlnoci oživovat zombie. Nebo chlap, co mi nabídl milion, jestli dokážu oživit Marilyn Monroe a zaručit, že jednu noc udělá všechno, co po ní bude chtít." Otřásla jsem se. "Řekla jsem mu na to, že jestli se mi byť i jen donese, že si na to sehnal někoho jiného, postarám se, aby si prdel ochladil v lochu."

Calebovy oči byly trochu moc široké. Myslím, že jsem ho šokovala. Je dobré vědět, že to svedu. "Jsi hluboce morální," řekl Merle, tón jeho hlasu napovídal, že je překvapený.

"Svým vlastním stylem, jo."

"Držíš se svých vlastních pravidel, ať se děje cokoli?" Merle to pověděl tázavě.

Přikývla jsem. "Většinou."

"Co by tě přinutilo porušit vlastní mravní kodex?"

"Ubližování mým lidem, přežití, klasika."

Merlovy oči střelily k Micahovi sedícímu vedle mne. Malý pohyb. Kdybych se nedívala přímo na něj, ušel by mi.

"Co?" vyjela jsem na něho, koukala jsem z jednoho na druhého.

Merle odpověděl: "Mluvíš jako Micah."

"Od tebe to zní, jako by šlo o něco špatného."

Zavrtěl hlavou. "Není to nic špatného, Anito, vůbec to není špatné, jen nečekané."

"Přesto se nezdá, jako bys z toho byl kdovíjak odvázaný."

"Merle si dělá příliš velké starosti," odtušil Micah.

Podívala jsem se na něho, ale zrovna pozoroval toho velikána. Micah si vlasy stáhl, dokud ještě byly mokré, takže je teď měl připláclé naplocho k hlavě, rovné, až ke sponce, ze které se vylévaly do dlouhého ohonu, kudrliny se mu jako pěna řinuly dolů po páteři. Na uhlové šedi jeho košile ležely jako hnědý samet.

"S čím si Merle dělá starosti?" zeptala jsem se.

"Se mnou, většinou, a nyní, mám takový dojem, že s tebou."

Podívala jsem se na velkého muže. "Tohle ti teda dělá starosti?"

"Tak nějak." Pod džínovou vestu si natáhl čistě bílé triko, ale jinak byl oblečený do puntíku stejně, jako když jsem ho viděla poprvé. Mít na sobě víc kůže, vypadal by jako nějaký motorkář v letech.

Micah se otočil ke mně. Jeho košile vydala ten s ničím nezaměnitelný klouzavý zvuk, jaký vyluzuje hedvábí, když se tře o kůži sedadel. Tmavošedá košile měla krátké rukávy, zapnutá byla až ke krku, společenského střihu. Barva zdůrazňovala zlato-zelenou jeho očí, pokožka se tak zdála o to tmavší. Košili si barevně sladil s černými džíny, černým opaskem, stříbrnou sponou a černými šněrovacími botami z měkké kůže. Poprvé mne napadlo, že vypadá, jako by se nastrojil na rande. Vyparádil se, aby udělal dojem na mne nebo na Jean-Clauda? Audience u Vládce města je pro každého alfu poloformální událost. Zvláště pak pro toho, kdo šoustá Vládcovu lidskou služebnici. Prostě jsem si nebyla jistá, jak se s celou touhle záležitostí vypořádat. Jean-Claude vzal Micaha na vědomí, jako by se nechumelilo, na čistě teoretické úrovni, ale jak zareaguje, až ho uvidí osobně? Jak zareaguje Micah, až spatří Jean-Clauda?

Zatraceně, mám svých starostí až nad hlavu i bez toho, abych musela opečovávat mužská ega.

"Zase se mračíš," ozval se Micah.

Potřásla jsem hlavou. "To nic není. Pojďme, ať už to máme za sebou."

"Proč to zní méně, než nadšeně?"

Měla jsem dveře otevřené a obrátila se, abych řekla: "Jsme tady zachránit Damiana. Nevím, v jakém stavu bude. Proč bych měla být nadšená?"

"Vím, že se obáváš o svého přítele, ale jsi si jistá, že tohle je to, co ti vadí v prvé řadě?"

Zamračila jsem se na něj. "O čem to mluvíš?"

"Také jsem ze setkání s Vládcem města nervózní."

Skoro, jako by mi četl myšlenky. Neznáme se dost dobře, aby mne vážně dokázal přečíst, ale... buďto je telepat, čemuž nevěřím, nebo mě dokáže tak dobře číst. Nebyla jsem si jistá, co z toho mi vadí víc.

Zafuněla jsem jako sentinel a napůl se zhroutila v sedadle. "Jo, jsem drobet nervózní, že tě mám představit Jean-Claudovi. Byl úžasný, co se tebe týče, čistě teoreticky, dokonce, i když se dozvěděl, že jsme to dělali, ale vidět tě osobně..." Snažila jsem se vymyslet, jak to vyjádřit. "Nevím, jak se bude cítit."

"Bude ti aspoň o trochu lépe, jestli slíbím, že se budu chovat slušně?"

"Snad, jestli to dokážeš."

"Dokážu," hlesl, při tom mě častoval velmi vážným očním kontaktem. Úplně vibroval upřímností.

"Neber to ve zlém, Micahu, ale nedávno mě muži, co se až doteď courali mým životem, hodně zklamali. Takže je pro mne trochu těžké uvěřit, že to... vůbec někdo může dokázat."

Vztáhnul ruku, aby se mne dotknul, pak ji nechal klesnout, jako by něco na mé tváři nebylo zrovna přátelské. "Dnes večer udělám, co bude v mých silách, Anito, to mohu slíbit."

Povzdechla jsem si. "Věřím ti."

"Ale?"

Musela jsem se usmát. "Tvé úmysly jsou dobré, mé úmysly jsou dobré, Jean-Claudovy úmysly jsou pravděpodobně dobré." Pokrčila jsem rameny. "Víš, co se říká o dobrých úmyslech a čím mají k peklu vydlážděno."

"Udělat, co bude v mých silách, je vše, co mohu nabídnout."

"A také vše, co mohu žádat, ale řekněme si to na rovinu. Nejsem si úplně jistá, jak tohle zvládnout. Stěží jsem se přiblížila stavu, abych mohla být s Richardem a Jean-Claudem současně, a ejhle, seš tady ty. Já prostě nevím."

"Mohu se vrátit do tvého domu."

"Ne, Jean-Claude si setkání s tebou vyžádal."

Micah se na mne podíval. "A to tě znervózňuje."

Napůl jsem se zasmála. "No, jo."

"Proč?"

"Mít Jean-Claude sex s někým jiným, setkat bych se s nimi nechtěla."

Micah pokrčil rameny. "Myslíš, že mi má v úmyslu ublížit?"

"Ne," vyhrkla jsem, "ne, nic takového." Snažila jsem se své pocity přetvořit ve slova, a nějak mi to nešlo. Možná to měl na svědomí můj nedostatek blazeovaného nadhledu. Jak představit kluka C klukovi A poté, co nedávno kluk A bral tak sportovně kluka B, který už není na pořadu dne? Nebo za to možná mohl způsob, jak si ho Jean-Claude vyžádal. Přiveď svého Nimir-Raj, ma petite, rád bych se s ním setkal.

Proč? Zeptala jsem se.

Nemám snad právo setkat se s dalším mužem ve tvém loži?

Musela jsem se začervenat. Ale je tady Micah a jsme před Cirkusem. Jean-Claude je uvnitř, čeká. Vlastně jsem se víc bála vzájemného představení těch dvou, než jsem se obávala o Damiana. Jestli se Jean-Claude nepokusí Micaha zabít, až pak se budu obávat o Damiana. Byla jsem si na devětadevadesát procent jistá, že Jean-Claude rvačku nezačne. A bylo to to poslední jedno procentíčko, které mi splétalo střeva do pevného uzlu, když jsme vyrazili vzhůru temnotě.

Dva noví bodyguardi vystoupili, aby mi šli po boku, když jsem kráčela k zadním dveřím. Oba měřili přes šest stop, oba to byli muži a vyzařovali ono gorilí: jsem zlej. Jinak byli skoro dokonale svými protiklady. Cris (bez h, zdrobnělina Cristiana) byl plus mínus pětadvacátník, kůži opálenou měkce dozlatova, oči světle šedomodré. Vlasy v tom odstínu světlehnědé, kterému někdo říká blond. Bobbymu Lee bylo přes čtyřicet, kratičké vlasy prokvetlé stříbrem, obočí stále černé, nad překvapivě modrýma očima, jako kousky vodově modrých safírů. Měl úhledně zastřižený knír a vousy, také černé, s prvními pramínky bílé a šedé.

Cris neměl žádný přízvuk, ale hlas Bobbyho Lee zněl nezřetelně, hustý jako kukuřičná kaše, a nezapřel Jižana.

Nathaniel se pokusil stoupnout si vedle mne a Cris se pohnul, aby ho držel zpátky. "Je se mnou," zabrzdila jsem ho.

"Máme nařízeno udržet vás v bezpečí. Neznám ho."

"Koukejte, vy dva, na všeobecné představování nemáme čas. Je to jeden z mých leopardodlaků, stejně jako ti dva blonďáci. Micah je ten s culíkem, ti dva muži vedle něj zase jeho leopardodlaci."

"Kdo je ten zrzek?" zeptal se Bobby Lee.

"Gil, liškodlak, a jo, i on je pod mojí ochranou."

"Chodící kanónenfutři," odtušil Cris.

Zamračila jsem se na něho. "Většina těch kanónenfutrů, jsou přátelé, nebo víc, pro mne. Jestli hovno vlítne do větráku a vy mě zachráníte za cenu jejich životů, pomažete za nimi."

"Máme rozkaz držet v bezpečí vás, ma'am, nikoho jiného," řekl Bobby Lee.

Zavrtěla jsem hlavou a přitáhla si Nathaniela do podpaží. "Co by asi řekl Rafael, kdybyste ho ochránili, ale jeho lidi nechali povraždit?"

Pohlédli na sebe. Bobby Lee nakonec zplodil myšlenku: "To by záleželo na situaci."

"Jo, možná, ale jsem ozbrojená a většinu času se dokážu o sebe postarat. Potřebuji krytí, ne překážení."

"Neřekli nám, abychom dělali krytí," namítnul Bobby Lee.

"Já vím, ale dnes večer může dojít na pusté předvádění. Jean-Claude mi ublížit nenechá, ale může dělat ramena, pohrát si s někým z nás, dokonce i se mnou. Nezareagujte přehnaně, jasné?"

"S takovou nebudeme moct dělat svou práci," remcal Cris.

Pokrčila jsem rameny, objala Nathaniela. "Vážím si toho, že jste zde. Vážím si vaší pomoci. Teď jsem mohla být mrtvá, nemít u sebe Igora a Claudii. Ale jsou lidé, pro které bych riskovala vlastní život, abych je udržela v bezpečí, a někteří z nich jsou dnes večer se mnou. Jen říkám, abyste zachovali klid, nereagovali ukvapeně, nesahali kvůli každé blbosti po zbrani."

Zase se na sebe podívali. Povzdechla jsem si. Bobby Lee měl na sobě džínové sako bez rukávů, pod ním triko. Cris společenskou košili s krátkými rukávy a nezakasané, moc velké černé tílko, volně visící přes khaki kalhoty. Na kabát bylo moc horko. Ale sama jsem měla oblečenou černou hedvábnou košili, rozepnutou na černém tílku. Košili zakasanou a Firestar 9mm vepředu v pouzdře, na samé černé. Většina lidí ji neuvidí, kouzlo černé na černé. Ale košile s dlouhými rukávy skrývala zbraně a nože. Sázím se, že Bobby Lee má pod sakem minimálně jednu zbraň, pravděpodobně vzadu na kříži, protože ani pod jednou paží nebyla boule, jakkoli malá. Boule pod Crisovou levou paží byla stěží vidět. Vybral si košili s výrazným potiskem jasných barev, aby rozptýlil oko, ale horký větřík mu košili odfouknul a já zahlédla podpažní pouzdro. Nemohla jsem najisto vědět, co má pod nezakasaným tílkem, ale sázela bych na přinejmenším jednu další zbraň, vepředu, k tasení křížem, právě jako já.

"Dnes nesmíte nikoho zastřelit, ledaže vám řeknu, jasné?"

"Máme své rozkazy," ucedil Bobby Lee, "a ne od vás."

"Tak se vraťte za Rafaelem a řekněte mu, že vaši pomoc odmítám."

Crisovy oči se o fous rozšířily. Výraz Bobbyho Lee se nezměnil ani za mák. Ty pěkné modré oči byly prázdné jako sklo, nikdo nebyl doma. "Proč se tak bojíte vzít nás dovnitř?"

Zase jsem si povzdechla a zkusila to vyjádřit slovy, kterým by oni rozuměli, a já je byla ochotná vyslovit. Nemohla jsem na nic přijít, tak jsem zkusila pravdu. "Mám svého Nimir-Raj poprvé představit Vládci města."

"Vy šukáte oba?" zeptal se Bobby Lee a s akcentem Scarlett O'Harové ta věta vyzněla tak nějak špatně.

Začala jsem protestovat, nebo si stěžovat, pak jsem to nechala být. "Jo, šukám, a mám krapínek obavy, jak to představení proběhne."

"Myslíte, že se Vládce pokusí vašeho Nimir-Raj zabít?" zeptal se Cris.

"Ne, ale možná si s ním bude chtít pohrát, a upíří představa zábavy a hrátek může být poněkud zvláštní."

Bobby Lee se zasmál. "Zvláštní, že prý zvláštní."  Zase se rozesmál a znělo to teple a hluboce a dunivě. Smích mu naplnil oči, rázem se staly skutečnějšími. "Snaží se říci, Crisi, že nás čeká zábava, jako když se krysy sejdou s hyenami. Předváděčka síly bez nebezpečí, ale možná trochu otravování."

"Jo, přesně jak říká."

Cris kývnul. "Takže dneska to není doopravdy."

"Je to doopravdy," opravila jsem ho, "jen nejde o nebezpečí, před kterým byste mě mohli ochránit."

"Máme tě ochraňovat a tečka."

Bobby Lee ho dobrácky plácl po rameni. "Nemůžeme ji chránit před jejím vlastním milostným životem, Crisi. Máme zabránit pochroumání těla, ne srdce."

"Aha," špitl Cris a najednou vypadal mnohem mladší - s bídou na dvacet a to kdoví jestli.

Bobby Lee se ke mně obrátil. "Dnes v noci se budeme držet zpátky, dokud se nedostanete do skutečného fyzického nebezpečí."

"Jsem ráda, že si rozumíme."

Oči se zase vyprázdnily, úsměv mu stále křivil rty. "Ne, vůbec si nerozumíme, ma'am, to vám můžu skoro garantovat, ale uděláme, co nám nařídili, dokud se nerozhodneme to nedělat."

Moc se mi nelíbilo, jak to zní, ale, při pohledu do jeho prázdných modrých očí, jsem věděla, že to je to nejlepší, co můžu chtít.

48

Schodiště vedoucí dolů do srdce Cirkusu je dost široké, aby po něm tři malí lidé scházeli vedle sebe, ale vlastní stupně schodů jsou podivně rozložené, jako by cokoli, pro co byly původně zbudovány, nemělo dvě nohy nebo přinejmenším člověčí rozměry.

Následovali jsme Ernieho dolů po těch schodech. Když jsem se s ním setkala poprvé, měl vlasy po stranách vyholené, zbytek spletený do copu. Boky mu dorostly a zbytek si nechal ostříhat, takže měl docela obyčejný krátký účes, na temeni trošku delší, takže si je mohl gelem vytvarovat do špiček, cosi jako punk. Krátké vlasy také ponechávaly odhalený jeho krk, takže jste na pravé straně mohli spatřit dvě dírky po tesácích.

Jean-Clauda už nekrmil. Nemyslím si, že se Vládce města ještě krmí z lidí, když může mít lykantropy. Ale pod Cirkusem jsou i jiní upíři a ti také musí jíst.

Micah šel vedle mne. Merle, Bobby Lee a Cris se rafli, kdo kde přesně půjde. Nakonec se dohodli, že Cris půjde s Erniem před námi a Merle a Bobby Lee hned za námi. Všichni ostatní dělali ocásek, včetně Caleba. Žádný z osobních strážců by zřejmě nedal ani zlámanou grešli, jestli ti ostatní žijí nebo zemřeli. Byla jsem si úplně jistá, že tahle gorilí záležitost mi brzy poleze na nervy, jako právě dnes.

Ohromné okované dveře u paty schodiště byly otevřené, čekající. Obvykle zůstávaly zamčené, kvůli bezpečnosti. Žaludek se mi svíral, až to bolelo. Nemám ani potuchy, jak tohle uřídit. Mám políbit Jean-Clauda na přivítanou? Dotýkat se před ním Micaha? Achich ouvej, do pekla.

"Říkala's něco?" zeptal se Micah.

"Schválně ne."

Tázavě se na mne zahleděl a vtom mi to docvaklo. Budu se chovat jako obvykle. Budu dělat přesně to, co bych dělala, kdyby tady nebyl. Cokoli jiné znamená kráčet po proklatě tenkém ledu. Kromě toho, dělala jsem si hlavu co Richard a Jean-Claude, a víme, jak to dopadlo. Nechci znovu udělat stejnou chybu. Možná bychom mohli udělat nějaké nové.

49

Hned ve dveřích visel stříbrný závěs. Nový. Ernie ho rozhrnul a uvedl nás do Jean-Claudova obývacího pokoje. Kdysi tu byly černé a bílé drapérie a menší prostor, ale nyní zde vládla bílá, stříbrná a zlatá. Bílé závěsy, hedvábné a průsvitné, vytvářely chodbu vedoucí do něčeho, co vypadalo jako obrovský pohádkový stan. Kamenné zdi a strop, jak jsem je znala já, byly zakryté yardy a yardy zlaté a stříbrné látky. Bylo to jako stát uprostřed etuje na šperky. Konferenční stolek byl natřený zlatě a bíle a působil starodávně, nebo možná starodávný skutečně byl. Uprostřed stolku stála křišťálová okrouhlá váza se záplavou bílých karafiátů a nevěstina závoje.

U závěsu opodál trůnil veliký bělostný gauč, tak přecpaný stříbrnými a zlatými polštářky, že některé popadaly na bílým kobercem pokrytou podlahu. V protilehlých rozích dvě polstrovaná křesla, jedno zlaté, jedno stříbrné, na každém bílé polštářky.

Krb vyhlížel opravdově, ale věděla jsem, že není, protože ho vybudovali později, ale měl všechno, co má správný krb mít, až na to, že byl bíle natřený. Dokonce měl i novou mramorovou římsu, bílou, protkávanou stříbrnými a zlatými žilkami, objednanou, aby ladila.

Jen jediná věc se nezměnila. Portrét nad krbem. První, na koho vám padl zrak, byla Julianna, sedící, oblečená ve stříbrné a bílé, na rtech jí hrál jemný úsměv, hnědé vlasy pečlivě naondulované do pravidelných lokýnek. Asher stál za ní, ve zlaté a bílé, tvář ještě dokonalou, prstýnky zlatých vlasů delší, než byly ty její, knír a vous á la van Dyck tak tmavozlatý, že byl téměř hnědý. Jean-Claude seděl za Juliannou, jediný z trojice se neusmíval, vážný, oděný černě a stříbrně. Navrhl komnatu podle obrazu - stříbrná a zlatá a bílá.

"Senzace," vydechl Caleb za nás za všechny.

Už dříve jsem viděla výsledky Jean-Claudova smyslu pro styl, ale čas od času ještě ohromí i mne. Pak jsem ho ucítila přicházet k nám. Cítila jsem ho přicházet a to nebylo dobré. Čekala jsem vztek, žárlivost, ale co se blížilo ke mně, byl čirý chtíč, potřeba. Umí se zaštítit lépe. Tohle má být můj trest, utopit se v jeho touze? Jestli ano, špatně mne odhadl, protože tohle mě leda tak nasere.

Prošel bílou a stříbrnou drapérií a na moment jsem nedokázala poznat, kde jeho oděv začíná a kde končí. Byl oblečen do stříbrného redingotu s bílým lemováním, bílými knoflíky. Košile, vodopád bílé pěny, kalhoty, tedy co jsem z nich viděla, bílé, ale bílá kůže vysokých bot pokrývala skoro celé jeho dlouhé nohy. Kůže vypadal měkce, lákala k pohlazení, na místě ji držely malé stříbrné přezky, vedoucí od kotníků až hodně nahoru na stehna.

Zírala jsem, protože nic jiného jsem dělat nemohla. Dokonce, i kdyby mi v hlavě nepromítal chlípné představy, stejně by mě na ně svým zjevem přivedl. Vlasy mu v měkkých loknách spadaly skoro k pasu, černá nádhera na vší té stříbrné a bílé.

Bobby Lee to shrnul: "Inu, jste prostě pěkný jako obrázek."

Jean-Claude ho ani neuznal hodna pohledu. Hleděl na mě a já k němu kráčela, po tom měkoulinkém koberci, v hlavě jedinou myšlenku. Musím si na něho sáhnout.

Zavřel oči, vztáhl ruku dlaní vpřed. "Ne, ma petite, nechoď blíž."

Na chviličku jsem zaváhala, pak šla dál. Už jsem čichala jeho kolínskou, sladkou, kořeněnou. Chtěla jsem se mu probírat vlasy, nabrat si vůni jeho do dlaní.

Potácel se vzad, zakopával o závěsy, napůl se do nich zamotal. Na tváři něco ne nepodobné panice. "Ma petite, myslel jsem, že tě dokážu před ardeur zaštítit, ale nedokážu."

To mne zastavilo. Musela jsem se na něj zamračit. Nemyslelo mi to. To mne zadrželo, kde jsem byla, skoro dost blízko, abych na něj dosáhla, ale ne docela. "Co se děje, Jean-Claude?"

"Tuto noc jsem se nakrmil, ale nenakrmil jsem ardeur."

"To je tedy to, co cítím," už mi začínalo svítat, "ardeur."

"Oui, zaštiťuji tak silně, jak mohu, přesto ses napojila. To se nikdy dříve nestalo."

"Je to proto, že mám vlastní ardeur?"

"To jediné se změnilo, takže ano, věřím tomu."

"Nebudeš ve stavu pomoci mi s Damianem, že?"

Povzdechl si a sklopil zrak. "Musím nasytit všechny své hlady, ma petite. Celá staletí jsem s ardeur tolik těžkostí neměl. Sdílím ho s tebou, ovlivňuje mne něco s tím spjaté. Nevěděl jsem, dokud jsi nevešla do budovy, že se to změnilo."

"Chceš říci, že se ovládáš tím lépe, čím jsi ode mne dál?"

Přikývnul.

"Co k čertu je ten 'ardoo-nesmysl?" zeptal se Bobby Lee.

Ohlédla jsem se po něm. "Až se budeme chtít svěřovat, dám ti vědět."

Bobby Lee zvedl obočí, pak výsměšně zasalutoval. "Vy jste šéf, ma'am... teď."

Hodila jsem to za hlavu a obrátila se zpátky na Jean-Clauda. "Co budeme dělat?"

Nathaniel navrhl: "Nakrmíme ho."

Koukla jsem po něm a ten pohled očividně stačil, němě rukou naznačil: už mlčím, a šel si stoupnout ke krbu. Všichni se posadili, kromě Gila, ten se choulil na zemi vedle jednoho z křesel, v rukách mačkal polštářek.

Obrátila jsem se na Jean-Clauda a tentokrát mne pro změnu hlas Micaha donutil zase se otočit. "Viděl jsem Anitu v-" ať už měl na jazyku cokoli, změnil to na "-zajetí toho ardeur, a tohle jako tamto nevypadá. Je příliš klidná."

Jean-Claude pohlédl přese mne na něj, viděl ho, myslím, poprvé, alespoň osobně. Zrakem putoval nahoru a dolů po jeho těle, prohlížel si ho jako něco, co chce koupit, nebo schválně urazit. Jako by uvažoval, jestli je to plnokrevný hřebec nebo zchromlý poník.

Micah urážku buďto nepochopil nebo má hroší kůži, protože se vydal směrem k nám. Pohyboval se ve zřídle své vlastní síly, jako by dokonce i tady, obklopený tím vším, co patřilo Jean-Claudovi, byl naprosto sebejistý, absolutně v pohodě. Pohyboval se jako tanečník, pružný jako z ocele, půvabný, silný. Při pohledu na něj se mi sevřel podbřišek. Jean-Claude vydal tichý zvuk. Začala jsem se obracet k němu, ale už bylo příliš pozdě, jeho štíty se roztříštily a ardeur zahřměl nade mnou. Mou pokožku rozpálila horkost, dech se zastavil, před očima jen barevný ohňostroj. Jean-Claudova potřeba se proháněla přese mne, skrz mne, ve mně. Křičela v mojí hlavě, tančila v nervech, protékala žilami. V tom okamžiku, kdyby žádal cokoli, úplně cokoli, musela bych říci ano.

Vidění se mi pročistilo a já našla Jean-Clauda na podlaze, napůl uvězněného v záplavě závěsů, které strhl z garnyží, takže seděl v hnízdě bílé a stříbrné. Tvář skoro ochablou potřebou, oči se už utápěly v oslepujícím modrém ohni.

Taky jsem byla na kolenou a padání si nepamatovala. A Micah mne zrovna bral za ruku, myslím, aby mi pomohl vstát, ale sotva se mne dotkl, ardeur přeskočil a on padl na zem vedle mě, jako by dostal pantokem mezi oči. Nohy ho už prostě neunesly. Zašeptal: "Ó, můj Bože."

Bodyguardi vyrazili a já musela zařvat: "Ne!" Na mém hlase vážně muselo něco být, protože všichni tři strnuli uprostřed pohybu. "Nikdo se nás nedotýkejte." Můj hlas byl vysoký, zoufalý. Existovalo reálné riziko, že by se ardeur mohl rozšířit po celé místnosti, od doteku k doteku. Máme dost problémů i bez toho.

Micah pustil mou ruku, ruce ochablé, složené v klíně, ale pouto bylo vytvořeno, a dotýkej se nedotýkej, nic to nezmění.

Jean-Claude vylézal z pelíšku lesklé látky, pomalu, co pohyb, to harmonie půvabu a nebezpečí. Nikdy nevypadal dravěji, než zrovna v tomto momentu.

"Jean-Claude," zašeptala jsem, "ne." Ale nemohla jsem se hýbat. Pozorovala jsem ho jako ptáček fascinovaný pohledem, jak se k němu plazí had, uvězněný mezi hrůzou a ryzí krásou hada.

Asher se zčistajasna zjevil v prostoru mezi látkou. Jean-Claude ztuhl, ale nebyl to ten klid, do kterého mohou upadnout prastaří upíři, byla v něm pulzující energie, spíš jako velká kočka chystající se skočit, než něco studené a plazí.

"Jean-Claude, musíš ardeur kontrolovat lépe." Objímal své paže, jako by ho cítil, minimálně se o něj otřel. Povšiml si nových tváří a navyklým, nacvičeným potřesením hlavou si rozpustil vlasy přes jizvy, odkrytou nechal jen tu perfektní polovinu,

Hlas Jean-Clauda zazněl hluboce a drsně. "Nemohu."

Mívala jsem strach. Teď se mne zmocnila čirá hrůza. Vzhlédla jsem na Ashera a viděla ho přes brvy vzpomínek na všechny ty chvíle, kdy jsme se ho dotýkali, všechnu tu krásu, všechnu tu nádheru, kterou jsem pořád měla před očima. Zašeptala jsem: "Pomoz nám!"

Asher zavrtěl hlavou. "Jestli to vtáhne i mne, nikomu to nepomůže."

"Ashere, prosím!"

"Jakmile se nakrmí, všechno bude v pořádku, prostě ho nech nakrmit."

Zavrtěla jsem hlavou. "Ne, ne tady, ne takhle."

Micah nechápal: "Jestli to pomůže, proč mu nedovolit se nenakrmit?"

Obrátila jsem se na něho, a už jen to samo o sobě stačilo, abych měla pusu dokořán jako kapr, dech zatajený. Skoro, jako by si na něj ardeur pamatoval, jako na nějakou šťavnatou mňamku, kterou chce znovu ochutnat.

Dva neplatné pokusy a až pak ze mne vypadlo: "Ty to nechápeš."

Vysvětlení se ujal Zane: "Anita Jean-Claudovi nedovoluje se z ní krmit." On a Cherry seděli na opačném konci gauče, dávali si pozor, s očima vytřeštěnýma, aby se neocitli poblíž nás.

"Já měl za to, že je jeho lidskou služebnicí," namítl Micah.

"Je," to chraplavě zašeptal Jean-Claude.

Něco na tom jediném slovíčku mne donutilo podívat se na něj, přinutilo mne upřeně se zadívat do těch zářících modrých očí. Už mne nemohl polapit do pasti svého pohledu, protože jsem jeho lidskou služebnicí, ale dnes v noci byly ty studánky plné modrého ohně zvláštně vábivé. Chtěla jsem vzít jeho tvář do dlaní, chtěla jsem ochutnat ty pootevřené rty.

"Anito!" Asherův výkřik mne osvobodil za zajetí, přinutil podívat se na něho.

"Pomoz mi."

"Může se najíst ze mne." Tohle řekl Micah, hlas tichý. Všichni jsme se naráz obrátili a zírali na něho.

Ošil se, vypadal teď méně sebejistě. Myslím, že na našich tvářích spatřil něco, kvůli čemu zaváhal, ale statečně to zopakoval. "Jestli tohle vyléčí trocha krve, jsem pro."

"Krev už dnešní noci měl," řekl Asher. "Není to krev, co potřebuje, ale... voir les anges."

"Anglicky, Ashere, tomuhle jsem nerozuměla dokonce ani já," okřikla jsem ho.

Zamával rukama, jako by mazal houbou tabuli. "Potřebuje uvolnění..." Zabrebentil něco franštinou, jako když bičem mrská, a já tomu nedokázala porozumět. Asher musí být vážně v úzkých, že ho angličtina nechala na holičkách.

Pečlivě jsem se nedívala na Micaha, když jsem se pokusila o vysvětlení. "Ardeur, Jean-Claude potřebuje nasytit ardeur."

"Potřebuje sex, ne krev," přeložil Nathaniel. Hlas měl tichý, ale dost Filipa, aby stál, jak nejdál mohl a neopustil přitom místnost. Neměla jsem mu to za zlé.

"Když ses ze mne krmila poprvé, nešlo o soulož, jen o kontakt."

Přikývla jsem, pořád jsem se usilovně snažila nepodívat se na žádného z mužů. "Vzpomínám si."

"Kontakt je v pohodě," ozval se Micah.

Musela jsem se na něho podívat a překvapení bylo tak veliké, že jsem, jen na vteřinku, skoro přeprala ardeur, téměř jsem mohla myslet. "Jaký druh kontaktu?"

"Sexuální kontakt." Jeho tvář byla velmi upřímná, oči vážné, jako by, i on, mohl zase myslet. "Řekl jsem, že udělám cokoli, abych byl tvým Nimir-Raj, Anito. Co mám udělat, abych tě přesvědčil, že to myslím vážně?"

"Co nabízíš, Micahu?"

"Cokoli potřebujete." Podíval se přese mne na Jean-Clauda. "Cokoli potřebujete, vy oba."

Ucítila jsem, jak Jean-Claude zpozorněl, skoro na fyzické úrovni, a ardeur byl zpět, dost silný, abych se v něm utopila. Dech mi zaskočil v krku, srdce mi bušilo příliš splašeně, než aby šlo polykat. Ozval se Jean-Claudův hlas, myslím, že v mojí hlavě, protože jeho rty se nepohnuly. "Buď opatrný, co nabízíš, mon ami, dnešní noci je má sebekontrola vskutku ubohá."

Micah odpověděl, jako by Jean-Clauda slyšel i on. "Spolu s Ulfricem jste byli ménage a trois. On je pryč. Já jsem zde a zůstávám. Budu Anitiným Nimir-Raj, ať už to obnáší cokoli."

Podařilo se mi se zeptat: "Kdo říkal, že jsme byli ménage a trois?"

"Každý."

Zajímalo by mne, kdo byl ten každý, protože jsem věděla, že to nebyl každý.

Jean-Claude se zase pohyboval vpřed, bolestně pomalu, každé hnutí tak plné energie, tak plné potenciálního násilí a půvabu, že skoro bolelo to sledovat. Zrychlilo mi to pulz, tak tak jsem dýchala - zvlhla jsem. Do prdele, do prdele, do prdele.

"Jean-Claude, ne," ale můj hlásek jenom šepotal.

Jeho ústa se vznášela nad mými, pak na vteřinu obrátil obličej k Micahovi. Pozorovala jsem ty dva upřeně hledět jeden na druhého, na vzdálenost pouhých palců, a cítila moc pulzovat ve vzduchu mezi nimi. Jean-Claude se pohnul tak pomaličku, aby překlenul vzdálenost mezi nimi, že to skoro bylo jako dívat se na zpomalený film. Micah tam seděl, čekal. Nešel mu vstříc, ale ani necouval. Nejprve jsem si myslela, že se líbají, pak jsem díky nějakému světelnému klamu zahlédla škvíru mezi jejich ústy. Nedotýkala se, ještě ne. Pozorovala jsem jejich rty, tak rozechvělé, tak blízko, a část mne chtěla, aby se dotkly, ale Jean-Claude se držel zpátky, dokud Micah nezavřel oči, jako by už dál nedokázal opětovat pohled těch zářících safírů, jako když odvracíte zrak od slunce příliš jasného, než aby do něj šlo hledět.

A Jean-Claude stále nerušil tu mizivou mezírku. Byla velká právě tak na jemné dýchnutí, mrsknutí jazyka a on se stále držel... dotek nedotek. Napětí narůstalo, rostlo a rostlo, až se mi z toho chtělo křičet. Neuvědomila jsem si, že se sunu směrem k nim, dokud se oba najednou neotočili a úplně zblízka se na mne nepodívali. Mé oči přelétaly z jednoho na druhého. Oči jako modrý oheň. Oči jako žluto zelená oblaka. Micahovy oči mi zelenaly před očima, až byly světlé, světlezelené jako jarní listí. Zaostřil na mne. Nedokázala bych vysvětlit, jak to vím, ale tohle je pohled, se kterým loví, soustředěný, zostřený, zorničky skoro ztracené v barvě duhovek.

Uvědomila jsem si, že jsem odstrčila ardeur. Oba mě přitahovali, ale už jsem zase dokázala myslet, cítit i něco jiného, než žár. Cvičíte-li jeden druh metafyzické kontroly, myslím, že vám to dá náskok i v těch ostatních. Úleva mne oslabila, snad bych se měla stočit na zemi do klubíčka a zdřímnout si. Nevrhneme se na sebe jako pažravé chlípné příšery. Hurá.

Odtáhla jsem se, začala pozadu odlézat. Zrak Jean-Clauda mne sledoval, ale nehnul ani brvou, aby se mne dotknul. V jeho poloze, jak zůstával na všech čtyřech, bylo cosi, co mi dávalo tušit, že ardeur stále svírá otěže. Ale jestli se dokážu ubránit sáhnout po něm, budeme v pořádku. Pozoroval mne jako hladový, který kouká, jak mu první kus žvance po mnoha dnech odnáší pryč. Ale hrál čestně, zůstal, kde byl, nechal mne se odplazit. Znal pravidla. Micah ne.

Vztáhnul po mně ruku a já sebou hodila dozadu na zem, jako rozmazaná šmouha, rychlostí, jaké jsem nikdy dřív schopná nebyla, jenže ani Micah není člověk. Šel po mně pohybem, který byl příliš rychlý, aby ho moje oči zaznamenaly, takže se nade mnou ocitl dřív, než má mysl vůbec zaregistrovala, že se dal do pohybu. Magie v praxi.

Strnul přímo nade mnou, balancoval na rukou a polštářcích prstů, skoro, jako by dělal klik. Natáhla jsem kolem něho ruku, snažila se ho nedotknout. Měla jsem ještě čas říci: "Ne, to ne," pak se staly dvě věci najednou. Micah mi klesl na hruď a Jean-Claude popadl mou vztaženou ruku. Možná si myslel, že se natahuji po něm. Nevím. Ale v okamžiku, kdy jsme se dotkli, žár se přehnal po nás, skrz nás, a nezbylo nic, než potřeba.

50

Políbili jsme se a bylo to, jako by naše ústa splývala a postupovalo to stále níž. Moje ruce sklouzly přes Micahovu košili a to mi nestačilo. Roztrhla jsem ji, rvala mu ji z těla, dokud jsem dlaněmi nenarazila na pevnou, hladkou hruď, kůže pod mými prsty připomínala hřejivý satén. Micah mne najednou mačkal do země, byl tak těžký. Otevřela jsem oči a našla nad námi Jean-Clauda, na Micahovi, tiskl nás oba do podlahy. V jednom momentu jsem potkala jeho oči, spatřila zuřivost v tom slepém modrém ohni, pak byly jeho paže kolem Micaha, a on menšího muže trhal pryč.

Posadila jsem se, pozorovala je kutálet se po zemi, bojovat. Zlost, frustrace a nebetyčná únava ve mně vzkypěly, až tam pro ardeur nezbylo místo. Byla jsem unavená bojováním, tak strašně unavená.

Ucítila jsem krev jako rozžhavený bodec procházející středem mého těla. Ten pach byl skoro sexuální. Tak to by stačilo. Vytáhla jsem Browning a mířila místností. Na zlomek sekundy jsem ty dva měla na mušce. Na zlomek sekundy mi to připadalo jako dobrý nápad. Pak jsem posunula zbraň o kus dál a poprvé zaregistrovala, že tady nezbyl nikdo, jen my. Dobré vědět, že jsme neměli obecenstvo. Namířila jsem pistoli na přehnaně vypolstrovaný gauč a vystřelila. Jeden z té záplavy malých zlatých a stříbrných polštářků vyskočil do vzduchu. Rána hřměla kamennou místností, jako by ty těžké závěsy zvuk zachytily, držely ho kolem nás.

Oba strnuli. Micahovy ruce měly drápy, drásaly Jean-Claudova záda, protože jinam nedosáhl. Jean-Claudova tvář byla zabořená do Micahova krku, tělo na tělo, takže vše životně důležité měl kryté, sám se přitom pokoušel vyrvat Micahovi hrdlo.

Zamířila jsem na ně. "Dost, nechte toho, oba dva nebo tu další koupí jeden z vás. Přísahám Bohu, že vás zastřelím."

Jean-Claude se zvedl, pusu červenou, upatlanou od krve, stékala mu na bradu, dolů po krku. Té krve bylo tolik, že jsem se začala bát podívat na Micahův krk. Micahovy drápy zůstaly Jean-Claudovi v zádech. Viděla jsem napětí, jako by se každý jeho sval chystal zarazit je ještě hlouběji.

"Nimir-Raj mě drží, ma petite. Nemohu se hnout."

"Micahu, pusť ho."

Micah se ani nehnul, a myslím, že mu to nemůžu zazlívat, ale... namířila jsem pistoli na jeho hlavu, jediné místo, abych měla přesnou mušku. Drobný příval paniky, že možná budu muset stisknout spoušť, pak mne zalil klid a já se ocitla v té oáze klidu, kde je jen bílý šum, do níž se nořím, když zabíjím. Nejsou zde žádné pocity, není tady skoro nic.

"Já... tě... usmrtím, Micahu." Můj hlas zněl stejně prázdně, jak jsem se cítila.

Micah pomalu otočil hlavu, aby se na mne podíval. Z levé strany krku mu tekla krev, stékala po rameni, na prsa. Koupal se ve vlastní krvi. Viděla jsem, jak se hrne ven a teče pořád dál a dál, ale ne rovnoměrně. Krev stříkala v rytmu tepu srdce. Kurva fix.

"Pusť ho, Micahu, prokousl ti krkavici." Sklonila jsem zbraň a začala zkracovat vzdálenost mezi námi.

Micah vzhlédl na upíra, drápy pořád v pohotovosti v Jean-Claudově těle. "Jestli umřu, chci ho vzít s sebou."

"Pro Nimir-Raj tvé síly by mělo být docela snadné zahojit takovou malou ranku," provokoval Jean-Claude, stále přimáčknutý na jeho tělo, pěkně důvěrně.

Micah vytáhl drápy z Jean-Claudových zad. Jean-Claude se pohnul právě tak akorát, aby se zvedl na ruce. Uviděla jsem Micaha se napnout zlomek sekundy předtím, než jeho paže zasvištěla tou neuvěřitelnou rychlostí, tak rychle, bleskurychle. Jean-Claudův krk ještě ani nezačal krvácet, když už Micahova ruka zase klidně ležela podél jeho boku. Krvavý gejzír vytrysknul z hrdla Jean-Clauda.

"Zahoj tohle," ucedil Micah.

Já tam stála jako solný sloup a pozorovala, jak se ti mí dva idioti snaží vykrvácet k smrti. Zkurvysyn matkošuk.

51

Jean-Claude napůl odpadl, napůl se z Micaha odsunul. Krev z něho stříkala v rudých přeprškách, jak se zvedal na všechny čtyři, zakašlal, snažil si pročistit krk. A krev vystříkla prudčeji.

Zaječela jsem, nejdřív neartikulovaně, pak mě napadlo něco lepšího. Ječela jsem: "Ashere!"

Micah se už obaloval černou srstí, kosti klouzaly dovnitř a zase ven, svaly se přetvářely, sem tam zablesklo narůžovělé maso. Promění se a vyléčí se, ale Jean-Claude se proměnit nemůže.

Popadla jsem Jean-Claudovu ruku a ve chvíli, kdy jsem se ho dotkla, znamení mezi námi vzplanula. Dusila jsem se vlastní krví, topila se v ní. Silné ruce se mi zarývaly do paží, prsty jako studený kámen. Zamžourala jsem a spatřila Jean-Claudovu tvář zářit jako leštěný alabastr, bílým vnitřním jasem. Jeho pleť žhnula pod nánosem krve na spodní části obličeje, jako rubíny rozprostřené po diamantech. Jeho oči byly jako planoucí jezírka roztavených safírů, může-li být oheň studený, bolestně studený. Z jeho těla zavál vítr, z našich těl, a byl to chlad hrobu, co kolem nás tančil, rozevlával nám vlasy kolem tváří. Vztáhli jsme tu studenou moc do prostoru, tam ven, aby našla Richarda, a stejně jako předtím, odpověď přišla na naši kůži. Zčistajasna vedle nás klečel Jason. Neměla jsem čas žasnout, že je uzdravený. Dotknul se nás a znamení patřící Richardovi se rozhořelo v jeho těle, teplo, aby si zatančilo s naším chladem. A já věděla, že Micah klečí za mnou, chlupatý a s drápy. Cítila jsem ho v zádech stejně jako Jasona, jako by k nám byl připoutáván.

Micah se vrhl dozadu, řval: "Nééé." Pouto bylo přetnuto a se mnou se na moment zhoupnul svět, jako by část mé opory zmizela, pak se tam zjevil Nathaniel a svět byl zase pevným bodem ve vesmíru.

Klečeli jsme, svázáni tělem, magií a krví. Pozorovala jsem maso na Jean-Claudově hrdle srůstat, opravovat se, přetvářet, modelovat, až bylo zase dokonalé a bílé, obkroužené krejzlíkem vlhké krve. Zahojil se tak rychle, že ani neměla čas uschnout.

Ucítila jsem růže, ne tu slabounkou vůni potpourri, ale smyslnou, co se vám rozpouští na jazyku, starodávné zahradní růže, jako bych se v jejich přeslazeném aroma topila. Bylo to jako nořit se do medu, o kterém vím, že je v něm jed.

Med, medově hnědé oči. Vzpomněla jsem si na světle medové oči Belle Morte. "Cítíte růže?" zeptala jsem se.

Jean-Claude obrátil v modři utopený zrak ke mně. "Růže? Nečichám nic, jen vůni tvého parfému a pleti." Ovoněl vzduch. "A krev."

Nathaniel a Jason byli ztracení v úžase nad tím přílivem síly, ale nikdo necítil růže, jen já. Kdysi jsem cítila parfém, když jistá Vládkyně města používala svou magii. Můj kamarád a kolega oživovatel, Larry Kirkland, ho cítil také, ale tady ten odér nikdo jiný ucítit neuměl.

Zahleděla jsem se do očí Jean-Clauda, ne svým fyzickým zrakem, ale svou magií, a objevila něco, co nebyl on. Něco zákeřné. Co mi vyvedla poprvé, bylo jako dostat pantokem mezi oči. Tohle byl stilet ve tmě.

Našla jsem v něm stočené vlákno její moci, a sotva je má magie, má nekromancie, odhalila, vlákno se rozvinulo, otevřelo a bylo to jako rozrazit okno dokořán. Načapala jsem ji sedět v jejím pokoji u ohně, ve světle voskovic, jako by elektřinu ještě nevynalezli. Byla oděna do bílé krajkové róby, všechny ty černé vlasy ne nepodobné černému vodopádu kolem ní, a váza růžových růží hned vedle její bledinké ručky. Obrátila ty obrovské, světlehnědé oči na mne, a já na její tváři spatřila údiv, šok. Viděla mě klečet tady spolu s těmi muži, jako já viděla ji před toaletním stolkem s růžemi.

Odstřihla jsem ji, vykázala z Jean-Clauda, jako jsem ji prve vykopla ze sebe. Bylo to snazší, protože se ho nepokusila posednout, jen jím manipulovala, byla tím temným našeptávačem, který ho postrčil přes okraj propasti.

Jean-Claude se najednou nachýlil, jako by se mu zatočila hlava. Pozvedl ke mně oči, už normální, modro-modré, půlnoc mu je mohla leda závidět. Na tváři měl strach, neskrýval ho. "Měl jsem dojem, že vidím Belle, seděla před svým zrcadlem."

Pokývala jsem hlavou. "To nebyl jen dojem."

Hleděl na mě a myslím, že jen naše spojené ruce ho uchránily před sesutím se na zem. "Oslabila mou kontrolu nad ardeur."

"A také kontrolu nad prchlivostí."

"Co se stalo?" zeptal se Asher.

Vzhlédla jsem a zjistila, že všichni už jsou zase zpátky v místnosti. "Je něco z téhle krve vaše, ma'am?" zajímal se Bobby Lee.

Zavrtěla jsem hlavou. "Nemám ani škrábnutí."

"V tom případě se možná ani nedostaneme na černou listinu unie bodyguardů, za opuštění klienta v nouzi. Nechali jsme vás tady napospas kožoměnci a upírovi, aby o vás mohli bojovat." Rozdurděně potřásal hlavou. "Až nás příště požádáte, abychom nezasahovali, protože si řešíte milostný život, neposlechneme."

Znovu jsem zavrtěla hlavou. "Probereme to později."

"Ne, ma'am," řekl, "žádný takový."

Nechala jsem to plavat. Na hádku, času dost, nač ten shon. Kromě toho, měl nebezpečně blízko k pravdě. Kdybych se mezi ty dva připletla ve špatné chvilce, kdo ví, co všechno se mohlo přihodit?

Jean-Claude něco tiše povídal, naléhavým tónem, Asherovi. Mluvili francouzsky a já pořád nerozumím dost, abych zachytila víc, než sem a tam slůvko. Uslyšela jsem Belle, jasně, několikrát.

Asher, anglicky, řekl: "Vzpomínáš si na Marcela?"

"Oui. Jedné noci zešílel a vyvraždil celou svou domácnost."

"Včetně svého lidského služebníka," zdůraznil Asher, "což zabilo i jeho samotného."

Dva upíři zírali jeden na druhého. "Nikdo nikdy nepochopil, co to zapříčinilo," odtušil Jean-Claude.

"Jaká to shoda náhod," pokračoval Asher, "jen o dvě noci později měl bojovat s Belle, o její křeslo v radě."

Jean-Claude se chopil Asherovy podané ruky a dovolil, aby mu pomohl na nohy. Asher musel Jean-Clauda ještě stabilizovat rukou na jeho lokti. "Taková shoda náhod, že se mnozí snažili dokázat, že ho otrávila, nebo něco podobného."

Jean-Claude kývnul, přejel si dlaní po obličeji, jako by mu pořád bylo mdlo. Já jsem necítila nic, jako by mne má nekromancie chránila před čímkoli, co mu Belle udělala. "Sama rada se snažila dokázat jí vinu a pohořela," řekl Jean-Claude.

"Najali si čarodějnici, aby to prověřila z hlediska magie?" zeptala jsem se. Vstala jsem bez pomoci, prostě pohodička. I Nathaniel a Jason se dostali na nohy bez následků na zdraví, vyjma Jasonova přihlouplého křenění, které ho často chytalo poté, co přebral sílu.

Upíři na mne upřeli zrak. "Non," hlesl Asher, "nikoho to nenapadlo."

"Proč ne, do pekla?"

"Protože, ma petite, by neměla být schopná udělat něco takového Vládci města, dokonce, ani kdyby pocházel z její pokrevní linie. Že by to dokázala způsobit Vládci města, který nebyl z její pokrevní linie, bylo nemyslitelné."

"Nemožné," dodal Asher.

"Myslím, že je to docela dobře možné," řekla jsem. "Přistihla jsem ji při činu."

"Kdo je ta Belle?" optal se Micah vrčivým hlasem leoparda.

Obrátila jsem se na něho, a něco mi muselo být poznat na nose, protože Merle se pohotově postavil před něj, a oba krysodlaci byli najednou ve střehu a šinuli si to ke mně. Nevím, co bych řekla, asi něco hodně rozhněvaného, protože Micah mě předběhl.

"Prokousnul mi hrdelní žílu, Anito. Mám právo se bránit, když se mi někdo snaží sežrat krk."

"Vzpomeň si, jsem jeho lidská služebnice. Umře a možná budu mít po srandě i já."

Obkráčel Merleho, kradl se tudy na ohnutých nohách s kočičími tlapkami. "Takže jsem ho prostě měl nechat mne zabít?"

"Ne," bránila jsem se, "ne, ale tvé zranění tě na životě neohrozilo. Tos už dokázal. Nemáš ani škrábnutí."

"Vyléčil jsem je, ano, ale každý kožoměnec by to nedokázal. Poranění od upíra je hodně podobné stříbru, může usmrtit, a většině z nás se hojí, jako kterémukoli člověku." Stál velmi blízko u mne, zeleno-zlaté oči blýskaly vzteky. "Měl v úmyslu mě zabít, Anito, ani vteřinu si nemysli, že ne."

"Má pravdu, ma petite, kdyby mne nezadržel, vyrval bych mu hrdlo."

Otočila jsem se zpátky na Jean-Clauda. "Co to říkáš?"

"Viděl jsem ho na tobě a zešílel žárlivostí. Chtěl jsem mu vážně ublížit, ma petite. On se jen bránil."

"Neměl zasadit ten poslední úder. Boj skončil."

Jean-Claude pohlédl přese mne na Micaha, a v jeho tváři se objevilo cosi jako - respekt, myslím. "Kdyby on udělal mně to, co já jemu, neměl bych jiné volby, než mít poslední slovo," vypadal, že vybírá správnou formulaci, a nakonec se rozhodl pro: "důrazné."

"Důrazné? Kurva, skoro ti podřízl krk."

"Poté, co jsem se já pokusil o totéž."

Kroutila jsem hlavou. "Ne, ne, já ne..."

"Co, ma petite, vážně chceš tvrdit, že kdyby ti někdo rozerval hrdlo, pokusil se tě připravit o život, že bys ho nezastřelila?"

Otevřela jsem pusu, abych se přela, zavřela ji, zkusila to znovu, a nechala toho. Podívala jsem se na něho, pak zase na Micaha, na Jean-Clauda, jak na tenise. "No jo, do prdele."

"Nimir-Raj stanovil meze, ma petite. Je ochotný vyjít vstříc až k jisté krajní mezi - za tuto hranicí však ustoupit nehodlá."

Micah přikývnul, a v chlupatém tělo to vypadalo nemotorně. "Ano."

"Máš stejná pravidla, ma petite, stejně jako já. Jediným rozdílem je, že hranice každého z nás tří vede jinudy. Ale jistá hranice je tu pro nás pro všechny."

"Jak se vy dva můžete chovat tak klidně a rozumně? Skoro jste se navzájem zamordovali!"

Koukli se na sebe, jako bych tam ani nebyla, zase, a v tom pohledu cosi zajiskřilo. Cosi ryze mužské a tajemné, jako by už pouhý fakt, že jsem holka, znamenal, že to prostě nepochopím, a že mi to ani nemůžou vysvětlit. Čímž se to pro mne vysvětlovalo.

"Aha, skvělý, skvělý, zabijete jeden druhého a jsou z vás kámoši až navěky."

Jean-Claude vystřihl jedno z těch půvabných galských pokrčení rameny, tvář pořád upatlanou Micahovou krví. "Řekněme, že jsme si porozuměli."

Micah souhlasil.

"Ježíši, jen chlapi dokážou uplést přátelství z takovéhohle průseru."

"Ty se kamarádíš s monsieur Edwardem. Copak vy dva jste se ještě nikdy nepokoušeli zabít?" odtušil Jean-Claude.

"To je něco jiného."

"Proč?"

Zkusila jsem se dohadovat, ale pak sklapla, protože bych vypadala hloupě. "Fajn, fajn, co teď? Dáte si pusu a udobříte se?"

Podívali se na sebe a v tom pohledu zase byla jakási vážnost, ale jiného druhu. "Do hajzlu," ulítlo mi.

"Myslím, že začneme omlouváním," řekl Jean-Claude. "Z celého srdce lituji nedostatečnosti mého sebeovládání."

"Já také," vrčivě navázal Micah, pak dodal, "a lituji, že jsem se tě musel pokusit zabít." Zajímavě formulováno. Ne, lituji, že jsem tě skoro zabil, ale lituji, že jsem se tě musel pokusit zabít. Zahlédla jsem Micahův rys nemilosrdnosti. Nebyl výraznější, než můj, ale stejně mi vadil. Nebyla jsem si jistá proč, ale vadil.

Nevěděla jsem co si počít, tak jsem se rozhodla změnit téma. "Jsi dost v pohodě, abys pomohl dostat Damiana z rakve?"

"Spotřeboval jsem veškeré své rezervy, ma petite. Musím se zase nakrmit." Zvedl ruku. "Ale ne ardeur, jen krví."

Jen, říká on.

"Prve jsem nabídl, že tě nechám najíst. Ta nabídka stále platí," řekl Micah.

"Ne, Micahu," namítl Merle.

Micah se dotknul paže velikána. "To je v pohodě."

"Nebojíš se, že se ti zase pokusím rozervat hrdlo? Poslechl bych svého osobního strážce."

"Řekl's, že jsme si porozuměli."

"Pravda."

Hleděli na sebe a já skoro cítila stoupat hladinu testosteronu.

Micah se usmál, nebo se o to aspoň pokusil. V napůl leopardí podobě to bylo spíš blýsknutí bílých tesáků v černé srsti. "Mimochodem, než mě zase kousneš, chce to lepší předehru, jinak tě zabiju."

"Potěší-li to tebe, bude mi potěšením," opáčil Jean-Claude. Pak se zasmál, hmatatelný zvuk, který mne hladil po kůži, rozechvíval mne. Micah na něj zareagoval, oči otevřené doširoka. Ještě nikdy Jean-Claudův smích neslyšel. Jestli si myslí, že smích, je něco zvláštního, inu, to nejlepší určitě teprve přijde.

"Děkuji ti za tvou navýsost velkomyslnou nabídku," řekl Jean-Claude, "ale mám raději, když mé jídlo nemá srst."

"Maličkost," zavrčel Micah. Pustil Merleho paži a předvedl své kouzelnické číslo bleskové proměny. Opálená pleť vstřebávala srst jako vodní hladina vhozené kamínky. Než bys okem mrkl, stál tam nahý a dokonalý, na hladké pokožce po souboji ani stopy. Ani jeho ohoz, ani sponka ve vlasech, proměnu nepřežily. Ale kupodivu mu vlasy spadaly kolem obličeje rovně, jako by si pamatovaly, že si je stáhnul dozadu, ještě mokré. Vlasy měl stále bohaté, ale lépe mu rámovaly tvář, méně braly oči, takže jste byli sto si všimnout jemné linie lícních kostí, těch neobyčejných kukadel.

Uslyšela jsem někoho zadržet dech a nebyla jsem to já. Myslím, že Jean-Claude, ale jistá jsem si tím nebyla. Nezáleželo na tom, nechtěla jsem to vědět.

"Nemáš ani závrať, nebo ano?" optal se Jean-Claude.

Micah zavrtěl hlavou.

Jean-Claude zvedl obočí, sklopil zrak, zasnažil se a postupně převzal kontrolu nad svou tváří, až získal dokonale prázdný výraz, ale pár vteřin mu to trvalo. "Očistím se," zběžně ukázal na krví nasáklé šaty, "než využiji takového štědrosti, ano?"

Micah lehce kývnul.

"Nejdeš se koupat," vyhrkla jsem.

"Jen narychlo, ma petite."

"Nikdy v životě ses nevykoupal narychlo."

Asher vyprskl smíchy, pak se ho pokusil zadusit, ale uspěl jen dílem. Bezmocně rozhodil rukama doširoka. "Mon cheri, má pravdu."

"Měl bych poprvé zapůsobit pokrytý tímto?"

Asherova tvář okamžitě zvážněla, jako by někdy stisknul vypínač. Obrátil vážnou, prázdnou tvář k Micahovi, který pohled opětoval. Jestli ho zkoumavý zrak vyváděl z míry, nedal to najevo.

Asher si povzdechl. "Myslím, že ne."

"A čím se máme zabavit tu hodinu, co ti zabere ráchání ve vaně?" zeptala jsem se jízlivě.

"Bude to rychlovka, ma petite, mé čestné slovo."

Zkřížila jsem si ruce na břiše. "Uvěřím, až uvidím."

"Ma petite, dal jsem ti své čestné slovo."

"Jde-li o důležité věci, tvé slovo nemá chybu, ale když dojde na parádu, ztrácíš pojem o čase."

"Myslel jsem, že slovo dělá muže," ozval se Bobby Lee.

Koukla jsem na něho, pak zase na upíra. "Povídali, že mu hráli."

Bobby Lee se zasmál, ale nikdo jiný."

52

Posadila jsem se na bílé kanape se zbrusu novou dírou po mé kulce. Micah se posadil vedle mne a vzhledem k tomu, že byl nahý, to bylo... zajímavé. Nepříjemné a jaksi dráždivé současně. Nepřestával se pokoušet si se mnou povídat a já zjistila, že mi dělá potíže udržovat oční kontakt, což byl pěkný trapas.

Bobby Lee a Cris zůstávali poblíž mne, poflakovali se vzadu a kousek stranou, protože jsem je donutila nedýchat mi na krk. Prostě nemám ráda ozbrojené lidi za zády, ledaže je znám opravdu dobře. Krysodlaci tady byli, aby mě chránili. Věřila jsem, že svou práci odvedou, protože jim to Rafael přikázal, ale stejně jsem nechtěla, aby mi až po zuby ozbrojení stáli za zády. Merle se potuloval kolem krbu, hlídal Micaha a moje bodyguardy. Gil se doslova schovával v koutě, nebo skoro - tohle vážně není zrovna vyrovnaný jedinec - ostatní se courali místností. Kromě Ashera.

Ten seděl v křesle naproti gauče a pozoroval nás. Své úžasné vlasy si potřásáním hlavy rozvolnil po obličeji tak, že byla vidět jen tvář bez chybičky, a dozíralo na nás jen jedno ledově modré oko. Jeho tvář nic neprozrazovala, ale přesto jsem cítila tíhu jeho pohledu, jako tlak něčí ruky. Tvář ho možná nezrazovala, ale věnoval nám nějak moc pozornosti.

Už už bych se zeptala proč, když vtom mezerou v závěsech prošel Jean-Claude. Neodolala jsem a mrkla na hodinky. Uběhlo jen dvacet minut. Chodím s ním, tu a tam, téměř tři roky. Dvacet minut na očistu není nic míň, než zázrak. Jeho černé vlasy byly stále vlhké a těžké, jak jinak, fénováním čas neztrácel. Oblékl si jeden z mých svých nejoblíbenějších županů, černý, lemovaný černou kožešinkou. Rámovala protáhlý trojúhelník bledé, dokonalé hrudi. Župan byl rozevřený natolik, že bylo vidět spáleninu ve tvaru kříže, a jak vklouznul do pokoje, zahlédli jste skrz chloupky lemování bříško. Přepásaný byl jen velmi ležérně, ne tak pečlivě jako obvykle.

Na tváři mu hrál takový ten úsměv, který jasně říkal, že jeho hrdý majitel dobře ví, že vypadá báječně, a že také ví, jak na mě působí, pak pohledem vyhledal Micaha. Byla jsem dost blízko, abych viděla, jak se Micahův tep zrychlil, poskakoval mu pod kůží krku jako uvězněný žabáček. Pokusil se dívat Jean-Claudovi do očí, ale nakonec pokorně sklopil zrak a začervenal se.

Jeho reakce na oplátku zrychlila můj tep. Vrátila jsem se pohledem k Jean-Claudovi, který doslova a do puntíku plynul směrem k nám, dychtivě jsem se pásla na bledých chodidlech pod černou róbou na bílém koberci. Měl oči jen pro Micaha. To mne zvedlo na jedno koleno, se zadkem opřeným o područku gauče. Ozval se ve mně zvláštně majetnický pud, skoro žárlivost, jako by bylo na mně hájit Micahovu čest. S Richardem a Jean-Claudem jsem nikdy nic takového nepocítila, jenže... když se to tak vezme, Jean-Claude se na Richarda tímto způsobem nikdy nepodíval. Protože Richard by mu za to, hodináři prominou, rozflákal ciferník.

Micah skoro Jean-Clauda zabil za urážku, kvůli které by se zase Richard nepral, přesto tady teď sedí zrůžovělý jako pivoňka, celý nesvůj, ale ne rozzlobený.

Jean-Claude stanul před námi, tak blízko, že kožešinový lem županu hladil Micahovy holé nohy. "Nerozmyslel sis to, mon minet?"

Micah zavrtěl hlavou, pak zvedl obličej, aby pohlédl na upíra. V jeho pohledu byla současně bezbrannost i varování. "Nerozmyslel."

"Bon." Jean-Claude před ním poklekl. "Jsi mocný ve vlastním ranku, a nejsi mým zvířetem na zavolání. Možná nebudu schopen obloudit tvou mysl a učinit tuto dégustation rozkoší. Můžeš být schopen držet si mne od své mysli dál."

Micah přikyvoval, husté vlasy mu rámovaly tvář. "Chápu."

"Dáváš nějakému místu přednost, odkud mám krev vzít?"

"Krk bolí méně," bez vytáček odpověděl Micah.

Jean-Claude zvedl obočí. "Tys to už někdy dřív dělal?"

Micah se pousmál, ten úsměv nebyl šťastný. "Už jsem dělal spoustu věcí."

Jean-Claude zvedl obočí a podíval se na mne. Pokrčila jsem rameny.

"Výtečně, mon minet." Vstal jediným půvabným pohybem, róba kolem něj zavířila jako šaty, dávajíc na moment očím všanc holé nohy, jak obcházel gauč. Zastavil se přímo za Micahem, položil mu ruce na ramena. Nehladil je ani netiskl, jen nechával dlaně položené na tom hladkém, teplém těle.

"No tak, do toho," vyhrkl Merle.

Micah otočil hlavu a křísl pohledem o leopardodlaka. "Merle." Jedno slovo, ale ten veliký mužský se hned ztěžka opřel o krb, ruce zkřížené na hrudi, tvář zasmušilou, moc nešťastný osobní strážce. Ale udělal, co mu řekli.

Jean-Claude jednou rukou přejel Micahovi po ramenou, až mu uložil paži křížem přes prsa. Volnou rukou zatím odhrnoval Micahovy vlasy, odhaloval mu tvář a dlouhou linii hrdla. Micah dal hlavu trochu na stranu, tím Jean-Claudovi poskytl lepší úhel. Ten pohyb připomínal ženu stoupající si na špičky pro polibek, vstřícnost sama.

"Možná by to chtělo trochu soukromí," ozvala jsem se ochraptěle a oba muži se na mě podívali.

"Jak je libo, ma petite." Všichni odešli, kromě Merla, Bobbyho Lee a Ashera. Minimální ochranka, co nám měla zabránit pozabíjet se navzájem. Poté, co se prve odehrálo, jsem vážně nedokázala vymyslet žádný dobrý důvod, aby nás nechali úplně samotné. Když se všichni usadili, Jean-Claude obrátil pozornost zpátky k Micahovi.

Jean-Claudovy prsty mu uhladily vlasy za uši, odhalily tak celou jednu tvář, lasturu ucha. Zátylek Micahovy hlavy si něžně přivinul na hruď, obnažila se tak dokonce ještě delší křivka hrdla. Micah byl dokonale odevzdaný, oči zavřené, na tváři mír. Jen pulz bijící mu v krku jako polapené zvířátko usvědčoval všechen ten klid ze lži.

Jean-Claude se k němu sklonil, pusu dokořán, rty odhrnuté, ale dokonce i takto zblízka jsem špičáky jen stěží zahlédla. Zakousnul se, zostra, nečekaně. Micah se zajíknutím zalapal po dechu, ten mu uvíznul v hrdle. Jean-Claudův stisk zesílil, hlavu i ramena si přitiskl pevněji k sobě. Viděla jsem svaly v Jean-Claudových čelistech pracovat, hrdlo křečovitě polykalo. Jeden z nich vydával tiché hrdelní zvuky a já si nebyla jistá kdo.

Jean-Claude se zvedl dozadu, Micaha bral s sebou, napůl ho vytáhl z gauče. Micah zakřičel, jeho ruce sáhly po Jean-Claudově paži, přidržely se, když upír jeho tělem kolébal vzad. Jean-Claude přesunul ruku z Micahovy tváře k jeho pasu, jako by věděl, že teď ten mladík neuhne ani za nic. Držel Micaha, paže kolem jeho hrudi a pasu. Micahovy ruce na Jean-Claudově paži. Vytáhl Micahovo tělo vzad, stejně jako prve protáhl jeho krk, takže se Micahovo tělo předvádělo jak dlouhé, tak útlé, záda prohnutá proti tělu Jean-Clauda, oba zaklonění.

Já zůstala klečet na gauči, vzhlížela na linii Micahova nahého těla a viděla, na vlastní oči, v přímém přenosu a beze všech pochyb, že co se právě odehrává, jeho tělo nesmírně těší. Tvář měl malátnou potřebou, rozkoší. Ruce se na Jean-Claudovu paži křečovitě zazmítaly, a on napůl vyvřískl, napůl vykřikl: "Bože!"

Jean-Claudovo tělo se začalo narovnávat, pomalu. Přemístil Micaha zpátky na gauč. Zvedl ústa z jeho krku. Oči se mu topily v modři, nevidomé, nečlověčí. Jeho rty byly plné, červené, ale ne rozbryndanou krví, červené jako je mívá ten, kdo líbal až přespříliš ohnivě. Pozvolna Micaha pouštěl, ukládal jeho tělo na zadní opěradlo gauče, až se leopardodlak nakonec napůl zhroutil na bok. Jeho hlava skončila v mém klíně a já nadskočila. Micah ji pozvedl, pomalu, ztěžka. Opřel se o paži a obrátil rozostřené oči ke mně. Jeho panenky byly obrovské, čerň utopená v kroužcích zelenozlatých duhovek. Sledovala jsem, jak se jeho zornice spirálovitě stáčí do malých teček, až je barva téměř pohltila, jako to bývá u očí upířích. Cítila jsem ho na mě zírat, tíhu jeho pohledu jako něco, co na mne fyzicky tlačí. Naklonil se ke mně, rty pootevřené.

Zůstala jsem jako zařezaná, strnulá, nejistá, co dělat. Ne, že by byl méně k pomilování než předtím. To jen, že... ach, do pekla, nevěděla jsem, co si počít. Dokonce jsem ani nevěděla, co vlastně udělat chci.

"Nemusíš, čirou náhodou, dostat Damiana z rakve?" Asherův hlas zazněl tak suše, jeho střízlivý tón mě odtrhl od Micaha.

Jean-Claude na něho zavrčel, vypadal teď nelidštěji, než po celou dobu, kdy se krmil.

Asher vstal jediným vláčným pohybem, jako loutka vytažená za provázky. "Fajn, ale pokud míníte mít sex, já se na to dívat nemusím."

Vstala jsem, Micahovy dlaně mi sjížděly po těle, jak jsem se vzdalovala od gauče. Postavila jsem se Asherovi tváří v tvář. "Koukni, zrovna teď mám ke své zóně pohody tak daleko, že ani nedokážu myslet, ale jednu věc ti povím. Nehodlám pochlebovat tvému mužskému egu, zatímco nějaký hlásek v mém mozku nonstop ječí: zdrhej, zdrhej! Tak si strč své připomínky za klobouk, Ashere, momentálně nemám sílu se jimi zabývat."

Najednou se celý rozvibrovat vzteky, oči jako ledově modrá jezírka. "No tak já se hluboce omlouvám, že tě mé rozpaky obtěžují."

"Polib si, Ashere."

Zčistajasna se pohnul vpřed, rychlý jako ona pověstná žižlavá čára. Hodila jsem zpátečku tak rychle, že jsem zakopla o gauč. Micah mě chytil, jinak bych sebou praštila o zem. Měla jsem čas sáhnout po zbrani nebo noži, ale ani jsem to nezkusila. Nesnažil se zranit mé tělo, jen mé city. Ohnul se v pase, hrozivě se rýsoval nade mnou a Micahem, ačkoli si myslím, že tohle bylo dílem náhody. Položil ruce po stranách kolem nás a naklonil se k mojí tváři, tak blízko, že jsem se musela odtáhnout, abych byla schopná zaostřit do těch mrazivě modrých očí. "Nenabízej, co nejsi ochotná udělat, ma cherie, protože to pak jednoho rozhněvá."

Bez varování se zvedl a vyřítil se z místnosti.

Micahův hlas byl tichý. "O čem to celé bylo?" Jeho ruce byly stále na mých pažích, napůl mne držely, chránily.

Potřásla jsem hlavou. "Zeptej se Jean-Clauda." Vyhrabala jsem se na nohy. "Jdu pro Damiana."

"Doprovodím tě, ma petite."

"Fajn." Vykročila jsem. Cítila jsem, jak mi jdou v patách, cítila jsem je oba za sebou. Měla jsem sto chutí se otočit, jestli se nevedou za ruce, ale kdyby náhodou ano, nejsem připravená to spatřit.

Bobby Lee za námi dusal beze slova. Moudrý to muž.

53

Holé kamenné zdi. Ani náznak pokusu pohodlí aspoň předstírat. Byla to upíří verze vězení a tak podle toho také vypadala. Půltucet rakví na nezdobených katafalcích se stříbrnými řetězy, čekající, až je pozvednou a zajistí kříži. Jediné kříže v místnosti spočívaly na dvou zavřených rakvích. Dvou? Dvě zajištěné rakve. V jedné leží Damian. Kdo je do pekla ten druhý?

"Který je ten váš?" optal se Bobby Lee.

Zavrtěla jsem hlavou. "Nevím."

"Já myslel, že máte být jeho pán."

"Pouhá teorie."

"Takže nebudete schopná poznat, která rakev to je?"

Mrkla jsem na něho a lehce kývla. "Touché."

Ohlédla jsem se ke dveřím, ale byly stále prázdné, jsme tu jen my. Nevěděla jsem, kam všichni odešli, a snažila se nehloubat nad tím, co mohlo zdržet Micaha a Jean-Clauda. Raději jsem pokoušela soustředit na to, kdo je v rakvích, ale nešlo to. Kdysi jsem Damiana dokázala vnímat dokonce ještě dřív, než se v rakvi probudil, ale teď jsem necítila vůbec nic, ani z jedné rakve. Akorát, že v nich jsou upíři. Přešla jsem k nejbližší rakvi. Dřevo bylo světlé a hladké. Ne nejdražší, ale ani nejlevnější, těžké, poctivá truhlařina. Přejela jsem dlaněmi po hladkém dřevě, prsty hladila chladné řetězy. Něco bouchlo do víka rakve. Nadskočila jsem.

Bobby Lee se zasmál.

Zamračila jsem se na něho, pak se obrátila zpátky k rakvi, ale už jsem se jí nedotýkala. Věděla jsem, že to není možné, s posvěceným křížem připevněným k víku, ale najednou jsem měla živou vizi, zapraští dřevo, nějaká ruka se prodere ven a chytne mě pod krkem. Damian je údajně vraždící šílenec. Lépe být opatrná, než mrtvá.

Dala jsem dlaně těsně nad rakev, ale nedotýkala se jí. Nabrala jsem svou nekromancii, jako nabíráte dech, a vydechla ji svým tělem, ne přímo rukama, ale odevšad. Nekromancie je část toho, co jsem, ne jen kdo jsem. Začala jsem svou moc tlačit do rakve, ale ani jsem se nemusela snažit, vtáhlo ji to dovnitř, jako se voda vlévá do díry. Voda teče dolů, protože ji tam táhne gravitace, a to bez přestání. Přírodní jev, fyzikální zákon. Má nekromancie vtékala do rakve a do Damiana. Vnímala jsem ho ležet ve tmě, tělo přimáčknuté k tenkému saténu. Viděla jsem jeho oči vzhlédnout do mých, cítila něco v něm vzplanout, něco, co rozpoznalo moji moc, ale nevnímala jsem jeho. V té tělesné schránce nebyla žádná osobnost, žádný Damian. Věděla jsem, že je to on, ale nezbyla v něm žádná myšlenka, nic, jen drobounká jiskérka rozpoznávání, a i ta jen stěží. Snažila jsem se porovnat tu věc, kterou cítím, s tím, jaký Damian býval, jak jsem ho znala já, a bylo to, jako by se stal čímsi jiným. Odříkala jsem rychlou modlitbičku a ani mi to nepřišlo zvláštní, modlit se k Bohu za upíra. Svých tradičně zkostnatělých představ o Bohu jsem se musela vzdát už dávno, nebo se vzdát církve a všeho, co mi bylo na mém náboženství drahé. Šlo o to, že když nemá námitky proti tomu, co dělám Bůh, tak přece musím být v pohodě i já.

"Kde jsou všichni?" zeptala jsem se nahlas, takže odpověděl Bobby Lee.

"Nevím, ale jestli jdete se mnou, půjdeme je hledat."

Vrtěla jsem hlavou, zírala na druhou rakev. Kdo je zamknutý tam, v té tmě? Musím se to dozvědět, a jestli budu moci, dostanu ho ven. Neschvaluji mučení a být zamknutý v rakvi, kde nikdy neumřete hlady, ale pořád máte hlad, nikdy neumřete žízní, ale spaluje vás potřeba pít, být uvězněn v prostoru tak malém, že se dokonce nemůžete ani otočit na bok, to je až moc dobrá definice mučení, aspoň dle mého názoru. Mám ráda většinu upírů Jean-Clauda a nenechám je v tomhle stavu, ne, pokud ho teda dokážu přesvědčit, že už jsou potrestaní dost. Jsem pěkně paličatá, když dojde na věci tohoto druhu, a Jean-Claude mne právě nyní chce potěšit. Pravděpodobně ho dokážu dostat ven, ať už je to kdokoli. Ale kdo to jenom může být? Je pravda, že jsou upíři, kvůli jejichž záchraně bych se zasnažila víc, právě jako lidé.

Šla jsem ke druhé rakvi a strčila do ní svou magii. Tentokrát jsem musela tlačit, tohle nebylo jako Damian. Cokoli bylo v této bedně, nezvalo mne to dál. Nebyl to nikdo, ke komu by mne něco poutalo. Ucítila jsem cosi a věděla, že jde o nějaký druh nemrtvého, ale neměla jsem z toho stejný pocit jako z upíra. Bylo to prázdnější. Nic, než temná skořápka. Měl by zde být pohyb, aspoň ta parodie na život, jenže tady bylo pusto, prázdno, nehostinno. Dloubla jsem do té věci hlouběji a objevila slabounkou odezvu pulzu. Jako by to, ať už je tam cokoli, bylo mnohem více mrtvé, než živé, přesto ne úplně mrtvé.

Nějaký zvuk mne obrátil ke dveřím. Jean-Claude vplul do kobky, župan tentokrát pečlivě přepásaný, snad na znamení, že je připraven věnovat se vážným záležitostem. Byl sám.

"Kde je Micah?"

"Jason ho vzal k sobě, aby na sebe něco hodil. Neměli by mít problém najít něco, co mu padne."

"Kdo je v této rakvi?" Skoro jsem řekla co, ale vsadím se, že upír, jen jsem takovéhohle ještě nikdy dřív necítila.

Jeho tvář už byla opatrná, neutrální. "Myslel bych, ma petite, že už toho budeš mít dost, že už s Damianem máš starostí až nad hlavu."

"Víš stejně dobře jako já, že se ani nehnu, dokud se nedovím, kdo je uvnitř."

Povzdechl si. "Ano, vím." Dokonce se podíval dolů na zem, jako by byl unavený, a protože jeho tvář nic neukazovala, to gesto vypadalo polovičatě, jako špatný herecký výkon. Ale už ho znám jako své Niky. Urputná snaha nepromítnout nic na tváři, jen aby tělu dovolil ho prozradit, nemohlo znamenat nic jiného, než že je velmi nešťastný. Což potažmo znamená, že se mi jeho odpověď bude vážně nelíbit.

"Kdo, Jean-Claude?"

"Gretchen," hlesl, konečně se mi podíval do očí. Jeho tvář mi neprozradila nic, jedno jediné osamělé slovo.

Bylo... nebylo... Gretchen se mne pokusila zabít, protože chtěla Jean-Clauda pro sebe. "Kdy se vrátila do města?"

"Vrátila?" zazpíval tázavě.

"No tak, nebuď taková květinka tajnosnubná, Jean-Claude. Vrátila se do města, protože stále prahne po mojí krvi a tys ji strčil sem, tak kdy?"

Jeho tvář se stala tváří sochy, jen snad ještě nehybnější. Skrýval tolik, kolik mohl, a jeho štíty byly jako brnění. "Znovu říkám, ma petite, nikam neodešla."

"Co to znamená?"

Pohlédl na mne, tvář dokonalou, dokonale nečitelnou. "To znamená, že od chvíle, kdys mne viděla ukládat ji do rakve, v mé kanceláři v Provinilých slastech, je stále zde."

Zamrkala jsem, zamračila se, otevřela pusu, zavřela ji, druhý pokus, zase neplatný. Musela jsem vypadat jako ryba na suchu, protože jsem nedokázala vymyslet ani ň, co říci. On tam prostě stál, nepomohl mi.

Našla jsem hlas, nezřetelný, ale byl tam. "Ty tvrdíš, že tamta Gretchen byla v rakvi dva, ne, tři roky?"

Jen se na mě díval. Přestal dýchat. Nebylo v něm ani zdání po jakémkoli hnutí, jako kdyby, podívám-li se stranou, už ho nikdy nespatřím. Stane se neviditelným.

"Odpověz mi, do prdele! Byla v rakvi tři roky?"

Nejmenší ze všech malých přikývnutí.

"Ježíši, Ježíši." Kroužila jsem místností jako leopard v kleci, protože jestli nebudu něco dělat, fyzicky, udeřím ho nebo začnu vřískat. Konečně jsem se zastavila před ním, ruce zatnuté v pěst podél těla. "Ty bastarde." Z mého hlasu zbyl drsný šepot, prodíral se mi sevřeným hrdlem, protože opačnou možností bylo od plic mu vynadat, ba co hůř, kázat.

"Pokusila se zabít mou lidskou služebnici, kterou jsem navíc miloval, a stále miluji. Většina vládců by ji prostě zabila."

"Což by bylo lepší, než tohle." Můj hlas pořád jen syčivě šeptal.

"Pochybuji, že by Gretchen souhlasila."

"Otevřme rakev a uvidíme."

Zavrtěl hlavou. "Ne dnes v noci, ma petite. Věděl jsem, že to budeš takto cítit, a můžeme se pokusit ji propustit, ačkoli si od toho nic valného neslibuji."

"Co to znamená?"

"Nebyla to zrovna vyrovnaná žena, už když se dostala dovnitř. Toto její smysl pro realitu dozajista nevylepšilo."

"Jak jsi jí tohle mohl udělat?"

"Už jsem ti to přece říkal, ma petite, zasloužila si svůj trest."

"Ne tři roky," řekla jsem. Můj hlas zase začínal znít normálně. Nepraštím ho, paráda.

"Tři roky za to, že tě skoro zabila. Mohl bych ji tam nechat další tři roky a stejně by to nebyl dostatečný trest."

"Nehodlám diskutovat, jestli je trest oprávněný, přiměřený nebo přehnaný nebo co. Jenom říkám, že ji chci dostat ven. Nedovolím, aby tam zůstala další noc. Už teď z ní téměř nic nezbylo."

Zalétl pohledem k rakvi. "Neotevřela's ji, jak víš, co je uvnitř?"

"Chtěla jsem se dozvědět, jak je na tom Damian. Použila jsem drobet své magie, abych prozkoumala, co je v obou rakvích."

"A co jsi zjistila?"

"Že má nekromancie rozpoznala Damiana. Starý Damian tam není. Jako by scházela jeho osobnost. Cokoli, co ho dělalo tím, čím byl, je pryč."

Jean-Claude přikývl. "U upírů, kteří nejsou vyššími upíry, nemají odpovídající moc a nikdy ji mít nebudou, je to často Vládce města, nebo jejich kníže, kdo jim umožňuje existovat jako silná bytost s odpovídajícím charisma. Odřízni je od toho a oni povětšinou vyblednou."

Vyblednou, řekl to, jako by mluvil o závěsech, na které příliš dlouho pražilo slunce, ne o živoucí bytosti. No, tak-nějak-živoucí bytosti.

"No, Gretchen už je vybledlá jaksepatří. Téměř nic z ní nezbylo. Nechme ji tam třebas i jen jednu další noc a už tam možná vůbec nebude."

"Nemůže umřít."

"Možná ne, ale poškození..." Potřásla jsem hlavou. "Musíme ji dostat ven teď, hned dnes v noci, nebo do ní stejně dobře můžeme vpálit kulku."

"Ponech uvnitř Damiana, ještě na jednu noc, a budu souhlasit s propuštěním Gretchen."

"Ne," řekla jsem. "Damian je jako jeden z těch zdivočelých upírů. Čím déle je v tomto stavu, tím větší je pravděpodobnost, že už nikdy ničím jiným nebude."

"Opravdu si myslíš, že jedna jediná noc navíc ho nenapravitelně poškodí?" pozvedl obočí Jean-Claude.

"Nevím, ale vím, že jestli budu čekat do zítřejší noci, abych ho dostala ven, a poškození bude trvalé, navěky budu přemýšlet, jestli ta jediná noc něco změnila."

"Pak máme problém, ma petite. Napouští se horká lázeň pro jednoho propuštěného upíra. Tady v Cirkuse máme jen jediné vhodné místo pro takové zotavení."

"Proč lázeň?" nechápala jsem.

"Musí být přivedeni zpátky do života, do tepla. Celý proces musí být prováděn opatrně, jinak hrozí skutečná smrt."

"Počkej minutku. Upír může být v rakvi zamknutý navěky a nikdy nezemře, ale vzít ho ven ho může usmrtit? To nedává smysl."

"Přizpůsobí se rakvi, ma petite. Vytáhnout je po dlouhé době ven je pro jejich systém šokem. Viděl jsem na to upíry umírat."

Věděla jsem, že by mi nelhal. Na to byl příliš nešťastný, že to vůbec musí říkat. "Tak je oba strčíme do jedné vany, o nic přece nejde."

"Ale jde, ma petite. Pozornost a moc potřebná k jejich navrácení nemůže být mezi ně dělena. Bude mě to stát všechno, co mám, abych navrátil jednoho po druhém. Nemohu své úsilí rozdělit, aniž bych riskoval oba."

"Vím, žes stvořil Gretchen, ale Damiana ne. Jeho pouto k tobě, jako Vládci města, se zlomilo, když se stal mým, takže tak či tak nejsi jeho pánem. Já ano."

"Ano," připustil.

"Takže tohle je práce pro mě, navrátit Damiana - skrze mé mystické pouto s ním, ne pro tebe."

"Kdybys byla jeho pravým pánem, jiným upírem, souhlasil bych. Ale ty jsi, navzdory všem svým schopnostem, pořád člověkem. Jsou věci, které pro něj udělat nemůžeš, a je mnoho věcí, u kterých nebudeš vědět, jak je pro něj udělat."

"Jako co?"

Potřásl hlavou. "Je to složitý proces, vyžadující speciální dovednosti."

"A ty je máš... ty dovednosti."

"Neříkej to tak skepticky, ma petite. Býval jsem členem záchranného... týmu, naší paní. Na ní bylo, aby ostatní trestala a na nás vypořádat se s následky. Tak to mívala ve zvyku."

"My?"

"Asher a já."

"Takže Asher ví, jak na to."

"Oui, ale ani on není Damianovým pánem."

"Ne, ale já ano. Jestli Damian ještě vůbec nějakého pána má, jsem to já. Takže ty se postaráš o Gretchen, mně půjčíš Ashera, a on mi bude napovídat, co mám dělat s Damianem."

"Ty bys mu, i po té jeho dnešní scénce tam vedle, věřila?"

"Svěřila bych mu svůj život, a ty také."

"Ale ne naše srdce," odtušil Jean-Claude.

"Proč mu tolik vadí vidět tě s Micahem? Přece už tě viděl s Richardem a i s mojí maličkostí, vyšlo to téměř nastejno."

"Jsem přesvědčený, že tebe, jako mou lidskou služebnici, a Richarda, mého vlka na zavolání, považuje za můj majetek, právem mi náležíte, a už jste byli v sedle, když Asher poprvé zavítal do St. Louis. Micah není mé zvíře na zavolání. Nemá ke mně žádná přímá pouta. Je tvůj Nimir-Raj, ale ne můj."

"No a?"

"Asher byl ochotný dělit se o mne s tebou a Richardem, protože jste mí, ale tenhle Nimir-Raj je jednoduše jen další muž těšící se mé přízni, zatímco Asher nikoli."

"Micah se tvé přízni netěší tak doslova, zatím."

Jean-Claude se pousmál. "Pravda, ale Asher to tímto způsobem nenahlíží."

"Kdybych neměla ty své... společenské skrupule, dělal bys to s Asherem, právě teď?"

Zasmál se, nečekaný zvuk, který se mi neroztančil po těle. Jen mu rozveselil tvář. Mělo to k opravdovému smíchu nejblíž ze všeho, co jsem u něho kdy viděla. "Společenské skrupule - ach, ma petite, to je vskutku jedinečné."

Zamračila jsem se na něho. "Prostě odpověz na otázku."

Smích vybledl, skoro jako něčí osobnost, namísto té okamžité změny, jak to měl obvykle ve zvyku. "Asher a já bychom patrně dospěli k porozumění, kdyby mne to ovšem nestálo tebe, ma petite."

"Porozumění. A kdo je jedinečný teď, co?"

Vystřihl to galské pokrčení ramen, jež znamená všechno a nic. "Brutální upřímnost by ti nebyla po chuti, ma petite."

"Fajn, kdybych na to měla žaludek, měl bys touto dobou Ashera zase za milence?"

Popřemýšlel o tom, pak nakonec: "Nevím, ma petite."

"Vím, že ho miluješ."

"Oui, jenže to ještě neznamená, že bychom opět mohli být milenci. Když jsme, on a já, byli nejšťastnější, byli jsme s Juliannou. Ty bys možná byla schopná snášet nás coby milence, dokud bychom se jako milenci nechovali před tebou, co oči nevidí, srdce nebolí. Nemyslím, že by se ti líbilo pozorovat Ashera a mne držet se před tebou za ruku."

Řečeno takto, měl pravdu. "Takže?"

"Takže říkám, že Asher si zaslouží něco lepšího, než skrývaný vztah. Nikdy bychom nemohli dát svůj cit najevo veřejně, ze strachu, že ti ublížíme. Raději se ho vzdám jednou provždy, přenechám ho někomu jinému, ať už ženě či muži, se vším všudy, než abych ho nutil hrát vedle tebe druhé - nebo i hůř - housle navěky."

Otevřela jsem pusu, abych řekla, že mám Ashera ráda, dokonce ho jistým způsobem i miluji, ale neřekla, protože jsem nechtěla vzbuzovat marné naděje na skutečnou ménage a trois. Čeho jsem byla svědkem mezi Micahem a Jean-Claudem mě žralo už tak dost. Prostě nedokážu vydýchat obcování dvou mužů a mne. Jo, jo, je to středozápadní, maloměšťácký hodnotový systém, ale patří k mému náhledu na svět. Nemůžu se změnit, můžu? A i kdybych mohla, chtěla bych to?

Nevím, prostě nevím. Fakt, že mne ta myšlenka nedonutila s řevem vyběhnout do noci, mi vadí, ale ne tolik, jak bych si myslela, že bude.

54

Jean-Claude předal Jasonovi klíče od zámků na stříbrných řetězech. Poslední hodinu strávil vysvětlováním, kdo má co za úkol. Jason bude předkrm, nechť mi útlocitné ucho promine, prvního krmení Gretchen. Nemohl to být žádný člověk, protože první krmení po pobytu v bedně může být... traumatizující. Jean-Claudova volba slov, nikoli má. Stručně a jasně, Jason bude v první linii a schytá to z první ruky. Pak v roli dárce krve přijde na řadu Jean-Claude. Upírův pán dá svému nehodnému dítěti najíst a znovu upíra spoutá pokrevní přísahou, která ho připojí buďto k Vládci města, jeho pokrevní linii, jeho knížeti, nebo, jako v případě Jean-Clauda, všem třem. Trojjedinost je nejlepší. Čím silnější je prvotní spojení, tím větší má upír šanci, že se mu škody na těle i na duchu zahojí.

To poslední ve mně vyvolávalo obavy o Damiana. Nejsem jeho kníže, pokrevní linie ani Vládce města. Nebyla jsem si tak úplně jistá, čím přesně mu jsem. Na tuto otázku mi Jean-Claude odpověděl: Jsi jeho pán, ma petite. Ať už to pro nekromanta znamená cokoli, přesně tím mu jsi. Pokud ho přijmout od tebe krev nepřipojí, zkusí to Asher. Selže-li, dojdou pro mne ke Gretchen. Damian musí obnovit své pouto k jednomu z nás, nebo je ztracen."

"Definuj ztracen."

"Šílenství může být trvalé."

"Do prdele."

"Oui."

Ale první půjde na řadu Gretchen, takže to můžu vidět, lépe pochopit celý proces.

Jason odemknul řetězy. Spadly z rakve a zachrastily o dřevo, tupý, drsný zvuk. Nadskočila jsem. Gretchen se mne pokusila zabít, a to si jen myslela, že s Jean-Claudem něco mám. Může vstát z rakve celá žhavá mě usmrtit. Dělala jsem jí advokáta, naléhala na Jean-Clauda, aby ji pustil ven. Teď, když Jason odemykal zámky na víku, se mi svírala hruď, a měla jsem co dělat, abych držela ruku dál od zbraně. Bylo by hloupé - o ironii nemluvě - kdybych ji musela zabít ve chvíli, kdy vstane. Už jsem slyšela Jean-Clauda suše konstatovat: A je to tak lepší, ma petite! Odříkala jsem rychlou modlitbičku, aby k tomu nedošlo. Nechtěla jsem ji zabít, chtěla jsem ji zachránit. Chtít to druhé neznamenalo, že bych neudělala to první, ale znamenalo to, že se tomu prvnímu pokusím vyhnout.

Jason zvedl víko, pomalu. Ne protože bylo těžké, ale protože, aspoň myslím, byl taky vyděšený. Představa, že bude prvním jídlem Gretchen, ho přinutila se zasmát, smíchem plným jakéhosi očekávání, který je vlastní jedincům mužského pohlaví, o kterých lze říci, že jsou napůl dospělák-napůl malý kluk. Tento zvuk si muži rezervují pro věci, v nichž se snoubí sex a obvykle sport, auta, technika nebo nebezpečí - to je různé, muž od muže. Jsem si jistá, že někde existují muži, kteří by tenhle vrnivý, vzrušený smích ze sebe vyloudili při pomyšlení na zahradničení nebo poezii, ale já se s žádným z nich ještě nepotkala. Ačkoli by to mohla být zajímavá změna.

Víko se odklopilo napůl, jak už to u vík rakví bývá. Nic se nepohnulo. Jen Jason tam stál ve svých ustřižených džínových šortkách, holými zády obrácený do místnosti. Gretchen ven nevyskočila a ani nikoho nesnědla, a já vydechla dech, o kterém jsem nevěděla, že ho zadržuji.

Jason zůstal na místě, upřeně hleděl dolů, bez hnutí, ruce na víku jako zkamenělé. Nakonec se obrátil na nás ostatní a na jeho tváři byl výraz, který jsem nikdy neviděla. Směs hrůzy a soucitu. Jeho studánkově modré oči byly rozšířené a myslím, že se leskly slzami. Jason a Gretchen si nebyli nijak blízcí. Ta reakce nemohla být osobní. Co je v té rakvi, že se na Jasonově tváři objevil takový výraz?

Bez přemýšlení jsem se pohnula vpřed. "Ma petite, nechoď blíž."

Podívala jsem se na něho. "Co je s ní? Proč Jason vypadá tak... sklíčeně?"

Jason odpověděl: "Nikdy jsem nic takového neviděl."

Musím to vidět, musím. Pokračovala jsem dál v chůzi k rakvi. Jean-Claude mne dohnal a zastoupil mi cestu. "Prosím, ma petite, nechoď blíž."

"Mám sledovat průběh celého procesu, správně? Dříve nebo později se na ni stejně budu muset podívat, Jean-Claude. Tak proč ne dříve?"

Studoval mou tvář, jako by si i ukládal do paměti. "Nepředpokládal jsem, že bude tak..." Potřásl hlavou. "Nebudeš mít ze mne radost, až ji uvidíš."

"Přece nevíš, jak vypadá," nechápala jsem.

"Ne, ale Jasonova reakce mi napovídá mnohé, co ani nechci vědět."

"Co to má znamenat?"

Jen ukročil stranou. "Prohlédni si ji, ma petite, a když mi odpustíš, vrať se za mnou."

Odpustit mu? To se mi nelíbilo. Bála jsem se, že se na mne Gretchen vrhne a pokusí se mě zabít. Teď jsem měla mnohem větší strach z pohledu na ni, z toho, jaká hrůza na mě v rakvi čeká. Srdce se mi pokoušelo vyšplhat krkem a já skrz ně nemohla dýchat. Jasonova tvář, Jean-Claudův zármutek a hrobové ticho v rakvi mne tak vyděsilo, že mi vyschlo v puse.

Jason ukročil stranou, odvrátil se od rakve, opřel se o ni zadkem, pažemi si objímal boky. Vypadal bledě a nemocně. Uvažovala jsem, jestli nezměnil názor, jestli Gretchen dovolí dotknout se ho.

Zastavila jsem se právě tak daleko od rakve, že jsem do ní neviděla. Nechtěla jsem vidět něco tak hrozného, že kvůli tomu Jason zbledl. Nechci to vidět, ale musím to vidět.

Přistupovala jsem k rakvi, jako jdete na domácí metu, s vědomím, že míč k vám letí rychlostí plus mínus sto mil za hodinu a vy nemáte šanci ho odpálit. Co jsem spatřila, mým očím nejprve nedávalo smysl. Má mysl to jednoduše odmítla pochopit. To je pojistka, kterou máme všichni. Je-li něco příliš strašné, někdy náš mozek prostě řekne: ne. Nepřijímám, pošli to dál. Nebudeme se na tohle dívat, nezaznamenáme to, ne. Zlomilo by nás to. Ale když se díváte dost dlouho, mysl řekne: dobře, zatraceně, neodvrátíme se a konečně, konečně to uvidíte, a jakmile to uvidíte, už nikdy nebudete schopní to nevidět.

Leželo to na bílém saténu, takže vysušená hněď byla ostře kontrastní, bolestně orámovaná. Vypadalo to jako seschlá mumie, jedno z těch těl, která čas od času najdete na poušti, kde sucho vytváří přirozené mumie. Hnědá kůže přilehla ke kostem, nebyly pod ní žádné svaly, jen kosti a kůže. Ústa byla rozevřená dokořán, jako by čelistní pant byl zlomený. Tesáky suché, ale bílé jako lebka. Celá hlava vyschla v pouhou lebku, pokrytou tenkou vrstvou hnědé kůže. Chomáče zářivě blond vlasů připlácnuté k té lebce a jejich jasná barva vše jen zhoršovala, z nějakého důvodu to bylo o to víc odporné. Oči se otevřely. Nadskočila jsem, ale ty oči, co na mne zíraly, byly naplněné čímsi hnědým a vysušeným, jako velké hrozinky. Mrkly. Jednou, pomalu a z úst vyšel zvuk jako povzdech větru.

Ustoupila jsem od rakve, svezla se na kolena. Jason mě popadl za paži, vytáhl na nohy. Setřásla jsem jeho ruku a vyrazila k Jean-Claudovi. Stál tam, tvář trpělivou, prázdnou. Udeřila jsem ho bez zastavení. Možná čekal, že se zastavím, zaujmu patřičný postoj, ale já ho udeřila do tváře, sevřenou pěstí, jako by úder byl přirozeným pokračováním pohybu mého těla. Stočila jsem pěst - opřela se do toho - a on byl najednou na zemi, vzhlížel ke mně, na tváři krev.

55

"Ty bastarde, tys jí vysával energii, když byla uvnitř." Musel jsem jít kus od něj, abych se udržela a nekopala do něho. Některé věci prostě neuděláte. Některé hranice nepřekročíte.

Hřbetem ruky se dotkl svých úst. "A co když s tím nemám nic společného?"

"Co když?" Nakráčela jsem nad něho. "Co když? Vážně mi chceš tvrdit, že ses ji nevysával?" Ukázala jsem dozadu k rakvi a musela jsem se asi bezděčně ohlédnout, protože další, co vím, je, že mě drží za nohy, a já najednou padám k zemi. Plácla jsem do tvrdých kamenů rukama, jak jsem se to naučila v judu. Ubralo to na síle dopadu, zabránilo mé hlavě udeřit o kamennou zem, ale ubralo to i na koncentraci. Ve chvíli, kdy mé tělo narazilo na zem, Jean-Claude už byl na mě, moje paže špendlil ke kamenům předloktími, zbytek jeho těla uvěznil to moje.

"Táhni ze mě."

"Non, ma petite, ne, dokud mě nevyslyšíš."

Pokusila jsem se zvednout ruce, ne proto, že jsem si myslela, že ho dokážu přetlačit, ale protože jsem to prostě musela zkusit. Nikdy nedokážu nebojovat, dokonce, i když vím, že je to marný boj.

Dokázala jsem trošku zvednout paže - ne dost, abych se vymanila, ale dost, abych ho donutila zabrat, dost, aby se mu rozšířily oči, dost, aby ho to donutilo se napnout. Dobré vědět, že znamení mi pomáhají získat užitečné věci, jako sílu, a ne jen hovadiny.

Krev byla jasná, rubínová, překvapivá, na té jeho bledé pleti. Krev kapala z otevřené rány na jeho ústech. "Jak víš, že se v tohle po letech nescvrknou všichni upíři?"

Zle jsem na něho koukala, protože nic moc víc jsem dělat nemohla. "Lháři."

"Jak si můžeš být tak jistá?" Přimáčkl se na mě tvrději, pro zdůraznění svých slov, myslím, protože nebyl šťastný, že tam je. Jeho tělo bylo rozžhavené vzteky, ne sexem. "Jak to víš, Anito?"

Použil mé skutečné jméno. "Jsem nekromant, vzpomínáš?"

Jeho tvář jasně říkala, že nevěří, že odpověď je tak jednoduchá, a měl pravdu. Vzpomínala jsem si na svou návštěvu Nového Mexika, a co jsem se tam naučila. Monstrum stoupající nad bar v jednom klubu v Albuquerque. Zvedalo se to nad bar v tenké linii světlého masa jako stoupající půlměsíc, pak se objevila tvář. Byla to ženská tvář s jedním okem ztuhlým a vyschlým jako nějaká mumie. Obličej za obličejem povstával hnědý a scvrklý jako šňůra monstrózních korálků navlečená spolu s kousky těl, paží, nohou a tlustých černých nití jako gigantické stehy držící to všechno pohromadě, držící magii uvnitř. Zvedalo se to výš a výš, až se to tyčilo pod stropem, sklánějíc se jako obrovský had, aby zíralo dolů na mě. Odhadovala jsem to na čtyřicet hlav, víc, než jsem přestala počítat nebo přestala mít srdce počítat.

V tom městě byl ještě jeden bar, a ten byl v jistém slova smyslu horší, protože mučení tam bylo součástí představení... Na mužově kůži se objevily vrásky. Svaly pod ní se začaly rozpouštět, jako by byl stižen nějakou zhoubnou chorobou, ale co by jinak trvalo měsíce, se odehrávalo ve vteřinách. Na míře dobrovolnosti oběti nezáleží, stejně to musí bolet. Muž začal křičet, tak rychle, jak rychle se dokázal nadechovat. Jeho plíce fungovaly lépe, než plíce toho prvního muže a on se nadechoval tak rychle, že z toho byl jediný, nepřetržitý řev. Kůže tmavla, při tom se svrašťovala, jako by ho něco vysávalo dosucha. Bylo to jako pozorovat splaskávat balón. Až na to, že tohle byly svaly, a když zmizely, zůstaly kosti a nakonec nezbylo nic, než vysušená kůže na kostech a on pořád řval.

Poslední urážkou, nebo darem, nebo hrůzou, byla moc Vládkyně města Albuquerque. Její moc do mě bušila jako šílená křídla, ptáci naříkali, že jsou zavření venku v temnotě a chtějí dovnitř, do světla a tepla. Jak je prý můžu nechat křičet ve tmě, když jediné, co musím udělat, je otevřít a oni budou v bezpečí? Bojovala jsem, ale nakonec křídla vybuchla v záplavu ptáků. Mé tělo se otevřelo - ačkoli jsem věděla, že ne - a okřídlené věci, viděné jen napůl, vlétly do té průrvy. Moc vtekla do mne, skrze mne, a zase ven. Stala jsem se součástí nějakého velkého koloběhu a cítila se spojená s každým upírem, kterého jsem se kdy dotkla. Jako bych jimi protékala a oni protékali mnou, jako voda, praménky sbíhající se v potůčky, aby splynuly v něco většího. Pak jsem se vznášela v konejšivé tmě a byly v ní hvězdy, vzdálené a třpytivé.

Pak přišly obrazy a měly fakt sílu, jako kdyby do mého těla udeřily. Viděla jsem Itzpapalotl stát na vrcholku chrámu ve tvaru pyramidy, obklopeném stromy, džunglí. Cítila jsem vůni bujné zeleně a slyšela opice vřeštící do noci, řev jaguárů. Její lidský služebník poklekl a krmil se z krvavé rány na její hrudi. Stal se jejím služebníkem a získal moc, mnohé schopnosti. A jednou z nich bylo poznání - jak odejmout životní sílu něčemu, někomu a krmit se jí, bez zabití dárce. A já pochopila, jak si přisvojil mužovu esenci. Víc než to, pochopila jsem, jak se to dělá a jak to lze zvrátit. Věděla jsem, jak rozebrat stvůru v baru, i když to, co jim její tvůrce udělal, sešil je dohromady jako Frankensteinovu noční můru, možná zaviní, že je návrat do těla z masa a krve zabije. Nepotřebovala jsem toho nekromanta ke zvrácení kouzla. Zvládnu to sama.

Vzpomínky byly tak živé, jako prožívat to celé znovu. Vrátila jsem se do reality skoro v šoku, zírala do očí Jean-Claude, pořád uvězněná pod jeho tělem, pořád v komnatě trestů, tisíce mil od Obsidiánového motýla a její malé armády. Ale za to, že mi uvíznul dech v hrdle, mohl výraz na tváři Jean-Clauda.

Oči mu mohly vypadnout z důlků a já rázem věděla, že viděl mé vzpomínky, že je se mnou sdílel stejně, jako já onehdy sdílela ty jeho. Kurva fix.

Jeho hlas byl rozechvělý, jak jsem ho slýchala jen zřídka. "Ma petite, tys byla opravdu pilná holčička, v čase, který jsi trávila bez nás, tam v těch dálavách."

"Viděl's, co jsem viděla já, a víš, co cítím, jaký mám názor na to, cos provedl Gretchen."

Jeho ruce stiskly mé paže, prsty se mi zaryly do kůže, jen trošku. "Vím, jak se cítíš, ma petite. Ale tohle obvinění na sebe nevezmu jen tak. Jsem Vládce města, mí upíři žijí skrze mne. Pokud sami nejsou vyššími upíry, jejich životní síla přichází skrze linii, která je zplodila, pokud nesloží pokrevní přísahu Vládci města. Pak ten vládce nutí jejich srdce bít. Nebudu-li mít dost moci, někteří se zkraje noci jednoduše neprobudí nebo se z nich stanou animální oživlé mrtvoly, zvířata, co bude zapotřebí utratit, jako se to stalo Damianovi."

Zamrvila jsem se pod ním. "Já ne..."

"Šššš, ma petite, nebudu odsouzen, aniž bych byl vyslyšen, tentokrát ne. Snad dokážeš zachránit Damiana, ale je mu víc, než tisíc let. Dokonce, i když není vyšší upír, je to dlouhá doba, dost dlouhá, aby nastřádal dostatek energie k přežití. Ale upíři jako je Willie a Hannah, kteří nejsou vyššími upíry a ani nejsou tak staří, vyblednou nebo zešílí, a nebude pro ně záchrany." Zatřásl mnou, zarýval mi prsty do paží, při tom zvedl lokty, takže bych mohla sáhnout po zbrani, kdybych chtěla, ale já na něj jen hleděla a poslouchala.

"Tohle chceš, Anito? Který z nich má být obětován pro záchranu Gretchen? Gretchen, kterou nenávidíš? Bral jsem si z ní sílu, protože tys mi ji dávat odmítala."

"Tohle na mne neházej," naštvala jsem se.

Nečekaně se pohnul, zvedl se na kolena, obkročmo na mých nohách. Posadil mě, prsty hladil mé paže. "Systém pán a služebník spolehlivě fungoval celá tisíciletí, ale ty s ním nepřestáváš bojovat, a pořád mě nutíš dělat věci, které dělat nechci." Přitáhl si mě ke své tváři a já sledovala jeho oči utápět se v modrém žáru, úplně zblízka. Tentokrát mnou zatřásl silněji, až mě tím skoro vyděsil.

"Kdybych mohl ardeur krmit tak, jak krmen být má, tohle by nebylo nezbytné. Kdybych se mohl krmit prostřednictvím svého lidského služebníka, tohle by nebylo nezbytné. Kdybych se mohl krmit prostřednictvím svého zvířete na zavolání, tohle by nebylo nezbytné. Ale ty a Richard jste mne svázali svými pravidly, ochromili svou morálkou, a nutíte mě dělat to, to, přísahám, bych jinak nikdy neudělal. Byl jsem v bedně a byl jsem potravou mého pána a byla to ta nejhorší věc, co jsem kdy přetrpěl. A nyní mě - protože vy dva máte svůj vyšší princip mravní, abyste sami zůstali čistí - nutíte být praktičtějším, než jsem kdy být chtěl."

Pustil mě tak nečekaně, že jsem padla dozadu na zem, praštila se do lokte o kameny. Stál nade mnou, rozhněvaný tak, jak jsem ho nikdy dřív neviděla, a mně momentálně hněv došel, vyprodáno, neměla jsem mu čím oplatit. Nakonec jsem řekla: "Nevěděla jsem to."

"Jak ubohá omluva, ma petite." Šel k rakvi a hleděl na to, co v ní leželo. "Kdysi jsem se zavázal poskytnout jí svou ochranu, a tohle není ochrana." Obrátil se a upřeně se na mne zadíval. "Dělám, co musím, ma petite, ale žádné potěšení z toho nemám, a unavuje mne nutnost toho všeho. Kdybys mi vyšla vstříc aspoň na půl cesty, mohli jsme se vyvarovat toliké bolesti."

Posadila jsem se, zabojovala s nutkáním promnout si loket. "Chceš ode mne, abych řekla: je mi to líto? Je. Chceš dovolení krmit se ze mne, je to tak?"

"Krmit ardeur, ano," upřesnil. "Ale popravdě, pokud máš na to náladu, prostým otevřením znamení a jejich sezdáním získám mnoho."

Vztáhl ruku k Jasonovi, a v tomto jednom z jen mála případů jsem viděla Jasona zaváhat, než se chopil Jean-Claudovy ruky. Jean-Claude se po něm dokonce ani neohlédl, jako by jeho poslušnost byla zákonitá, jako gravitace. "Kdyby byla silnější, krmení by bylo nebezpečnější, ale je velmi slabá, takže to nebude moc zlé." Slova byla uklidňující, ale ani jednou se na Jasona nepodíval, když skláněl jeho zápěstí k tomu, co leželo v rakvi."

Vyštrachala jsem se na nohy, sledovala Jasonův obličej. Byl bledý, oči vytřeštěné, dýchal moc mělce, moc rychle. Normálně mu nedělalo problémy dovolit upírům krmit se z něho, ale chápala jsem ho. Co leželo v rakvi, bylo doma v hájemství nočních můr. Většinou, když vidíte nějakého upíra vypadat jako něco vyrobené z uschlých větviček, je úplně a naprosto mrtvý.

Jason trošku zabral, držel se těsně mimo dosah, myslím. Jean-Claude se k němu otočil, ale nebyl v tom znát žádný hněv. Jednou rukou stále držel Jasonovu paži, a druhou se dotknul jeho tváře, něžně. "Chtěl bys, abych uhranul tvou mysl, než se zakousne?"

Jason beze slova přikývl.

Jean-Claude vzal Jasonovu tvář do dlaně. Hleděli si do očí, dlouhý, neuspěchaný pohled, jako milenci, až na to, že jsem vycítila okamžik, kdy Jason odplul. Cítila jsem, jak se jeho mysl uvolnila, vůle vypařila. Tvář zmalátněla, pusa se pootevřela, víčka se zatřepetala jako motýli křídla. Jean-Claude stále držel ruku na jeho tváři, když naváděl jeho zápěstí do rakve.

Jasonovo tělo se napjalo a mně bylo jasné, že ho Gretchen kousla. Ale jeho oči zůstaly zavřené, tvář šťastná. Zjistila jsem, že stojím vedle rakve, aniž jsem to měla v úmyslu. Vyschlé ručičky-jako hůlčičky zvednuté, přímo před mýma očima svíraly Jasonovu ruku, držely si ji u pusy. Jean-Claude jeho ruku poodtáhnul, když si ta věc v rakvi přitiskla Jasonovo zápěstí k puse. Krev stékala po hnědé kůži, vsakovala se do bílého saténového polštáře, a přesto se její bezrtá ústa krmila.

Najednou tam bylo jaksi moc teplo, skoro horko. Otočila jsem se a přistihla Micaha dívat se na mne. Nedokázala jsem přečíst jeho výraz, a nebyla si ani jistá, že to chci. Odvrátila jsem se od toho kdovíčeho v jeho očích. Zrovna teď jsem se nechtěla dívat do očí nikomu. Bojovala jsem tak dlouho a tak tvrdě, abych nebyla, co jsem. Abych nebyla Jean-Claudovou lidskou služebnicí, ani Richardovou lupou. Nebýt nikomu ničím. Zdá se, že za to všichni zaplatili. Nenávidím, když jiní lidé doplácí na mé problémy. Je to - tak nějak - proti pravidlům.

Jean-Claudův hlas obrátil mou pozornost zpátky k rakvi. "Pij, Gretchen, napij se mé krve. Dal jsem ti život už jednou, nechť se tak stane znovu." Jason seděl zhroucený vedle rakve, choval své zkrvavené zápěstí, na tváři blažený výraz. Vyschlotina si sedala, s paží Jean-Clauda za zády. Vypadala... líp, ale pořád ne živá, dokonce ani jako opravdová. Nabídl bledé maso svého zápěstí těm ústům bez rtů, stále červeným Jasonovou krví, a ta se zakousla. Zaslechla jsem Jean-Claude si povzdychnout, ale to byla jediná známka toho, že by ho to mohlo bolet.

"Krev ke krvi, maso k masu." Jean-Claude odříkával slova a s každým slovem, s každým nasátím krve, jsem cítila narůstat moc, cítila jsem ji kroutit se v mém žaludku, krátit mi dech. Tělo Gretchen se začalo napínat a vyplňovat. Chomáče vlasů houstly a začínaly se kolem ní vlnit. Sušené rozinky v očních důlcích se plnily a objevil se na nich první náznak modři. Když Jean-Claude z jejích úst odtáhl své zápěstí, měla už plné, našpulené rtíky. Modré oči a bohaté žluté vlasy. Byla hubená, pod skoro průsvitnou bledou kůží se rýsovaly kosti. Její oči byly naplněné ohněm, nic člověčího. Ruce měla stále bolestně tenké, tělo křehké, ale vypadala skoro jako ta upírka, co se mne před lety pokusila zabít.

Zvedl si ji do náručí, její tělo nebylo sto vyplnit šaty, které teď na ní visely jako na ramínku. "Dech k dechu," řekl a naklonil se k ní. Políbili se a já cítila procházet mezi nimi moc. Věděla jsem, že ten polibek z ní mohl život zase vysát, ale nevysál. Když se narovnal, její tvář byla plná a okrouhlá, vypadala lidsky. Jako princ budící Šípkovou Růženku, až na to, že oči téhle Růženky si mne našly, a nenávist v nich hořela jako vích.

Povzdechla jsem si. Někteří lidé se nikdy nepoučí. Střetla jsem se s jejím nenávistným pohledem a sladce řekla: "Gretchen, slibuji ti dvě věci. Už nikdy nebudeš muset zpátky do bedny, a jestli se pokusíš ublížit mně, nebo mým, zabiju tě. A bude to zatracená ostuda, především proto, že jsem to byla já, kdo přesvědčil Jean-Clauda, aby tě pustil."

Dívala se na mě, jako se tygři v ZOO dívají přes mříže na návštěvníky, čekají na svou příležitost. Jean-Claude ji objal a přitiskl k sobě. "Jestli se zase pokusíš ublížit mé lidské služebnici, dohlédnu na tvé zničení, Gretal." Gretal bývalo její původní jméno, jak mi bylo řečeno.

"Slyším tě, Jean-Claude." Její hlas zněl drsně, jako by ho čas strávený v rakvi poškodil.

"Pojď, Jasone, musíme ji zahřát." Jason se zvedl na nohy jako poslušné štěně, pořád krvácel, pořád šťastný jako blecha v kožiše.

Jean-Claude se zastavil ve dveřích, nedíval se na mne, ale na Ashera. "Musím ji vzít do koupele, nebo všechna práce vyjde vniveč. Ale Damian je teď animální oživlá mrtvola."

Asher zvedl ruku, dosud krytou tělem. Měl v ní zbraň, 10mm Browning, velký bratr mé vlastní zbraně. "Udělám, co bude zapotřebí."

"Nezabijeme Damiana," ozvala jsem se.

Jean-Claude se podíval na mne, pak na Micaha a Nathaniela a Gila a ostatní leopardodlaky, a dokonce i na bodyguardy. Zdálo se, že jeho zraku nic neušlo, jako by všechny zmapoval, pak se zase podíval na mne. "Znovu se ptám, ma petite, koho obětuješ na oltáři svých vyšších principů mravních?"

"Ty si myslíš, že nemůže být zachráněn, viď?"

"Já jen vím, že jakmile upíra postihne šílenství, dokonce ani kníže, který ho stvořil, mu nedokáže vrátit zdravý rozum pokaždé."

"Existuje něco, co bych mohla udělat, co by mu vrátilo jeho staré já?"

"Nech ho nakrmit, pokus se dohlédnout, aby nezabil toho, z koho jí, a doufej, že až okusí tvou krev, přijde k rozumu. Jestli ho tvá krev nenasytí, pokusí se ho nakrmit Asher. Jestli selže i to..." Následovalo ono pokrčení ramen, které znamená všechno a nic. Dokonce, i když držel Gretchen, vypadalo půvabně.

"Nechci, aby kvůli mně umřel."

"Jestli umře, ma petite, pak proto, že se pokusí někoho v této místnosti zabít." S tím vyšel ven, Jason se vlekl za ním.

Snad jsem vyčerpala trpělivost, kterou se mnou Jean-Claude měl, nebo mu možná pohled na to, co provedl Gretchen, dával pořádně zabrat. Ať už za to mohlo cokoli, nechal mě v místnosti, kde na mě každý koukal, co jako bude dál. A já o tom neměla ani ponětí. Koho jsem ochotná vzít ke druhé rakvi? Koho jsem ochotná riskovat?

56

Odpověď samozřejmě zněla: nikoho, ale nakonec jsme přece jen rozhodli, kdo dostane roli první oběti. Já byla při té rozpravě úplně k ničemu, protože bych v prvé řadě musela vybrat sama sebe. Nikdy po nikom nechtějte, co nejste ochotní udělat sami. Ale Asher poukázal na to, že nemohu být první krmí, jestli mám mít šanci stát se Damianovým pánem. Tak vybírali mezi sebou a Černého Petra si nakonec lízl Zane, čímž získal lístek do první řady, hned u rakve.

Všichni, až na mne, kdo měli zbraň, je měli venku a s nábojem v komoře. Já potřebovala ruce volné, abych mohla nabídnout končetinu jako k nakousnutí. Když se to vezme kolem a kolem, už ani popis toho, co mě čeká, mi moc nevoněl. Ale nebyl to pohled na Zaneho bledá záda, když uvolňoval řetězy, co mi vadilo, byl to pohled na tvář Cherry, která ho při tom pozorovala. Mít tak velký strach o něčí bezpečí, připisovat jiné bytosti tak velkou důležitost, nemůže znamenat nic jiného, než že je stižena láskou i ona. Ti dva blázínkové se milují, a on se chystá volat, volat o pomoc, a vypustit mrchožravé ptáky, aby se krmili, a krmili, a krmili.

Víko rakve bylo zvednuté jen napůl, když to Zanem škublo vpřed a kolem něj se objevily bledé ruce, uvěznily ho. Krev vystříkla na bílý satén polstrování rakve, pokropila Zaneho ramena, a jediná věc, kterou jsme z Damiana viděli, byly bledé ruce a paže semknuté kolem Zaneho zad. Nebylo na co střílet.

Někdo křičel, myslím, že Cherry. Měla jsem zbraň venku, ale nebylo kam vystřelit, aby při tom nezařval první Zane. Micah a Merle byli u rakve, snažili se vypáčit Zaneho na svobodu. Zane padl dozadu, v jeho hrdle se šklebila rána, a něco se zakrvácenými tesáky a divoce červenými vlasy popadlo Merla, objalo ho a rvalo tomu obrovi hrdlo. Krysodlaci a Asher stáli vzadu, čekali, až bude mít kulka volnou cestu, ale k tomu nedojde, dokud někdo nezemře.

Cpala jsem se dopředu, snažila se odstrčit Micaha, přitom jsem rvala zbraň do Damianova obličeje, ale Micah se snažil vypáčit upírovi Merla, a v té tahanici jsem nedokázala udržet zbraň pevně. Hlaveň v krvi sklouzla na Damianovu kůži a najednou se zelené oči obrátily ke mně, a nebylo v nich nic, než hlad. Damian je mrtev. Jen jsem ještě nestiskla spoušť.

Pak už byl na mně, rychleji, než cokoli, co jsem kdy viděla. Byla jsem pozadu vmáčknutá do saténu rakve, boky a nohy mi trčely ven. Nešel po mém krku. Zabořil mi tesáky do horní části hrudi. Zakřičela jsem bolestí a přitiskla hlaveň Browningu k jeho spánku. Asher zaječel: "Nestřílet, trefíte Anitu!"

Zase jsem zařvala a musela opravit úhel zbraně, protože kdybych stiskla spoušť, kulka by prošla jeho hlavou do mojí hrdi. Posunula jsem o fous zbraň, zatímco on do mne kousal. Můj prst se zrovna ohýbal na spoušti, když vtom ke mně zvedl své zelené oči. Pozorovala jsem, jak se plní věděním, inteligencí - jím. Oddálil pusu od mojí hrudi. Vypadal vyděšeně. "Anito, co se děje?" Vypadal, jako by viděl má zkrvavělá prsa poprvé a jeho oči se rozšiřovaly. "Co se to se mnou děje?"

Ve chvíli, kdy promluvil, přesně v tom momentu v něm bydlelo i něco jiného, než příšera, cítila jsem, jak spojení mezi námi zacvaklo zpátky na své místo, jako dokonale naladit strunu harfy. Moc mezi námi protékala jako teplá voda, plnila jeho, plnila mne, a já si ho přitáhla k sobě dolů, pořád s mou krví na jeho rtech.

Slyšela jsem Ashera říkat: "Držte se zpátky, je to v pořádku, nechte ji to dokončit."

Šeptala jsem, jak jsem Damiana tahala k sobě dolů: "Krev mé krve, tělo mého těla, dech k dechu, mé srdce k tvému."

A těsně předtím, než se naše rty setkaly, a jeho osud byl zpečetěn, zašeptal: "Ano, ach, ano."

57

Byla jsem až po ramena ponořená ve vodě tak horké, že mi zrůžověla kůže. Z horka se mi skoro dělalo mdlo, protože jsem pořád byla úplně oblečená, mé zbraně nevyjímaje. Damian se o mne opíral, objímala jsem ho, pažemi přidržovala blízko u sebe. Tělem se tiskl na mé tělo, držel se mne jako klíště, moje ruce si mačkal k obnažené hrudi.

Jak jsem skončila coby strážce vany pro Damiana poté, co jsme dorazili do mého domu? Chytaly ho křeče a uklidnil se jen mým dotekem. Dopravili jsme ho do mého domu, Nathaniel jel vzadu a Damiana choval v náručí. Napustili vanu horkou, skoro vařící vodou, a já Damiana přenechala Asherově něžné péči. Svou roli jsem odvedla, přivedla jsem ho zpátky k rozumu, vrátila mu jeho staré já. Nad levým ňadrem jsem měla obvaz na důkaz, že jsem v noci darovala svou libru masa a přehršel krve. Zane a Merle byli, pod dohledem Micaha a Cherry, na cestě do lykantropí nemocnice. Ostatní se zase přihrnuli do mého domu a všechno se zdálo v pohodě, dokud mě křik z koupelny nepřinutil se rozběhnout.

Damian se zmítal na podlaze, zkroucený křečí, jako by ho měla rozervat na kusy, zvracel krev na dlaždičky. Asher a Nathaniel bojovali, aby ho udrželi dole, snažili se mu zabránit ubližovat si, ale nemohli ho zvládnout. Klekla jsem si, abych jim pomohla, a sotva jsem se ho dotkla, utišil se. Odtáhla jsem ruku a jeho tělo se zase vzepjalo, ruce škrábaly po kluzké dlažbě. Dotkla jsem se jeho ramene a on se zklidnil. Zkusili jsme ho nechat napít krve od Caleba, ale v momentě, kdy jsem se ho přestala dotýkat, jeho tělo vyvrhlo krev, a všechno ostatní. Když jsem se ho přestala dotýkat naposledy, Damian se jednoduše utišil, a já cítila, jak se začíná vytrácet, vybledávat, umírat.

Vtáhli jsme Damiana do vany, z vody v ní stoupala pára, a já ho držela. Vzpamatoval se, ale jen za cenu toho, že jsem ho objímala, zatímco mé šaty nasákly vodou a přilepily se mi na tělo.

"Co to s ním je?" zeptala jsem se.

Asher odpověděl: "Tuhle reakci jsem viděl pouze mezi pánem a služebníkem."

"Jsem Damianův pán, no a co? Nemělo by to mít tyhle následky, nebo jo?"

"Nikoli, ma cherie, ne pouhý pán, ale vyšší upír a lidský služebník."

"Damian není můj pán," zaprotestovala jsem.

"Damian není ničí pán," řekl Asher tiše, upřeně k nám shlížel z okraje vany. Seděl v louži krve, která vytekla z Damiana.

"Co tím chceš říct, Ashere?"

"Učinila's ho svým služebníkem."

"Nemůže být lidský služebník, je to upír."

"Neřekl jsem lidským služebníkem, ma cherie."

"Tak o čem to mluvíš?"

"Inu... upíří služebník pána nekromanta, myslím."

"Myslíš?" vyslovila jsem to jediné slovo jako otázku.

"Tady máme co dočinění s událostmi z legend, ma cherie, s událostmi, které by neměly být možné. Nezbývá mi než... hádat."

"Hádat?"

Povzdechl si. "Když řeknu, že vím jistě, co se stalo, bude to lež. Nikdy bych ti záměrně nelhal."

Měla bych protestovat, naléhat, ale nic, co můžu udělat nebo říci, z pravdy lež neudělá. Mám upířího služebníka, a to není možné. Jenže nemožné - ne-nemožné, Damian si hoví na mém těle a drží se mě, jako bych byla poslední naděje, co má.

Asher vklouznul do koupelny, kolem sebe omotanou plážovou osušku. Byla dost velká, aby ho kryla od podpaží až do půli lýtek, úspěšně tak obsáhla celé tělo. Schovala jizvy. "Mé šaty jsou samá krev. Doufám, že ti to nevadí."

Taky nesnáším mít na sobě zkrvavené oblečení, takže: "Vůbec ne, jsem ráda, žes objevil osušku dle svého gusta."

Nenadšeně se zahleděl dolů, na tkaninu přímo hýřící barvami. "Do tvého županu se nevejdu."

Bylo mi líto, že má pocit, že se musí stůj co stůj zakrýt, ale momentálně jsem měla svých starostí dost. "Myslím, že jestli se brzy neochladím, buďto budu zvracet nebo omdlím."

Poklekl vedle vany, dlouhý ručník si pod koleny urovnal gestem, které se u mužů moc nevidí. Zlehka se dotknul mojí tváře. "Celá hoříš." Sáhl na Damiana. "Jeho kůže je pořád chladnější, než by být měla." Zamračil se. "Musíš si něco svléknout, myslím, že hlavně džíny."

Normálně dělám děsné ciráty, jen abych nebyla před klukama neoblečená, ale dnes v noci jsem byla ochotná k trošce striptýzu. "Jak se mám svléct a pořád ho při tom držet?"

"Myslím, že jeden z nás by ho mohl u tebe podržet, zatímco ty se budeš odstrojovat."

"Vážně si myslíš, že zase dostane křeče?"

"Můžeš ho pustit a hned to zjistíme," odtušil Asher tichým hlasem.

Zavrtěla jsem hlavou. "Jsem unavená utíráním krve. Prostě mi ho pomoz držet."

Asherovy oči se maličko rozšířily. "Zavolám Nathaniela."

Vedro se přestěhovalo do mé hlavy a proměnilo se v parádní bolehlav. "Jednoduše skoč dovnitř, Ashere, slibuji, že se nebudu koukat."

Kroutil se vedle vany, pečlivě pozastrkával každý kousek sebe, který mohl, pod osušku. "Kdybych tenhle ručník upustil na zem, vážně by ses nepodívala?"

Jeho otázka mi vzala vítr z plachet. Otevřela jsem pusu, zavřela ji, a snažila se myslet navzdory horku, bušící bolesti hlavy, zhoršující se nevolnosti, a nakonec prostě řekla pravdu. "Sice bych se podívat nemínila, ale ne, máš pravdu. Kdybys byl nahý, podívám se. Nemyslím, že bych odolala pokušení."

"Jako nějaká autonehoda, nedokážeš se odvrátit," řekl.

Vzhlédla jsem a zjistila, že je odvrácený, tvář schovává ve vodopádu zlatých vlasů. Zatraceně, nemám čas držet za ruku všechny. "Ashere, prosím, já to tak nemyslela."

Nepodívá se na mě a nepodívá. Mezek. Vyprostila jednu ruku zpod Damiana, který se hned ovinul kolem zbylé paže, jako dítě tulící se ve spánku k oblíbenému medvídkovi. Popadla jsem Asherovu paži skrz ručník. "Ano, podívala bych se prostě ze zvědavosti, jak bych mohla odolat? Popichuješ a děláš narážky, jak zlá jsou tvá zranění. Navlékl's to tak, že se budu muset podívat, musím to vidět."

Teď se na mne díval, ty bledé oči prázdné, skrývaly se přede mnou.

Zaryla jsem mu prsty do paže, snažila se ho stisknout přes ručník, a našla povětšinou látku. "Ale jestli's až doteď nepochopil, že tě prostě chci vidět na Adama, tak's prostě nedával pozor."

Jeho tvář mi neřekla nic, jen maska prázdné zdvořilosti, kterou si jak on, tak Jean-Claude umí nasadit, když se jim zachce. "Teď mi pomoz dostat ze sebe něco oblečení, než se tady rozpustím."

Zasmál se, a ten tichý, bublavý smích se mi roztančil po kůži a vytlačil mi srdce do krku. Aby mi naskočila husí kůže, mně bylo příliš horko. "Nabízíš své odstrojování a nemá v tom prstíky žádné kouzlo, věřím, že je tomu tak poprvé."

Musela jsem se zasmát, protože měl pravdu. Ale ten smích mně přinutil zavřít oči, protože jsem měla pocit, jako by mi pulzující bolest hlavy vystrkávala oční bulvy z jejich důlků. Pustila jsem jeho ruku a přitiskla si dlaň na čelo, abych se pokusila zabránit své hlavě rozletět se na kousíčky. "Prosím, Ashere, bude mi špatně."

Uslyšela jsem šplouchat vodu, ucítila ji na mě narážet, jak někdo lezl do vany. Otevřela jsem oči, pomalu, snažila se držet bolest hlavy uvnitř a našla Nathaniela, klečícího ve vodě. Jeho vlasy byly stále spletené do copu, který se za ním vlekl, kroutil se ve vodě jako něco svébytného a živého. Vířící cop přitáhl můj zrak po jeho těle níž, a já periferně vycítila, že Nathaniel si žádné šatstvo nenamočí, ale bylo mi to jedno. Bolest dosáhla bodu, kdy jsem se bála, že začnu zvracet, jestli se neochladím.

Odpověděl na mou otázku, aniž jsem ji položila. "Asher chce, aby se Damian pokusil vzít si zase trochu krve, jestli ji udrží."

Asher pořád seděl na kraji vany, zabalený do ručníku. "Damian musí být schopen udržet krev, jinak zahyne. Věřím, že pokud s ním zůstaneš ve stálém kontaktu, bude schopný jídlo udržet."

"Jestli s ním mám zůstat ve stálém kontaktu, musím se nejdřív ochladit."

"Nathaniel ti pomůže."

Vzhlédla jsem na Ashera a dokonce i v matné záři nočního světla mne zabolela hlava. "Fajn."

Damian dělal drobné protestující pohyby, když se Nathaniel pokoušel sejmout ze mne část jeho váhy. Nakonec jsme ho opřeli o kraj vany, Asher ho podepíral, ale nechal ho držet si mou ruku přimáčknutou k hrudi. Nathaniel mi rozepnul opasek a pomohl mi stáhnout podpažní pouzdro z jedné ruky, ale potřebovala jsem mít druhou ruku volnou, abych vyklouzla i z druhého popruhu. Damian se nám zpěčoval, pomalu, paličatě, jako náměsíčník. Jenže je upír. Dokázal by si holýma rukama probourat cestu zdí mé koupelny. Jestli nechce pustit mou paži, nedokážeme ho k tomu donutit, pokud nejsme ochotní zlámat mu prsty jeden po druhém, a to my ochotní rozhodně nejsme.

"Co si počneme?" zeptal se Nathaniel.

"Musím se dostat ven z tohohle hicu," hlesla jsem. "Můžeme do vany napustit studenou vodu nebo tak něco?"

"Ne," pokazil mi náladu Asher, "musíme ho udržovat tak teplého, jak jen to jde, dokud neudrží něco krve. Nemůžeme připustit, aby se prochladil."

"Tak ze mě dostaňte tyhle šaty."

Spíš jsem ucítila, než uviděla, jak si ti dva vyměnili pohledy. "Jak chceš, abych to udělal?" optal se Nathaniel.

Naklonila jsem hlavu dopředu a položila se shora na Damianovy mokré vlasy. Jeho kůže byla nejchladnější věcí ve vaně. Já byla tak rozehřátá, že se mi dělalo špatně, přesto byla Damianova kůže pořád na omak chladná. Bolest hlavy mě nakonec přece jen přemohla a vyvalila se ven mými ústy. Udělala jsem, co bylo v mých silách, abych vylezla na okraj vany, než se pozvracím. Damianovi se podařilo minout vodu pokaždé, když vyhazoval obsah žaludku. Přinejmenším jsem mohla udělat totéž. Jenže byl ke mně přilepený a jen Asherova ruka na mé paži mne udržela dost vysoko z vody, aby zůstala čistá.

Má hlava křičela, bolest byla tak silná, že se mi vidění rozprsklo v gejzírech barev. Asher přinesl chladnou žínku a otřel mi ústa. Druhou do studené vody namočenou žínku mi položil na čelo. Pak Nathaniel sevřel zadní díl mojí košile a trhl. Strhal ji ze mne kus po kuse. Asher mi přes ramena přehodil mokrý ručník, tak studený, že jsem zašeptala: "Do hajzlu."

Asher a Nathaniel mě zrovna zvedli a i s Damianem stěhovali na druhý konec vany, když přišel Gil a začal uklízet binec, co jsem natropila. Gil dnes v noci uklidil spoustu nepořádku, a ani jednou si nepostěžoval, ani jednou. Dlouze se zahleděl na kusy mojí košile vznášející se ve vodě, ale nahlas to nekomentoval. Choval se jako správný lokaj. Dělal, co se mu řeklo, a na nic se neptal.

Nathaniel se pokusil roztrhat moje džíny stejným způsobem jako košili. Podařilo se mu odtrhnout vršek, ale Damianova váha mě nepřestávala tlačit pod vodu, a jemu se nedařilo získat páku, jakou k tomu potřeboval. Asher si přitáhl osušku, jak nejbezpečněji svedl, a opatrně vlezl do vody. Klekl si a zajel rukama kolem Damiana i mne a zvedl nás, vstal, držel nás oba zpříma. Dosáhla jsem na dno, ale stejně držel váhu nás obou, protože mé nohy ještě nefungovaly úplně správně. Držel nás oba, úplně bez námahy.

Nathaniel položil ruce z obou stran díry, kde mé džíny natrhl a zatáhl. Těžká mokrá látka se pod jeho rukama rozdělila, vydávajíc zvuk, jak když se trhá maso, ale výraznější - čvachtavý, drsný zvuk. Vynaložená síla škubla mým tělem a jen Asherova síla mě udržela ve stoje.

Ucítila jsem vzduch na holé kůži a uvědomila si, při strhávání džínů vzal s sebou i mé spodní prádlo, ale bylo mi to šuma fuk. Vzduch na mojí kůži byl pořád dusivě horký. Nemohla jsem dýchat. Poslední, na co si pamatuji, pomyslela jsem si: omdlím, pak už nic.

58

Probudila jsem se vleže na kraji vany, jen s jednou rukou ve vodě s Damianem. Chladné ručníky mne zakrývaly od hlavy po paty. Ten na obličeji se nadzvedl a já uviděla Nathaniela ve vodě, držel Damiana zpříma. Mrkla jsem skrz pramínky mokrých vlasů vzhůru a objevila Ashera, jak mi rozprostírá čerstvý chladivý obklad po tváři. Část nechal nezakrytou, dost abych se na něj mohla podívat, po straně.

"Jak se cítíš?"

Musela jsem se nad tím zamyslet. "Lépe." Postupně vyměnil ručníky po celé délce mého těla, a já si uvědomila, že jsem úplně nahá. Otřásla jsem se zimou a nestarala se o nic, než že jsem konečně v chladu. "Jak dlouho jsem byla mimo?"

"Dlouho ne," odtušil Asher, ručník pečlivě uhlazoval tak, že se vytvaroval podle mých nohou.

Podívala jsem se na Nathaniela klečícího ve vaně, tisknul Damiana k jejímu boku, takže se mě upír pořád mohl držet. "Ještě nikdy jsem neviděl kožoměnce omdlít vedrem."

"Všechno je jednou poprvé."

Damian pomalu otočil hlavu, aby se na mne podíval. Jeho oči byly čisté, jasné, zase živé. Jeho oči měly barvu smaragdů a nebylo to upíří mocí, šlo o jejich přirozenou barvu, jakoby si jeho máma začala něco s kocourem. Lidé prostě takovou barvu očí nemívají.

Usmála jsem se na něho. "Vypadáš líp."

"Nakrmil jsem se."

Pohlédla jsem na Nathaniela. Natočil hlavu, uviděla jsem úhledné stopy po kousnutí, zboku na krku.

"Myslím, že už se udržím sám," řekl Damian.

Nathaniel se tázavě podíval na Ashera, který musel kývnout, protože Nathaniel hned na to couvnul. Damian se usadil proti mně, pořád si držel mou paži křížem přes prsa, ale jen zlehka. Jednu ruku něžně položenou na mém zápěstí, druhou mne hladil po paži.

"Slyšel jsem, že jsi můj pán."

Podívala jsem se do těch klidných očí. "Nevypadáš, že by ti to vzalo náladu."

Otíral si bradu a líčko o mou paži. Bylo to gesto kočičí, a taky intimní, milenecké gesto. Studovala jsem jeho tvář, snažila se číst za těma mírumilovnýma smaragdovýma očima. Pak jsem si uvědomila, že mu nemusím číst jen z tváře. Stačilo pomyslet a já hned věděla, že ta mírumilovnost v jeho očích sahá až na dno. Byl naplněn úžasným poklidem, pocitem náležitosti, sounáležitosti. Klid a mít nikdy nebyl mou reakcí na Jean-Clauda, když si mne připoutal k sobě blíž.

Cítila jsem, co cítí Damian, znala jsem jeho srdce skoro lépe, než své vlastní, ale nerozuměla jsem mu. V důvěrné chvilce zahledění do těch překrásných, mírumilovných očí, jsem jednoduše neměla žádné vodítko. Já bych utíkala, jako by mi za patami hořelo, rvala se, řvala, nenáviděla. Do žádného druhu poddanství bych nešla s klidem a nadhledem, bez ohledu na potenciální dobrotivost vládce. Ruku na srdce, ani si nejsem stoprocentně jistá, že já sama jsem dobrotivý vládce. Tím myslím, jsem povolná, dokud jde všechno po mém, ale zkřižte mi plány a povolnost je v čudu. Mám blízko k tomu být nejtvrdší osobou, co znám, a to už jsem pár fakt tvrdých lidí poznala. Poslední dobou se snažím být měkčí, ale snažit se být měkčí, a opravdu měkčí být, není to samé. Dívala jsem se do Damianových očí a věděla, že být na jeho místě, být připoutaná k sobě samé, jako k pánovi, byla bych vyděšená.

Damian se ve vodě otočil, klečel u kraje vany. Naklonil se a vdechl mi na čelo něžný polibek. "Zachránila's mne, zase."

Měl pravdu, ale když se jeho rty dotkly mojí pleti, zauvažovala jsem, jak dlouho mi zůstane vděčný a kdy mu konečně dojde, že jsme oba v prdeli.

59

Asher vzal Damiana na den dolů do sklepa, sebe i jeho uložil těsně před úsvitem. Micah volal a říkal, že jak Merle, tak Zane přežije. Cherry hodlá zůstat se Zanem a on sám musí jet zkontrolovat ostatní své leopardodlaky. Nabídla jsem mu, aby své leopardy přivezl do mého domu a on odpověděl, že se zeptá. Neřekli jsme si: Miluju tě, na závěr konverzace, což bralo nervy. Nejsem zvyklá spát s někým, koho nemiluji, nebo mu to aspoň neříkám. Ale byla jsem příliš unavená, na tak vážné myšlenky, tak jsem je zatlačila dolů, kde bydlí všechny věci, o kterých se mi nechce přemýšlet. Začíná tam být pěkně narváno. Nathaniel mi pomohl obléct si na sebe nejchladivější pyžamko, co mám - hedvábnou noční košilku se špagetovými ramínky, která by toho odhalovala přespříliš, kdybych nebyla tak zatraceně malá. Pak se Nathaniel stulil vedle mne, na sobě běžecké kraťasy. Gil spal v pokoji pro hosty. Dva krysodlačí bodyguardi si rozdělili noční klid mezi gauč a spaní na zemi přede dveřmi mojí ložnice, což znamenalo, že kdybych musela do koupelny poté, co se uložíme, musím je překročit. Bobby Lee řekl: Stejně nás to vzbudí, necourejte se po domě sama.

Nedokázala jsem Bobbyho Lee ani Crise přesvědčit, že už nepotřebuji tolik hlídat, ale, mám-li říci pravdu, na nějaké velké dohadování jsem byla moc unavená. Tak jsme se všichni uložili na dlouhý, letní šlofíček. Nathaniel stáhl těžké závěsy, takže se místnost ponořila do pološera.

Blaženě jsem se uhnízdila v tichém šelestění klimatizované ložnice, s Nathanielem stočeným po mém boku, a okamžitě upadla do spánku, do bezesného spánku. Když zaječel telefon u postele, věděla jsem, co to je, ale několik sekund mi trvalo probudit se dost, abych byla schopna pohybu. Nathaniel nakonec sáhl přese mne a rozespale odpověděl: "Obydlí slečny Blakeové," ještě než jsem já vůbec rozlepila víčka.

Byl potichu, tvář velmi vážnou, pak položil dlaň na sluchátko a řekl: "To je Odysseus, Narcisův bodyguard. Chce s tebou mluvit."

Vzala jsem si telefon, pořád vleže na zádech. "Anita, co chceš?"

"Můj Oba si přeje se s tebou setkat."

Pohla jsem hlavou, abych dohlédla na hodiny a zavrčela. Dostalo se mi stěží dvou hodin požehnaného spánku. Dokážu si na hodinku zdřímnout a cítit se dobře, nebo se obejít beze spánku úplně, ale někde mezi dvěma a třemi hodinami se cítím hůř. "Měla jsem noční šichtu, Odyssee, cokoli co Narcis chce, může počkat na dnes, někdy později.

"Včera šla hláška, že všechny informace o pohřešovaných lykantropech mají jít přes tebe."

To mě trochu probralo. Zamrkala jsem a snažila se být probuzenější, než jsem se cítila. "Jaké informace?"

"Promluví pouze přímo s tebou."

"Tak mi ho dej k telefonu, jsem jedno ucho."

"Trvá na tom, abys přišla sem, do jeho klubu, teď."

"Spala jsem s bídou dvě hodiny, Odyssee. Nepovleču zadek přes řeku do Illinois za úsvitu. Jestli má informace, které nám mohou pomoci zachránit životy kožoměnců, prostě mi je dej, a já se postarám, aby se dostaly, kam bude potřeba.

"Můj Oba trvá na tom, že pokud nepřijdeš do klubu teď, nepodělí se o informace vůbec."

Posadila jsem se, opřela se o čelo postele, se zavřenýma očima. "Proč teď?"

"To není můj styl, diskutovat o rozkazech, které dostanu."

"Možná bys na tom mohl zapracovat."

Na druhém konci aparátu bylo ticho. Nevěděla jsem, jestli je zmatený, a mou vtipnou poznámku nepochopil, nebo jsem trefila příliš blízko černého. Nakonec řekl tichým hlasem: "Právě teď je lví Rex naživu. Za pár hodin to nemusí být pravda."

Napřímila jsem se, oči doširoka, to poslední mě dokonale probudilo. "Jak to víš?"

"Můj Oba ví mnoho věcí."

"Narcis by vážně nechal lvího Rexe zemřít jen proto, že nepřijdu k němu do klubu, za zkurvenýho úsvitu?"

"Můj pán je velmi neústupný."

"Do prdele," vyslovila jsem tiše a procítěně. "Pověz mu, že tam budu, ale taky mu pověz tohle. Příště, až bude v potížích on, možná zase nikdo nepomůže jemu."

"Toto je větší pomoc, než jakou kdy poskytnul klanu jakýchkoli jiných zvířat."

V Odysseově hlase teď něco cinklo, něco. Lže. Slyšela jsem mu to po hlase. Nevěděla jsem, jestli to byla upíří moc nebo vlkodlačí či leopardodlačí, a bylo mi to jedno. Otázkou ovšem je, proč lže o tom, že hyenodlaci nepomohli žádné skupině kožoměnců víc, než této? Proč má vůbec cenu lhát?

"Narcis vypomáhá víc, než chce, aby lidé věděli, viď?"

"Co tě přimělo to říci?" Hlasem Odyssea se teď proplétal vlásek strachu, skoro paniky.

"Čím by ublížilo, kdyby se komunita lykantropů dozvěděla, že hyenodlaci pomáhají ostatním zvířatům?" zeptala jsem se.

Vydechl v dlouhém povzdechu. "Narcis nikdy nechtěl, aby si tohle někdo o hyenodlacích myslel. Bylo by to..." zaváhal, "špatné pro obchod."

"Jestli má Narcis o Josepha, lva, takovou starost, proč mi neposkytne informace po telefonu?"

Odysseus se zasmál, nečekaně, pobaveně. "Narcis nikdy nedá něco za nic. U něj má všechno svou cenu."

"Takže táhnout mě nevyspalou do svého klubu je cena?"

"Tak nějak."

"Mohu si přivést své lidi?"

"Můj pán rád uvidí kohokoli ze tvých lidí, koho budeš mít chuť vzít s sebou."

Ta formulace se mi nezamlouvala. "Jak velkorysé od něj."

"Kdy tady budete?" optal se Odysseus.

"Jak víš, že přijdu?"

"Protože víš, že je dost samolibý na to aby, pokud teď nepřijdeš, se o informace možná vůbec nepodělil. Víš, že by nechal lvího Rexe umřít prostě proto, že není stejného zvířecího druhu jako my, a nepřijít nyní by byla urážka."

"Tyhle hovadiny kolem klanů musí přestat, Odyssee. Musíme si začít navzájem víc pomáhat."

"Není na mně měnit systém, Anito. Jen se snažím v něm přežít."

Znělo to smutně. "Nechci hulákat na posla, Odyssee, jenom mě ten systém unavuje."

Zase se zasmál, ale ne jako by byl šťastný. "Tebe systém unavuje. Ježíši, nemáš ani ponětí. Co mu mám říci, kdy vás máme čekat?"

"Za hodinu. Méně, když to dokážu. Chci Josepha naživu, aby uviděl své dítě."

"Jeho družka je pravděpodobně potratí, jako všechna ostatní."

"Myslela jsem, že vy hyeny nemluvíte se lvy ani s nikým jiným. Jak víš o Josephově trápení s dětmi?"

"Narcis podobné věci sleduje."

"Proč by se o to staral?"

"Chce dítě."

To mi zvedlo obočí až do vlasů. "Nikdy bych do Narcise neřekla, že je otcovský typ."

"Zkus mateřský."

"Co?"

"Budeme na tebe čekat, Anito. Nenech ho čekat. Nemá rád, když ho nechávají čekat." Slyšela jsem v jeho hlase zármutek hraničící s žalem. Skoro jsem se zeptala, co se děje, ale už zavěsil. Co mu Narcis udělal, že to do jeho hlasu vložilo tento tón? Chci to opravdu vědět? Pravděpodobně ne. Ne, ledaže existuje něco, co s tím můžu udělat, a to neexistuje. Jestli začnu válku se všemi krutými vládci lykantropů ve městě, budu je muset všechny zabít, nebo skoro všechny. Jediný, kdo není krutý, je Richard, a jednou ho to zabije. Stěžuji si na Narcise, že je moc krutý, a na Richarda, že je moc měkký. Myslím, že prostě nikdy nejsem spokojená.

Zavěsila jsem a vykládala Nathanielovi, co se děje, zatímco jsem si vybírala ošacení. Nathaniel si natáhl tílko přes šortky, ve kterých spal, přidal tenisky, bez ponožek. Měl lepší věci na práci, než se převlékat, protože trval na rozpletení a vykartáčování svých vlasů, což mu zabere všechen čas, který my ostatní potřebujeme na obléknutí. Mýlila jsem se. Nathaniel ještě ani zdaleka nebyl se svými vlasy hotov, když my jsme už byli oblečení a připravení jít. Bobby Lee a Cris na sebe jen hodili košile a boty, prsty si prohrábli krátké vlasy, navlékli pouzdra zbraní, a byli připravení odejít. Gil přišel dolů v džínách, teniskách a nezakasané pánské společenské košili. Košile vypadala nová, ale nenechal nás čekat. Caleb přišel dolů v džínách a tečka. Neobtěžovala jsem se mu říkat, aby si na sebe hodil košili nebo boty. Tak nějak si nemyslím, že nás Narcis odmítne obsloužit, protože je Caleb nedostatečně oblečen.

Oblékání vlastně trvalo nejdéle mně: černé džíny, červená sportovní košile, černé Nikes, všechny kudly, co mám, včetně nového pouzdra, které jsem si nechala vyrobit na míru na největší nůž, který patří na záda, podél páteře. První pouzdro mi na kusy rozřezal personál pohotovosti, když se mi pokoušeli zachránit život. Také jsem si vzala své dvě ruční zbraně, ačkoli jsem si nebyla jistá, že některému z nás dovolí přinést si zbraně do klubu. Ale pro všechny případy jsem si je vzala, a varovala Crise a Bobbyho Lee ohledně pravidla žádné-zbraně. Zablýskali vlastní sadou zle-vypadajících čepelí - zhruba tři na osobu - byli jsme připravení vyrazit.

Napadlo mě zavolat tygrodlačce Christine, ale došlo mi, že vzhledem k tomu, že ještě není ani sedm, můžu dneska nechat vyspat aspoň někoho. Kromě toho, zatím vím kulový. Až se dozvím něco, o co má cenu se podělit, podělím se.

Byla jsem v půli cesty ke klubu, když jsem si uvědomila, že ardeur nepřišel na snídani. Je ráno. Jsem vzhůru. Po ardeur ani vidu ani slechu. Naděje se mnou šířila v teplých, neurčitých vlnách. Možná se nakonec ještě ukáže, že ardeur je jen přechodná záležitost. Dobrý Bože, doufám, že ano. Odříkala jsem děkovnou modlitbičku a nepřestávala se sebepozorovat, pátrajíc po prvních příznacích bezuzdného chtíče.

Přijeli jsme k Narcisovi v řetězech se mnou nevrlou, ale vilnou ani omylem. To je dobrej den.

60

Mohla jsem zaparkovat přímo před Narcisem v řetězech. Nejen, že tam v 8:00 nebyla fronta, před klubem nebyli vůbec žádní lidé. Široký chodník se táhl do dáli prázdný, pozlacený jasným světlem časného rána. Kdybych měla čas dát si kafe, možná bych dokonce řekla, že je to pěkné, ale neměla jsem na kafe čas, takže sluneční světlo bylo jen jasné. Konečně jsem se zlomila a před pár týdny si koupila sluneční brýle. Mžourala jsem skrz ně a přála si být v posteli. Byla jsem tak unavená, měla jsem pocit, že mám v hlavě chmýří z pampelišek, pěkná metafora, což? Prostě mi to nemyslelo. Obvykle jsem dost dobrá v přežívání bez spaní. Tohle zmatení mysli jsem mohla klást za vinu jediné věci, nočnímu vyčerpání z horka. Možná potřebuji víc, než tři hodiny, abych se z něj vzpamatovala. To mne přivedlo k zamyšlení, jak špatně bych asi dopadla, nemít všechny ty své nadpřirozené síly. Na úpal mohou lidé i umřít.

Nathaniela jsem měla po boku, Bobbyho Lee a Crise krok zpátky, z obou stran. Gil a Caleb tvořili zadní voj. Dveře se otevřely, než jsme stihli zaklepat. Odysseus nás uvedl do potemnělého klubu. Pořád měl na sobě ten svůj postroj z kůže a kovu. Jeho pach mě nutil dumat, jestli je to úplně ten stejný úbor, co měl oblečený před... je to pět nebo šest dní? Ten vysoký, tmavý a pohledný muž, se kterým jsem se prve setkala, měl vpadlé oči. Silnýma rukama si svíral lokty, objímal své tělo. Když pohnul rukou v gestu, kterým nás zval dál, chvěla se. O co tady do pekla jde?

Půl tuctu svalovců různých ras a velikostí stálo ve stínech, čekalo, až jim Odysseus řekne, co mají dělat. Napětí v místnosti bylo tak husté, že byste se jím mohli udusit.

Cris za mými zády vydal syčivý zvuk a já mu to nevyčítala. Na fleku jsem se rozhodla, že, pokud se nám nedostane opravdu dobrého vysvětlení, ponecháme si své zbraně. Ve vzduchu visel pach zoufalství téměř všech hyenodlaků, jako by se přihodilo něco opravdu zlého.

Dveře za námi zapadly, ale byli jsme blízko nich a nikdo mezi námi a jimi. Chtěla jsem lva Josepha zachránit, ale ne tak moc, abych dala v sázku sebe a své lidi. Měla jsem na vybranou. Vím, co si vyberu. Bezcitné, snad, ale Josepha lvodlaka jsem nikdy nepotkala. Zatím pro mne nebyl nikým skutečným, a všichni ostatní se mnou ano.

Odysseus na nás musel něco uvidět, nebo vyčmuchat, protože vysvětlil: "Náš pán uznal za vhodné nás potrestat."

"Za co?" zeptala jsem se.

Zavrtěl hlavou. "To je osobní."

"Fajn, promluvme si s Narcisem a pak se, chlapci, můžete vrátit ke vzájemnému trestání."

"My se netrestáme navzájem," řekl Odysseus.

Pokrčila jsem rameny. "Koukni, nevěřím, že bych někomu dovolila až tak moc mě sekýrovat, jenže to není má věc, ale vaše. Takže se podělme o informace a nech nás vypadnout."

Něco přeletělo přes Odysseovu tvář, nějaká emoce, kterou jsem nedokázala přečíst. "Žádné zbraně v klubu, to je pravidlo."

"Myslím, že si své zbraně ponecháme," ucedil Bobby Lee.

Ohlédla jsem se po něm a pohled stačil. Sklapl, ale usmál se na mě. "Vlastně s ním souhlasím. Dnes se našich zbraní nevzdáme."

Odysseus zakroutil hlavou. "V této věci nesmím svého pána zklamat, Anito. Nemáš ponětí, co nám udělá, jestli vám dovolíme vejít dovnitř se zbraněmi."

Rozhlédla jsem se po mužích stojících okolo v šeré místnosti. Strach se z nich valil jako vlny za přílivu. Jejich těla byla ztuhlá napětím. Nikdy dřív jsem neviděla tolik, tak skrz naskrz vybuzených mužů. Udělají do písmene, co se jim řekne, protože mají hrůzu udělat cokoli jiného. Říkali mi, že dobrý dominant se o svého partnera stará. Možná Narcis není dobrý dom, možná je špatný.

"Promiň, Odyssee, vážně vám nechci působit bolest, ale jestli Narcis zešílel natolik, že vás všechny takhle vyděsil, ponecháme si své zbraně."

"Prosím, Anito, prosím." Musel na mojí tváři spatřit něco, z čeho poznal, že neustoupím, protože přede mnou padl na kolena. Zvuk dopadu jeho kolen na podlahu byl ostrý, trhla jsem sebou. Nepřestal si rukama objímat paže, takže prostě dopadl, aniž se pokusil zachytit. "Prosím, Anito."

Vrtěla jsem hlavou, zírala do těch vystrašených očí.

Lesklé slzičky se mu koulely po tvářích. "Prosím, Anito, prosím, nemáš tušení, co udělá našim milencům, když ho zklameme."

"Milencům?" zopakovala jsem tázavě.

Měl dva neplatné pokusy, než řekl: "Aiás je můj... milenec. Jsme spolu čtyři roky. Prosím, Anito. Nemám žádné právo to žádat, ale prosím, odevzdejte mi své zbraně."

Zavrtěla jsem hlavou. "Je mi líto, Odyssee, opravdu je, ale čím víc mluvíš, tím víc si chci zbraně ponechat."

Pohnul se tak nečekaně, že jsem neměla čas zareagovat, a Cris a Bobby Lee vytáhli své zbraně na příšeří Boží, ale Odysseus se mi nesnažil ublížit. Obtočil kolem mne své paže, obličej zavrtal do prsou, a brečel a škemral. Smrděl strachem a krví a hůř.

"Schovejte zbraně, hoši, nesnaží se mi ublížit."

Schovali zbraně, ale šťastně nevypadali. Ale to nikdo a předpokládám, že ani já. Dotkla jsem se hlavy Odyssea, ale on jen mlel pořád dokola: "Prosím, prosím, prosím."

"Chlapci, všichni můžete jít s námi, prostě s námi odejděte."

Bobby Lee zašeptal: "To není dobrej nápad."

"Na to kašlu. Nikdo si nezaslouží, aby se s ním takhle zacházelo."

"Co máš v plánu, Anito, nabídnout všem azyl? Tolik zbraní jsme si nepřinesli."

"Budou-li mít ostatní hyenodlaci námitky, necháme je být. Nepřivedla jsem nás sem nechat se pozabíjet, ale jestli to půjde, vezmeme je s sebou."

Bobby Lee kroutil hlavou. "Děláš, co můžeš, abys měla těžký život, Anito, hodně těžký."

"To už jsem slyšela."

Odysseus se na mě jen lepil, plakal, prosil. Musela jsem popadnout jeho obličej a donutit podívat se na mě a dokonce ani pak jeho oči neostřily. Zabralo mu skoro celou minutu vůbec mě uvidět. "Můžete jít s námi, Odyssee, všichni, prostě odejít pryč."

Zavrtěl hlavou. "Mají naše milence. Nevíš, co jim udělají, nemůžeš to vědět."

"Oni?"

Výstřel z pušky vyšel odněkud z místnosti. Měla jsem Browning napůl venku z pouzdra, když se Cris zapotácel dozadu. Ze zad mu vystříkla krev na Caleba a Gila. Gil začal ječet. Musela jsem se otočit dřív, než sebou Cris praštil o zem.

Bobby Lee zahlásil: "Tři s puškami na galerii. Kurva, holka, jsme v tom až po uši."

Podívala jsem se, kam se díval on a stěží rozeznala siluety. Jestli mám být micinka, proč má každá krysa lepší noční vidění?

Odysseus mlel pořád dokola: "Je mi to líto, je mi to líto, je mi to líto."

Přiložila jsem mu ústí hlavně k čelu. "Ještě jednou, Odyssee, a stojíš frontu na trajekt přes Styx."

Mužský hlas promluvil ze tmy. Šlo to z reproduktoru zvukové aparatury, to ještě poznám. "Jestli stisknete spoušť, zabijeme vašeho druhého bodyguarda. Pušky nabité stříbrem, slečno Blakeová, a já vás ujišťuji, že mí muži střílí do černého. Nyní složte zbraně a promluvíme si."

Zbraň jsem si nechala a přikázala Odysseovi: "Táhni ode mne, hned!" Lezl pryč, pořád brečel.

Objevila jsem temnou siluetu na své straně galerie. Bobby Lee mířil na druhou stranu, takže na chlápka uprostřed zbraň nezbyla. Ale na tuhle vzdálenost, když jsou nad námi, se každý střelec počítá, což znamená, že musíme zabít, koho můžeme a pak doufat, že něco svedeme i s tím posledním. "Kdo do pekla jste?" zeptala jsem se.

"Odhoďte zbraně, slečno Blakeová, a já vám to povím."

"Necháme si zbraně, holka," řekl Bobby Lee. "Stejně nás hodlá zabít."

Souhlasila jsem.

"Nechceme vás mrtvou, slečno Blakeová, ale na vašich přátelích nám nesejde. Můžeme je odstřelovat jednoho po druhém, dokud si to nerozmyslíte."

Přesunula jsem se, abych stála přede všemi, takže to měl prostřední střelec těžší. Z tohoto úhlu, seshora, jsem je nemohla krýt kompletně, ale dělala jsem, co jsem mohla. "Všichni k zemi." Zaváhal jen Bobby Lee. "Nechtějí mě mrtvou a já potřebuji tvou zbraň." Mrkl na mne, pak se svezl na jedno koleno, používal mě jako živý štít před prostřední puškou. Pochopil můj plán. Všichni ostatní se choulili na zemi. Nebylo kde se schovat a dveře byly blízko, ale ne dost blízko, když na nás míří tři pušky.

"Co to děláte, slečno Blakeová?" zeptal se hlas.

"Jen si ověřuji jednu teorii."

"Nebuďte hloupá, slečno Blakeová."

"Bobby Lee," hlesla jsem.

"Ano, ma'am."

"Jak dobrý jsi?"

"Dejte povel a zjistíme to."

Cítila jsem, jak se mé tělo zklidňuje, až se svět zúžil na konec mojí zbraně a postavu přikrčenou na galerii. Bylo to zhruba deset yardů. Zasáhla jsem už vzdálenější terče. Ale tohle nebyla střelba do terče. Nikdy jsem se nepokoušela sejmout muže ruční zbraní na takovou vzdálenost. Vydechla jsem zbytek vzduchu, až jsem se proměnila v zosobněný klid. Jen zbraň, konec hlavně, míření, a při tom posledním jsem jen náznakem hlasu slabounce zašeptala: "Pal."

Naše zbraně vystřelily téměř současně. Nevystřelila jsem jen jednou. Pálila jsem tak rychle, jak rychle jsem stačila mačkat spoušť. Má postava sebou trhla, cíl se přestal krčit, pak se pomalu svezl na galerii. Obrátila jsem zbraň dříve, než muž dopadl na zem, a zjistila, že muž uprostřed vstává. Uviděla jsem stín pušky. Uslyšela jsem hlas překřikující kanonádu: "Nezasáhněte ji, neopovažte se."

Kulky z pušky se zaryly pár palců ode mne - dva výstřely - pokoušel se mě donutit uhnout, uvolnit mu tak cestu k Bobbymu Lee, ale já stála jako před hájovnou zaražený pilot a opětovala střelbu. Bobby střílel spolu se mnou a temná postava sebou zaškubala, zapotácela se, pak se svalila dopředu, její puška padala a přistála na zemi, kde se přidružila k ostatním tělům, nyní již mrtvých střelců.

Hlas řekl: "Chlapci, nezklamte mne."

Hyenodlaci se na nás vrhli. Bobby Lee a já jsme začali pálit. Šest hyenodlaků jsme si spravedlivě rozdělili. Šlo to jako po másle, žádná křížová střelba, nepřebírali jsme si je - moje strana místnosti, jeho strana místnosti. Dostala jsem dva, myslím, že on jednoho, a oba jsme cvakli naprázdno. Firestar jsem vytáhla levou rukou, díky čemuž to bylo asi o dvě vteřiny pomalejší, než být mělo, ale pravděpodobně to bylo rychlejší, než vyklepnout zásobník Browningu a znovu nabít. Jestli přežiju, musím si stopnout, co z toho by bylo rychlejší doopravdy.

A Odysseus se nade mnou zjevil jako temná ruka osudu. Za mými zády zahřměla zbraň, a Odysseus padl naznak na podlahu. Jestlipak má minci pro Charóna? Zvrtla jsem se na patě a našla Nathaniela se zbraní v ruce. Oči vykulené, rty odchýlené, na tváři úžas. Zvedl zbraň, kterou upustil Cris. Pohyb obrátil mou pozornost zpátky k boji. Kov se zaleskl, Bobby Lee se obul do posledních dvou hyenodlaků. Bojovalo se příliš zostra, na čistý výstřel ani pomyšlení.

Dveře relativně daleko vzadu se otevřely a z nich se vyhrnuli muži. Vrhla jsem se do rvačky kolem Bobbyho Lee a vystřelila téměř zblízka do něčích zad. Muž se otřásl a padl, ocitla jsem se tváří v tvář Bobbymu Lee. To ho překvapilo a já musela vystřelit přes jeho tělo do posledního bojovníka. Ukázala jsem hlavní Firestar na hyenodlaky ženoucí se na nás. Vyprázdnila jsem do nich zásobník, zatímco jsme všichni začali couvat ke dveřím. Levou mi to tak nejde. Nemyslím, že jsem někoho zabila, ale každým výstřelem jsem někoho zranila, a to je zpomalilo, přinutilo zaváhat.

Gil, Caleb a Nathaniel už byli u dveří. Dovnitř se vlilo denní světlo a na vteřinku mne oslnilo, protože sluneční brýle jsem ještě pořád měla zaháknuté vpředu za košili. Schovala jsem Firestar, vyklepla prázdný zásobník z Browningu, a další zásobník už si to šupajdil, kam patří dřív, než jsme se dostali na chodník. Ještě jsem ani neuslyšela zásobník jaksepatří zacvaknout, ale už jsem viděla Bobbyho Lee dělat se svou zbraní totéž, co já se svojí. Věděla jsem, že má nabito a je připraven na vše.

Zaječela jsem: "Nathanieli! Utíkej, nastartuj Jeep!" Vím, že ví, kde jsou náhradní klíčky. Pamatovala jsem si, jak Narcis říkal, že tady nyní žije přes pět set hyenodlaků. Musíme se odsud dostat, než se rozhodnou pobrat víc zbraní nebo nás zdolat pouhou početní přesilou. Odstřelování by je zpomalilo, ale ať už byl ten hlas číkoli, děsil je. Mohu je zabíjet, ale nemohu je terorizovat. Jestli se vyhrnou ze dveří jako záplavová vlna nebo ne, bude záležet na tom, jestli se víc bojí smrti nebo teroru.

Ohlédla jsem se, Nathaniel byl za volantem Jeepu, Caleb a Gil v jeho zadním prostoru. Motor se se zařváním probral k životu. Bobby a já jsme se vydali k vozu, a hyenodlaci se vyhrnuli na sluníčko, bylo jich příliš mnoho, aby šli spočítat, skoro příliš mnoho, aby na ně šlo mířit. Vystřelila jsem do masy těl a zaječela: "Zdrhej!"

Bobby Lee a já jsme utíkali k Jeepu, což znamenalo, že naše muška nebyla taková, jaká by být měla, ale muži byli na sebe tak namačkaní, že jsme se stejně trefovali. Padali, pak se ozvaly výkřiky, zvuky, štěbetavý smích, při kterém se mi ježily chloupky vzadu na krku, a zranění povstali jako hyení muži, svalnatí, se světlou srstí, flekatí, s čumákem plným tesáků a drápy jako černé nožíky. Neoslabili jsme je, dali jsme jim lepší zbraně, aby je použili proti nám.

Nathaniel zařval: "Naskoč!"

Ohlédla jsem se. Dveře vpředu a uprostřed byly otevřené. Vklouzla jsem na zadní sedadlo, Bobby Lee na přední. Dveře byly zavřené, zamčené, a Nathaniel vyjížděl od obrubníku, když vtom se přes nás přelili. Hemžili se po autě, zakrývali okna. Nathaniel dupl na plyn a Jeep vyrazil vpřed. Ruka prorazila okénko vedle mne. Zvuk tříštícího se skla se ozýval odevšad. Snažili se udržet a dostat se dovnitř. Vystřelila jsem svým oknem na muže za ním a on odpadl. Bobby Lee střílel na muže, který se pokoušel prolézt předním sklem.

Ale byli tady aspoň tři další, co rozbíjeli sklo, snažili se jím prolézt. Střílela jsem z Browningu do maníka na protějším okně vedle mne. Bylo zapotřebí čtyř ran, než odpadl. Browning musí být brzy prázdný, ale ztratila jsem pojem o tom, kolikrát jsem vystřelila. Dva poslední hyenodlaci byli v půli cesty skrz okénka. Jeden z nich vjel do zadního prostoru Jeepu. Vrhl se na mne a já do něj vystřelila další dvě kulky, skoro úplně zblízka. Zbraň cvakla naprázdno. Muž mi padl, očividně mrtvý, ke kolenům, protože jsem klečela vzadu v Jeepu, z čehož vyplývá, že jsem přelezla sedadlo, abych čelila jeho útoku. Vůbec si to nepamatuji.

Poslední jedinec byl napůl v lidské kůži. Dělalo mu problémy prodrat se okénkem. Myslím, že se bolestivě zašprajcoval ve skle. Vytáhla jsem dýku, co nosím na zádech. Pravé koleno jsem měla dole, nohu naplocho na zemi, levou zvednutou, zapřenou o polštářky chodidla. Je to šermířský postoj pro případy, kdy nemůžete stát - rovnováha je v šermu alfou a omegou. Udeřila jsem coby rozmazaná šmouha, cítila v těle sílu jako nic, co jsem kdy dřív ucítila. Vzhlédl v té poslední sekundě, těsně než se mu ostří zakouslo z boku do tváře a rozpůlilo mu hlavu. Krev mi vystříkla na paže, do obličeje. Tělo se sesulo, většina jeho spodní části visela ven z okénka. Horní část hlavy, od čelisti výš, byla pryč, vytékala na koberec, vsakovala se mi do nohavic džínů. Měla jsem úder srdce, abych si pomyslela, kurva práce, pak jsem zaslechla zvuky na střeše.

Bobby Lee zavrčel: "Vytrvalí bastardi."

Nic jsem na to neřekla, jen jsem si klekla vedle kola naproti tělům. Edward, nájemný vrah nemrtvých a jediná osoba, se kterou se znám a má vyšší skóre zabitých příšer, než já, mne přesvědčil, abych si nechala od jednoho jeho známého svůj Jeep předělat. Náhradní kolo je sice stále hlavně rezerva, ale teď i tajná skrýš. Uvnitř je další Browning, dva náhradní zásobníky a mini-Uzi, komplet i se speciálním zásobníkem. Zásobník se do skrýše tak tak vejde, ale skoro ztrojnásobí množství munice. To už stojí za trochu pěchování.

Drápy rozpáraly střechu Jeepu a začaly ji odloupávat, jako když otevíráte plechovku. Praštila jsem sebou na záda a vypálila do střechy. Zvířecí vytí, jedno tělo proletělo kolem oken, ale druhé zůstalo na střeše, napůl zvířecí ruku prostrčenou skrz kov. Zvedla jsem se na kolena, pálila do zadní části paže. Hyení muž se skutálel ze zádi Jeepu a skončil na silnici. Paže zůstala v díře ve střeše, zachycená v kovu.

Když se zvonění v mých uších ztišilo natolik, že jsem slyšela i něco jiného, než bušení vlastní krve, zaslechla jsem Caleba říkat: "Šuk, šuk, šuk," pořád dokola, dokolečka. Gil se choulil vedle něho na podlaze, vřískal, vysoký, žalostný zvuk, ruce přes uši, oči zavřené. Naklonila jsem se na sedadle, ale nepokusila se přelézt si zpátky. Záda jsem měla zasviněná krví, a hůř, od toho, jak jsem se válela po zemi.

Zaječela jsem: "Gile, Gilé!"

Prostě řval furt pryč. Poklepala jsem na temeno jeho hlavy hlavní zbraně. To ho přinutilo otevřít oči. Namířila jsem zbraň do stropu, zatímco on na mě zíral. "Přestaň křičet."

Kýval, pomalu dával ruce dolů. Nepřestával kývat, znovu a znovu. Caleb přestal potichu klít. Dýchal tak usilovně, až jsem si myslela, že hyperventiluje, ale měla jsem svých starostí dost.

"Jaký druh zásobníku má ten Uzi?" zeptal se Bobby Lee.

"Říká se tomu mushroom clip. Ztrojnásobí kapacitu munice."

Zavrtěl hlavou. "Bože, holka, kde to žiješ, že potřebuješ takovou palebnou sílu?"

"Vítej v mém životě." Podívala jsem se dolů na Gila. "Až ti příště řeknu, abys sklapnul, sklapni."

"Ano, ma'am," zašeptal.

"Zpomal, synu," řekl Bobby Lee, "nechceme, aby nás poldové načapali s mrtvolami v autě."

"Jsme naklepaní jak wiener schnitzel, to by je mohlo vyplašit," podotkla jsem.

Ruka visící ze stropu se proměnila v člověčí. Bezvládně se komíhala, jak Nathaniel vybíral zatáčky. Podívala jsem se stranou a oči mi padly na nyní člověka s rozpůlenou hlavou. Mozek se po kouskách trousil ven. Najednou mi bylo horko, točila se mi hlava. Nemohla jsem si vzpomenout, co jsem udělala s tou velkou kudlou. Musela jsem ji upustit, ale nepamatovala jsem si, že bych to dělala. Vklínila jsem se do rohu, Uzi zvednutý ke stropu, tělo ze tří stran v objetí kovu a opěradla sedadla. Ne, že by to mělo blízko k něčí náruči, ale nic lepšího nemám. Zavřela jsem oči, takže jsem neviděla, co jsem udělala. Ale pach tu byl pořád: čerstvá krev, zmasakrovaná těla, rozporcované maso a ten zápach chléva naznačoval, že někomu povolila střeva. Začala jsem se dusit a Jeep sjel ze silnice. To mě donutilo vzhlédnout, aspoň jsem se mohla soustředit na něco jiného.

Nathaniel vjel na štěrkovou cestu uprostřed ničeho. Stromy, říční niva, zelená tráva a za tím třpyt řeky. Mírumilovné místečko. Jel, a když už jsme ze silnice nebyli vidět, zastavil.

"Co se děje?" nechápala jsem.

Bobby Lee odpověděl: "Myslím, že pokud se staneme účastníky silničního provozu s nohama trčícíma ven, nějaká slabší nátura upozorní policii."

Přikývla jsem. Správná připomínka. "Mělo mě to napadnout."

"Ne, tys svou práci dneska už odvedla. Nech myšlení na mě, než se ti pročistí hlava."

"Moje hlava je čistá," zalhala jsem. Spíš jsem měla říci, že v ní mám jako vymeteno.

Vylezl z auta a promluvil skrz jedno rozbité okno, po cestě k nohám. "Poznám hryzání svědomí, když ho vidím, holka."

"Přestaň mi říkat holka."

Zakřenil se na mě. "Ano, ma'am." Popadl nohy a prostrčil tělo skrz sklo. Těžce žuchlo na to první tělo. Z muže dole vyšel nějaký zvuk. Mohl z něj jen ujít vzduch - to se občas stává - ale na druhou stranu...

Byla jsem na kolenou, Uzi namířený na těla. Bobby Lee se ušklíbl: "Netref nádrž, ma'am, nechceme vyletět do luftu." Svou zbraň už měl venku.

Změnila jsem úhel, takže bych prostřelila tmavou hlavu na spodku hromady. Jedna vlaštovka jaro nedělá. Dělají dvě těla hromadu? A záleží na tom? Něco mi zavadilo o vlasy a já trhla zbraní nahoru... jen abych zjistila, že mne vískají prsty ruky visící ze stropu. Povolovala, vlastní vahou klouzala níž. Paráda.

Přitiskla jsem ústí hlavně Uzi na temeno hlavy. "Jsi-li živý, nehýbej se, jsi-li mrtvý, nedělej si násilí."

Bobby Lee otevřel zadek Jeepu, zbraň sklopenou k výstřelu do těla.

"Jestli mu střelím do temene hlavy, kulky ti můžou zrušit nohy."

Posunul se stranou, zbraň pevnou jako skála. "Mé nejhlubší omluvy, ma'am, znám lepší povyražení."

Přitiskla jsem hlaveň zbraně bezpečněji na temeno hlavy a začala pomalu sahat po krku, který bylo pod velmi mrtvým tělem nahoře stěží vidět.

"Jsem živý." Hlas mě donutil povyskočit a skoro zmáčknout spoušť.

"Do prdele."

"Proč to neskončíš?" zeptal se muž. Jeho hlas byl naplněný bolestí, ale nebyl nezřetelný. Minula jsem srdce a plíce. Lajdáctví a šlamperaj.

"Protože z reproduktoru nešel hlas Narcise a Odysseus řekl, že mají vaše milence. Že nevíme, co vašim milencům udělají, když je vy hoši zklamete. Kdo je ten chlápek u mikrofonu? Kdo jsou oni? Kde je kurva Narcis? Proč by hyenodlaci někomu dovolovali tahle s nimi vydrbat?"

"Ty mě nehodláš zabít?" Položil to jako otázku.

"Ty odpovíš na naše otázky a já ti dám své slovo, že tě nezabijeme."

"Můžu se pohnout?"

"Jestli můžeš."

Přesouval se pomalu, bolestivě na bok. Jeho vlasy byly kudrnaté, tmavé, velmi krátké, kůže bledá. Obracel se, dokud mi neviděl do očí, a tou námahou se roztřásl, rty modré, což mne přivedlo na myšlenku, že nám na otázky možná moc času nezbývá, že jsme ho možná už zabili, jen ne dost rychle.

Jeho oči měly podivný odstín zlaté. "Jsem Bakchus," řekl tím bolestí prodchnutým hlasem.

"Ráda tě poznávám. Já jsem Anita, tamto Bobby Lee, teď začni mluvit."

"Ptej se na cokoli."

Začala jsem se ptát. Bakchus začal odpovídat. Neumřel. Když jsme přejížděli most do Missouri, jeho rty byly růžové a zdravé a ten obluzený pohled z jeho očí zmizel. Vážně budu muset nabíjet lepším střelivem.

61

Bakchus toho vlastně moc nevěděl. Narcis představil svého nového pána krásného, Chiméru, zdálo se, že si spolu náramně užívají. Pokud ne pravou lásku, pak její drsnější variantu, která byla oběma po chuti. Potom Narcis zmizel do jednoho z pokojů a už nevyšel. Čtyřiadvacet hodin si hyenodlaci mysleli, že jde jen o sex, ale pak přestali věřit ujišťování Chiméry, že Narcis je v pořádku. Aiásovi se podařilo dostat dovnitř a tehdy začalo být zle.

"Aiás nám řekl, že Narcis byl mučen, doopravdy mučen."

"Proč jste ho nezachránili?"

"Chiméra přišel s vlastními bodyguardy. Ti zajali..." Bakchus muset přestat a bojovat, aby se zhluboka nadechl, jako by ho něco uvnitř bolelo. "Nevíte, co našim lidem dělali. Nevíte, čím hrozili, že jim udělají, když je zklameme."

"Pověz nám to, pak to vědět budeme."

"Setkala ses s Aiásem?"

Přikývla jsem.

"Usekli mu paže a nohy a vypálili konce pahýlů, takže si nemohl zranění zahojit. Chiméra řekl, že ho strčí do kovové bedny a budou ho vytahovat jen při zvláštních příležitostech." Bakchus se dusil a já si nebyla jistá, jestli následky zranění nebo hrůzou.

Bobby Lee řekl: "Je tak rozčilený, že nedokážu poznat, jestli lže nebo ne, ale myslím, že říká pravdu." Jeho hlas byl trochu ochraptělý, jako by v duchu viděl výjevy, které se já velmi usilovně snažila nevidět. Poslední dobou jsem se zlepšila v prostém odmítání dovolit své představivosti rozjet se naplno. Možná to mělo co dělat s mým sociopatismem. Seděla jsem ve svém Jeepu, mysl pečlivě prázdnou, žádné vize. Bobby Lee vypadal nemocně.

"Kolik bodyguardů tenhle Chiméra má?" zeptala jsem se.

"Asi dvacet pět, než jsi je začala zabíjet."

"Myslela jsem si, že vás je pět set. Jak vás může pětadvacet mužů držet u huby?"

Bakchus se na mě podíval sklíčenýma očima. "Kdyby někdo měl tvého Ulfrica, Richarda, a odsekával z něj kousky, mrzačil ho, neudělala bys cokoli, abys ho zachránila?"

Zůstala jsem zticha a přemýšlela o tom. Dala jsem tu jedinou pravdivou odpověď, kterou jsem měla. "Nevím. To by záleželo na tom, co to cokoli představuje. Vím, kam míříš, ale proč jste na ně nezaútočili?"

Bakchus se opřel o bok Jeepu. Nathaniel říznul zatáčku trochu moc rychle a Bakchus se pokusil něčeho chytit, aby nesklouznul. Podala jsem mu ruku, zachytila ho, a on vypadal současně vděčně i nejistě. Dál se držel mojí ruky a vážně dobře udržoval oční kontakt. "Neměli jsme žádného alfu. Aiás a Odysseus jsou hned další v řetězu velení, a jakmile začali osekávat Aiáse, Odysseus nám řekl, ať děláme, co nařídí." Stiskl mi ruku, ne moc silně. "My ostatní nejsme vůdci, Anito. Naši alfové nám říkali, abychom spolupracovali s Chimérou. My jsme následovníci, v tom to je, o tom to celé je. Potřebujeme alfu s plánem."

Moje oči se rozšířily. "Co to říkáš, Bakchu?"

Přitáhl si mne blízko k sobě, za naše spojené ruce. "Pořád je tam skoro sto a padesát tělesně zdatných hyen. Bozi vědí, co teď udělají vězňům za to, že jsme je zklamali."

"Proč chtějí slečnu Blakeovou?" zeptal se Bobby Lee.

"Chiméra chce Anitu za družku."

Obočí mi vyletělo až na vrch hlavy. "O čem to mluvíš?"

"Postaví se mu, kdykoli na tebe přijde řeč. Nevím proč."

Snažila jsem se vyprostit ruku z Bakchova sevření, ale nepřestal mě držet blízko u sebe. "Pokusil se mě zabít, přinejmenším dvakrát. To nezní moc přátelsky."

"Chtěl tě mrtvou, teď už ne, nevím proč. Chiméra je blázen, nepotřebuje žádný důvod, aby změnil názor." Vzhlédl ke mně, pořád se držel mojí ruky. "Prosím, pomoz nám."

"Můžeš zaručit, že ostatní hyeny budou slečnu Blakeovou respektovat?" zeptal se Bobby Lee.

Bakchus sklopil zrak, jeho stisk povolil, pak zpevněl, a on opět vzhlédnul. "Vím, že kdybychom měli nějaké alfy, kteří by se za nás všechny postavili, dávno bychom tyhle chlápky srazili na kolena. Ale Odysseus miluje Aiáse, doopravdy ho miluje. Neví, co si má počít."

"A co Narcis? Už není z Chiméry celý pryč, správně?"

"Ne, ale jen jednou jedinkrát nám dovolili Narcise vidět, měl roubík."

"Narcis má svou pověst," řekl Bobby Lee, "je to tvrdej bastard. Nemyslím, že se kvůli nim složí."

Bakchus pokrčil rameny a já si konečně osvobodila ruku. "Nevím," řekl hyenodlak, "ale nemohl nám říci, abychom na ně zaútočili. Pokud vím, Chiméra mu měl vyříznout jazyk. Udělal to Dionýsovi, mému... milenci." Objal sám sebe, hlavu sklopenou, oči zavřené. "Věnoval mi jeho jazyk v krabičce převázané mašličkou."

Už jsem jednou krabičku s kousky lidí, na kterých mi záleželo, dostala. Zabila jsem ty, kdo jim ublížili. Zabila jsem je všechny, všechny do jednoho. Jenže škoda napáchaná na mých přátelích je trvalá. Nic, co udělám, to nespraví, protože jsou lidé. Jim ztracené kousky těla nedorostou.

Bakchus držel oči zavřené, tvář velmi klidnou, jako by se bál, že, kdyby se pevně nedržel, ztratí nad sebou kontrolu. Nevěděla jsem, co říci tváří v tvář jeho bolesti. Jak jsem se dostala od pokusu ho zabít k lítosti nad ním? Možná je to nějaká holčičí věc nebo jsem jako dítě možná byla přesocializovaná. Ať už byl důvod jakýkoli, přistihla jsem se, že mu chci pomoci, ale nechci riskovat žádného z mých vlastních lidí. Cris leží mrtvý na podlaze Narcise v řetězech. Neznala jsem Crise dlouho. Jeho ztráta pro mne zas tolik neznamená, prostě neznamená. Ale jestli tam půjdu dělat pořádek, budu dávat v sázku lidi, které bych postrádala.

Přesto... "Můžeš nakreslit plán, půdorys klubu, označit, kde všechny drží?"

Otevřel oči, jeho výraz byl překvapený, slzy, které dosud vší silou zadržoval, mu stékaly po tvářích zapomenuté. "Ty nám pomůžeš?"

Pokrčila jsem rameny, z šílené úlevy v jeho očích mi bylo trapně. "Ještě si nejsem jistá, ale nebude na škodu zjistit, proti čemu stojíme."

Bakchus se opět chopil mojí ruky, přiložil si ji na líčko. Nejdřív jsem si myslela, že se chystá na nějaký hyení pozdrav, ale měkce mi ruku políbil a pak pustil. "Děkuji."

"Ještě mi neděkuj, Bakchu, ještě mi neděkuj." Co jsem neřekla nahlas? Že kdyby klub vypadal jako příliš tvrdý oříšek k rozlousknutí, pokud by jeho dobytí mělo stát příliš mnoho životů, nepůjdu do toho. Nechala jsem si to pro sebe, protože by ho to mohlo přimět lhát, aby se to zdálo snazší. Bytost, kterou miluje, mučí. Lidé udělají spoustu věcí pro ty, které milují, dokonce i hloupých věcí.

62

Bobby trval na tom, že v prvé řadě musí zavolat Rafaelovi. Nathaniel a Caleb mi pomohli usadit Bakcha v kuchyni. Pořád chodil, jako že ho něco bolí. Gill se usadil na konec gauče, schoulil se tam hned, jak jsme přišli. Stáhnul se do sebe, když jsem mu řekla, aby přestal křičet. Za normálních okolností bych se ho zeptala, co se děje, ale seru na to, zrovna teď nemám čas dělat mu sestřičku milosrdnou.

V kuchyni bylo šero a působila depresivně, všechna okna a zasouvací ex-skleněné dveře zatlučená prkny. Museli jsme rozsvítit. Má slunná kuchyňka se proměnila v jeskyni.

O hodinu později jsme měli slušnou mapu interiéru klubu. Bakchus znal časový rozpis výměny stráží hyen, ale ne mužů Chiméry. Udělal, co bylo v jeho silách, a řekl: "Chiméra jejich rozvrh mění, minimálně každé tři dny. Jeden den měnil své příkazy každou hodinu, plus mínus. Bylo to divné, dokonce ještě divnější, než je u Chiméry zvykem."

"Pan Náladový?" zeptal se Bobby Lee.

Bakchus o tom zřejmě skutečně přemýšlel, vteřinku či dvě. Myslela jsem si, že šlo o řečnickou otázku. Možná jsem se mýlila. "Někdy se zdá v pohodě. Někdy je tak šílený, že mě to děsí. Myslím, že děsí dokonce i své vlastní lidi." Bakchus se zamračil, pak řekl: "Slyšel jsem je říkat věci, jako že doslova ztrácí rozum a taky že z něho mají strach."

Zvonek u dveří zadrnčel. Vyskočila jsem, jako by mě píchla vosa. Nathaniel seskočil z kuchyňské linky, na které seděl. "Vyřídím to."

"Nejdřív se podívej, kdo to je," doporučila jsem mu.

Ohlédl se přes rameno, výraz jeho tváře jasně napovídal, že mu říkám něco, co on už dávno ví. Pár měsíců se mnou na jedné palubě a ejhle, ví, že musí nejprve vykouknout špehýrkou, než dveře otevře.

"Měl's ve zvyku prostě dveře otevřít," rýpla jsem si.

"Zmoudřel jsem," vrátil mi to a zmizel v obýváku.

Byl zpátky coby dup. "Je to vlkodlak, který byl u Narcise v řetězech, Zeke," Nathaniel vypadal lehce pobledle.

Bobby Lee i já jsme už měli zbraně v rukách. Vlastně si ani nepamatuji, že jsem ji vytahovala. Dívala jsem se na zatlučená okna. Dřevo je drobet lepší ochrana, než sklo, ale na druhou stranu zase nevidíme ven. Špatňáci se k nám přikradou pohodlněji. "Je sám?"

"Na prahu stojí jen on sám," odpověděl Nathaniel, "to ale neznamená, že je sám." Jeho šeříková očka byla maličko rozšířená, když dodal: "Necítím ani hady ani lvy." Viděla jsem tepat žílu pod kůží jeho krku.

"Bude to v pořádku, Nathanieli," zalhala jsem.

Kývnul, ale výraz jeho tváře mi říkal, že jsem ho nepřesvědčila. Do kuchyně za námi přišel Gil. "Co se děje?"

"Špatňáci," odtušila jsem.

"Další?" Hlásek měl jak hromádka neštěstí.

"Sám bys byl možná bezpečnější, Gile."

Kývnul. "Začínám si to myslet." Jeho oči byly tak vytřeštěné, až to vypadalo bolestivě.

Přinesla jsem z auta mini-Uzi a nabila municí z trezoru na zbraně nahoře. Teď jsem ho vyndala z kuchyňské skříňky a váhala mezi ním a Browningem. Zvonek zase nazvonil. Tentokrát jsem už nenadskočila. Pověsila jsem si popruh Uzi přes rameno a lépe uchopila Browning. Uzi je skutečně zbraň poslední pomoci. Skutečnost, že mě vůbec napadlo jít s ním otevřít dveře, je se vší pravděpodobností špatné znamení. Jestli potřebuji něco výkonnějšího, než 9mm, abych šla k vlastním předním dveřím, nejspíš bych měla opustit město.

Vykoukla jsem do obývacího pokoje, ale nebylo tam nic k vidění, jen zavřené přední dveře. Musela bych se podívat bočním oknem, abych viděla, co čeká na zápraží. Blížila jsem se ke dveřím s Browningem drženým obouruč, a zůstala vedle dveří. Byla jsem připravená na případ, že začnou střílet skrz dveře. Já vím, minule stříleli i okny, ale závěsy jsou zatažené, a to je maximum, co můžu udělat, pokud jde o bezpečí.

Klekla jsem si vedle okna, protože většina lidí střílí do hrudi nebo na hlavu, a na kolenou jsem mnohem menší. Odhrnula jsem závěs stranou a něco plesklo do skla. Uskočila jsem, zvedla zbraň, ale nic jiného se nestalo. Vybavila jsem si obraz toho, co to bylo, a zbraň to nebyla. Myslím, že fotka. Odhrnula jsem závěs a zjistila, že zírám na fotku muže připoutaného ke zdi, pořízenou polaroidem. Byl nahý, krvavé škrábance, kam se podíváš, samá krev. Těžko říci, kdo to je. Pak to, postupně, mým očím začalo dávat smysl, a já si uvědomila, že je to Micah. Kecla jsem na zem, skoro jako bych upadla. Má ruka přidržela závěsy, zůstaly roztažené. Zbraň nebyla, kde být měla, vznášela se ve vzduchu, napůl zapomenutá. Roubík protínal ta široká ústa, jemná tvář byla pokrytá krví a celá opuchlá. Dlouhé vlasy shrnuté na stranu, jako by byly tak slepené krví, že už ani nevisí volně. Oči měl zavřené a já sekundu, která trvala celou věčnost, uvažovala, jestli není mrtvý. Ale něco na tom, jak visel v řetězech, napovídalo, že je živý. Dokonce i na fotografii je smrti vlastní jistá strnulost, kterou život nedokáže napodobit. Nebo jsem možná prostě viděla dost těl, abych to poznala.

Bobby Lee byl vedle mne. "Co je, co se děje?" Pak uviděl fotku a já uslyšela, jak se ostře nadechl. "Tvůj Nimir-Raj, viď?"

Přikývla jsem, protože jsem ještě pořád nedýchala, to se pak těžko mluví. Na moment jsem zavřela oči, dopřála si hluboký, očistný nádech, a pomalu vydechla. Výdech byl roztřesený. Tiše jsem zaklela. "Vzmuž se, Anito, to zvládneš, už bylo hůř."

"Cože?" nechápal Bobby Lee.

Došlo mi, že to poslední jsem řekla já, a nahlas. Potřásla jsem hlavou, pustila závěs, nechala ho milosrdně zakrýt výhled. Dostala jsem se na nohy. "Pusť ho dál, uvidíme, co nám má vyřídit."

Bobby Lee se na mě podivně podíval. "Nemůžeš ho zastřelit, dokud se nedozvíme, co se děje."

Kývla jsem. "Já vím."

Zlehka sáhnul po mém rameni, otočil mne, abych se dívala na něj. "Holka, na tváři máš výraz ponurý jako zimní úsvit. Lidé s tímhle výrazem zabíjejí jiné lidi. Nerad bych, aby tě emoce svedly z cesty pravé."

Cosi, s trochou dobré vůle úsměv, zvlnilo mé rty. "Neboj se, Bobby Lee, svést mne z cesty pravé nedovolím ničemu."

Jeho ruka zvolna klesla. "Holka, pohled tvých očí mě najednou děsí."

"Tak se do nich nedívej... a neříkej mi holka."

Kývnul. "Ano, ma'am."

"Teď otevři ty prokleté dveře, ať už to máme za sebou."

Znovu už se nepřel. Jen šel ke dveřím a pustil toho velkého zlého vlka dovnitř.

63

Když jsme otevřeli dveře, Zeke měl fotku Cherry před hrudí. Jeho první slova zněla: "Zastřelte mě a oba jsou hůř, než mrtví."

Takže vzal místo na mém bílém gauči, pořád dýchal, ačkoli, kdyby řekl nesprávnou věc, míním to přehodnotit.

"Co chceš?" zeptala jsem se.

"Byl jsem vyslán, abych vás přivedl svému pánovi."

"Definuj přivedl,"  požádala jsem. Seděla jsem na nízkém dřevěném konferenčním stolku přímo před ním. Bobby Lee stál za ním, zbraň přitisknutou k jeho páteři. Na tuhle vzdálenost, se stříbrnou municí, není na světě alfa, který by přežil, nebo aspoň žádný, koho jsem potkala, a já už jich pár potkala.

"Chce, abys byla jeho družkou."

Potřásla jsem hlavou. "To už jsem slyšela, ale copak se nepokusil, dvakrát, přinutit vás, pánové, mne zabít?"

Zeke přikývl. "Ano."

"A světe div se, teď mě chce za milenku."

Zeke zase kývnul. Vzhledem k tomu, že zrovna byl za vlčího muže, vypadalo to zvláštně, trochu jako kdyby moudře přikyvoval zlatý retrívr.

"Proč tak najednou?" Skutečnost, že klidně kladu otázky, když fotky Cherry a Micaha leží vedle mě na stolku, byla jasným důkazem jak mé nebetyčné trpělivosti, tak i nedostatku příčetnosti. Být duševně zdravá, nemohla bych být tak klidná, ale stiskla jsem ten vypínač v mojí hlavě, který mi dovoluje myslet, když se dějí strašné věci. Stejný vypínač, který mi umožňuje zabíjet bez lítosti. Schopnost oddělit se od svých citů mi zabránila odstřelovat jeden kousek Zekeho těla po druhém, dokud by nám neřekl, kde jsou Micah a Cherry. Koneckonců, stále existuje velmi reálná naděje, že to budeme moci udělat později. Nejprve si rozumně pohovořit, mučit jen když musíte, šetřit energií.

"Chimérovi řekli, že budete pandlak, jako on sám."

Zvedla jsem obočí. "Pandlak, co to do pekla má být?"

"Lykantrop, který na sebe může brát víc, než jednu podobu," odpověděl Zeke. "Mnohozvíře."

"Nemožné," zakroutila jsem hlavou.

Bakchus promluvil od kuchyňských dveří. Držel se od Zekeho tak daleko, jak mohl, a ještě zůstal v místnosti. "Chiméra na sebe dokáže vzít víc, než jednu podobu, viděl jsem to."

Podívala jsem se zase na Zekeho. "Dobře, fajn, je pandlak. Proč by mu někdo říkal, že já také?"

"Dřív, než odpovím na tuto otázku, mám někoho v autě kousek odtud. Rád bych, aby přišla a promluvila s vámi."

"Koho?" Jednu nespoutanou chvilku jsem si myslela, že míní Cherry, ale to on ne.

"Ginu."

"Micahovu Ginu?" ujišťovala jsem se.

Zeke přikývnul.

Ohlédla jsem se na Bobbyho Lee. "Uvěříme mu, že půjde ven a vrátí se bez posil?"

Bobby Lee zavrtěl hlavou.

Taky jsem zavrtěla hlavou. "Promiň, Zeke, nevěříme ti."

"Tak pošlete Caleba." Pohlédl na leopardodlaka, který byl celou tu dobu tiše jako myška. Caleb seděl v nejzazším koutě místnosti, držel se od Zekeho dál, stejně jako Bakchus, když o tom tak přemýšlím. Jenže v dalším koutě se choulil pro změnu Gil. Předpokládala jsem, že jsem obklopená vystrašenými - kočkami, hyenami a liškami, ale teď...

"Odkud znáš jeho jméno?" zeptala jsem se.

"Vím o Calebovi spoustu věcí."

"Vysvětli."

Zvonek se ozval znovu. Tentokrát jsem nevyskočila. Ocitla jsem se na tamtom vzdáleném místě, kde nejsem nervózní, ačkoli... Browning míří na dveře. Počítá se to za nervozitu?

Šla jsem ke dveřím a Bobby Lee zůstal se zbraní přitisknutou do zad Zekeho. "Být tebou, modlím se, aby to byl někdo přátelský," líně odtušil Bobby Lee.

Zekeho chřípí se zachvělo. "Je to Gina."

Říkejte mi paní Paranoidní, ale nevěřila jsem mu. Vykoukla jsem oknem. Tentokrát se žádné příšerné překvapení nekonalo, na malém zápraží stála jen Gina, horní část těla zachumlanou do tlustého šedého šálu. Venku bylo skoro dvaatřicet stupňů, na co do pekla šál? Zhluboka jsem se nadechla a zase vydechla. Ten šál byl dost tlustý, aby ukryl celou škálu nepříjemných překvapení. Zatraceně.

"Co má pod tím šálem?" zeptala jsem se Zekeho.

"Řekněme, že vzkaz od Chiméry."

Ohlédla jsem se na něho. "Tyhle řeči jí dveře neotevřou."

Zeke pohnul rameny a Bobby Lee mu musel přitisknout hlaveň hlouběji do zad, protože pohyby ustaly, jako když utne. "Mučili ji. Chiméra ji se mnou poslal na ukázku, co se stane vašim leopardům, když se mnou nepřijdete."

"Co ten šál?" zeptala jsem se zase.

Zeke zavřel oči, jako by se chtěl podívat stranou, ale bál se, že by si to Bobby Lee mohl špatně vyložit. "Přehoz, Anito, jen aby skryl její nahotu." Mluvil vyčerpaně, ne jen unaveně, ale vyčerpaně. "Prosím, pusťte ji dál, má velké bolesti."

"Páchne, jako by mluvil pravdu," řekl Bobby Lee.

Povzdechla jsem si. Pravděpodobně nejlepší ujištění, jakého se nám dostane. Otevřela jsem dveře, zbraň v pohotovosti, mimo dohled kohokoli, kdo by se mohl dívat ze dvorku. Protože jsem se schovávala za dveřmi, neviděla jsem na Ginu, dokud nevešla do místnosti. Zavřela jsem za ní dveře a ona nadskočila, pak zalapala po dechu, jako by ji ten náhlý pohyb moc zabolel. Když se na mě podívala, dělala jsem, co jsem mohla, abych se udržela a nelapala po dechu také. Nejdříve jsem si myslela, že má dvě černé oči, pak jsem si uvědomila, že má jen kruhy pod očima, tak hluboké, že vypadají jako monokly. Pleť měla strašně bledou, s podtónem šedé, a já poprvé pochopila, co se míní slovem popelavá. Ona byla popelavá, jako by její tělo pokrývalo něco tenčí, jemnější, než kůže. Její vysoké tělo bylo nahrbené, schoulené do sebe, jako by stát zpříma bolelo. Rty měla skoro bezkrevné, ale nejhorší byly její oči, ty mě zraňovaly nejvíce. Byly naplněné hrůzou, jako by ještě pořád viděla, co jí udělali, jakoby se na tu strašnou věc měla dívat už navždy, pořád znovu a znovu.

Promluvila hlasem dutým, postrádajícím veškerou naději. "Začala jsem mít obavy."

Nemusela jsem vidět, co má pod šálem, abych uvěřila, že byla mučena. Nemusela jsem vidět nic, její tvář stačila.

"Může se posadit, než upadne?" zeptal se Zeke.

Kývla jsem, trochu moc rychle, uvědomila jsem si, že civím. "Prosím, posaď se."

Gina se podívala na Bobbyho Lee, stojícího za Zekem. "Řekl's jim to?"

"Chtěl jsem tě tady, abys mé vyprávění podpořila," odpověděl Zeke.

Jednou kývla, pak se pohnula, aby si sedla vedle něj na gauč. Usedla blízko něho, skoro se dotýkali. Kdyby měl něco společné s tím, co se jí stalo, nemyslím, že by byla tak přítulná.

Vlastně byla natolik přítulná, že jsem si byla skoro jistá, že Zekeho zná. Znala ho nejen pro Chimérovo pobavení a hrátky, ale znala ho už ze dříve. Jak se jedna z Micahových koček spřátelila s Chimérovým hlavním hrdlořezem?

Zeptala jsem se: "Vy dva vypadáte, jako že se znáte." No dobrá, možná to nebyla otázka, ale odvedla své.

Vyměnili si pohled, pak se Zeke obrátil ke mně. Přála jsem si, aby byl v lidské podobě. Dokonce i po letech ochomýtání se kolem lykantropů mi dělá problémy číst jejich výraz, když jsou ve zvířecí podobě. Fakt, že jeho oči byly člověčí, trochu pomáhal, ale nikdy si neuvědomíte, kolik výrazu není vepsáno do očí, ale je tvořeno mimikou kolem nich, dokud o ni nepřijdete, a už vám není vodítkem.

"Dovolte mi začít tím, že Chiméra vás chce živou a zdravou a v jeho péči za méně než dvě hodiny, jinak začne natrvalo poškozovat Micaha a vaši leopardici."

Cítila jsem, jak mé oči o zářez na pažbě zmrtvěly. "Takže máme šibeniční termín. Mluv rychleji."

"Nejkratší možná verze, jak je mi známa, zní takto. Chiméra byl odjakživa krutý pán, ale nikdy ne sadistický, až do doby před pár týdny. Je náladový a já věřím, že přichází o rozum, šílí, a všechny nás pozabíjí, zůstane-li mu velení."

"Tohle je krátká verze?" vmísil se Bobby Lee.

"Souhlasím," kývla jsem, "zrychli."

"Chci, abyste mi pomohla zorganizovat palácovou revoluci, slečno Blakeová. Je vám to dost rychlé?"

"Možná až moc," odsekla jsem. "Proč chceš revoluci a proč chceš mou pomoc?"

"Už jsem vám to říkal, bojím se, že nás Chiméra všechny zničí. Jediný způsob, jak tomu zabránit, je zabít ho."

Z mosta do prosta, jen co je pravda. "No a proč mou pomoc?"

"Jste pověstná smrtící silou."

"Mluvíš jako nějaký profesor anglické literatury," odfrkla jsem si, "nebo drahý právník. Proč ho nezabijete sami?"

"Ostatní, jeho nohsledi, se ho bojí, neuvěřili by, že já sám bych mohl být zárukou jeho smrti."

"A já ano?"

"Ty a tví lidé, ano."

"Mí leopardi dovnitř nepůjdou."

Nathaniel špitl: "Anito..."

Zavrtěla jsem hlavou. "Ne, neohrozím všechny, abych zachránila jednoho z vás."

"Co bychom to byli za pard, kdybychom nechala naši Nimir-Ra jít do nebezpečí samotnou?"

"Pard, který poslouchá rozkazy."

Opřel se zády o zeď, ale na jeho tváři se uhnízdila nezvyklá tvrdohlavost, která dávala tušit, že možná, jen možná, při poflakování kolem mě pochytil nejen zručnost se zbraněmi. Je tvrdohlavost nakažlivá?

"Ne tví leopardi, ale vlci a krysy."

"Krysy nejsou mé." A už nejsem lupa vlků.

"Rafael je už na cestě sem, s některými z našich lidí," ozval se Bobby Lee.

Zamračila jsem se na něho. "No, je pěkné, že ses zmínil."

Pokrčil rameny. Jestli ho unavilo mačkání hlavně do zad Zekeho, nedal to najevo. "Mým alfou je Rafael, ne ty, ma'am."

"Chápu, ale máme-li táhnout za jeden provaz, stejně mě musíte informovat. Pro jeden den jsem měla překvapení až nad hlavu."

"Amen."

"Kde drží Micaha a Cherry?" zeptala jsem se.

Zeke zakroutil svou velkou vlčí hlavou. "Ne, ne dokud nebudeš souhlasit, že nám pomůžeš."

"Chiméra mě chce vydírat, abych se stala jeho milenkou, ty mě chceš vydírat, abych ti ho pomohla zabít. Velký rozdíl v tom nevidím."

"Jediný způsob, jak zastavit Chiméru a ty, kdo jsou mu stále věrní, je jejich smrt. Navrhuji spojit naše zdroje a vykonat to."

"Hovoříš proklatě pěkně, na obyčejného hrdlořeza."

"Jsem jeho hrdlořez, protože když si podrobil mou malou vlčí smečku, přinutil mě vzít na sebe tuto podobu a držel mě v ní. Když mi dovolil pokusit se proměnit nazpátky, tohle bylo nejlepší, co jsem svedl."

Podívala jsem se do těch lidských očí. "Jen tvé oči," hlesla jsem.

"Jen mé oči."

Oči jsou obvykle jednou z prvních věc, která získá zvířecí ráz, pokud v podobě své šelmy zůstanete příliš dlouhou dobu bez přerušení. Že jeho oči jsou na něm to jediné lidské, bylo podivné. Ale nepožádala jsem ho o vysvětlení, protože nám běžel čas a já chtěla zpátky Micaha a Cherry.

"V této podobě," pokračoval Zeke, "mohu být jen hrdlořez, gorila. Nemohu být člověk."

Nepokusila jsem se argumentovat, že je člověk. Nechala jsem to být. "Jděmež k jádru věci. Bobby Lee, Rafael nás s tímhle pomůže?"

"Myslím, že ano. Jede sem a má s sebou dost vojáků, aby uspořádal dobrou show."

Podívala jsem se na Bakcha. "Spojí hyenodlaci své síly s jejich, co, tyrany? Pomůžete, pánové, Zekovi a jeho lidem?"

"Zeke se nás vždycky snažil uchránit bolesti. Vždycky mluvil o umírněnosti." Bakchus přikývnul. "Myslím, že ostatní budou se spoluprací s nimi souhlasit, ale jestli budou souhlasit, že, až bude po všem, nechají všechny naživu, to zaručit nemohu."

"Pokud vám ho pomůžeme zničit," namítl Zeke, "a vy pak obrátíte kabát a povraždíte nás, nic tím nezískáme."

Střídavě jsem se dívala na Bakcha a Zeka, pak mé oči najednou zabloudily zpátky k fotografiím. Posledních pár minut jsem strávila nemyšlením na ně. Povedlo se mi soustředit na jiné věci, ale jako by se ten jediný pohled proboural všemi barikádami, které mi obvykle zabrání dělat hovadiny. Vstala jsem, dost nečekaně, aby se na mě všichni podívali.

"Zabil bys Zekeho?" ťala jsem rovnou do živého.

"Ne, ale Marco musí zemřít," odpověděl Bakchus.

"Proč?"

"On a hadí muži musí zemřít," prohlásil Bakchus.

"Souhlasím," řekl Zeke. Pak vzhlédl ke mně. "A myslím, že vím o způsobu, jak zainteresovat vlky."

"Poslouchám."

"Chiméra je vlk, hyena, leopard, lev, medvěd a had."

"Stojí za zmizením těch ostatních alfů," došlo mi nahlas.

Zeke přikývl.

"Jsou naživu?"

"Lev a pes jsou. Chimérovi se zatím nepodařilo přinutit je změnit podobu. Nikdy nezabije nikoho, koho se mu nejprve nepodaří zlomit."

"Je naživu Narcis?" Tohle přišlo od Bakcha.

"Ano," odpověděl Zeke. Chiméra nebyl schopen zlomit ani jeho."

"Proč má cokoli z tohoto zajímat vlky?" zeptala jsem se. Šla jsem si stoupnout na druhou stranu vchodu do kuchyně, proti Bakchovi. Odtam jsem na fotografie neviděla.

"Chiméra nikdy dřív nedokázal najít skupinu dominantních zvířat dost slabou, aby ji mohli ovládnout přišelci, než uslyšel o vaší vlčí smečce."

To mě napružilo, odstrčila jsem se od zdi. "Co tím myslíš?"

"Jacob, Paris a pár další jsou torzem toho, co bývalo mou smečkou. Chiméra nemohl poslat mě, protože můj stav by vyvolal otázky."

"Chceš říci, že sotva se Jacob stane Ulfricem, předá smečku Chimérovi?"

"Takový je plán," potvrdil Zeke.

"A co teď?" zeptala jsem se.

"Teď buďto bude Jacob s ostatními souhlasit, že vaši smečku opustí a nechá na pokoji, nebo zemřou."

"Ty bys zabil, co zbylo z tvojí smečky, prostě jen tak?" luskla jsem prsty.

"Přestali být mou smečkou už dávno."

"Shrňme to," řekl Bobby Lee. "Chcete, aby krysy, vlci a leopardi spojili své síly s hyenami a kdovíkým z vašich lidí, a zbytek zničili."

"Ano," řekl Zeke.

"A když nebudeme souhlasit?"

"Mluvíš, jako byste měli kdovíjak na vybranou," opáčil Zeke. "Nemáte. Chiméra udělá horší věci, než už udělal vašim leopardům. Co nechal udělat hyenám, překročilo všechny meze tolerované jakoukoli civilizovanou společností. Jeho příčetnost bere za své a mezi jeho lidmi jsou takoví, kteří bez vládce, který by jim přitáhl uzdu, budou páchat ukrutnosti."

"Zorganizovat takovýhle útok chce čas," upozornil Bobby Lee.

Zeke potřásl hlavou: "Nevidím na hodiny, ale čas běží. Anita musí být na audienci u Chiméry dřív, než uplynou stanovené dvě hodiny, jinak se Micahovi a leopardici zle povede."

"Pořád říkáš Micah a leopardice," ozvala jsem se, "jako bys Micaha znal." Něco děsného mě napadlo a jsem vážně tupá, že mě to nenapadlo dřív. "Jacob měl Chimérovi na stříbrném podnose naservírovat vlky a Micah leopardy." Odtušila jsem prázdným hlasem. Měla jsem pocit, že mé tělo je prázdné, jako bych se hroutila do sebe, topila se v tom bílém šumu, jež mi dovoloval zabíjet a nemyslet.

"Mysleli jsme, že jejich alfa je mrtvý a bude to snadné." Podíval se na mne. "O vás jsme nevěděli nebo, lépe řečeno, nechápali jsme, co jste zač."

Gina promluvila: "Jakmile tě Micah uviděl, věděl, že to nebude fungovat. Pokusil se Chiméru přesvědčit, aby nechal tebe a tvé na pokoji, ale když's zakročila proti Jacobovi, stala ses příliš velkou hrozbou. Chiméra nařídil tě zabít. Micah o tom rozkazu nevěděl, dokud všichni nevyrazili proti tobě. Zachránil tě."

Jen jsem se na ni dívala. Má mysl se ještě pořád snažila strávit pomyšlení, že Micah mi lhal, celou dobu, co ho znám.

"Micah řekl Chimérovi, že z tebe bude pandlak jako on, a že možná už nikdy znovu nenajde nikoho stejného, jako je on sám. Proto můžeš ovládat leopardy i vlky."

Zamrkala jsem na ni. "Myslím, že i to je možná teorie." Můj hlas zněl odtažitě dokonce i mně.

"Copak to nechápeš, Anito? Já si nemyslím, že by tomu Micah věřil, ale nic lepšího nevymyslel, aby tím udržel naživu tebe a sebe a nás ostatní nenechal mučit." Vstala a bolest jí zkřivila tvář. Zeke ji podepřel, pak se postavila zpříma a nechala šál sklouznout.

Popáleniny se táhly po jejích bledých ramenech. Zbytek hrudi byl obnažený a rozkošný a nezraněný, ale když se otočila, aby předvedla záda, Gil vyjekl. Záda byla posetá spáleninami, ne, ne spáleninami, cejchy. Někdo jí vypaloval cejchy, jeden za druhým, znovu a znovu. Spáleniny byly čerstvé, některé z nich krvavé, do živého masa, některé s přiškvařenou, zčernalou kůží, jako by tlak nebyl pokaždé stejný. Některé značky byly po okrajích rozmazané, jako by se hýbala, bojovala.

Obrátila se zase tváří ke mně, v očích se jí třpytily slzy. "Pokaždé, když Chiméra poslal Micaha ven, měl Violet nebo mne u sebe. Pokud Micah neudělal, co mu udělat nařídil, ublížil nám." Vydala se ke mně, rukama si držela paže, jako by jí ten stisk dodával odhodlání, ale každý krok bolel, a bylo jí to vidět na pomrkávajících očích. "Co bys udělala, abys tohohle ušetřila Nathaniela?"

Střetla jsem se s jejíma očima, ale dalo to práci. "Udělala bych hodně, ale nikoho bych nezradila."

Slzy jí začaly pomalu stékat po tvářích, jako by se snažila neplakat.

"Mučil Micaha, protože odmítl pomoci vlákat tě do léčky. Chiméra ho hodlá zabít, protože řekl, že Micah už není jeho kocour, ale tvůj, že nástrahy ženy zvítězily nad jeho oddaností." Vzlykla a ten bezděčný pohyb musel zabolet, protože se předklonila, tělo v křeči. Vzala jsem ji do náruče, aby nespadla.

"Ach, Bože," zašeptala, "to bolí."

Hrdlo se mi úžilo. Držela jsem ji za lokty, dokud nedokázala zase stát sama.

"Jsem Chimérův vzkaz tobě, Anito. Říká, že tohle udělá tvé leopardici, pokud se s námi nevrátíš."

"Ty už se tam nevrátíš," vyhrkla jsem.

"Pořád má Cherry a Micaha. Když se nevrátím, udělá tohle jí. Nemyslím, že by to přežila." Chápala jsem, jak to Gina myslí. Ne Cherryino tělo, ale mysl.

Začala se hroutit k zemi, pomalu, podepírala jsem ji tak něžně, jak jsem dokázala. "Micah věděl, co se s ním stane, když odmítne pomoci chytit tě do pasti, ale přesto to udělal." Teď byla na kolenou, její ruce pevně svíraly mé paže, dost pevně, aby to bolelo. "Já bych lhala a souhlasila udělat cokoli, jen abych tomuto zabránila." Zase vzlykla a já držela její paže, aby nespadla zády na podlahu. Držela jsem ji, zatímco se třásla bolestí, a když se utišila, řekla hlasem, ve kterém bylo víc slz, než zvuku: "Já bych zradila kohokoli, aby mě přestal zraňovat. Ale nic ode mě nechtěl. Nic, co bych řekla nebo udělala, by to nezastavilo. Chiméra slíbil Micahovi, že za odmítnutí bude pykat jen on, pak, jakmile byl připoutaný a nemohl utéct, přivedli mě a přinutili ho se dívat." Hleděla na mne, oči široké, plné příšerných věcí. "Chiméra by Cherry nebo mne donutil přijmout zvířecí podobu. Řekl, že ještě nikdy neměl šelmu ženského pohlaví."

"Tak on říká těm z nás, kdo uvíznou mezi podobami," ozval se Zeke.

Gininy prsty dloubly do mojí paže, jen trochu. "Micah to vzal za nás. Je dost alfa, aby si zachoval lidskou podobu. Riskoval kvůli nám svou člověčí podobu. Merle byl náš Nimir-Raj, ale on by kvůli nám svou lidskost neriskoval. Micah to vzal za něj, za nás. Je náš Nimir-Raj, protože nás má rád, všechny. Micah nabídl, že tě zradí, aby mi přestali ubližovat, ale Chiméra řekl, že cítí, že Micah lže a že by prostě utekl a varoval tě. Tak poslal Zekeho, protože Zekemu věří."

Dívala jsem se na Zekeho přes její zvolna se hroutící tělo, snažila se ji chovat v náruči, když klouzala dolů, a neublížit jí ještě víc, ale zdálo se, že ji bolí všechno. Vydávala tiché mňoukavé zvuky, než jsem jí pomohla uložit se na podlahu. V Zekeho lidských očích bylo cosi, co nepotřebovalo mimiku tváře, aby to šlo vysvětlit.

"Chiméra musí být zastaven," konstatoval Zeke tiše. "Musí být zastaven."

"Ano," vydechla jsem, pořád jsem držela jednu Gininu ruku, "ano, musí být zastaven."

"Zastaven, k čertu," odfrkl si Bobby Lee, "musíme ho utratit."

Přikývla jsem. "To taky."

64

Stihli jsme to zpátky ke klubu a ještě i něco času ušetřili. Krysodlaci přijeli v plné síle k mému domu a já Rafaelovi přenechala velení záchranné operace, protože právě o to tady půjde. Dovolila jsem Zekemu zavléci mě do doupěte špatňáků neozbrojenou. Zeke bude mít mé zbraně a, čistě teoreticky, mi je vrátí, budu-li je potřebovat, teoreticky. Jenže teorie a praxe není vždy totéž. Zeke se mě už jednou zabít pokoušel. Teď mu mám svěřit svůj život. Zdálo se to jako dost špatný nápad, ale přesto jsem hodlala jít do toho. Mít víc času, možná bychom vymysleli nějaký lepší plán, ale my čas neměli. Ne, pokud si máme zachovat naději na záchranu Cherry a Micaha.

Zdálo se, jako bych většinu posledních čtyř let strávila přicházením příliš pozdě. Příliš pozdě, abych zachránila lidi, příliš pozdě, abych zadržela příšery. Byla jsem jako uklízeč, někdo, kdo přijde pro těla rozesetá po zemi a uklidí binec. Zabíjela jsem příšery, ale až potom, co napáchaly hrozné věci. Dokonce i teď, Chiméra už masakroval a mučil, ale já si to dokázala přiznat, když už nikomu jinému, tak aspoň té části mne, které jsou ostatní volní. Tím myslím, je mi líto bolesti Giny a Bakchova milence, a osekaného Aiáse, ale jsou pro mě abstraktní. Cherry a Micah jsou reální. Jak hrozně rychle se mezi ty reálné zařadil Micah mě děsilo, ale když to nebudu moc rozebírat, dokážu jít dál, dokážu myslet jasně, dokážu normálně dýchat. Přemíra myšlení má tendenci u mě vyvolávat zmatení mysli, chaos v myšlenkách, trochu příliš rychlý dech.

Hlavní část klubu byla temná a prázdná. Večírek se koná, jak tvrdili, nahoře. Byla to místnost na konci dlouhé bílé chodby, kterou jsme před několika dny procházeli, abychom zachránili Nathaniela a Gregoryho. Chiméra čekal přede dveřmi ve své černé kápi, a oční štěrbiny měl rozepnuté, takže jsem viděla světle šedé oči. Měl na sobě poměrně obyčejně vyhlížející oblek, včetně pečlivě uvázané kravaty a bílé košile, která v kontrastu s černou kůží kápě vyhlížela zvláštně. Ruce měl za zády, opíral se o paže. Snažil se o nenucenost a selhával. Byl nervózní a já nepotřebovala žádné lykantropí síly, abych si toho všimla.

Gina potřebovala pomoc dvou hyenodlaků, aby zvládla schody. Zeke a já bychom jí mohli pomoci, ale on měl předstírat, že mne eskortuje, a Gina měla pod šálou vzkaz, aby ho podstrčila hyenám. Vzkaz byl od Bakcha, žádal jednoho z nich, aby ho pustil dovnitř tajným vchodem. Chiméra se zřejmě nikdy nezeptal, jestli klub nemá tajný vchod, tak mu to nikdo neřekl.

Chimérovy oči zaletěly přese mne k ní. "Gino..." Potřásl hlavou. "Odveďte ji, poskytněte jí nějakou lékařskou péči."

Dvě hyeny se na nic neptaly, jen se otočily a vracely se chodbou. Hadí muž, který byl s nimi, zůstal, kde byl, jeho černě-a-zeleně pruhované oči ani na moment neopustily Chimérovu tvář. Řekla bych, že stál v pozoru jako dobrý voják, ale šlo o víc. V jeho tváři bylo něco, co zacházelo dál, jako by stát tam a čekat na Chimérovy příkazy byla ta nejbáječnější věc na světě. Výraz trpělivého zbožňování naháněl hrůzu sám o sobě, a já rázem věděla, proč Bakchus říkal, že hadi musí zemřít. Ne za to, co udělali hyenám, ne z pomsty, ale protože lidé, kteří svého krále uctívají jako boha, se do palácové revoluce nezapojí.

"Nebyl jsem si jist, že přijdete, slečno Blakeová."

Hlas byl povědomý, ale nedokázala jsem si uvědomit odkud. "Nedal jste mi moc na vybranou."

"A za to se omlouvám. Je mi to líto."

"Dost líto, abyste mi dovolil vzít si své leopardy a jet domů?"

Skoro se usmál, ale zavrtěl hlavou. "Micah není váš leopard, je můj, slečno Blakeová."

A zase, ten hlas byl známý. Kde já ho jen slyšela? Nevím. Pokrčila jsem rameny. "Dostal jste mne sem s tím, že oba, Cherry i Micah, budou volní, nezranění. To zní, jako by oba byli mí."

Znovu zavrtěl hlavou. "Vzdát se Micaha by znamenalo vzdát se všech mých leopardů, a to nejsem ochoten udělat."

"Pak jste tedy lhal, abyste mě sem dostal."

"Ne, slečno Blakeová." Vytáhl ruku zpoza zad. Měl navlečené černé kožené rukavice. "Připojte svůj pard k našemu, posilte nás."

Zavrtěla jsem hlavou. "Přišla jsem sem osvobodit své lidi, ne se stát členem vašeho klubu."

Podíval se na Zekeho. "Nevysvětlil's jí, co chci?"

Zeke vedle mě se ošil. "Řekl jste mi, že pokud přijde sem, neozbrojená, osvobodíte Micaha a druhého leopardodlaka. Toť vše, víc jste mi neřekl."

Chiméra se zamračil, což mi bylo jasné, i když jsem to přes kápi neviděla. Třel si tvář pod kůží, jako by ho něco bolelo. "Vím, že jsem ti říkal, že chci, aby se k nám připojila."

"Za posledních pár týdnů jste řekl mnoho věcí," odtušil Zeke, hlas velmi opatrný.

"Jak dlouho jste leopardí Nimir-Ra?" obrátil se na mne. Hlas byl normální, obyčejný, ačkoli si rukama nepřestával třít obličej.

"Asi rok."

"Takže, stejně jako já, musíte vidět, že je zapotřebí spojit všechny odlišné živočišné druhy. Jedinou věcí, která nám umožnila nastěhovat se do každého města a ovládnout menší skupiny, je skutečnost, že jim větší skupiny nepomohou. Jsou jako sousedé ve městě, zavolají policii jen, pokud vykrádají jejich vlastní byt. Každý, kdo není jako oni, ať táhne k čertu."

"Souhlasím, že lykantropí komunita by snesla trochu pospolitosti, ale nejsem si jistá, že mučení a vydírání je způsob, jak toho dosáhnout.

Dal si ruce přes oči, záda shrbená, jako by měl bolesti. Hadí muž se ho dotknul malýma tmavýma rukama. Chiméra se otřást, pak se narovnal, hadí muž se ho stále dotýkal, konejšil ho, myslím.

Chiméra na mne pohlédl, oči velmi přímé. Popadl koženou kápi a přetáhl si ji přes hlavu. Tmavé vlasy měl jako vrabčí hnízdo, zpocené, potřebovaly pročesat. Nádech šedi na spáncích už nepůsobil elegantně. Vypadaly jako vlasy šíleného vědce, jako by udělal něco příšerné a ony přes noc změnily barvu. Nyní jsem také uviděla jizvy po straně jeho krku. Shlížel na mne Orlando King, alias Chiméra.

Jen jsem zírala, pusu dokořán jako kapr. Byla jsem příliš překvapená, abych se zmohla na cokoli jiného.

"Vidím, že jste mne nepoznala, slečno Blakeová."

Zavrtěla jsem hlavou a na druhý pokus jsem dokázala říci: "Nečekala jsem, že vás tady uvidím." Což znělo uboze dokonce i mně, ale chtěla jsem tím vyjádřit, že Orlando King, lovec odměn extraordinaire, by neměl být vůdcem lykantropů na scestí. To se prostě nedělá.

"Proto jste věděl o všech kožoměncích ve městě, protože k vám přicházeli pro pomoc."

Přikývnul. "Bylo o mně známo, od té mojí nehody, že lovím lykantropy na scestí a neinformuji úřady. Pár nahnilých jablek nemusí zkazit celý košík."

Civěla jsem na něho a snažila se myslet. "Lidé se domnívali, že pohlédnout smrti zblízka do tváře vás duchovně změnilo, ale vy jste se nakazil lykantropií, to je pravý důvod, proč jste přestal dělat lovce odměn."

"Zdálo se mi špatné lovit ostatní nešťastníky," přisvědčil. "Lidi, kteří mají s nehodou, co z nich udělala to, čím teď jsou, společné méně, než já. Já aspoň vlkodlaka, který mě skoro zabil, lovil. Snažil jsem se mu ublížit. Většina lidí, kteří přežijí útok, jsou prostě nevinné oběti."

"Já to vím," řekla jsem tichým hlasem, protože vědět, že Chiméra je Orlando King, mi při luštění té záhady nijak nepomohlo. Naopak ji prohloubilo. Byla jsem zmatenější, než když jsem do téhle zatracené budovy vstoupila.

"Ale změna v mém srdci, ona duchovní proměna, jak tomu vy říkáte, nastala později. Vlčí lykantropie se v mém krevním řečišti objevila do osmačtyřiceti hodin po útoku. Rozhodl jsem se sejmout tolik příšer, kolik dokážu, a nakonec je nechat, aby mne dostaly, než nastane první úplněk." Hleděl na mne a přece nehleděl, oči vzdálené, ztracené ve vzpomínkách. "Bral jsem ty nejnebezpečnější kšefty, které jsem dokázal sehnat, až jsem skončil v hlubinách povodí Amazonky a pokoušel se vyhubit celý kmen hadodlaků." Zahleděl se na malého tmavého mužíčka, stojícího pořád po jeho boku. "Došel jsem k závěru, že tucet těchto zvířat mě určitě zabije, a kdyby ne, pak budu o prvním úplňku v oblasti zcela liduprázdné, vyjma stvoření, která jsem přišel pozabíjet."

"Logické, myslím," podotkla jsem, protože se mi zdálo, že by bylo vhodné něco říci.

Střelil po mě pohledem. "Plánoval jsem svou smrt, slečno Blakeová, ale žádné ze zvířat, která jsem se pokoušel zabít, prostě nebylo sto mne usmrtit. Když nadešel můj první úplněk, byl jsem nakažen velkým množstvím různých forem dravčí lykantropie. A o prvním úplňku jsem se proměnil v to, co je Abuta a jeho lidé, pak ve vlka, medvěda, leoparda, lva... a tak dále a tak dále." Zadíval se na Abutu, a na jeho tváři se zračilo něco z náboženské horlivosti, kterou ten mužík zřejmě vyzařoval. "Mysleli si, že jsem bůh, protože jsem dokázal přijmout tolik podob. Uctívali mne a poslali polovinu jejich kmene, aby mne doprovázela zpátky do civilizace." Pak se zasmál. Bylo to nečekané a nepříjemné. Cosi v tom smíchu mi zježilo chloupky na rukou.

"Zabila's je všechny, až na tři, Anito. Smím ti říkat Anito, viď?"

Přikývla jsem, skoro jsem se bála promluvit, protože po Kingově tváři se přelévaly emoce, emoce, které neodpovídaly klidu jeho slov, jako kdyby cítil věci, kterých si nebyl vědom. Bylo to, jako dívat se na špatně nadabovaný film, jenže nesynchronní byla reakce těla, ne slova.

Žahavý příval energie z něj vyšlehl jako žár z pece a jeho oči se proměnily. Jedno leopardí, světle zelenkavé, jedno vlčí, jantarové. Neshodovala se nejen barva duhovek, ale i tvar panenek. Celé oko jako takové, včetně tvaru oční jamky, bylo trochu jiné, než to druhé. Nevšimla jsem si měnění struktury lícních kostí, tak bylo rychlé.

Úsměv mu zvlnil rty. Celý výraz jeho tváře, tělo, všechno se změnilo a nešlo o výměnu kůže. Jako by se v Kingově kůži usadila jiná osobnost. Chimérův hlas teď byl lehce jižanský, líný a zaokrouhlující samohlásky. Byl to hlas, který jsem slyšela z reproduktoru, když nás v klubu dostali do léčky. "Ubohý Orlando, už to prostě nezvládá. Nenávidí, čím se stal."

Myslím, že jsem na pár úderů srdce přestala dýchat, takže můj další nádech zachrčel. Už jsem měla tu čest se sociopaty, psychopaty, sériovými vrahy, cvoky nejrůznějšího kalibru, ale rozdvojená osobnost, to tu ještě nebylo.

Chiméra škubnul za uzel pevně utažené kravaty, serval ji, rozepnul si límeček, zakroužil krkem a usmál se. "Tak, mnohem lepší, nesouhlasíte?"

Můj hlas zněl, jako bych uběhla maratón: "Není nad to udělat si pohodlí."

Přistoupil blíž ke mně a já couvla, narazila jsem do Zekeho. Chiméra přistoupil velmi blízko, skoro se dotýkal a čenichal těsně u kůže mé tváře. Takhle zblízka na mně jeho síla dováděla jako tisíce mravenečků, okusujících mi kůži.

"Voníš strachem, Anito. Nemyslel jsem si, že tě vyděsí drobná výměna očí."

Olízla jsem si rty, zírala jsem do těch očí každý pes jiná ves z bezprostřední blízkosti. "Ty oči mi nevadí."

"Tak co?" vyzvídal, při tom se nade mnou pořád vznášel.

Zase jsem si olízla rty a nevěděla, co říci. Nebo jsem spíš nedokázala vymyslet nic bezpečné, co bych na to řekla. Napadlo mě několik prostořekých poznámek, ale bláznům se nemá odporovat, zvlášť pokud jim jste vydáni na milost a nemilost. To je pravidlo. Jasně, taky mám pravidlo nevydávat se na milost a nemilost sadistickým masovým vrahům trpícím duševní poruchou rozdvojení či zmnožení osobnosti. Doufala jsem, že všichni přežijeme, abychom litovali mého porušení tohoto pravidla. Opravdu pomatení lidé jsou často nepředvídatelní a těžko s nimi vyjednávat.

"Čekám na odpověď," řekl zpěvavě.

Prostě jsem nedokázala vymyslet dobrou lež, tak jsem vyrukovala s naředěnou pravdou. "Že jsem mluvila s Orlandem Kingem a teď už ne, ale mluví na mě stejné tělo."

Zasmál se a ustoupil. Pak se ztišil, jako by naslouchal věcem, které já slyšet nemohla. Záchranáři... tak brzy? Ne, vyloučeno. Shlédnul na mne, usmíval se tím nepříjemným úsměvem a přejel dlaní po vlastním těle. "Umím toto tělo využít lépe, než Orgando."

Panenko skákavá, tohle se tedy moc dobře nevyvíjí. Podívala jsem se nahoru na Zekeho a zkoušela mu očima vynadat, že mě měl upozornit, že Chiméra je až takhle šílený.

Chiméra mě popadl za zápěstí, škubl mnou blíž k sobě. Byla jsem zaměstnaná pokusy o oční kontaktování Zekeho, takže jsem nezaregistrovala, že to přijde. "Odjakživa jsem byl uvnitř Orlanda. Byl jsem tou částí jeho, která mu dovolovala vraždit jiné lidské bytosti a necítit nic, jen nenávist. Zřídkakdy sejmul kožoměnce ve zvířecí kůži. V lidské podobě to bylo bezpečnější, a Orlando věří na bezpečí, jen co je pravda, aspoň pro sebe." Přitáhl si mne na sebe, mé zápěstí používal jako rukojeť. Neubližoval mi, ale síla jeho stisku byla jako nějaký slib, výhrůžka. Mohl mi zápěstí rozdrtit a oba jsme to věděli.

"O Kingovi se říkalo, že práci vždycky odvede," řekla jsem.

"Tou prací bylo zabíjet jiné lidi, ženy stejně jako muže. Pak jim uříznout hlavu, spálit tělo, zajistit, že se nevrátí. Já byl tou částí jeho já, co si práci užívala, a když se stal tím, co nenáviděl na světě nejvíc, chránil jsem ho před ním samým."

"Jak?" zeptala jsem se tichounce.

"Děláním věcí, na které byl příliš slabý, aby je dělal sám, ale přesto je dělat chtěl."

"Jako co?" zeptala jsem se. Záchrana je na cestě, jde jen o to zdržovat, než pomoc dorazí. Takový byl původní plán a skutečnost, že Chiméra je Orlando King a bláznivější, než chrousti u táboráku, nic na tom plánu neměnila. Mluvit o sobě, to zbožňují všichni muži, dokonce i ti totálně vymakovaní. Nepříčetnost na tom nic nezmění, nebo aspoň nikdy dřív nezměnila. Šlo o to rozdvojení osobnosti, to mne děsilo. Budu-li s Chimérou jednat jako s kterýmkoli jiným vraždícím maniakem, budeme v pohodě. Přinejmenším jsem si to nepřestávala opakovat. Pulz zůstával příliš rychlý, tíseň na hrudi nepovolovala, strach se držel na maximu. Mám takový dojem, že si moc nevěřím.

"Chceš vědět, jak jsem pomohl Orlandovi?" zeptal se.

Přikývla jsem. "Jo."

"Vážně chceš vědět, co jsem pro něho udělal?"

Zase jsem kývla, ale začínala se mi nelíbit jeho volba slov.

Usmál se a jen ten úsměv sám o sobě sliboval bolestivé, nepříjemné věci. "Víš, co se říká. Mluvení nic nestojí. Dovol mi ti to ukázat, Anito, dovol mi ti ukázat, co jsem udělal." S těmi slovy sáhl za sebe po knoflíku na dveřích, otočil jím, a vtáhl mne do místnosti za nimi.

65

V místnosti byla tma, úplná tma, jako být vržena do slepoty, nicoty, jako do nějaké jeskyně. Chiméra pustil mou ruku. Bylo to jako přetnout vlečné lano. Ztracena v černočerné tmě. Klopýtala jsem temnotou. Poslepu jsem vztahovala ruce, abych se něčeho zachytila, a na něco jsem sáhla. Popadla jsem to, snažila jsem se něčeho přidržet, čehokoli. Pak jsem pod rukou ucítila tělo a uvědomila si, že je to člověk a ne tam, kde by měl být. Tohle bylo příliš vysoko, aby šlo o něčí lýtko. Ucukla jsem a něco jiného se mi otřelo o záda. Vyjekla jsem, ruce před sebe, dál klopýtala tmou, a do cesty se mi připletlo něco, co se zhouplo, když jsem do toho narazila. Došlo mi, že ať je to cokoli, visí to ze stropu. Vzdalovala jsem se od toho a další překvapení jsem schytala přímo do obličeje. Poctivé plesknutí masa o maso, a hned mi bylo jasné, že je to tělo. Výkřikem mne informovalo, že je naživu. Narazila jsem tak silně, že se muž zhoupl a našel si mě ještě jednou, a já se pokusila couvat a bouchla do dalšího. Ten žádný zvuk nevydal. Držela jsem ruce před sebou a dělala, co mohla, abych se od nich osvobodila, ale moje ruce stále nahmatávaly těla a části těl - boky, stehna, genitálie, zadky. Pohybovala jsem se rychleji, snažila se proklestit si cestu z lesa visících těl, ale rychlejší pohyb je rozhoupal a vrážela do mě. Ze tmy vycházely výkřiky, jako bych byla koulí a těla živými kuželkami, rozkomíhala jsem je a ona teď do sebe navzájem narážela. Muži křičící ve tmě. Podle zvuku hlasů jsem poznala, že tady nejsou žádné ženy. Jedno tělo do mne narazilo tak tvrdě, že jsem upadla a visící chodidla se o mě otírala. Zkusila jsem lézt od nich pryč, ale byli všude, dotýkali se mě, otírali se, někteří mne kopali do zad. Lehla jsem si na zem, snažila se dostat pryč, osvobodit se, plácala jsem do nich rukama, šílená touhou zabránit, aby se mě dotýkali. Plazila jsem se po zádech, ruce a nohy používala, abych je podlezla, ale každý byl jinak vysoký a já se jich nemohla zbavit.

Cítila jsem, jak se mi v žaludku rodí vřískot, a bylo mi naprosto jasné, že jak jednou vřískat začnu, už nepřestanu. Má ruka přistála v louži něčeho teplého a tekutého, a to mě zastavilo. Dokonce i ve tmě vím, jaká je krev na omak. Tohle byl s největší pravděpodobností bod, kdy to lidé obvykle s konečnou platností vzdají a začnou vřískat, ale světe div se, mne krev zklidnila. Znám krev, a jak se nechá z člověka vytékat, dokud nezemře. Položila jsem dlaň do té pořád ještě teplé kaluže a díky ní našla pevnou půdu pod nohama.

Ležela jsem na zemi, ruku v krvi, a hlavu v Bůhvíčem, a absolvovala opakovací kurz dýchání. Když jsem ležela velmi klidně a nehýbala se, šlapky se mě nedotýkaly, nic se mě nedotýkalo. Tak jsem tam ležela, všude tma jako v pytli, a se zavřenýma očima se pokoušela využít své ostatní smysly, protože oči mi momentálně nebyly k ničemu. Mám vážně dobré noční vidění, ale dokonce i kočka potřebuje drobet světla, a tady nebylo nic, nic, než tma.

Řetězy chrastily, jak se těla nade mnou ještě stále těžce houpala. Slabé proudění vzduchu. Teplá kapka mi pleskla na tvář. Všechno to hýbání způsobilo, že někdo začal zase krvácet. Držela jsem oči zavřené a přinutila se klidně, pravidelně dýchat. Jeden muž křičel: "Bože, Bože, Bože!" znovu a znovu, tak rychle, jak rychle se dokázal nadechovat. Vzdal pokus o klid a já mu to neměla za zlé. Sama jsem měla setsakra blízko k hysterii, a to nevisím nahá ze stropu, nekrvácím.

Chimérův hlas přišel ze tmy: "Drž hubu, drž kurva hubu!"

Muž křičet přestal, skoro okamžitě, ale jeho dech se mísil s kňouráním, jako by prostě musel vydávat nějaký zvuk.

"Anito," řekl Chiméra, "Anito, kde jsi?"

Dokonce ani on v té černočerné tmě neviděl a pach krve, potu a těl zřejmě překryl můj odér. Paráda, neví, kde jsem. Přála jsem si, abych dokázala vymyslet něco štěpného, jak s touto informací naložit. Ale jen jsem ležela ve tmě na špinavé zemi, ruku v louži chladnoucí krve, další kapka čerstvé, teplé krve mi dopadla na líčko, a nedělala jsem nic. Musela jsem jen zdržovat, dokud nepřicválá kavalérie. Pokusila jsem se s Chimérou & spol. mluvit, ale moc dobře to nefungovalo. Plán B, mlčení.

"Anito, Anito, ozvi se mi."

Neozvala jsem se. Jestli mne chce najít, může si přece rožnout. Myslím, že jsem chtěla nějaké světlo. Ale pak mě napadlo, že možná ani nechci vidět, co nade mnou v téhle místnosti visí. Možná by to mohl být jeden z těch pohledů, které dají jednou provždy sbohem vašemu zdravému rozumu, takový, ze kterého se už nevzpamatujete. Ale hrozně moc jsem chtěla něco vidět, skoro cokoli. Ležela jsem ve tmě, stejně jako jsem byla zvyklá choulit se pod duchnou, když jsem ještě byla malá... no dobře, to jsem pořád, dítě, lepší? Bála jsem se tmy, bála jsem se toho, co nemůžu uvidět.

"Odpověz mi, Anito!" Tentokrát zakřičel, hlas hrubý.

Nějaký mužský hlas nade mnou. "Ozvi se mu, jestli můžeš, nechceš, aby se na tebe rozzlobil."

Další muž vydal nějaký zvuk, cosi jako přidušený smích. Znělo to nezřetelně, jako by měl krev v puse a krku.

Tma byla najednou plná hlasů naléhajících: "Ozvi se mu, ozvi se mu." Jako by vítr získal hlas a dával mi pokyny ze tmy. Další kapka mi dopadla na tvář a začala pomalu klouzat dolů po mojí kůži. Neutřela jsem ji. Nepohnula jsem se. Bála jsem se, že jakýkoli pohyb by Chimérovi prozradil, kde jsem, a to jsem nechtěla.

"Držte huby!" zaječel Chiméra a já ho uslyšela popocházet dál do místnosti. Hlasy nade mnou ztichly. Ale pořád jsem je vnímala viset nade mnou jako závaží, jako by na mě tlačil nějaký rozhoupaný strop. Zhluboka jsem se nadechla, pomalu vydechla. Má klaustrofobie se přihlásila o slovo a křičela v mé hlavě, že nemůžu dýchat, ale byla to lež. Tma nemá hmotnost, to jen promlouvá strach. Jestli mě Chiméra chce nechat ležet ve tmě dalších pár hodin, než dorazí pomoc, budiž. Nebudu panikařit. Ničemu by nepomohlo začít se plazit po zemi jako šílená, s nohama, co se mi otírají o záda. Udělat to, začnu vřískat a nepřestanu. Dlouho, moc dlouho.

Krev mi pomalu stékala po krku do vlasů, a já držela víčka sevřená a soustředila se na dýchání, mělké, klidné.

"Odpověz mi, Anito, nebo začnu porcovat muže visící nad tebou," řekl Chiméra. Jeho hlas byl blíž, ale ne moc blízko. Ještě byl venku z lesa visících těl.

Ještě jsem neodpověděla.

"Ty mi nevěříš? Dovol, abych ti to předvedl."

Nějaký muž zakřičel, vysoce, žalostně, bezmocně.

"Ne," řekla jsem.

"Ne co?"

"Neubližuj jim."

"Nejsou ti ničím, nejsou to tvá zvířata, nejsou to tví přátelé. Proč se staráš?"

"Orlando King zná odpověď na tvou otázku."

"Já se ptám tebe," odsekl Chiméra.

"Už odpověď znáš."

"Ne, ne! Orlando zná odpověď. Já ne. Nechápu to. Proč se staráš o cizí?" Muž znovu zakřičel.

"Přestaň s tím, Chiméro."

"Nebo co?" vyštěkl. "Co uděláš, jestli nepřestanu? Co uděláš, když budu stát tady ve tmě a řezat tohoto muže na kousky? Jak mne zastavíš?"

Muž ječel: "Ne, ne, to ne, nééé!" Řev ustal, což znamenalo, že muž je buďto mrtvý nebo omdlel. Doufala jsem, že omdlel, ale ať tak či tak, moc jsem s tím dělat nemohla.

"Dokážeš ochutnat strach, Anito? Převalovat si ho na jazyku, jako by to bylo ostré koření?"

Právě v té chvíli jsem měla v puse tak sucho, že jsem nemohla ochutnat ani ň. Ale vnímala jsem jejich strach, čichala ho na nich. Všichni se teď báli, čerstvá hrůza jim prýštila z kůže. "Vyděsit lidi ve tmě je snadné, Chiméro. Každý se bojí tmy."

"Dokonce i ty?"

Tu otázku jsem přešla. "Bylo mi řečeno, že když sem přijdu, necháte Cherry a Micaha jít."

"Řekl jsem to Zekemu."

A v té chvíli jsem věděla, že rozhodně nemá v úmyslu je pustit. Nemělo mě to překvapit, ale překvapilo. Vážně jsem od něj čekala fér jednání? Snad. Nějakou část mne uráželo vědět, že nehodlá udělat, co slíbil. Znamenalo to, že je po dohodě. Rázem jsem přestala mít o čem vyjednávat, nic už nezbylo. Čistě z rozmaru mohl Cherry a Micaha zabít, než přijde pomoc. Můj pulz se zase zrychlil a já měla co dělat, abych udržela víceméně vyrovnaný dech. Vytáhla jsem ruku z kaluže chladnoucí krve. Klidně se mohu hýbat. Stejně mě brzy najde po hlase.

Položila jsem si ruce na břicho a pokoušela se vymyslet, co dělat. Neozbrojená proti chlapovi, který je o dobrých sto liber těžší a dost silný, aby se proboural cihlovou zdí. Nic užitečného mě nenapadlo. Možná násilí nebude tou správnou cestou, jak získat čas. Co zbývá? Sex? Sladké řečičky? Duchaplné řečičky? Dobrý Bože, snesla bych trochu pomoci.

"Nemáš potřebu povídat, či snad ano?" zeptal se, hlas klidnější, než být měl, normálnější.

"Ne, ledaže mám co říci."

"To je u ženy nezvyklé. Většina z nich nesnese pomyšlení na mlčení. Žvaní a žvaní a žvaní." Mluvil klidněji. Ve skutečnosti mluvil, jako bychom seděli za stolem v nějaké pěkné restauraci a měli schůzku naslepo. Vzhledem k tomu, že jsme byli v mučírně, kde je černočerná tma a na zemi krev, ten věcný hlas působil děsivěji, než nějaké chvástání. Měl řečnit a mluvit z cesty a vztekat se, ale klidné vykládání o ničem, to bylo fakt šílené.

Jeho hlas se zklidnil, ale ani na moment nezněl jako Orlando King. Spíš, jako by šlo o nějaký další hlas, snad z něj promlouvala další osobnost. Možná. Nevím a je mi to šuma fuk. Jestli mu zabrání řezat do lidí, tak hurá.

"Chtěla bys teď vidět svého leoparda?" zeptal se ten klidný hlas.

"Ano."

Světlo se rozzářilo jako tisíc sluncí a já teď byla stejně dokonale slepá, jako předtím ve tmě. Dala jsem si ruce přes oči, abych je zastínila, a pak je postupně, jak se mé vidění pročišťovalo, a jiskřičky mizely, odtahovala.

Zírala jsem na pár chodidel, nohou. Můj zrak putoval po těle toho muže nahoru, a našel další čerstvé stopy po drápech, na hýždích a stehnech. Další kapka krve se odpoutala od jeho nahé nohy a přistála mi na ruce. Můj pohled se pomalu přesunul k dalšímu páru nohou, a pak k dalšímu, a dalšímu... Tucty mužů tam visely jako obscénní výzdoba. Poprvé jsem si dovolila zauvažovat: visí někde v tom lese těl Micah?

"Chceš vstát nebo si vyhlídku odtam užíváš?" Ten klidný hlas promluvil asi dvě stopy ode mne. Hrklo ve mně. Poukázka na infarkt. Otočila jsem hlavu dozadu. Chiméra stál dva viselce ode mne.

"Vstala bych, jestli ti to nebude vadit."

"Dovol, abych ti pomohl." Odsunul jednoho visícího muže stranou, jako by roztahoval závěs, jako by ty světle modré oči nebyly otevřené, nezíraly, jako by se ten muž neroztřásl, když se ho Chiméra dotknul.

Byla jsem na nohou, pečlivě uhýbajíc před tělem nejblíž u mne, než Chiméra dokázal odstrčit další, aby mi pomohl vstát. Vážně jsem nechtěla, aby na mě sahal.

Chimérovy oči zase vybledly do člověčí šedi. Jeho tvář byla prázdná, obyčejná. Ten skoro ďábelský úsměv byl ten tam, ale nedívala jsem se ani na Orlanda Kinga. Byl to někdo jiný. Otázkou bylo, jestli tahle nová osobnost bude nápomocnější nebo nebezpečnější?

Odtlačil těla, jako by mi podržel dveře, abych mohla vyjít. Dovolila jsem mu to, ale nepřestávala jsem na něho dávat pozor, jako bych čekala, že to zkusí a chňapne po mně. Myslím, že čekala. Když jsem prošla do volného prostoru, vyšel ze mě dech, o kterém jsem ani nevěděla, že ho zadržuji.

Chiméra vystoupil hned vedle mě a já se posunula trochu dál od něj. Mou pozornost upoutal jakýsi pohyb, ale to se jen visící muži, kolem kterých Chiméra prošel, pomalu pohupovali. Všichni nesli nějaké stopy týrání. Škrábance, řezné rány, spáleniny. Jednomu chyběly nohy od kolen dolů. Obrátila jsem se na muže přede mnou a věděla, že jsem bledá. Nedokázala jsem tomu zabránit. Nekřičela jsem. Nepanikařila, moc. Autonomní reakce nemám pod kontrolou. Mám dost starostí s těmi volními.

"Kde jsou mí leopardi?" zeptala jsem se a můj hlas zněl skoro normálně. Za to mám bambilion bodíků k dobru.

"Tvůj leopard je tady," řekl a přesunul se k těžké bílé oponě, která zabírala skoro celou zeď hned vedle. Zatáhnul za šňůru a opona se rozhrnula. Za ní byl výklenek a Cherry, připoutaná za zápěstí a kotníky ke kamenné zdi. Kožený roubík nacpaný v puse. Světlé oči vytřeštěné. Slzy si proleptávaly cestu uschlou krví na jejím obličeji. Vypadal nedotčeně, ale odněkud se ta krev vzít musela.

"Zahojila všechno, co jsme jí udělali," odtušil Chiméra. Haďák Abuta se jako na zavolanou zjevil po Chimérově boku. Větší muž hladil hlavu hadího mužíka, jako laskáte psa, kterého máte hodně rádi. "Abuta v této oblasti prokázal obzvláštní talent."

Těžce jsem polkla a snažila se nerozzlobit. Zlost ničemu nepomůže. Pomoc je na cestě. Musím prostě vydržet, než se sem dostane. Rozhlédla jsem se po místnosti. Po celé délce zdi byly připoutaní muži. Žádného z nich jsem nepoznala. Vykazovali jistou stejnorodost - mladiství, nebo aspoň ne moc staří, dobře stavění, někteří štíhlí, jiní svalnatí, všech ras, všech typů, všichni atraktivní. Dumala jsem, jak dlouho asi Chimérovi trvalo shromáždit tolik dobře vypadajících mužů?

Micah u zdi nebyl. Místnost na fotografii vypadala spíš jako výklenek, ve kterém byla Cherry. Pohlédla jsem k dosud nerozhrnuté části opony. Co je za oponou?

Musela jsem přistoupit blíž k Cherry, aniž jsem si to uvědomila, protože se v řetězech malinko pohnula a mě to polekalo. Obrátila jsem se a zjistila, že se kouká na Chiméru, ne na mě. Nepohnul se, aspoň co já vím, ale udělal něco, co ji vyděsilo, a pak jsem si konečně uvědomila co. Jeho oči zase přešly do říše zvířat a ten husí kůži nahánějící smích byl zpátky. Na scénu se zase vrátil Chiméra a říkejme tomu předtucha, sázím se, že právě on konal většinu práce - způsoboval bolest - za ty druhé dvě osobnosti.

"Sundej jí řetězy," nařídila jsem, jako bych byla přesvědčená, že udělá, co řeknu. Nebyla.

Vztáhl ruku k její tváři a já ho čapla za zápěstí. "Sundat řetězy."

Usmál se na mě tím nepříjemným úsměvem. "Netěší mě pomyšlení, že bych pustil jedinou ženu, kterou tady máme. Narcis je možná obojetný, ale drží ženy od své smečky dál. Skutečné skvrnité hyeny jsou matriarchální. Má strach, že kdyby přivedl ženy, ten pud převládne a on ztratí smečku, protože není dost ženou, aby si ji udržel."

"Přírodopis miluju odjakživa, vždycky se ráda něco nového dozvím," řekla jsem, "ale teď odpoutejme Cherry a nechme ji odtud odejít."

"Ale co tvůj milenec? Co Micah?"

Střetla jsem se s těma nesourodýma očima a zabojovala, abych na svou tvář nevpustila strach. "Došlo mi, že si ho necháváš na konec, na nějaké finále." Můj hlas přešel z klidný v unavený. Z tónu byste usoudili, že mi na tom nezáleží, ať si to dopadne tak či onak, ale svému srdci jsem nedokázala zabránit, poskakovat mi v krku.

Jeho úsměv se prohloubil a já pozorovala, jak ty zvířecí oči plní člověčí výraz. Očekávání, myslím, že se nemohl dočkat mojí bolesti.

Teatrálně rozhrnul oponu, odhalil Micaha připoutaného za zápěstí a kotníky ke zdi, přesně jako Cherry. Ale na rozdíl od ní, jeho rány zahojené nebyly. Pravou stranu obličeje měl zle zbitou. Oko opuchlé tak, že se zavřelo, na něm krusta zaschlé krve. Elegantní křivka čelisti byla tak nateklá, že nevypadala reálně. Otok mu zkroutil ret na jednu stranu. Byl tak zduřelý, že jsem viděla růžový vnitřek úst a zahlédla zuby tam, kde se pusa už nedala úplně zavřít.

Uslyšela jsem jakýsi zvuk, a byl můj. Měl blízko ke vzlyknutí a to byl luxus, který jsem si nemohla dovolit. Kdyby Chiméra věděl, jak strašně mne to ničí, prostě by Micahovi ublížil víc. Nedokázala jsem si zabránit dotknout se ho. Musela jsem si na něj sáhnout, protože jenom tak se to pro mne stane reálným. Vidět pro mě nikdy neznamenalo uvěřit úplně.

Dotkla jsem se konečky prstů celistvé strany jeho obličeje. Dobré oko se třepetavě otevřelo. Chvíle úlevy, pak dle mého uviděl Chiméru a oko se rozšířilo. Zkusil promluvit, ale nedokázal otevřít pusu. Vydával jen zraněné zvuky.

Chiméra se dotkl jeho podlitin, zlehka, ale Micah sebou stejně škubl. Popadla jsem jeho zápěstí, jako prve kvůli Cherry, a vmezeřila se mezi oba muže. "Odpoutejte ho."

"Osobně jsem mu zlomil sanici za to, že mi lhal."

"On ti nelhal," řekla jsem.

"Tvrdil mi, že z tebe bude pandlak, jako jsem já, ale nebude." Naklonil se ke mně a čenichal. "Cítil bych, kdyby ano. Něco jsi a není to člověk. Je to cítit leopardem a vlkem." Zhluboka se nadechl těsně nad kůží mé tváře. "Ale také to páchne jako upír. Nejsi, co jsem já, Anito." Podíval se na Micaha. "Jen se mi snažil zabránit ubližovat jemu a jeho kočkám poté, co tě zachránil před mými lidmi, když přišli do tvého domu."

"Tak nejsem pandlak. Znamená to, že už mě za družku nechceš?"

Rozesmál se. "Jé, já ti ani nevím, užívám si znásilnění, dává tomu šmak." Myslím, že to řekl jen, aby mě šokoval, ale jistá jsem si nebyla. Znásilnil Cherry? Dotknul se jí? Vší silou jsem se snažila zabránit té myšlence odrazit se mi na tváři, protože s ní přicházel bílý, žhavý příval vzteku.

"Aha, to pomyšlení se ti nelíbí, viď?" Pokusil se dotknout mých vlasů a já od něj ukročila ven z výklenku, takže jsem získala prostor na manévrování. Pomoc je sice na cestě, ale letmý pohled na hodinky mi prozradil, že zbývá ještě dvacet minut. Domobrana třeba dorazí dřív, třeba také ne. Počítat jsem s tím nemohla.

Nepokusil se mě pronásledovat, prostě mě pustil o fous dál. "Mohl bych tě znásilnit před Micahem. Nemyslím, že by se to některému z vás líbilo. Ačkoli, upřímně řečeno, možná bych dal přednost, udělat to naopak. Orlando je homofobní. Zajímalo by mne proč?"

Promluvila jsem, při tom jsem získala další píď vzdálenosti od opony, lákala jsem ho dál od Cherry a Micaha. "Na ostatních nás nejvíce odpuzuje to, co nejvíc nenávidíme sami na sobě."

"Bravo," pochválil mě Chiméra. "Ano, udržuji mnoho z Orlanda v bezpečí před Orlandem."

"To musí být těžké."

"Co?" nechápal.

"Udržet tajemství, když sdílíte totéž tělo."

Zvolna mě následoval podél zdi. "Nejprve nechtěl vědět, co děláme, ale poslední dobou z nás začal být... nešťastný. Myslím, že by si ublížil, kdybych ho nezastavil." Chiméra ukázal k viselcům. "Probral se ve tmě, uprostřed nich. Vřískal jako holka." Chiméra si laškovně položil prsty na rty: "Jejda, promiň mi, tys ani nevykřikla. On řval jako dítě, než jsem přišel a zachránil ho, ale nezdálo se, že je vděčný. Spíš, jako by mi to měl za zlé." Chiméra najednou vypadal zmateně a zase měl ten výraz, jako by naslouchal věcem, které já slyšet nemohu.

Zíral na mě. "Slyšíš to?"

Vykulila jsem oči a pokrčila rameny. "Co?"

On se rozhlížel po visících mužích a já se rozhlížela po nějaké zbrani. Všichni tihle doničení a rozřezaní lidé, přece tady někde musí být nějaká kudla. Ale místnost se táhla do dáli, bílá a prázdná, až na připoutané muže. Neměly by tady být pohrabáče, mačety, prostě nějaké zbraně kurva fix? Co je mi tohle za žalář, oběti tady jsou, ale mučicí nástroje ne? Šlendrián.

Pak jsem to uslyšela. Křik, hluk boje. Válka s mnohozvířetem vypukla. I když byla ještě daleko. Dobrá zpráva je, že pomoc dorazila a míří sem, špatná zpráva je, že Chiméra ví, co se děje a já jsem s ním tady sama. Já vím, já vím, tak sama zase nejsem, ale nikdo připoutaný ke kamenné zdi mi nepomůže, o viselcích nemluvě.

Obrátil ke mně tvář tak rozezlenou, že byla skoro zvířecí, aniž jakkoli změnil kůži.

"Proč jste zajal všechny ty alfy?" zeptala jsem se. Hodlala jsem mluvit a mluvit, jak nejdéle to půjde. Nic jiného mi nezbývalo. Anita je stejně fádní, říkejte mi Šeherezáda.

"Takto mohu ovládnout jejich skupiny." Jeho slova zněla hluboce a vrčivě, cezená skrz sevřené zuby.

"Vaši hadi jsou anakondy. Alfa, kterého jste zajal, je kobra. Nemůžete ovládnout druh hada, kterým nejste."

"Proč ne?" zeptal se a začal kráčet ke mně, pořád v lidské podobě, ale už s tím pružným půvabem, který je víc zvířecí, než lidský.

Na to jsem neměla dobrou odpověď. "Jsou alfové naživu?"

Potřásl hlavou. "Slyším hluk boje, Anito. Cos provedla?"

"Já nic neprovedla."

"Lžeš. Čichám to."

Dobře. Možná pravda pomůže. "Zvuky, které slyšíte, je kavalérie, která přicválala na pomoc."

"Kdo?" Z jeho hlasu už bylo skoro čisté vrčení. Pořád ke mně kráčel a já před ním pořád couvala.

"Rafael a jeho krysy, a touhle dobou pravděpodobně vlkodlaci."

"V této budově jsou stovky hyen. Tvá kavalérie se jimi nemá šanci probojovat včas, aby tě zachránila."

Pokrčila jsem rameny, bála jsem se říci pravdu, bála jsem se, aby si nevylil zlost na hyenodlačích milencích. A netroufala jsem si mu lhát. Ucítil by to. Tak jsem jen nepřestávala couvat. Byli jsme skoro u dveří. Kdybych je dokázala otevřít, možná by mě začal honit. Možná bych ho mohla sama vlákat do léčky.

Abuta se přesunul před dveře. Zapomněla jsem na něho a to bylo neopatrné. Ne fatální, zatím ne, ale neopatrné.

Přitiskla jsem se zády ke zdi, abych měla pod dohledem oba dva. Abuta zůstal u dveří, takže bylo jasné, že když se já budu držet dál ode dveří, on se bude držet dál ode mne. Chiméra, na druhou stranu, pořád kráčel blíž a blíž. Ocitla jsem se mezi pandlakem a hadem - ne sice doslova mezi Scyllou a Charybdou, ale daleko to k tomu nemělo.

Chiméra vplul do další své podoby.

Už léta vídám proměny kožoměnců a vždycky je to drsné a kolem spousta svinčíku. Ale tohle... tohle bylo skoro jako... dýchání. Šupiny po něm splývaly jako voda. Žádný průsvitný tekutý fujtajksl, žádná krev, nic, než proměna, jako kdyby přešel z jedné podoby do druhé stejně hladce, jako se Clark Kent mění v Supermana. Bylo to tak rychlé, že to bylo téměř okamžité. Dokonce ani nevypadl z rytmu. Šaty se z něho odlouply jako okvětní plátky z květiny a spadly na zem, a on vkročil do hadí podoby Corona. Veliký hadí muž se přestal pohybovat. Ustrnul v klidu, který plazi milují. Já strnula, když on strnul. Nakonec otočil hlavu, takže na mne viděl jediným měděným okem. Muset tohle dělat si musí pekelně pohrávat s jeho vnímáním hloubky.

"Vzpomínám si na tebe. Chiméra nám nakázal, abychom tě zabili." Rozhlédl se po temné místnosti a pomalu řekl: "Kde to jsme?"

Pak se předklonil, jako by měl bolesti, a další podoba byla lidská, ale ne tělo Orlanda. Zčistajasna byl Boone, a než oči Boona ztratily svůj zmatený pohled, stal se lvím mužem. Vteřinu jsem si myslela, že z něho bude Marco, ale no jistě, nemohl být Marcem a Coronem současně. Tohle by nedokázal ani Chiméra.

Byl zlatý, žlutohnědý, svalnatý, mužný, se skoro černou hřívou kolem napůl lidské tváře. Drápy na jeho rukou byly jako černé dýky.

"Tato podoba je skutečně moje," zavrčel. "Had a medvěd jsou jako Orlando, pořád v sebe věří. Ale já jsem jediné, co existuje, a neexistuje nic, než Chiméra." Sáhnul po mně a já vyrazila. Běžela jsem k visícím mužům, protože jsem věděla, že ho zpomalí, pak jsem ale, v poslední sekundě, změnila směr, tak rychle, že jsem spadla na zem, a dál pelášila pryč, po nohách a po rukách, jako opice. Zpomalili by ho, ale on by je rozsekal na cimprcampr, jen aby mě dostal. To jsem nemohla dopustit.

Zahnal mě do rohu na protější straně místnosti - úplně nejdál ode dveří a Micaha. Myslím, že mě mohl chytit dříve, ale nespěchal. Nevím proč. Zvuky boje byly blíž, ale ne dost blízko.

Chiméra ke mně přicházel jako oživlý půvab obsažený v násilí, hora žlutohnědých svalů a srsti, která se na světle leskla. Otevřel pusu a zařval, zvuk, který jsem nikdy dřív neslyšela, leda v ZOO. To kašlavé řvaní mě přimělo postavit se trochu víc zpříma. Zeke a Bakchus slibovali, že nás odsud přijdou osvobodit, ještě než celá ta mela začne. Selhali nebo lhali, ale já nehodlala padnout bez boje a také jsem nehodlala padnout s nářkem na rtech. Pozorovala jsem ho přicházet ke mně, jako zpomalenou noční můru, krásnou a strašlivou, jako nějakého monstrózního anděla...

Pak ve mně vzkypěl ardeur a jako teplá vlna se mi rozlil po kůži, zajíkala jsem se a lapala po dechu. Naposledy povstal, protože byl nablízku Richard. Tentokrát... možná prostě nastal čas krmení. Přesně v té chvíli, kdy mi na mysli vytanulo krmení, jsem věděla, že se probudil Jean-Claude a spolu s ním, budícím se v hlubinách Cirkusu, ožil i ardeur uvnitř mě.

Chiméra se na fleku zastavil, potřásal svou velkou hlavou s hřívou. "Co je to?" zavrčel.

Hláskem jako konipásek jsem špitla: "Ardeur."

"Cože?"

"Ardeur, žár, potřeba." Jako by ardeur s každým slovem získával na hmotnosti a ta hmotnost se otřela o mou šelmu. Vyrazila z toho útulného, ale těsného místečka uvnitř mne, kde byla stočená do klubíčka, a v mém nitru povstával dvojí různý žár, protékal mým tělem, táhl mě vstříc Chimérovi. Už jsem se ho nebála, protože mé chřípí poškádlila opojná vůně jeho strachu. Nikdy se nemusíte bát ničeho, co se bojí vás. Část mě věděla, že to není pravda, že vyděšený člověk se zbraní vás zastřelí s větší pravděpodobností, než někdo statečný, ale ta část mne, která byla schopná myslet, odplouvala, doma ponechávala pouze pud. A tomu se pach strachu líbil. Připomínal mi jídlo a sex.

Chiméra couvnul a tak jsme se, co noha nohu mine, začali vracet tam, odkud jsme přišli, a tentokrát jsem si pro změnu já vyšlápla na něho. Kráčela jsem k němu, jako on prve kráčel ke mně, a část mne registrovala, že kladu chodidla jedno před druhé, skoro jdu ve vlastních šlépějích, jako kočka. Chůze byla zvláštně půvabná, co krok, to zhoupnutí boků. Páteř velmi rovná, ramena dozadu, paže skoro bez hnutí podél těla, ale trupem mi probíhalo napětí v předtuše akce, násilí. Doposavad ardeur zvířecí hlad vždycky přehlušil, ale když jsem si teď vykračovala k Chimérovi, pozorovala tu ukrutnou muskulaturu přede mnou couvat, uvažovala jsem o něm jako o mase. Zuby a drápy, maso, které lze rozervat, zakousnout se do něho, trhat je. Skoro jsem chutnala jeho krev - horkou, téměř vřelou v mých ústech, jak mi protéká hrdlem... Nebyl v tom jen hlad šelmy, ale i Jean-Claudova žízeň po krvi a Richardova žádost po mase. Bylo v tom tohle všechno a ardeur se tím vším proháněl, takže jeden hlad přikrmoval další, v nekonečném řetězu, had požírající svůj vlastní ocas, Uroboros tužeb.

Chiméra přestal utíkat, tiskl se na bílou oponu. Byli jsme skoro zpátky u Cherry a Micaha. Za Chimérou, za oponou, byla pevná zeď. "Co jsi zač?" ptal se přiškrceným hlasem plným strachu, který z něj stoupal, vlna za vlnou. Očichával vzduch, nozdry se mu chvěly. "Dokonce ani nevoníš stejně."

"A jako co voním?" Dotkla jsem se jeho hrudi jen konečky prstů, nebyla jsem si jistá, co udělá. Ale neodtáhl se. Přitiskla jsem mu dlaň na srdce a cítila je silně a těžkopádně bušit mi do ruky, jako bych je mohla pohladit, jako přejíždět rukou po membráně bubnu. V té chvíli jsem věděla, co chce ze všeho nejvíc. Chtěl zemřít. Ať už byl v jádru kdokoli, ať už z toho, kým býval Orlando King, zbylo cokoli, chtěl to skončit. Pokoušel se zabít od chvíle, kdy zjistil, že s něj bude vlkodlak. Nikdy nezměnil názor. Jen se nedokázal přinutit spáchat sebevraždu, aspoň ne přímo.

Naklonila jsem se k němu blíž, přitiskla naše těla k sobě, zlehka, obě ruce na jeho hrudi. "Já ti pomohu," zašeptala jsem.

"Pomůžeš, jak?" Jeho hlas byl plný strachu, jako by to už věděl.

Hrudí mi projela bolest jako kopí. Podlomila se mi kolena a Chiméra mě zachytil, opatrně, rukama s drápy. Myslím, že to bylo podvědomé gesto. Chvíli jsem viděla Richardovýma očima, viděla jsem hyenodlaka vrčet mu do obličeje, cítila drápy zatínat se mu do prsou. Bolest byla ostrá, kosti se lámaly, pak přišlo ochromení a Richard s ním nebojoval. Nechal je, aby se přes něj přelilo. Okamžitě jsem věděla, že Richard chce zemřít nebo spíš, že nechce žít takový, jaký je. Bolest ho přinutila po mně sáhnout, ale jeho ruce byly pomalé, pomalé, aby bránil sám sebe. Nikdy by nepřiznal, že by nechal sám sebe umřít, ale chtěl to a to ho zpomalovalo. Zpomalilo ho to natolik, že mu hyení muž rozkrojil hrudník jako zralý meloun.

Objevil se Shang-Da a tahal z něho hyenu, pak jsem byla zpátky ve vlastním těle, letěla vzduchem, hodil mě na oponu a do výklenku za ní. Opona zachytila část pádu a poslední zbytky Richardova ochromení se postaraly o bezvládnost mého těla, takže to vlastně ani nebolelo. Sekundu jsem ležela pohřbená pod oponou. Má ruka zašátrala vpřed a narazila na kov. Zvedla jsem lem opony a zjistila, že tento výklenek je plný zbraní. Našla jsem kudly. Chiméra mi je svým hodem strčil rovnou pod nos a šok z Richardova zranění umlčel ardeur. Má ruka se sevřela kolem rukojeti nože, který byl delší, než mé předloktí. Zvedla jsem ho na světlo a já poznám stříbro, když je vidím. Ardeur vzal do zaječí, aniž jsem ho nakrmila, a jsem ozbrojená. Život je dobrý.

Uslyšela jsem zvuk drápů, nebo čepele, v těle. Mlaskavý zvuk trhání, jak něco ostré prochází masem. Poslouchejte ten zvuk dost často a poznáte, co to je.

Ze svého místa jsem viděla na visící muže a ti byli nedotčení. Sevřel se mi žaludek a po zádech přeběhl mráz, protože jsem rázem věděla, kde Chiméra je. Jen jsem nevěděla, kterého z nich porcuje.

Odstrčila jsem od sebe oponu, začala vstávat a vtom se přede mnou objevil Abuta. V jedné ruce jsem pořád svírala oponu a tak jsem ji na něho hodila. Udělal, co by udělal každý. Couvnul a já mu vrazila stříbrné ostří doprostřed těla, zašťárala vzhůru, šla po srdci.

Abuta vykřikl, ruku vztaženou k místu, kde Chiméra kuchal mé lidi. Řekl něco v jazyce, kterému jsem nerozuměla. I když se jeho tělo zhroutilo, nepřestala jsem protáčet čepel ve snaze najít to zkurvené srdce, ale čepel uvízla v žebrech a byla širší, než nože, na které jsem zvyklá. Nešel, kam jsem chtěla. Zahlédla jsem zlatě zbarvenou šmouhu moment předtím, než mi Chiméra jednu vrazil a odeslal mě leteckou poštou zpátky do visících mužů. Tvrdě jsem do nich narazila a oni vykřikli, pak už jsem byla na zemi a učila se dýchat. Jeho ruka mě udeřila do jednoho ramene a ono nárazem ochablo.

Chiméra klečel nad hadím mužem, choval ho v náručí. Pohyb obrátil můj zrak k Micahovi a Cherry. Přední část těla Cherry byla rozdrásaná na krvavé cáry, jako by do ní z obou stran zatnul drápy, co možná nejhlouběji, a jel dolů. Co nejvíc škody v co nejkratším čase. Její zmasakrovaná hruď se zběsile zvedala a klesala. Je naživu.

Micahovo tělo zívalo otevřené dokořán jako něco zralé, čím mrštíte o zeď. Střeva se leskla jako něco svébytné a živé. Viděla jsem orgány uvnitř jeho těla, které nikdy neměly uzřít denní světlo. Křečovitě se zmítal, lomcoval řetězy.

Zakřičela jsem a něco z mojí paniky mne zase otevřelo Richardovi. Ležel v přízemí na podlaze a umíral, a víc než to jsem cítila, jak jeho dobrovolná kapitulace ubližuje vlkům. Byl jejich Ulfric, jejich srdce a jejich hlava, a jeho vůle byla slabá, a to oslabovalo i je. Hyeny a napůl-muži, kteří bojovali za Chiméru, bojovali za to, v co věřili, nebo bojovali za ty, které milovali. Vlci neměli nic, než Richardovu ochotu zemřít.

A v té chvíli jsem věděla, že jestli umře takhle, nepřipojí se k němu jen Jean-Claude a já, ale i všichni vlci. Plán Bakcha a Zekeho se z nějakého důvodu šeredně zvrtl. Hyeny a napůl-muži vyvraždí naši smečku. Všichni, úplně všichni umřou.

Zase jsem zakřičela a Chiméra byl najednou přede mnou, jednou rukou svíral mou košili, jeho drápy vyryly mělké rány do mých prsou. Druhou rukou se napřáhl vzad a čas jako by se zpomalil. Měla jsem všechen čas světa, abych se rozhodla, co dělat a přesto mi žádný čas nezbyl. Cítila jsem Richardův dech chrastit v jeho hrudi, cítila jsem ho začínat umírat. Micahovo tělo sebou naposledy zaškubalo, pak se úděsně zklidnil.

Rozkřičela jsem se, beze slov, sahala jsem po něčem, po čemkoli, co by je zachránilo. Má moc přišla, má moc a ta jediná věc, kterou jsem mohla udělat, abych nás všechny zachránila. Byla to jedna z nejhorších věcí, které jsem kdy viděla udělat a ani na moment jsem nezaváhala.

Nezavolala jsem svoji moc - na to nebyl čas. Stala jsem se svou mocí. Protekla mnou vzhůru, okamžitě, vlila se mi do dlaní. Jednou rukou jsem se dotkla chlupaté paže, která mne držela, pak zablokovala druhou paži, která ke mně dolů mířila jako rozmazaná šmouha. Blokovala jsem úder a volnou rukou přejížděla po Chimérově paži, takže se obě mé ruce dotýkaly jeho paží. Ve zlomku vteřiny, kdy se dost mne dost dotýkalo jeho, jsem vyvolala moc, kterou jsem poznala v Novém Mexiku. Když uživuji zombie, vkládám energii do mrtvoly, pomáhám tomu, co leží v hrobě, stát se pevným a skutečným. Tohle bylo přesně naopak. Brala jsem si energii, vysávala ji, způsobovala, že lví muž se stával méně skutečným, méně živým.

Kožešina se pod mýma rukama vlnila, až jsem nahmatala lidskou kůži. A bylo to tělo Orlanda Kinga, které se přede mnou zhroutilo na kolena. Orlandovy oči, které se, šedé a zděšené, zvedly, aby pátraly v mojí tváři, aby mne zapřísahaly, snad. Ale ani jednou mě nepožádal, abych přestala a, ruku na srdce, nebyla jsem si jistá, jestli bych věděla, jak přestat.

Začal vřískat těsně předtím, než jeho pokožka začala prokvétat jemnými vráskami, jako pozorovat ho ze stroje času. Desetiletí mu ubíhala, jen to svištělo. Krmila jsem se jím, krmila se jeho esencí, krmila se tím, čím byl. Uhánělo to mým tělem, rozpínalo se po mé kůži, zpívalo mi v kostech, hrnulo se v přívalu radosti každým vlákénkem mé bytosti, a dál. Cítila jsem tu energii plynout do prostoru k Micahovi po neviditelné šňůře, která nás spojovala a měla na svědomí, že jsem se ho chtěla dotknout pokaždé, když jsme se ocitli blízko sebe. Moc si našla také Richarda a přinutila ho dýchat. A tekla dál, vstříc všem vlkům a pak už nebyli závislí na Richardově zlomené vůli, měli moji, a já chtěla žít. Chtěla jsem, abychom žili všichni. Budeme žít. Budeme žít a naši nepřátelé pomřou. Tak to chci, tak se i staň. Použila jsem životní sílu Orlanda Kinga, abych naplnila své leopardy, své vlky a, tam někde v dáli, i své upíry, vůlí. Vůlí žít, bojovat, přežít.

A během toho všeho Orlando King vřískal. Křičel, když jeho tělo plynulo do mých dlaní. Jeho kůže byla jako špinavý hedvábný papír lnoucí ke kostlivci, když jsem ho konečně pustila. Zhroutil se na bok, to mohutné tělo se změnilo v cosi lehké jako vzduch, ale pořád křičel. Jeden hrůzou zdrsnělý zvuk za druhým a já necítila žádnou lítost. Cítila jsem jen burácení moci, jako mávání ptačích křídel v mojí hlavě.

Micah stanul vedle mne v podobě leopardího muže s černou srstí. Střed jeho těla byl zacelený, zahojený, za což jen částečně vděčil proměně. Ohromný leopard skvrnitý o velikosti poníka capal kolen nás, syčel na to, co zbylo z Orlanda. Cherry ve svém kožichu, úplně zacelená, dokonce ani nekrvácela.

Musela jsem tam stát déle, než jsem si myslela a odsávat životní sílu Orlanda Kinga. Dost dlouho, aby vyrvali své řetězy, dost dlouho, aby se proměnili a vyléčili. Visící muži se proměnili také. A při proměně zlomili svá pouta, vyhojili většinu zranění, která jim způsobili, a dopadli na zem se skvrnitou srstí a drápy. Očichávali pozůstatky Orlanda. Vydávali podivné štěkavé zvuky, když ta věc nepřestávala křičet.

Micahův hlas zněl zastřeně, zhrublý jeho novou podobou: "Tvé oči jsou jako noční obloha posetá hvězdami."

Nepotřebovala jsem zrcadlo, abych věděla, co tím míní. Mé oči jsou černé, zaplavené temnotou, a někde daleko v jejich hlubinách, lze spatřit třpyt hvězd. Oči Obsidiánového motýla byly právě takové a mé oči odrážely její, poté co se mne dotkla svou mocí.

Dveře na opačné straně místnosti se otevřely a dovnitř se nahrnuli vlci. Shang-Da a Jamil mezi sebou drželi Richarda. Pořád byl v lidské podobě, pořád se odmítal proměnit a pomoci té moci, ho vyléčit.

Vlci, někteří v lidské podobě, někteří ne, přicházeli, aby si na mě sahali, olizovali mě, kořili se mi. Vrčeli a chňapali po té vysušené věci, která pořád křičela na podlaze.

Jamil a Shang-Da pomohli Richardovi přejít místnost, a nakonec stanul tváří v tvář mně a Micahovi. Teprve, až když se ocitl takto blízko, jsem si uvědomila, že jeho oči jsou černé a že i v nich se koupou studené hvězdy. Dumala jsem, jestli oči Jean-Clauda vypadají stejně, a jakási myšlenka z éteru mi dala vědět, že ano. Jean-Claude si lebedil v přívalu moci. Richard na mě zíral, jako bych mu přejela matku. Bolest na jeho obličeji neměla nic společné s hojícími se ranami. Obrala jsem ho o další kousek lidskosti, aspoň on to tak cítil.

Černýma, hvězdami posetýma očima se zahleděl dolů, na tu vřískající věc na podlaze a řekl: "Jak jsi to mohla udělat?"

"Udělala jsem, co jsem udělat musela."

Kroutil hlavou. "Zas až tak moc jsem žít nechtěl."

"Já ano," řekl Micah.

Dva muži se dívali jeden na druhého. Žlutozelené oči do černých. Zdálo se, jako by mezi nimi něco prošlo, pak se Richard podíval zpátky na mě. "Umírá?"

"Ne tak docela."

Zavřel oči a mně se poštěstilo nahlédnout do jeho nitra, ještě než vztyčil štíty. Nezbledl hrůzou, zbledl, protože ten příval moci byl lepší než skoro cokoli, s čím kdy měl tu čest. Pak štíty zpevněly, ale jeho oči se stále utápěly v černi.

"Dostaňte mne odtud," požádal.

"Proměň se, Richarde, zahoj se," naléhala jsem.

Jen zavrtěl hlavou. "Ne."

"Do prkenné ohrady, Richarde."

Jen procedil mezi zuby: "Ne," pak mu Jamil a Shang-Da pomohli ke dveřím. Pozorovala jsem ho odcházet, ale nepokusila jsem se ho zavolat nazpátky. Dělala jsem, co bylo v mé moci, abych ho ignorovala, když jsem si klekala vedle vychrtlé věci, ve kterou jsem přetvořila Orlanda Kinga. Věděla jsem, jak mu vrátit jeho energii, a i to by svým způsobem byla síla, ale Orlando King chtěl umřít, a Chiméra byl příliš nebezpečný, aby zůstal naživu. Udělala jsem, co si přál Orlando, a vynesla ortel nad Chimérou. Vyvolala jsem svou magii ještě jednou a vlila ji do té bojující, křičící věci, a propustila duši. Zatřepetala se kolem mne jako neviditelný ptáček a tělo dlouze vydechlo. Pronikavý zvuk unikajícího dechu byl úplně posledním, který kdy vydá, jak to často bývá. Orlando King zemřel změněný k nepoznání, ledaže byste měli jeho zubní záznam.

Micah mi pomohl na nohy. Zase měl lidskou podobu. Než jsem viděla Chiméru, řekla bych, že Micahova proměna je hladší, než číkoli, koho jsem při ní kdy viděla. Přitáhl si mě do náručí a já si položila tvář na holou kůži jeho krku, vdechovala vůni pokožky, a ardeur v mém nitru vzkypěl, jako by už čekal a netrpělivě přešlapoval. Na nahých pažích mu naskočila husí kůže, znervózněle se zasmál. "Nevím, jestli se na něco zmůžu. Měl jsem těžký den."

Ovinula jsem paže kolem jeho zad, přitiskla si mu tvář na hruď a uslyšela jeho srdce bít silně a pravidelně. A aniž jsem měla důvod, kterému bych rozuměla, jsem se rozplakala, a ardeur odplul na vlnách slz a rukou. Nejen rukou Micaha, ale i vlků, hyen a leopardů, kteří mě stejně neposlechli a přišli bojovat. A nakonec i Zekeho a napůl-mužů, kteří se k němu přidali. Všichni se mě dotýkali, značili mě svým pachem, svými slzami, svým smíchem. Smáli jsme se a brečeli, křičeli, vyli a hulákali, vydávali jsme všechny možné i nemožné zvuky, které si jen dokážete představit. Richard prošvihl pekelně vydařené mecheche... slavili jsme totiž vítězství.

EPILOG

Richard mne jmenoval svým Bölverkem. Ale už nejsem jeho holka. Dokonce si ani nejsem jistá, že mě to štve. Je volný jako pták, může si najít jinou lupu, ačkoli nejsem přesvědčená, že s ním bude smečka souhlasit. Jak to tak vypadá, mají mě docela rádi. Prvním bodem mého pracovního programu, coby Bölverka klanu Kamenného trůnu, byla poprava Jacoba. Paris je stále naživu, na Richardovo naléhání. Myslím, že je to chyba, ale Ulfric je on. Inu, co nadělám.

O úplňku mi srst nenarostla. Podle všeho měl Jean-Claude pravdu v tom, že leopardi jsou má zvířata na zavolání, a stejně tak, že Damian je můj upíří služebník. Získávám moc jako nějaký vyšší upír. Kdo by to byl řekl?

Hadí muži a Marco zemřeli během boje. Zbytek Chimérových lidí se připojil ke skupinám zvířat, k nimž patří. Máme teď koalici kožoměnců na podporu lepšího porozumění mezi jednotlivými skupinami. Já jsem předseda, ačkoli jsem se moc snažila jím nebýt. Micah a jeho pard zůstali ve městě.

Micah a já spolu stále chodíme, lze-li sdílení lože a mého domu považovat za chození. Ale Jean-Clauda jsem k vodě nepustila. Chodím s oběma. Jsem Jean-Claudův lidský služebník, už se před tím nemůžu dál schovávat. Jean-Claude věcí, kterou jsem provedla Orlandovi Kingovi, zděšen nebyl. Ba právě naopak. Byl potěšen. Potěšen, že jsme vyhráli, potěšen, že jsme všichni přežili. On a Micah vypadají, že spolu budou vycházet, zatím. Nepřestávám čekat, až dopadne druhá bota, a vypukne mezi nimi Boží dopuštění, ale zatím dobrý.

Zachránili jsme Josepha, lvího Rexe, a jeho manželka je pořád gravidní, čtyři měsíce plus mínus - rekord.

Z Narcise se vyklubal hermafrodit a je těhotný taky. Nejsem si jistá, že by se zrovna Narcis měl rozmnožovat, zvlášť vzhledem k tomu, kdo je otec, ale volba není na mně.

Kobří král a syn jsou oba mrtví. Byli usmrceni poté, co je Chiméra zlomil.

Probudila jsem se vmáčknutá mezi Micaha a Nathaniela. Nemůžete ardeur krmit každý den se stejným člověkem, dokonce ani lykantropem. Proto se traduje, že sukuby a inkubové zabíjejí své oběti. Miluji tě k smrti, není prázdný pojem. Takže ho krmím s Micahem a Nathanielem. Micah je můj Nimir-Raj a Nathaniel je můj pomme de sang. Ne, nesouložím s Nathanielem. Oba se s tím uspořádáním zdají být spokojeni, ačkoli já z toho pořád mám trochu divný pocit. Taky pořád doufám, že ardeur je dočasný.

Lidé Belle Morte kontaktovali Jean-Clauda. Vyjednávají o Musette, jedné ze zástupců Belle, a její možné návštěvě. Když padlo jméno Musette, Asher a Jean-Claude zbledli.

Ronnie je zděšená, že jsem se ocitla tak blízko smrti, ale rozumnější postoj k mému milostnému životu proto nezaujala. Jsme zase tam, kde jsme byly. Moc se nevídáme. Možná by se Micah mohl stát mým novým parťákem při cvičení. No tak, bez legrace.

Stále miluju Richarda, ale to je jedno. Nefungovalo by to. Nedokáže akceptovat co je ani co jsem já. Žádný z nás se nezmění a já už to dokonce ani nechci. Micah mě bere takovou, jaká jsem, se vším všudy. Miluje mne, plyšovými tučňáčky počínaje a chladnokrevnou praktičností konče. Nevadí mu mrtvoly po zemi a ani Jean-Claude. Doufám, že se Richard jednoho dne sám se sebou smíří, ale už to doopravdy není můj problém. Udržím smečku v bezpečí s ním nebo bez něho.

Co se týče toho ostatního, když se probudím v hedvábných lůžkovinách, vím, že jsem u Jean-Clauda. Když se probudím a je povlečeno bavlnou, jsem doma. Ale ať jsem, kde jsem, Micah je vedle mě. Usínám stulená v teplíčku jeho hladkého těla, vdechujíc medovou sladkost jeho pleti. Někdy pokrývky voní kolínskou Jean-Clauda, někdy ne. Občas jsou na Micahově těle dvě úhledné stopy po tesácích a já cítím Jean-Clauda v jeho rakvi, uloženého na den, uspokojeného a dobře najedeného, plného mého sexu a Micahovy krve.

Život je skutečně dobrý,

dokonce, i když jste mrtví.