1

Většina lidí na jizvy nezírá. Samozřejmě se podívají, ale pak uhnou očima. Však to znáte, rychlý pohled, sklopit zrak a nakonec se musejí podívat znovu. Ale udělají to rychle. Moje rány nejsou nějak děsivé, ale jsou zajímavé. Naproti mně seděl kapitán Pete McKinnon, hasič a požární vyšetřovatel, a v ohromných dlaních svíral sklenici ledového čaje, kterou mu přinesla naše sekretářka Mary. Zíral na moje ruce. Ne na to místo, kam se kouká většina mužů. Ale nebylo v tom nic sexuálního. Zíral na mé jizvy a zdálo se, že mu to není ani trochu trapné.

Na pravé ruce mám dvě jizvy od říznutí nožem. Jedna z nich je stará a bílá. Ta druhá je čerstvě zahojená a pořád ještě růžová. Levačka je na tom hůř. V ohybu lokte mám hroudu bílé zjizvené tkáně. Po zbytek života budu muset cvičit s činkami, jinak jizvy ztuhnou a já přestanu hýbat rukou. Aspoň to tvrdí můj fyzioterapeut. Je tu ještě jizva po spálenině ve tvaru kříže, teď trochu klikatá kvůli rozeklaným stopám po drápech lykantropí čarodějnice. Ještě pár jizev je ukrytých pod blůzou, ale ruka je vážně nejhorší.

Můj šéf Bert požaduje, abych v kanceláři nosila sako nebo blůzu s dlouhými rukávy. Tvrdí, že někteří klienti vyjadřují určité výhrady k mým, ehm... pozůstatkům po pracovním úrazu. Po tom, co mě o to požádal, jsem si blůzu s dlouhými rukávy už nevzala. Každý den nastavoval na klimatizaci o kousek nižší teplotu. Dneska už je tu taková zima, že mám husí kůži. Všichni ostatní si do práce nosí svetr. Já si kupuji co nejkratší trička, aby byly vidět i jizvy na mých zádech.

McKinnona za mnou poslal seržant Rudolph Storr, můj přítel a polda. Na vysoké spolu hráli fotbal a od té doby se přátelí. Dolph slovo "přítel" moc často nepoužívá, takže mi bylo jasné, že jsou si blízcí.

"Co se vám stalo s rukou?" zeptal se McKinnon konečně.

"Jsem zákonná popravčí upírů. Někdy jsou dost otravní." Napila jsem se kafe.

"Otravní," řekl a usmál se.

Postavil sklenici na stůl a svlékl si sako obleku. Měl skoro tak široká ramena, jako jsem já vysoká. Byl o něco nižší než Dolphových sto pětadevadesát, ale nescházelo mu do nich mnoho. Bylo mu teprve něco přes čtyřicet, ale vlasy už měl úplně šedivé a na spáncích se objevovala bílá barva. Nevypadal však distingované. Vypadal unaveně.

Pokud jde o jizvy, tak nade mnou vedl. Jizvy od popálenin se mu táhly od dlaní po pažích a mizely pod krátkými rukávy jeho společenské košile. Pleť tam měl skvrnitě růžovou, bílou a podivně opálenou jako kůži nějakého zvířete, které pravidelně líná.

"To muselo bolet," poznamenala jsem.

"Bolelo." Seděl tam a dlouze a pevně mi hleděl do očí. "Při něčem takovém uvidíte nemocnici zevnitř."

"Jo." Vytáhla jsem rukáv na levé ruce trochu výš a ukázala mu lesklé místo, kde mě škrábla kulka. Jeho oči se maličko rozšířily. "Teď, když jsme si dokázali, že jsme drsní chlapi, už se nemusíme dál trumfovat. Proč jste tady, kapitáne McKinnone?"

Usmál se a přehodil sako přes opěradlo křesla. Vzal z mého stolu sklenici s čajem a napil se. "Dolph říkal, že byste nerada byla zadržená."

"Nemám ráda, když mě vyšetřují."

"Jak víte, že by vás neobvinili?"

Teď jsem se usmála zase já. "Ženská intuice. Tak co tedy chcete?"

"Víte, co je to ohnivák?"

"Žhář," odpověděla jsem.

Vyčkávavě na mě pohlédl.

"Pyrokinetik, někdo, kdo dokáže zapálit silou vůle."

Přikývl. "Viděla jste někdy skutečného pyrokinetika?"

"Viděla jsem filmy o Ophelii Ryanové," řekla jsem.

"Ty staré černobílé?" ujišťoval se.

"Jo."

"Je už totiž mrtvá."

"To jsem nevěděla."

"Uhořela ve vlastní posteli. Samovznícení. Spousta ohniváků takhle končí, jako kdyby nad tím s věkem ztráceli kontrolu. Setkala jste se někdy s nějakým osobně?"

"Ne."

"Kde jste viděla ty filmy?"

"Mám dva semestry okultních studií. Chodila tam spousta médií, mluvili s námi a předváděli své schopnosti. Ale pyrokinetika je nesmírně vzácná, mám dojem, že profesoři žádného nesehnali."

Přikývl a jediným dlouhým douškem dopil čaj. "Já jsem se s Ophelií Ryanovou jednou setkal. Moc milá paní." Otáčel sklenicí plnou ledu ve svých velikých dlaních znovu a znovu kolem dokola. Mluvil, ale díval se na skleničku, ne na mě. "Potkal jsem se i s dalším ohnivákem. Byl mladý, něco přes dvacet. Začal tím, že jako většina pyromanů zapaloval prázdné domy. Pak podpaloval budovy, ve kterých byli lidé, ale všichni se dostali ven. Potom zapálil činžák. Udělal z něho hotovou ohnivou past. Podpálil všechny východy. Zabil přes šedesát lidí, většinou žen a dětí."

McKinnon ke mně zvedl oči. Měl v nich uštvaný pohled. "Jsou to největší ztráty, které jsem u požáru viděl. Stejným způsobem zapálil i jednu administrativní budovu, ale pár východů mu uniklo. Třiadvacet mrtvých."

"Jak jste ho chytili?"

"Začal psát do novin a do televize. Chtěl, aby ty mrtvé připsali jemu. Než jsme ho dostali, zapálil pár poldů. Měli jsme na sobě ty ohromné stříbrné obleky, které se používají při hašení požárů ropných zařízení. Nedokázal je zapálit. Odvedli jsme ho na policejní stanici a to byla chyba. Podpálil ji."

"Kam jinam byste ho mohli odvést?" chtěla jsem vědět.

Pokrčil obrovskými rameny. "Já nevím, někam jinam. Zůstal jsem v obleku a nepustil ho. Řekl jsem mu, že jestli toho nenechá, uhoříme oba. Zachechtal se a zapálil sám sebe." McKinnon postavil skleničku nesmírně opatrně na kraj stolu.

"Plameny měly jasně modrou barvu, jako když hoří plyn, jenom světlejší. Jeho nepálily, ale nějak zapálily můj oblek. Ta zatracená věc vydrží nějakých tři a půl tisíce stupňů, a začala se rozpouštět. Člověk se popálí při necelých sto stupních, ale já se nezměnil v hromádku popela, jenom se mi rozpustil oblek. Musel jsem si ho sundat a on se pořád smál. Vyšel ze dveří a ani ho nenapadlo, že by někdo byl tak pitomý, aby se ho pokusil zadržet."

Neupozornila jsem ho na nejjednodušší řešení. Nechala jsem ho mluvit.

"Na chodbě jsem ho srazil a párkrát jím praštil o zeď. Zvláštní je, že tam, kde jsem se ho dotkl, kůži popálenou nemám. Bylo to, jako kdyby plameny přeskočily a rozhořely se mi na pažích, takže dlaním se nic nestalo."

Přikývla jsem. "Existuje teorie, že pyrokinetiky chrání před popálením jejich vlastní aura. Když jste se dotkl jeho kůže, byl jste příliš blízko jeho auře a tedy i ochraně, takže jste se nespálil."

Upřeně si mě změřil. "Možná se to tak stalo, protože jsem jím tvrdě mlátil o stěnu. Znovu a znovu. Křičel: ‚Upálím tě. Upálím tě zaživa.' Pak se barva plamenů změnila na normální žlutou a on začal hořet. Pustil jsem ho a utíkal pro hasicí přístroj. Nedokázali jsme oheň na jeho těle udusit. Hasicí přístroje fungovaly na stěny a všecko ostatní, ale na něho neúčinkovaly. Bylo to, jako kdyby se plameny vynořovaly z hloubi jeho těla. Některé jsme udusili, ale byly tam pořád další, až byl v jednom ohni."

McKinnonovy oči byly nepřítomné a plné hrůzy, jako by to pořád viděl. "Nezemřel, slečno Blakeová, ne tak, jak by měl. Strašně dlouho ječel a my mu nedokázali pomoct. Nemohli jsme mu pomoct." Jeho hlas se vytratil. Prostě tam seděl a hleděl do prázdna.

Čekala jsem a pak jemně řekla: "Proč jste tady, kapitáne?"

Zamžikal a jako by se otřásl. "Myslím, že tu máme dalšího ohniváka, slečno Blakeová. Dolph říkal, že jestli nám někdo může pomoci předejít ztrátám na životech, jste to vy."

"Okultní schopnost technicky vzato není nic nadpřirozeného. Je to prostě talent stejně jako nadhazovat skvělé točené míče."

Zavrtěl hlavou. "To, co jsem viděl umírat na podlaze stanice, nebyl člověk. To nemohl být člověk. A Dolph tvrdí, že jste na nestvůry expert. Pomozte mi tohle monstrum chytit, než začne zabíjet."

"Takže ještě nezabil? Zatím jde jenom o škody na majetku?" zeptala jsem se.

Přikývl. "Za to, že jsem šel za vámi, bych mohl přijít o místo. Měl bych to nahlásit úřední cestou a čekat na povolení spousty nadřízených, ale zatím jsme přišli jenom o pár baráků. A já bych chtěl, aby to tak zůstalo."

Pomalu jsem se nadechla a zase vydechla. "Moc ráda bych vám pomohla, kapitáne, ale upřímně řečeno nevím, co bych pro vás mohla udělat."

Vytáhl tlustou složku. "Tady je všechno, co zatím máme. Podívejte se na to a večer mi zavolejte."

Vzala jsem si desky a položila je doprostřed podložky na stole.

"Moje číslo je vevnitř. Zavolejte mi. Třeba to ohnivák není. Možná je to něco jiného. Ale ať už je to cokoli, slečno Blakeová, může se ponořit do plamenů a nepopálí se. Dokáže procházet budovou a šířit kolem sebe oheň, jako by stříkal vodu. Nepoužil žádný urychlovač, ale ty domy chytily, jako by byly něčím nasáklé. Když si ale zbytky dřeva odneseme do laborky, jsou čisté. Je to, jako by ten kdosi dokázal oheň přinutit dělat věci, které by dělat neměl."

Podíval se na hodinky. "Už mám zpoždění. Dělám na tom, aby vás k tomu oficiálně přizvali, ale obávám se, že budou čekat, až někdo umře. Já čekat nechci."

"Večer vám zavolám, ale bude to hodně pozdě. Do kolika ještě můžu?"

"Kdykoli, slečno Blakeová, kdykoli."

Přikývla jsem a vstala. Podala jsem mu ruku. Potřásl jí. Jeho stisk byl pevný a důkladný, ale ne příliš silný. Spousta mužských klientů, kteří vědí o mých jizvách, mi mačká ruku, jako by chtěli, abych ječela "strýčku". McKinnonův stisk nebyl přehnaný. Má vlastní jizvy.

Sotva jsem se posadila, zazvonil telefon. "Co je, Mary?"

"To jsem já," prohlásil Larry. "Mary měla pocit, že ti nebude vadit, když mě rovnou přepojí." Larry Kirkland, popravčí upírů ve výcviku, měl být v márnici a vrážet upírům kůly do srdce.

"Nevadí. O co jde?"

"Potřebuju odvézt domů." V hlase měl jenom nepatrný náznak nejistoty.

"Co se děje?"

Zasmál se. "Asi bych se před tebou neměl stydět. Jsem celý sešitý. Doktoři tvrdí, že budu v pohodě."

"Co se ti stalo?"

"Přijeď pro mě a já ti to celé povím." Ten drzý fracek mi zavěsil.

Existuje jenom jediný důvod, proč by mi to nechtěl říct. Udělal nějakou pitomost a doplatil na to. Měl vrazit kolík do dvou mrtvol. Do dvou mrtvých těl, která se ještě aspoň jednu noc neprobudí. Co by na tom mohl zkazit? Jak říká staré rčení, je jenom jediný způsob, jak to zjistit.

Mary mi přeobjedná schůzky. Z vrchního šuplíku jsem si vzala ramenní pouzdro s browningem Hi-Power a natáhla si je. Od té doby, co jsem v kanceláři přestala nosit sako, dávám zbraň do zásuvky, ale mimo kancelář po setmění vždycky pistoli nosím. I když většina stvůr, které mě děsily, je mrtvá. A skoro všechny jsem dostala osobně. Kulky se stříbrným pláštěm jsou báječná věc.

2

Larry se velice opatrně posadil do mého džípu na sedadlo spolujezdce. Není snadné nastoupit do auta, když máte na zádech čerstvé stehy. Viděla jsem tu ránu. Jedno hluboké bodnutí a dlouhý krvavý škrábanec. Vlastně jsou to dvě poranění. Pořád na sobě měl modré tričko, ve kterém se tam vydal, ale na zádech bylo zakrvácené a roztrhané. Ohromilo mě, že se mu podařilo přesvědčit sestry, aby je z něho neostříhaly. Šaty, které jim překážejí, obvykle rozstříhají.

Larry se držel bezpečnostního pásu a snažil se najít pohodlnou pozici. Zrzavé vlasy měl čerstvě ostříhané tak nakrátko, že skoro nebylo poznat, jak jsou kudrnaté. Má metr šedesát, takže je o tři centimetry vyšší než já. Letos v květnu promoval a získal titul z nadpřirozené biologie. Ale s uhry a drobnou ustaranou vráskou mezi jasnýma modrýma očima vypadal spíš na šestnáct než na jednadvacet.

Byla jsem tak zaměstnaná sledováním, jak se vrtí, že jsem zmeškala odbočku na I-270. Teď zůstaneme trčet na Ballas, dokud nedojedeme až k Olive. Je těsně před obědem, takže Olive bude narvaná lidmi, kteří chtějí něco honem zakousnout a zase pospíchají do práce.

"Vzal sis prášek proti bolesti?" zeptala jsem se.

Snažil se sedět naprosto v klidu a jednou rukou se přidržoval okraje sedadla. "Ne."

"Proč ne?"

"Protože takové věci mě vždycky sejmou. A já nechci spát."

"Narkotický spánek je něco jiného než obyčejné spaní," namítla jsem.

"To ne, sny jsou daleko horší," poznamenal.

Tím mě dostal. "Co se stalo, Larry?"

"Žasnu, že ses na to zeptala teprve teď."

"To já taky, ale nechtěla jsem se tě vyptávat před doktorem. Když začneš pacientovi klást otázky, doktoři většinou někam zmizí a začnou ošetřovat někoho jiného. A já se chtěla od doktora, který tě šil, dozvědět, jak moc je to vážné."

"Jenom pár stehů," kasal se.

"Dvacet," připomněla jsem mu.

"Osmnáct," opravil mě.

"Zaokrouhlila jsem to nahoru."

"Věř mi," prohlásil. "Nemusíš to zaokrouhlovat." Ušklíbl se. "Proč to tolik bolí?" zeptal se potom.

Možná to byla řečnická otázka, ale já na ni stejně odpověděla. "Kdykoli pohneš rukou nebo nohou, použiješ zádové svaly. Otočíš hlavu a svaly v ramenou pohnou svaly na zádech. Záda nikdy nedoceníš, dokud ti nevypovědí poslušnost."

"Super," povzdechl si.

"Přestaň uhýbat, Larry, a řekni mi, co se stalo." Stáli jsme v dlouhé frontě před světly u odbočky na Olive. Po obou stranách byly řady obchodů. Nalevo krámek s vodotrysky a V. J., Čaj a koření, kde si kupuji kafe. A napravo Riverside Records a čínský bufet. Když v době oběda jedete po Ballas, vždycky máte spoustu času dívat se po obchodech.

Usmál se a pak se ušklíbl. "Měl jsem probodnout dvě mrtvoly. Obě jsou oběti upírů, které se nechtěly samy stát upíry."

"Pamatuji se na to. Napsali to do poslední vůle. Poslední dobou jsi to dělal často."

Přikývl, ale uprostřed pohybu ztuhl. "Dokonce i přikývnutí mě bolí."

"A zítra to bude horší."

"Moc ti děkuju, šéfová. Přesně to jsem potřeboval vědět."

Pokrčila jsem rameny. "To, že ti budu lhát, bolest nezmenší."

"Už ti někdo řekl, že se k nemocným chováš pěkně hnusně?"

"Spousta lidí."

Tiše si odfrkl. "Tak tomu věřím. No, každopádně jsem s nimi byl hotový a už jsem balil. Nějaká žena přivezla další tělo. Tvrdila, že je to upír, ale že nemá soudní příkaz."

Zamračeně jsem se na něj podívala. "Mrtvolu bez papírů jsi ale nedělal, že ne?"

I on se na mě zamračil. "Jasně že ne. Řekl jsem jim, že bez papírů žádného upíra nezabiju. Zabít upíra bez soudního příkazu je vražda a já nepůjdu k soudu kvůli tomu, že někdo zbabral papírování. Vysvětlil jsem jim to mimo veškerou pochybnost."

"Jim?" divila jsem se. Posunula jsem se v řadě kousek blíž k semaforu.

"Vrátil se tam ještě jeden zřízenec. Pak odešli hledat založené papíry. Zůstal jsem tam s upírem. Už bylo ráno. Rozhodně nemohl nikam utéct." Snažil se uhnout pohledem a nedívat se mi do očí, ale bolelo ho to. Nakonec naštvaně hleděl přímo na mě.

"Šel jsem ven na cigáro."

Zadívala jsem se na něj a musela prudce dupnout na brzdu, když se auta před námi zastavila. Larry narazil do bezpečnostního pásu. Zasténal, a když se přestal na sedadle kroutit, řekl: "Tos udělala schválně."

"Ne, neudělala, ale možná jsem měla. Nechal jsi tělo upíra o samotě. Upíra, který třeba má na kontě tolik mrtvých, že na něj mohl být vydaný soudní příkaz, jsi nechal samotného v márnici."

"To nebylo jenom kvůli cigaretě, Anito. To tělo tam prostě leželo na vozíku. Nebylo svázané řetězy ani jinak spoutané. A nebyly tam kříže. Já už jsem popravy dělal. Omotají upíra stříbrnými řetězy a krucifixy tak, že se nedá říct, kde má srdce. Tohle tak prostě nevypadalo. Chtěl jsem si promluvit s koronerkou. Musí každého upíra před popravou prohlédnout. A navíc soudní patoložka kouří. Myslel jsem si, že bychom si v její kanceláři mohli společně zapálit."

"A dál?" pobídla jsem ho.

"Nebyla tam a já šel zpátky do márnice. Když jsem tam dorazil, ta žena se snažila zatlouct kolík upírovi do prsou."

Měla jsem štěstí, že jsme stáli v zácpě. Kdybychom zrovna jeli, mohla bych někoho srazit. Ostře jsem si ho změřila. "Tys nechal nádobíčko bez dozoru."

Nějak se mu podařilo vypadat zahanbeně a současně naštvaně.

"Já ve své soupravě nemám brokovnici jako ty, takže jsem si říkal, že to nikomu nemůže vadit."

"Spousta lidí ti něco z tašky ukradne třeba jako suvenýr, Larry." Auta se pomalu rozjela a já se musela koukat na silnici a ne na něj.

"Fajn, fajn, tak jsem se spletl. Vím, že jsem udělal chybu. Popadl jsem ji okolo pasu a odtrhl ji od upíra." Sklopil zrak a nedíval se na mě. Tohle je ta část, která ho trápí nebo o níž si myslí, že mě naštve. "Otočil jsem se k ní zády a chtěl prohlédnout upíra. Chtěl jsem se přesvědčit, že mu neublížila."

"A ona ti udělala díru do zad," doplnila jsem. Po centimetrech jsme se posunovali kupředu. Teď jsme vězeli mezi Dairy Queen a KFC na jedné straně a prodejnou aut Věčnost a benzínovou pumpou na druhé. Výhled se nijak nezlepšoval.

"No jo. Musela si myslet, že jsem hotový, protože mě nechala na pokoji a vrátila se k upírovi. Odzbrojil jsem ji, ale pořád se chtěla k upírovi dostat. Naštěstí dovnitř vešel další zřízenec. Museli jsme být dva, abychom ji zvládli. Byla šílená, úplně bez sebe."

"Proč jsi nevytáhl zbraň, Larry?" Jeho pistole ležela v pracovní tašce, protože podpažní pouzdro a jeho záda, to právě teď nešlo dohromady. Ale ozbrojený byl. Brala jsem ho na střelnici a na hony upírů, dokud jsem si nebyla jistá, že si neprostřelí nohu.

"Kdybych vytáhl pistoli, mohl bych ji zasáhnout."

"O to tak trochu jde, Larry."

"Přesně o to jde," namítl. "Nechtěl jsem ji zastřelit."

"Mohla tě zabít, Larry."

"Já vím."

Sevřela jsem volant tak pevně, že mi na kůži naskočily růžovobílé fleky. Dlouze jsem vydechla a snažila se neřvat. "To evidentně nevíš, jinak bys byl opatrnější."

"Jsem naživu a ani ona není mrtvá. A ten upír nemá ani škrábnutí. Všechno dobře dopadlo."

Zatočila jsem na Olive a plazila se k Dvěstěsedmdesáté. Potřebovali jsme jet na sever k St. Charles. Larry tam má byt. Je to tak dvacet minut jízdy. Berte, nebo nechte být. Z jeho bytu je výhled na jezero, kde na jaře hnízdí husy a v zimě se tam shromažďují. Se stěhováním mu pomáhal Richard Zeeman, učitel přírodopisu na střední škole, alfa vlkodlak a tenkrát ještě můj přítel. Měl z hus hnízdících rovnou pod balkónem moc velkou radost. Já taky.

"Larry, musíš přestat s takovými ohledy, nebo tě někdo zabije."

"Budu dál dělat to, o čem jsem přesvědčený, že je správné, Anito. A ty mě nedokážeš přesvědčit o opaku."

"Sakra, Larry. Nechci ti jít na pohřeb."

"A co bys dělala ty? Zastřelila bys ji?"

"Já bych se k ní neobracela zády, Larry. Nejspíš bych ji odzbrojila nebo ji aspoň zabavila, než se vrátí druhý zřízenec. Nemusela bych střílet."

"Dovolil jsem, aby se mi to vymklo z rukou," souhlasil.

"Nemáš ujasněné priority. Nejdřív ses měl zbavit hrozby a pak teprve prohlížet oběť. Upírovi jsi mohl pomoci jedině, pokud bys zůstal naživu. Po smrti bys byl jenom další oběť."

"No, aspoň mám jizvu, jakou ty nemáš."

Zavrtěla jsem hlavou. "Jestli chceš jizvu, jakou ještě nemám, musel by ses víc snažit."

"Tys dovolila, aby ti nějaký člověk vrazil jeden z tvých vlastních kolíků do zad?"

"Byli to dva lidi se spoustou kousanců. Říkala jsem jim lidští služebníci, ještě než jsem věděla, co to vlastně znamená. Jednoho jsem už pevně držela a chtěla ho probodnout. Ta žena mě napadla zezadu."

"Takže to nebyla tvoje chyba," podotkl.

Pokrčila jsem rameny. "Mohla jsem je zastřelit hned, jak jsem je viděla, jenže tenkrát jsem se zabíjením lidí měla problém. Ale poučila jsem se z toho. To, že někdo nemá tesáky, ještě neznamená, že tě nezabije."

"Takže zastřelit lidské služebníky ti dělalo problém?" vyptával se Larry.

Zahnula jsem na Dvěstěsedmdesátou. "Nikdo není dokonalý. Proč ta ženská byla tak žhavá upíra zabít?"

Široce se usmál. "To se ti bude moc líbit. Je to členka Lidé především. Upír dělal doktora v nemocnici. Zašíval se do skladu prostěradel. Tam vždycky prospal den, když se v nemocnici zdržel moc dlouho a nemohl už jet domů. Ona ho prostě šoupla na vozík a odvezla dolů do márnice."

"Mě jenom překvapuje, že ho nestrčila ven na sluníčko. Poslední sluneční paprsky fungují stejně, jako kdyby bylo poledne."

"Sklad prostěradel, kde se schovával, byl ve sklepě, kdyby někdo náhodou otevřel dveře v nesprávnou denní dobu. Nejsou tam okna. Měla strach, že by ji někdo mohl zastavit dřív, než ho dostane do výtahu a ven."

"Ona si vážně myslela, že do něj prostě vrazíš kůl?"

"Počítám, že ano. Já nevím, Anito. Byla šílená, doopravdy šílená. Plivala na nás stejně jako na toho upíra. Křičela, že všichni shnijeme v pekle. Že musíme svět očistit od stvůr. Jinak že nás všechny zotročí." Larry se zachvěl a pak se zamračil. "Myslel jsem, že Lidé proti upírům jsou dost hrozní, ale tahle frakce, Lidé především, vážně nahání strach."

"LPU se snaží pracovat v mezích zákona," podotkla jsem. "Lidé především se nesnaží ani předstírat, že by jim na zákonech záleželo. Tvrdí, že kůlem probodli upířího starostu v Michiganu."

"Tvrdí? Ty jim nevěříš?"

"Já myslím, že to udělal někdo z nejužšího okruhu jeho domácnosti."

"Proč?"

"Poldové mi poslali popis a pár fotek bezpečnostních opatření, která podnikl. Lidé především jsou možná radikální, ale zatím mi nepřipadají moc dobře organizovaní. Aby ses k nějakému upírovi dostal během dne, na to musíš mít dobrý plán a štěstí. On byl jako spousta upírů ze staré školy. Svoje bezpečí ve dne nebral vůbec na lehkou váhu. Jsem přesvědčená, že ten, kdo to udělal, je moc rád, že to na sebe vzali pravicoví radikálové."

"Řekla jsi policii, co si o tom myslíš?"

"Jasně. Ptali se mě na to."

"Překvapuje mě, že nechtěli, abys tam jela a prohlédla si to osobně."

Pokrčila jsem rameny. "Nemůžu osobně jezdit ke každému nadpřirozenému zločinu. A kromě toho jsem technicky vzato civilista. A poldové se na účast civilistů na svých případech koukají skrz prsty. Navíc by se na to vrhla všechna média. Popravčí řeší vraždu upíra."

Larry se rozesmál. "To je na tebe dost mírný titulek."

"Bohužel," připustila jsem. "Navíc jsem přesvědčená, že vrah je člověk. A někdo, kdo mu byl hodně blízký. Je to jako kterákoli dobře naplánovaná vražda. Až na to, že obětí je upír."

"Jenom tobě může připadat záhada upíra v zamčeném pokoji obyčejná," poznamenal Larry.

Musela jsem se usmát. "To nejspíš jo." Zabzučel mi pager a já sebou trhla. Odepnula jsem tu zatracenou věc ze sukně a podržela ji tak, abych viděla číslo.

"Co se děje? Je to policie?"

"Ne. To číslo neznám."

"Ale číslo na pager cizím lidem nedáváš."

"To si uvědomuji."

"Tak na mě hned nevrč."

Povzdychla jsem si. "Promiň." Larry mě vždycky zabrzdil těsně předtím, než jsem vybuchla. Učil mě tak být hodnější. Být to kdokoli jiný, nacpala bych mu jeho vlastní hlavu do krku. Ale Larry pochopil, co na mě platí. Nabádal mě, abych byla laskavější, a já ho ještě nepraštila. To je základ spousty úspěšných vztahů.

Byli jsme jen pár minut od Larryho bytu. Strčím ho do postele a zavolám tam. Jestli to není policie nebo probouzení zombií, budu pořádně naštvaná. Nesnáším, když mi někdo volá na pager, pokud to není opravdu naléhavé. Na to přece pagery jsou. Jestli to není nic důležitého, někomu pořádně pocuchám fasádu. Larry bude spát a já můžu být tak hnusná, jak se mi bude chtít. Bude to skoro úleva.

3

Když byl Larry v pořádku v posteli i se svým demerolem a spal tak hluboce, že by ho neprobudilo nic menšího než zemětřesení, zavolala jsem si. Pořád jsem neměla nejmenší představu, kdo to může být, a to mě štvalo. Nebylo mi to jenom nepříjemné, šlo mi to na nervy. Kdo rozdává moje soukromé číslo a proč?

Ještě ani nedoznělo první zazvonění a někdo to zvedl. Hlas na druhém konci byl mužský, tichý a vyděšený. "Haló, haló."

Moje podrážděnost zmizela pod vlnou něčeho velice podobného strachu. "Co se děje, Stephene?"

Slyšela jsem, jak hlasitě polkl. "Díkybohu."

"Co se stalo?" Snažila jsem se, aby můj hlas zněl co nejzřetelněji a nejklidněji. Nejradši bych na něho začala řvát a přinutila ho, aby mi už řekl, co se sakra děje.

"Můžeš přijet do Saintlouiské univerzitní nemocnice?"

To mě zaujalo. "Jak vážně jsi zraněný?"

"Nejde o mě."

Srdce mi skočilo až do krku a hlas jsem měla napjatý a přiškrcený. "Jean-Claude." Jakmile jsem to vyslovila, hned mi bylo jasné, že je to pitomost. Bylo teprve po poledni. Pokud Jean-Claude potřebuje doktora, musel by přijít k němu. Upírům se za denního světla moc dobře necestuje. A proč si o nějakého upíra dělám starosti? Nějak se přihodilo, že s ním chodím. Celá moje rodina bigotních katolíků je vyděšená. A protože je mi to pořád trochu trapné, nejsem moc schopná si to obhájit.

"Jean-Claude to není. Je to Nathaniel."

"Kdo?"

Stephen si dlouze utrápeně povzdechl. "Patřil ke Gabrielovým lidem."

To jinými slovy znamenalo, že je to leopardodlak. Dokud jsem ho nezabila, býval Gabriel vůdce leopardů, jejich alfa samec. A proč že jsem ho zabila? Většina zranění, která mi způsobil, se zahojila. To je jedna z výhod upířích značek. Už se mi tak snadno nedělají jizvy. Nahoře na zadku a na zádech mám oblouček jizev. Jsou nenápadné a skoro elegantní, ale i tak budu mít na Gabriela navždycky památku. Připomínku toho, jak snil o tom, že mě znásilní, donutí mě křičet svoje jméno a potom mě zabije. I když, jak jsem Gabriela znala, nejspíš by mu ani moc nevadilo, kdybych umřela - ať už při tom, nebo až pak - obojí by mu vyhovovalo. Pokud bych ještě nebyla studená. Většina lykantropů o mršiny nestojí.

Vyprávím o tom dost bezstarostně a taky to tak vnímám, ale prsty jsem si přejela po zádech, jako bych tam přes oblečení mohla cítit jizvy. Musím se tvářit, jako by o nic nešlo. Musím. Jinak bych začala řvát a už nepřestala.

"V nemocnici nevědí, že Nathaniel je kožoměnec, že ne?" ujišťovala jsem se.

Ztišil hlas. "Vědí to. Hojí se moc rychle, než aby jim to nebylo jasné."

"Tak proč šeptáš?"

"Protože jsem u telefonního automatu v čekárně." Na druhé straně se ozvalo něco, jako kdyby musel dát sluchátko od ucha. "Za malou chviličku ten hovor skončím," zamumlal. Pak zase mluvil se mnou. "Potřebuji, abys sem přijela, Anito."

"Proč?"

"Prosím."

"Jsi vlkodlak, Stephene. Proč děláš chůvu nějakému kotěti?"

"Má moje jméno v peněžence pro případ nehody. Nathaniel pracuje v Provinilých slastech."

"On je striptér?" Vyslovila jsem to jako otázku, protože mohl dělat také číšníka, i když to nebylo pravděpodobné. Provinilé slasti vlastní Jean-Claude a ten by nikdy nemrhal kožoměncem mimo pódium. Jsou přece tak hrozně exotičtí.

"Ano."

"Chcete někam odvézt?" Nejspíš dneska mám dělat taxikáře.

"Ano a ne."

V jeho hlase se ozvalo něco, co se mi nelíbilo. Nervozita nebo napětí. Stephen nikdy nedělal tajnosti ani nehrál divadýlko. Prostě to řekl. "Jak Nathaniel přišel k tomu zranění?" Třeba když se budu líp ptát, dostanu i lepší odpovědi.

"Jeden zákazník byl příliš hrubý."

"V klubu?"

"Ne. Anito, prosím tě, teď na to není čas. Přijeď sem a postarej se, aby nejel domů se Zanem."

"Kdo je ksakru Zane?"

"Další z Gabrielových lidí. Po Gabrielově smrti jim dělá pasáka. Ale nechrání je tak, jako to dělal Gabriel. On není alfa."

"Dělá jim pasáka? O čem to tu mluvíš?"

Stephenův hlas byl najednou příliš hlasitý a až příliš srdečný. "Ahoj, Zane. Už jsi byl za Nathanielem?"

Odpověď jsem neslyšela, jenom bzučení hlasů lidí v čekárně. "Obávám se, že ho ještě nebudou chtít pustit. Je zraněný," řekl Stephen.

Zane musel přistoupit těsně k telefonu a velice blízko ke Stephenovi. Na druhém konci linky jsem slyšela hluboký chraplavý hlas. "Pojede domů, když řeknu já."

Ve Stephenově hlase se ozval náznak paniky. "Myslím, že doktorům se to nebude líbit."

"Na to já seru. S kým to mluvíš?"

Abych jeho hlas slyšela takhle jasně, musel přitlačit Stephena ke zdi. Vyhrožoval mu, aniž by cokoli konkrétního řekl.

Vrčení v jeho hlase bylo najednou docela zřetelné. Sebral Stephenovi sluchátko. "Kdo je tam?"

"Anita Blakeová. A ty musíš být Zane."

Smál se, ale znělo to potichu, jako by měl najednou sucho v krku. "Lidská lupa vlků. Už se bojím."

Lupa je ve světě vlkodlaků termín pro družku jejich vůdce. Já jsem první lidská žena, které se dostalo té pocty. I když s jejich ulfricem už nechodím. Rozešli jsme se, poté co jsem viděla, jak někoho žere. Holka přece musí mít trošku úroveň.

"Gabriel ze mě taky neměl strach. A podívej, jak skončil," upozornila jsem ho.

Zane se na pár okamžiků odmlčel. Těžce funěl do mikrofonu jako udýchaný pes. Ale neznělo to, jako by to dělal schválně, spíš jako by si nemohl pomoct. "Nathaniel je můj. Nech ho na pokoji."

"Ale Stephen tvůj není," namítla jsem.

"Patří snad tobě?" slyšela jsem šustění látky. Vnímala jsem na opačném konci linky pohyb, který se mi vůbec nelíbil. "Je tak hezoučký. Okusila jsi ty měkké rty? Měla jsi ty dlouhé blond vlasy na polštáři?"

I když jsem to neviděla, bylo mi jasné, že na Stephena sahá, že ho hladí na místech, o kterých mluví. "Nedotýkej se ho, Zane."

"Pozdě."

Pevně jsem sevřela sluchátko a přinutila se, aby můj hlas zněl klidně a vyrovnaně. "Stephen je pod mojí ochranou, Zane. Rozuměl jsi mi?"

"Copak uděláš, abys svého vlčka ochránila, Anito?"

"Saháš na knoflík, který nechceš zmáčknout, Zane. To rozhodně ne."

Ztišil hlas do skoro bolestného šepotu. "Zabila bys mě, abys ho ochránila?"

S někým, komu vyhrožuji smrtí, se většinou potřebuji aspoň jednou setkat, ale jsem ochotná udělat výjimku. "Jo."

Tichoučce a nervózně se zasmál. "Už chápu, proč tě měl Gabriel rád. Jsi tak drsná a sebejistá. A hrooozně nebezpečná."

"Teď mluvíš jako špatná imitace Gabriela."

Vydal zvuk, který připomínal zasyčení i pohrdlivé odfrknutí. "Stephen se do toho neměl plést."

"Nathaniel je jeho přítel."

"Já jsem jediný přítel, kterého potřebuje."

"To si nemyslím."

"Nathaniela si odvezu s sebou, Anito. Jestli se mě Stephen pokusí zastavit, něco se mu stane."

"Pokud něco uděláš Stephenovi, udělám já zase něco tobě."

"Jak je libo." Zavěsil.

Kurva. Rozběhla jsem se k džípu. Jsem půl hodiny od nich. Když si hodně pospíším, tak dvacet minut. Dvacet minut. Stephen není ani trochu dominantní. Je typická oběť. Ale je věrný. Jestli je přesvědčený, že by Nathaniel neměl se Zanem jezdit, pokusí se tomu zabránit. Asi by se za něho nepral, ale třeba by se vrhl před auto. Ani chviličku jsem nepochybovala o tom, že by ho Zane přejel. A to by byla ta nejlepší možnost. V nejhorším případě si Zane odveze Stephena i Nathaniela. Pokud Zane napodobuje Gabriela v tom, jak se chová, a ne jen v tom, jak mluví, radši bych to riskla s tím autem.

4

Má druhá pohotovost během ani ne dvou hodin. Dnešek si vážně budu pamatovat. Dobrá zpráva aspoň je, že ani jednou nejsem zraněná já. Špatná zpráva ale je, že se to může snadno změnit. Alfa nealfa, Zane je kožoměnec. A ti dokážou vzepřít středně velkého slona. Ale nebudu s ním soutěžit v páce. Nejenže bych nejspíš prohrála, ještě by mi vykloubil ruku a pak ji sežral. Většina lykantropů se snaží, aby je ostatní považovali za lidi. Nebyla jsem si jistá, jestli Zanea trápí takové podružné detaily.

Přesto jsem Zanea nechtěla zabít, pokud nebudu muset. Ale ne ze soucitu. Bylo to kvůli pocitu, že by mě mohl donutit, abych to udělala na veřejnosti. A já nechtěla jít do vězení. Skutečnost, že mi trest dělá větší starosti než čin samotný, něco vypovídá o mé mravní úrovni. Někdy si říkám, že se ze mě stává sociopat. Jindy si říkám, že už jím jsem.

V pistoli mám pořád náboje se stříbrným pláštěm. Stříbro působí na lidi i na většinu nadpřirozených bytostí. Proč je pořád střídat s normální municí, která zabíjí lidi a jenom málokterou stvůru. Je ale pravda, že před pár měsíci jsem potkala elfa, který mě málem zabil. Na elfy stříbro nepůsobí, obyčejné olovo však ano. Proto mám v přihrádce na rukavice pořád zásobník normálních kulek. Vyndala jsem ze zásobníku se stříbrem první dvě střely a nahradila je olověnými. To znamená, že mám dvě kulky, abych Zanea zastrašila, než ho budu muset zabít. Takže aby bylo jasno. Pokud po mně půjde i poté, co do něj napumpuju dvě Glaserovy bezpečnostní střely, což strašně bolí, i když se vám způsobená zranění zahojí, nebudu už první stříbrnou kulkou mířit tak, abych ho jen poranila.

Až když jsem procházela dveřmi, došlo mi, že neznám Nathanielovo příjmení. A Stephenovo jméno mi nepomůže. Do háje.

Čekárna byla nacpaná. Ženy se řvoucími nemluvňaty, honící se děti, které jako by k nikomu nepatřily, nějaký muž se zakrváceným hadrem na ruce a lidé bez viditelných poranění tupě hledící do prázdna. Stephen nebyl nikde v dohledu.

Ozval se křik a zvuk rozbitého skla. Pak o zem zařinčel nějaký kov. Na opačné straně chodby vyběhla z místnosti sestra. "Honem sežeň další ochranku!" Sestra za recepcí začala mačkat knoflíky na telefonu.

Říkejte tomu intuice, ale vsadila bych se, že vím, kde jsou Stephen i Zane. Letmo jsem ukázala průkazku sestře. "Patřím k Místnímu oddělení pro supernaturální trestné činy. Můžu vám nějak pomoci?"

Sestra mě popadla za ruku. "Vy jste policistka?"

"Jo, dělám pro policii." Pokud možno kličkovat. Jako civilistka pracující pro policejní jednotku se naučíte, jak na to.

"Díkybohu." Táhla mě k těm zvukům.

Vytrhla jsem jí ruku a vytáhla pistoli. Odjistit, namířit ke stropu a jsem připravená vyrazit. S běžnou municí bych na strop nemířila, rozhodně ne s nemocnicí plnou pacientů nad hlavou, ale Glaserovy bezpečnostní střely se nejmenují bezpečnostní nadarmo.

Vzadu to vypadalo jako na všech ostatních pohotovostech, které jsem navštívila. Na kovových kolejničkách visely závěsy, takže tu bylo možné udělat spoustu malých individuálních ordinací. Pár závěsů bylo zatažených, ale pacienti seděli na postelích, hleděli mezi závěsy a sledovali, co se děje. Místnost uprostřed rozdělovala stěna, takže toho moc neviděli.

Zpoza zdi vyletěl muž v zeleném chirurgickém oděvu. Rozplácl se o protější stěnu, těžce po ní sklouzl a zůstal nehybně ležet.

Sestra, která mě doprovázela, se k němu rozběhla a já ji nechala. To, co je tam vzadu a odhazuje doktory jako hračky, není práce pro zdravotníky. To je práce pro mě. Na zemi ležely další dvě postavy v chirurgických pláštích. Muž a žena. Byla při vědomí a měla vytřeštěné oči. Zápěstí měla zlomené v úhlu 45 stupňů. Všimla si mojí průkazky připnuté na saku. "Je to lykantrop. Dejte si pozor."

"Já vím, co je zač," ujistila jsem ji. Maličko jsem sklonila zbraň.

Protočila panenky, ale nebylo to bolestí. "Nerozstřílejte mi JIPku."

"Vynasnažím se," přikývla jsem a pokračovala dál.

Do chodbičky vystoupil Zane. Ještě nikdy jsem Zanea neviděla, ale kdo jiný by to mohl být? Někoho nesl v náručí. Nejdřív jsem myslela, že ženu, protože postava měla dlouhé lesklé vlasy, ale odhalená záda a ramena byly příliš svalnaté. Mužské. To musí být Nathaniel. Bez problémů se vešel vyššímu muži do náruče.

Zane byl vysoký asi metr osmdesát, vytáhlý a hubený. Na bledém hrudníku měl jenom koženou vestu. Vlasy měl bílé jako bavlna, po stranách ostříhané nakrátko a nahoře na hlavě dlouhé a natužené do špiček.

Otevřel pusu a zavrčel na mě. Tesáky nahoře i dole měl jako ohromná kočka. No nazdar.

Namířila jsem na něj a vydechovala, dokud jsem nebyla klidná a nehybná. Mířila jsem na rameno nad Nathanielovým bezvládným tělem. Na tuhle vzdálenost nemůžu minout.

"Řeknu ti to jenom jednou, Zane. Polož ho na zem."

"Je můj, můj!" Vydal se dlouhými kroky chodbou a já vystřelila.

Kulka ho napůl otočila a srazila na kolena. Zasažené rameno přestalo fungovat a Nathaniel mu vyklouzl z náručí. Zane se zvedl na nohy a menšího muže si strčil pod zdravou paži jako panenku. Tkáň na jeho rameni se začala zacelovat. Měnila se před očima jako zrychlený film rozkvétajícího květu.

Zane se mohl pokusit kolem mě proklouznout a využít svou rychlost, ale neudělal to. Pomalu ke mně kráčel, jako by nevěřil, že to můžu udělat. Měl tomu věřit.

Druhá olověná kulka ho zasáhla přímo do hrudníku. Z jeho světlé kůže vytryskla krev. Dopadl na záda s páteří ohnutou jako luk, jak se snažil nadechnout s dírou velkou jako pěst uprostřed prsou. Vykročila jsem k němu. Neutíkala jsem. Nikam jsem nespěchala.

Obešla jsem ho širokým obloukem mimo dosah jeho paží a zastavila se kousek za ním a maličko stranou. Rameno, které jsem předtím zasáhla, bylo stále bezvládné a druhou ruku měl uvězněnou pod Nathanielovým tělem. Zane na mě zíral vytřeštěnýma očima a lapal po dechu.

"Stříbro, Zane. Ostatní kulky jsou stříbrné. Napálím ti to do hlavy a rozmáznu tvůj zrůdný mozek po téhle pěkně čisťounké podlaze."

Nakonec se mu podařilo vydechnout: "Nedělej to." Ústa mu naplnila krev a pak začala téct po bradě.

Zamířila jsem mu do tváře, asi tak na úrovni obočí. Kdybych zmáčkla spoušť, bylo by po něm. Prohlížela jsem si muže, kterého jsem nikdy předtím neviděla. Vypadal mladě, rozhodně mu nebylo ani třicet. Naplnila mě nesmírná prázdnota. Bylo to jako stát uprostřed bílého šumu. Vůbec nic jsem necítila. Nechtěla jsem ho zabít, ale bylo mi fuk, jestli to udělám. Nezáleželo mi na tom. Záleželo na tom jenom jemu. Dovolila jsem, aby mi tohle vědomí bylo vidět v očích. Že mi ani za mák nesejde na tom, jak to s ním dopadne. Ukázala jsem mu to, protože je kožoměnec a pochopí, co mu tím dávám najevo. Většina lidí by tomu nerozuměla. Aspoň ne těch normálních.

Řekla jsem: "Necháš Nathaniela na pokoji. Až přijede policie, uděláš přesně, co ti řeknou. Nebudeš jim odporovat ani se s nimi prát. Jinak tě zabiju. Rozuměl jsi mi, Zane?"

"Ano," odpověděl a z úst se mu v silném proudu vyhrnula další krev. Rozbrečel se. Po zakrvácené tváři mu tekly slzy.

Brečí? Grázlové by přece neměli plakat.

"Jsem moc rád, že jsi přijela," řekl. "Snažil jsem se o ně postarat, ale nedokázal jsem to. Pokoušel jsem se být jako Gabriel, ale neumím být jako on." Rameno se mu zahojilo natolik, že si byl schopný zakrýt oči, abych neviděla, že pláče. Hlas měl ale přidušený slzami a krví.

"Jsem tak rád, že jsi za námi přišla, Anito. Jsem moc rád, že už nejsme sami."

Nevěděla jsem, co na to říct. Odmítnout uprostřed místnosti plné nehybných těl, že je povedu, mi nepřipadalo jako dobrý nápad. Když jeho nabídku odmítnu, může zase začít zlobit a já ho budu muset zabít. Najednou jsem si uvědomila, že ho vůbec nechci zabít. Vnímala jsem to fyzicky skoro jako šok. Můžou za to slzy? Možná. Ale je v tom i něco víc. Šlo o to, že jsem zabila jejich alfa samce, jejich ochránce, a vůbec jsem nepomyslela na to, co bude s ostatními leopardodlaky. Ani mě nenapadlo, že neexistuje žádný Gabrielův zástupce. Že není nikdo, kdo by zaujal jeho místo. Já rozhodně jejich alfa být nemůžu. Mně jednou za měsíc chlupy nerostou. Ale jestli to Zaneovi zabrání, aby roztrhal další doktory, můžu na to na chvíli přistoupit.

Když přijeli policajti, Zaneovy rány už se zahojily. Tiskl se k Nathanielovu bezvědomému tělu a pořád dokola mumlal: "Ona nás ochrání. Ona nás ochrání. Ona nás ochrání."

Řekla bych, že ta "ona" jsem měla být já, ale nějak mi to pořád nedocházelo.

5

Stephen ležel v úzké nemocniční posteli. Kudrnaté blond vlasy měl delší než já a rozhozené po bílém polštáři. Na jemné tváři měl spousty jasně rudých a růžových klikatých jizev. Vypadal, jako by ho někdo prohodil oknem, a přesně to se také stalo. Stephen, sotva o deset kilo těžší než já, si stál na svém. Zane ho prohodil nerozbitným sklem vyztuženým drátěnou mřížkou. Jako byste někoho prohodili drátěným struhadlem na sýr. Kdyby to byl obyčejný člověk, byl by už mrtvý. A dokonce i Stephen byl vážně zraněný. Ale uzdravoval se. Nedokázala jsem zachytit, jak mi jizvy mizí před očima. Bylo to jako pokoušet se sledovat, jak raší květ. Uvědomujete si, že se to děje, ale nikdy se vám nepodaří to zahlédnout. Vždycky, když jsem se na něho zase podívala, měl o jizvu míň. Pořádně mě to štvalo.

Na další posteli ležel Nathaniel. Vlasy měl ještě delší než Stephen. Vsadila bych se, že aspoň do pasu. Těžko říct, zatím jsem ho viděla jenom ležícího. Měly ten nejtemnější kaštanový odstín. Vypadaly skoro jako hnědé, ale nebyly. Byly tmavě sytě mahagonové. Byly rozprostřené po bílé dece, husté a lesklé jako srst nějakého zvířete.

Byl spíš roztomilý než hezký a nemohl měřit víc než metr pětašedesát. A vlasy jen zesilovaly dojem ženskosti. Ale ramena měl neúměrně široká. Zčásti z posilovny a částečně geneticky. Měl úžasná ramena, ale jako by patřila někomu tak o dvacet centimetrů vyššímu. Protože dělá striptéra v Provinilých slastech, muselo už mu být osmnáct. Měl štíhlý obličej a moc jemnou bradu. Osmnáct mu asi bylo, ale ne o moc víc. Třeba ta ramena jednou doroste.

Byli jsme v polosoukromém pokoji na uzavřeném oddělení. Na patře, které si většina nemocnic vyhradila pro lykantropy, upíry a další nadpřirozené bytosti. Pro všechny, o nichž si myslí, že by mohli být nebezpeční. Zane by nebezpečný být mohl. Ale poldové si ho odvezli s sebou. Rány už měl skoro zhojené. Jeho tělo mé kulky vyloučilo na podlahu jako kusy odmítnutých orgánů. Neměla jsem pocit, že bychom Stephena s Nathanielem měli izolovat. U Nathaniela bych se mohla mýlit, ale asi se nepletu. Na to příliš důvěřuji Stephenovu úsudku.

Nathaniel ještě nepřišel k vědomí. Ptala jsem se, jaká má poranění, a taky mi to řekli. Jednak si pořád mysleli, že jsem polda, a navíc jsem jim zachránila zadek. Vděčnost je úžasná věc.

Někdo Nathaniela v podstatě vykuchal. Nejen že mu břicho rozpáral nožem. Otevřel ho a nechal jeho vnitřnosti vypadnout na podlahu. V jeho útrobách našli kousky smetí. I na dalších částech těla měl známky vážného traumatu. Byl také sexuálně zneužitý. No ano, i prostitut může být znásilněný. Jde jenom o to, aby s tím nesouhlasil. Nikdo, dokonce ani lykantrop, nebude souhlasit se znásilněním, když mu vnitřnosti vypadávají na podlahu. Taky ho mohli nejdřív znásilnit a potom se ho pokusit zabít. To by bylo o trošku méně odporné než to první. O trošku.

Na zápěstích a kotnících měl odřeniny, jako by byl spoutaný. Když se bránil, rozedřel si je do krve, ale nehojily se. To znamená, že použili pouta s vysokým obsahem stříbra, aby mu ublížili. Ne jenom proto, aby se nemohl bránit. Ten, kdo mu to udělal, věděl, že je lykantrop. Byl na něho připravený. Což mě přivedlo na pár velice zajímavých otázek.

Stephen tvrdil, že Gabriel dělal leopardodlakům pasáka. Rozumím tomu, proč někteří lidé touží po něčem tak exotickém, jako je leopardodlak. Uvědomuju si, co je to sadomasochismus. Kožoměnci přežijí neuvěřitelná zranění. Takže tahle kombinace má jistý smysl. Ale tohle je za hranicí sexuálních hrátek. Kromě případů sériových vrahů jsem o ničem tak brutálním neslyšela.

Mohla bych odejít a nechat je samotné, ale bez ochrany. I kdyby nehrozilo, že si je najde sexuální vrah, jsou tu pořád ještě leopardodlaci. Zane se sice rozbrečel a líbal mi nohy, ale jsou tu i ostatní. Nemají žádnou organizovanou smečku ani alfa samce. Nemají nikoho, kdo by jim řekl, že mají Nathaniela nechat na pokoji. A bez vůdce bude nezbytné nahnat jim strach, nebo je po jednom pozabíjet. To není příjemná představa. Skutečným leopardodlakům nezáleží na tom, kdo je šéf. Nemají společenskou strukturu v podobě smečky, ale kožoměnci nejsou zvířata. Jsou to lidé. To znamená, že bez ohledu na to, jak solitérní a nekomplikovaní jsou ve své zvířecí podobě, jejich lidská polovina si najde způsob, jak všechno pokazit. Jestli si Gabriel své lidi osobně vybíral, nemůžu věřit, že sem nepřijdou a nepokusí se Nathaniela znovu dostat. Gabriel byl pěkně hnusná kočka a ani Zane na mě neudělal zrovna dojem. Koho byste si zavolali na pomoc? Samozřejmě místní vlčí smečku. Stephen do ní patří. Měli by ho chránit.

Ozvalo se zaklepání na dveře. Vytáhla jsem browning a držela ho na klíně schovaný pod časopisem, který jsem četla. Podařilo se mi objevit tři měsíce starý výtisk Divoké přírody s článkem o medvědech kodiacích. Pistole se pod ním schovávala moc pěkně.

"Kdo je tam?"

"Irving."

"Pojď dál." Zbraň jsem nechala venku. Jenom pro případ, že by se za ním někdo pokusil dostat dovnitř. Irving Griswold je vlkodlak, ale také reportér. Na reportéra je to slušný chlap, ale není tak opatrný jako já. Když zjistím, že je sám, můžu pistoli zase schovat.

Irving s úsměvem otevřel dveře. Kudrnaté hnědé vlasy mu obklopovaly hlavu jako kaštanová svatozář a uprostřed se leskla pleš. Na drobném nose mu balancovaly brýle. Je malý a působí dojmem, že je kulatý, i přes to, že tlustý není. Vypadal jako všechno možné, jenom ne veliký zlý vlk. Dokonce ani moc nevypadal jako reportér, což zřejmě patří k důvodům, proč dělá tak skvělé rozhovory. Proto ale taky nejspíš nikdy nemluví přímo na kameru. Pracuje pro místní Post-Dispatch a už mě zpovídal mockrát.

Zavřel za sebou.

Já jsem schovala pistoli.

Maličko vytřeštil oči. Mluvil tiše, ale nešeptal. "Jak je Stephenovi?"

"Jak ses sem dostal? U dveří by měl být policista."

"Jémine, Blakeová, moc rád tě vidím."

"Nehraj si se mnou, Irvingu. Měla by tam být stráž."

"Povídá si u recepce s moc pěknou sestřičkou."

"Do háje." Protože nejsem skutečný polda, nemůžu tam jít a seřvat je, ale přesto jsem byla v pokušení. Ve Washingtonu prý chystají zákon, podle kterého by lovci upírů měli brzy dostat federální placky. Občas mám pocit, že to není dobrý nápad. Jindy zase, že jo.

"Rychle mi všechno povyprávěj, než mě vykopnou. Jak je Stephenovi?"

Řekla jsem mu to. "A o Nathaniela se nestaráš?"

Zatvářil se znepokojeně. "Víš o tom, že zatímco je Richard mimo město a pracuje na doktorátu, je de fakto vůdcem smečky Sylvie?"

Povzdychla jsem si. "Ne, to jsem nevěděla."

"Vím, že jsi s Richardem nemluvila od té doby, co jste se rozešli. Ale myslel jsem, že se ti o tom zmínil někdo jiný."

"Všichni ostatní vlci se okolo mě plíží, jako by viděli smrt. O Richardovi se mnou nikdo nemluví, Irvingu. Myslela jsem si, že jim to zakázal."

"Pokud vím, tak ne."

"Překvapuje mě, že sis sem nepřišel pro podrobnosti k článku."

"Já o tomhle nemůžu psát, Anito. Je to příliš osobní."

"Protože znáš Stephena?"

"Protože všichni zúčastnění jsou kožoměnci a já jsem jenom slušný novinář."

"Vážně si myslíš, že by tě vyrazili, kdyby se na to přišlo?"

"Do háje s prací. Ale co by řekla máma?"

Usmála jsem se. "Takže mu nemůžeš dělat tělesného strážce."

Zamračil se. "Abych řekl pravdu, ani mě to nenapadlo. Když se někomu z naší smečky něco stalo na veřejnosti, kde se to nedalo zamaskovat, vždycky na pomoc přijela Raina. Ale teď, když je mrtvá, asi nemáme žádné alfy, kteří by neskrývali, čím jsou. Každopádně tu teď není nikdo, komu bych věřil, že Stephena ochrání."

Raina byla stará lupa vlčí smečky předtím, než jsem to vzala já. Podle pravidel lupa na rozdíl od ulfrika, čili vlčího krále, nemusí při odstoupení zemřít. Raina ale byla Gabrielova kámoška. Měli společné koníčky jako třeba natáčení pornografických snuffů s lykantropy a lidmi. Pomáhala s natáčením, když se mě Gabriel pokoušel znásilnit. Tak jo, u Rainy mě ani trochu nemrzelo, když jsem jí musela cvaknout lístek.

"To už je podruhé, co ses ani nezmínil o Nathanielovi," upozornila jsem. "O co tu běží, Irvingu?"

"Říkal jsem ti, že než se Richard vrátí, šéfuje nám Sylvie."

"No a?"

"Zakázala komukoli z nás jakýmkoli způsobem pomáhat leopardodlakům."

"Ale proč?"

"Raina leopardodlaky hodně používala v pornofilmech společně s vlky."

"Já jsem jeden z těch filmů viděla. Neudělal na mě dojem. Bylo to děsivé, ale nijak ohromující."

Irving se tvářil nesmírně vážně. "Dovolovala Gabrielovi a jeho kočkám trestat neposlušné členy smečky."

"Trestat?" Vyslovila jsem to jako otázku.

Irving přikývl. "Sylvie byla jedna z potrestaných. A ne jenom jednou. Všechny je nenávidí, Anito. Kdyby to Richard nezakázal, využila by smečku k tomu, aby je pochytala, a do posledního by je zabila."

"Viděla jsem, co Gabriel s Rainou považovali za zábavu a povyražení. Myslím, že pro jednou jsem na Sylviině straně."

"Udělalas pro nás společně s Richardem generální úklid. Richard zabil Marcuse a teď je ulfric a vůdce smečky. Tys zabila Rainu a teď jsi naše lupa."

"Zastřelila jsem ji, Irvingu. Tvrdili mi, že podle zákona smečky se použití zbraně s podobnou výzvou neslučuje. Podváděla jsem."

"Ty nejsi lupa proto, že jsi Rainu zabila. Jsi naše lupa, protože si tě Richard vybral za družku."

Zavrtěla jsem hlavou. "Už spolu nechodíme, Irvingu."

"Ale Richard si jinou partnerku nevybral, Anito. Dokud to neudělá, je to místo tvoje."

Richard je vysoký, tmavý, hezký, upřímný, věrný a odvážný. Je dokonalý až na to, že je vlkodlak. Dokonce i to bych mu dokázala prominout, nebo jsem si to aspoň myslela. Dokud jsem ho neviděla v akci. Dokud jsem neviděla celou tu enčiládu. Maso bylo syrové a svíjelo se a omáčka trošku moc krvavá.

Teď už chodím jenom se Jean-Claudem. Nejsem si jistá, o kolik je lepší chodit s upířím Pánem města než s vlkodlakem, ale už jsem se rozhodla. Byly to Jean-Claudeovy bělostné ruce, které se dotýkaly mého těla. Jeho černé vlasy rozhozené na mém polštáři. Jeho oči v barvě půlnoční modři, do kterých jsem hleděla při milování.

Hodné holky se neoddávají předmanželskému sexu, a rozhodně ne s nemrtvými. Myslím, že hodným holkám se taky nestýská po bývalém příteli A, jakmile se jednou rozhodly pro přítele B. Ale třeba se pletu. S Richardem jsme se sobě navzájem vyhýbali, jak to jen bylo možné. Což znamená skoro celých posledních šest týdnů. A teď odjel z města. Nebude těžké se mu vyhýbat dál.

"Ani se nebudu ptát, na co myslíš," poznamenal Irving. "Myslím, že to vím."

"Nedělej ze sebe takového chytráka," řekla jsem.

Rozpřáhl ruce. "To je riziko povolání."

Tomu jsem se musela usmát. "Takže Sylvie všem zakázala leopardům pomáhat. Co to znamená pro Stephena?"

"Porušil její přímý rozkaz, Anito. Na někoho, kdo je tak nízko v hierarchii smečky, to chce pořádně silný žaludek. Sylvie z toho nebude nadšená. Pořádně ho potrhá a nikomu nedovolí, aby mu dělal chůvu. Na to ji znám dost dobře."

"Já to nemůžu dělat čtyřiadvacet hodin denně, Irvingu."

"Za pár dní se uzdraví."

Zamračila jsem se na něj. "Nemůžu tady sedět dva dny."

Odvrátil pohled a přešel k Stephenově posteli. Díval se na spícího muže s rukama založenýma před tělem.

Popošla jsem k nim. Položila jsem ruku Irvingovi na rameno. "Co mi ještě tajíš?"

Zavrtěl hlavou. "Netuším, co tím chceš říct."

Otočila jsem ho k sobě a přiměla ho, aby se na mě podíval. "Řekni mi to, Irvingu."

"Ty nejsi kožoměnec, Anito. A s Richardem už nechodíš. Měla by ses ztratit z našeho světa, a ne do něho pronikat stále hlouběji."

Tvářil se tak vážně a slavnostně, že mě to až děsilo. "Irvingu, co se děje?"

Jenom zavrtěl hlavou.

Popadla jsem ho oběma rukama a přemohla nutkání s ním zatřást. "Co přede mnou skrýváš?"

"Existuje způsob, jak bys mohla smečku přimět, aby ohlídala Stephena, a dokonce i Nathaniela."

O krůček jsem ustoupila. "Poslouchám."

"Jsi výš postavená než Sylvie."

"Nejsem lykantrop, Irvingu. Byla jsem přítelkyně nového vůdce smečky. A teď nejsem ani to."

"Jsi daleko víc, Anito, a moc dobře to víš. Několik z nás jsi už zabila. Zabíjíš lehce a bez výčitek. A to smečka respektuje."

"Jéje, Irvingu, to ale byla vzletná pochvala."

"Máš špatný pocit z toho, že jsi zabila Rainu? Nemůžeš kvůli Gabrielovi spát?"

"Rainu jsem zabila, protože se ona pokoušela zabít mě. Gabriela jsem zabila ze stejného důvodu. Abych zůstala naživu. Takže odpověď je ne, nespím o nic hůř."

"Smečka tě respektuje, Anito. Pokud najdeš členy smečky, kteří už se jako vlkodlaci prozradili, a přesvědčíš je, že z tebe mají mít větší strach než ze Sylvie, pak je ohlídají. Oba dva."

"Ze mě nemusejí mít větší strach než ze Sylvie, Irvingu. Já je nedokážu zmlátit na kaši. Ona jo."

"Ale mohla bys je zabít." Řekl to docela tiše a díval se mi přitom do tváře a zkoumal můj výraz.

Otevřela jsem pusu a zase ji zavřela. "K čemu se mě to snažíš přimět, Irvingu?"

Zavrtěl hlavou. "K ničemu. Zapomeň, že jsem o tom mluvil. Vůbec jsem to neměl říkat. Zavolej sem další poldy a běž domů, Anito. Hlavně odsud vypadni, dokud ještě můžeš."

"Co se děje, Irvingu? Sylvie dělá potíže?"

Podíval se na mě. Jindy veselé oči měl vážné a zamyšlené. Zavrtěl hlavou. "Už musím jít, Anito."

Sevřela jsem mu ruku. "Nikam nepůjdeš, dokud mi neřekneš, co se děje."

Pomalu a neochotně se ke mně obrátil. Pustila jsem mu ruku a ustoupila. "Povídej."

"Sylvie vyzvala všechny výš postavené členy smečky a vyhrála."

Hleděla jsem na něj. "A co má být?"

"Copak nechápeš, jak neobvyklé je, aby si žena vybojovala druhé nejvyšší místo ve smečce? Měří metr pětašedesát a je spíš křehká. Proč asi vyhrává?"

"Jsi dneska nějak málomluvný, Irvingu. To ti vůbec není podobné. Nebudu si tady s tebou hrát na hádanky. Prostě to vyklop."

"První dva, se kterými bojovala, zabila. Vůbec nemusela. Prostě se tak rozhodla. Další tři, které vyzvala, rovnou uznali, že dominantní je ona. Nechtěli riskovat smrt."

"To je praktické řešení," poznamenala jsem.

Přikývl. "Sylvie vždycky byla taková. Nakonec si k boji vybrala jednoho z nejužšího kruhu. Je moc malá, aby se prosadila silou. A kromě toho mám pocit, že se bojí Jamila i Shang-Daa."

"Jamila? Copak ho Richard nevyhnal? Byl přece jedním z Marcusových a Raininých poskoků."

Irving pokrčil rameny. "Richard si myslel, že změny půjdou snadněji, když některým ze starých strážců ponechá moc."

Zavrtěla jsem hlavou. "Jamila měl vyhnat nebo zabít."

"Možná, ale vypadá to, že Jamil stojí za Richardem. Řekl bych, že ho překvapilo, když okamžitě nepřišel o život. Tím si Richard zasloužil jeho věrnost."

"Netušila jsem, že Jamil umí být věrný," namítla jsem.

"To nikdo z nás. Sylvie bojovala a získala místo geri, druhého vlka v pořadí."

"Zabíjela kvůli tomu?"

"Kupodivu ne."

"No fajn, takže Sylvie trhá členy smečky na kusy. A je na druhém nejvyšším místě. OK, a co má být?"

"Myslím, že se chce stát ulfricem, Anito. Myslím, že chce Richardovo místo."

Zírala jsem na něj. "Je jen jediný způsob, jak se stát ulfricem, Irvingu."

"Zabít starého krále," přisvědčil Irving. "No jo, předpokládám, že to ví i Sylvie."

"Ji jsem bojovat neviděla, ale viděla jsem zápasit Richarda. Je o padesát kilo těžší. O padesát kilo svalů, a navíc je dobrý. V čestném boji ho přece nemůže porazit."

"Richard je jako raněný, Anito. Ztratil srdce. Jsem přesvědčený, že kdyby ho Sylvie vyzvala a doopravdy o to stála, tak vyhraje."

"Co mi to tu povídáš? Že má depresi?" zeptala jsem se.

"Nejenom to. Sama víš, jak se nenávidí za to, že je jedním z netvorů. Kromě Marcuse nikoho nezabil. Nedokáže si to odpustit."

"Jak tohle všechno víš?"

"Poslouchám. Reportéři jsou dobří posluchači."

Hleděli jsme na sebe. "Řekni mi i zbytek."

Irving sklopil oči, ale pak je zase zvedl. "O tobě se se mnou nebavil. Řekl jen, že ani ty nedokážeš přijmout, čím je. Dokonce i tebe, Popravčí, to děsí."

Teď jsem sklopila zrak zase já. "Nemám z toho radost."

"Nedokážeme změnit, co cítíme," podotkl Irving.

Podívala jsem se mu do očí. "Udělala bych to, kdybych to dokázala."

"To ti věřím."

"Nechci, aby Richard umřel."

"To nikdo z nás. Obávám se toho, co Sylvie udělá, pokud ji někdo nezastaví." Ukázal na druhou postel. "První rozkaz bude uštvat všechny leopardodlaky. Zmasakrujeme je."

Zhluboka jsem se nadechla a zase vydechla. "Nedokážu změnit svůj pocit z toho, co jsem viděla, Irvingu. Dívala jsem se, jak Richard žere Marcuse." Pochodovala jsem po maličkém pokoji a vrtěla hlavou. "Co můžu udělat, abych vám pomohla?"

"Svolej smečku a požaduj, aby tě uznali jako lupu. Pošli sem někoho, aby je hlídal navzdory Sylviinu výslovnému rozkazu. Musíš jim ale poskytnout ochranu. Musíš jim slíbit, že jim neublíží, a postarat se o to, aby to nemohla udělat."

"Když to udělám a Sylvii se to nebude líbit, budu ji muset zabít. Je to, jako kdybych se rozhodla, že ji zabiju. To je příliš úkladné zabití dokonce i na mě."

Zavrtěl hlavou. "Chci po tobě, abys byla naše lupa. Abys byla Richardova lupa. Abys Sylvii ukázala, že jestli dál bude tlačit na pilu, Richard ji možná nezabije, ale ty jo."

Povzdychla jsem si. "Kurva."

"Promiň, Anito. Neměl jsem ti nic říkat, ale..."

"Je důležité, že to vím," řekla jsem. Objala jsem ho, on překvapeně ztuhl, ale pak mi objetí vrátil.

"Za co to bylo?"

"Za to, žes mi o tom pověděl. Moc dobře vím, že se to Richardovi nebude líbit."

Úsměv mu zmizel z tváře. "Od svého nástupu Richard potrestal dva členy smečky. Z legrace zpochybnili jeho autoritu a on je málem oba zabil."

"Cože?" divila jsem se.

"Nadělal z nich sekanou, Anito. Byl jako někdo jiný, nebo spíš něco jiného."

"Richard takové věci nedělá."

"Teď už jo, ale ne pořád. Většinou je v pohodě, ale pak vybuchne a rozběsní se. Nechtěl bych být nablízku, když ho to popadne."

"Jak moc zlé to je?" chtěla jsem vědět.

"Musí přijmout, čím je, Anito. Musí se smířit s bestií v sobě, jinak zešílí."

Zavrtěla jsem hlavou. "Neumím mu pomoci, aby začal mít rád zvíře v sobě, Irvingu. Ani já se s tím nedokážu smířit."

Irving pokrčil rameny. "Být chlupatý není tak zlé, Anito. Jsou horší věci... Jako být chodící mrtvola."

Zamračila jsem se na něj. "Vypadni, Irvingu. A díky, žes mi to pověděl."

"Doufám, že mi budeš vděčná i za týden."

"To já taky."

Irving mi dal pár telefonních čísel a odešel. Nechci, aby se tu někdo zdržoval moc dlouho. Lidi by ho mohli podezřívat, že je víc než jenom reportér. Moje pověst zřejmě nikomu hlavu nedělá. Oživuji zombie, zabíjím upíry a chodím s Pánem města. Jestli mě lidi začnou podezřívat, že jsem lykantrop, co to ještě může změnit?

Tři jména podřízených členů smečky, kteří jsou podle Irvinga dost tvrdí, aby dělali ochranku, a dost měkcí, aby se nechali zastrašit. Nechtělo se mi do toho. Smečka je založená na poslušnosti: trest a odměna, ale hlavně trest. Když mě členové smečky, kterým zavolám, odmítnou, budu je muset potrestat, jinak nejsem lupa a nejsem dost silná, abych Richardovi kryla záda. A on mi samozřejmě nejspíš vůbec nebude vděčný. Mám pocit, že mě nesnáší. Ani se mu nedivím. A bude se zlobit, že se do toho pletu.

Ale nejde jen o Richarda. Je tu i Stephen. Jednou mi zachránil život a já mu tu laskavost ještě neoplatila. Je navíc jedním z lidí, kteří jsou vždycky obětí. Až do dneška. No jo, Zane ho skoro zabil, ale o to nejde. Povýšil přátelství nad věrnost smečce. To znamená, že mu Sylvie může ochranu smečky odebrat. Pak by byl jako leopardodlaci, maso pro každého. Nesmím dovolit, aby se to stalo. Ne, pokud tomu dokážu zabránit.

Stephen možná skončí mrtvý. Richard možná skončí mrtvý. Já možná zabiju Sylvii. A možná těžce zraním nebo zabiju i dalších pár členů smečky, abych dosáhla svého. Možná, možná, možná. Do háje.

Nikdy dřív jsem nezabíjela jinak než v sebeobraně nebo z odvety. Jestli tuhle výzvu přijmu, bude to promyšlená chladnokrevná vražda. Možná ne podle zákona, ale já věděla, kam to povede. Jako kostky domina. Stojí všechny pěkně zpříma, dokud do jedné z nich nestrčíte. Pak už se nedají zastavit. Nakonec z nich budu mít úhledný tvar na podlaze: Richard upevní svou moc, Stephen a leopardodlaci budou v bezpečí, Sylvie ustoupí nebo bude mrtvá. K prvním třem věcem dojde. A na Sylvii záleží, jak dopadne ta poslední. Je to drsné, ale je to tak. Je tu samozřejmě ještě jedna možnost. Sylvie zabije mě. Tím se jí takříkajíc otevře spousta možností. Ne že by Sylvie byla až tak bezohledná, ale nedovolí, aby se jí někdo pletl do cesty. Tenhle rys máme společný. Ne, já nejsem bezcitná. Kdybych byla, prostě bych Sylvii požádala o schůzku a na místě ji zastřelila. Ale nejsem dost velký sociopat, abych to dokázala. Soucit vás může připravit o život, jenže někdy to je to jediné, co z nás dělá lidi.

Začala jsem telefonovat. Nejdřív jsem si ze seznamu vybrala mužské jméno Kevin. Bez příjmení. Hlas měl otupělý spánkem a drsný, jako by kouřil. "Kdo to ksakru je?"

"To je ale vychování," řekla jsem.

"Kdo je to?"

"Tady Anita Blakeová. Víš, kdo jsem?" Když se někomu snažíte vyhrožovat, méně znamená více. Takže já a Clint Eastwood.

Skoro půl minuty byl zticha a já dovolila, aby ticho houstlo. Zrychlil se mu dech. I po telefonu jsem skoro cítila, jak mu rychle buší srdce.

Odpověděl, jako by na divné telefonní hovory a záležitosti smečky už byl zvyklý. "Jsi naše lupa."

"Moc dobře, Kevine, moc dobře." Blahosklonnost je taky skvělá.

Odkašlal si, aby si pročistil hrdlo. "Co chceš?"

"Potřebuji, abys přijel do St. louiské univerzitní nemocnice. Stephen a Nathaniel jsou zranění. Chci, abys mi je pohlídal."

"Nathaniel je jeden z leopardodlaků."

"Správně."

"Sylvie nám zakázala leopardodlakům pomáhat."

"Je Sylvie vaše lupa?" I otázky jsou skvělé, ale jenom pokud znáte odpověď. Když se na něco zeptáte a odpověď vás zaskočí, vypadáte jako pitomci. Když vypadáte, že máte špatné informace, není snadné někomu vyhrožovat.

Na chvilku se odmlčel. "Ne."

"A kdo jí je?"

Slyšela jsem, jak polyká. "Ty."

"Takže mám větší slovo?"

"Dobře víš, že ano."

"Tak pohni zadkem, ať už jsi tady, a udělej, co ti říkám."

"Sylvie to nenechá být, lupo. Určitě."

"Postarám se, aby k tomu nedošlo."

"Jsi jenom Richardova lidská přítelkyně. Nemůžeš se Sylvií bojovat a zůstat naživu."

"To máš pravdu, Kevine. Nemůžu se Sylvií bojovat, ale dokážu ji zabít."

"Co tím myslíš?"

"Jestli ti ublíží kvůli tomu, že jsi mi pomohl, zabiju ji."

"To nemůžeš myslet vážně."

Vzdychla jsem. "Podívej, Kevine, už jsem se se Sylvií setkala. Když ti říkám, že jsem schopná Sylvii namířit pistoli na hlavu a zmáčknout spoušť, můžeš mi věřit. Dokážu Sylvii zabít, a jestli mě k tomu donutí, udělám to. Nežertuju, neblufuju ani nic nepředstírám." Když jsem to říkala, poslouchala jsem svůj hlas. Zněl unaveně, skoro otráveně a tak vážně, že to vypadalo málem děsivě.

"Dobře, udělám to, ale jestli mě necháš na holičkách, může mě zabít."

"Máš moji ochranu, Kevine, a moc dobře vím, co to ve smečce znamená."

"Znamená to, že musím uznat tvoji dominanci," poznamenal.

"Také to znamená, že pokud tě někdo vyzve, můžu ti pomoci. To mi připadá jako férový obchod."

Na lince se zase rozhostilo ticho. "Slib mi, že mě nenecháš zabít."

"To ti slíbit nemůžu, Kevine, ale můžu ti slíbit, že pokud tě Sylvie zabije, zabiju ji za tebe."

Další mlčení, tentokrát kratší. "Věřím, že bys to udělala. Budu v nemocnici maximálně za čtyřicet minut."

"Díky. Počkám na tebe."

Zavěsila jsem a vyřídila ještě dva hovory. Oba souhlasili, že přijedou. Udělala jsem v písku čáru. Já jsem na jedné straně a Sylvie na druhé. To se jí nebude líbit. Ani trochu. Vůbec se jí nedivím. Kdybych byla na jejím místě, byla bych pořádně naštvaná. Ale měla Richarda nechat na pokoji. Irving říkal, že mu Richard připadá jako raněný, jako kdyby ztratil srdce. A já tomu jeho zranění pomohla. Rozřezala jsem jeho srdce na maličké kousíčky a pak na nich tancovala. Neudělala jsem to schválně. Měla jsem nejlepší úmysly, ale víte, co se o dobrých úmyslech říká.

Nedokážu Richarda milovat, ale můžu pro něho zabíjet. Zabíjení je praktičtější z mých dvou nadání. A já jsem poslední dobou nesmírně praktická.

6

Seržant Rudolph Storr se objevil dřív, než vlkodlačí chůvy stačily dorazit. Sama jsem ho zavolala. Je velitelem Místního oddělení pro supernaturální trestné činy, zkráceně MOST. Spousta lidí nám říká RIP jako Rest In Peace. No aspoň vědí, co jsme zač.

Dolph má dva metry pět, postavu jako profesionální zápasník, ale není impozantní jenom díky svým proporcím. Převzal jednotku, která byla myšlená jako vtip a na uklidnění liberálů, a dokázal, že začala fungovat. MOST vyřešilo více nadpřirozených případů než kterákoli jiná policejní jednotka. Včetně FBI. Dokonce Dolpha pozvali, aby v Quantiku přednášel. To není zlé na někoho, kdo dostal místo za trest. Dolph není zrovna optimista, to je málokterý polda, ale dejte mu pár citrónů a udělá vám výbornou limonádu.

Zavřel za sebou dveře a změřil si mě. "Doktor říkal, že je tu můj detektiv. A já vidím tebe."

"Nikdy jsem netvrdila, že jsem detektiv. Jenom jsem řekla, že u jednotky dělám. To ostatní si domysleli."

Zavrtěl hlavou. Černé vlasy mu už zakrývají špičky uší. Se sestřihem se nějak opozdil. "Jestli sis hrála na poldu, tak proč jsi neseřvala strážníka, který měl stát u dveří?"

Usmála jsem se na něj. "Řekla jsem si, že to nechám na tobě. Počítám, že je mu jasné, že neměl zlobit."

"Už jsem se o to postaral," prohlásil.

Zůstal stát u dveří. Já jsem dál seděla v křesle. Dokonce se mi podařilo na něho nevytáhnout zbraň. Měla jsem z toho radost. I bez toho, abych na něj mávala pistolí, se na mě díval dost zle.

"Co se tu děje, Anito?"

"Nevím o nic víc než ty," odpověděla jsem mu.

"Tak jak ses tady objevila?"

"Stephen mě zavolal."

"Pověz mi o tom," pobízel mě.

Řekla jsem mu to. Dokonce jsem se zmínila i o té prostituci. Přála bych si, aby to zarazil. Pokud říkáte pravdu, umějí poldové zabránit zločinům docela dobře. Několik věcí jsem vynechala. Jako třeba to, že jsem leopardodlakům zabila posledního alfu. Ale nic jiného jsem nezamlčela. Pro mě to je skoro to samé jako naprostá upřímnost.

Dolph na mě mrkal a všechno si zaznamenal do věrného notýsku. "Chceš říct, že naše oběť dovolila, aby jí tohle někdo udělal?"

Zavrtěla jsem hlavou. "Myslím, že to není tak jednoduché. Domnívám se, že když tam šel, věděl, že ho spoutají řetězy. Věděl, že ho čeká sex a bolest, ale netušil, že ho málem zabijí. Doktoři mu dokonce museli dávat krev. Jeho tělo upadlo do šoku rychleji, než se stačilo hojit."

"Slyšel jsem, že se lykantropové uzdravili i z horších zranění, než je tohle," poznamenal Dolph.

Pokrčila jsem rameny. "I mezi kožoměnci se někdo hojí líp a jiný hůř. Dozvěděla jsem se, že Nathaniel je v mocenské hierarchii poměrně nízko. Možná že ke slabosti patří i to, že se neuzdravuje tak rychle." Rozpřáhla jsem ruce. "Nevím."

Dolph listoval v poznámkách. "Někdo ho nechal u dveří na pohotovost zabaleného v prostěradle. Nikdo nic neviděl. Prostě se tam objevil."

"Nikdo přece nikdy nic nevidí. To už je takové pravidlo, Dolphe."

Tím jsem si zasloužila slabý úsměv. Bylo příjemné vidět ho usmívat se. Dolph se mnou poslední dobou moc dobře nevychází. Teprve nedávno se dozvěděl, že chodím s Pánem města. Nelíbilo se mu to. Nevěří nikomu, kdo se se stvůrami stýká. To mu nemůžu mít za zlé.

"Jo, tak je to vždycky. Říkáš mi všechno, co o tom víš, Anito?"

Zvedla jsem ruku ve skautském pozdravu. "Copak bych ti lhala?"

"Kdyby to posloužilo tvým záměrům, tak jo."

Upřeně jsme na sebe hleděli. Mlčení zhoustlo tak, že by se dalo krájet. Nechala jsem to tak. Jestli si Dolph myslí, že já povolím jako první, tak se plete. Napětí mezi námi nemá nic společného s tímhle případem. Jde o to, že neschvaluje moji volbu partnerů. A své zklamání mi teď dává skoro pořád najevo. Tlačí na mě, naléhá, čeká, až se omluvím nebo prostě něco řeknu. Ale blbost, dělám si legraci. Kvůli tomu, že chodím s upírem, už mi tolik nedůvěřuje. Chápu to. Ani ne přede dvěma měsíci bych to cítila stejně. Ale jsem to já, kdo tu s někým nebo něčím chodí. A oba, Dolph i já, se s tím budeme muset srovnat.

Ale přes to všechno je můj přítel a respektuji ho. A dokonce s ním souhlasím. Ale jestli se mi někdy podaří vypadnout z téhle zatracené nemocnice, mám večer rande s Jean-Claudem. A bez ohledu na mé pochybnosti ohledně Richarda, na obecnou morálku a chodící mrtvoly se na něj těším. Při představě, že na mě Jean-Claude čeká, se mi tělo napjalo a polilo mě horko. Možná je to trapné, ale je to tak. A obávám se, že by Dolpha neuklidnilo nic menšího, než kdybych se Jean-Claudea vzdala. Ale nebyla jsem si jistá, že to je vůbec reálná možnost. A to z mnoha důvodů. A tak jsem seděla a hleděla na Dolpha. On mi pohled oplácel. Ticho houstlo s každým tiknutím hodin.

Zachránilo nás zaklepání na dveře. Strážník, teď pozorně hlídkující u dveří, Dolphovi něco pošeptal. Dolph přikývl a zavřel dveře. Pohled, který na mě vrhl, byl ještě méně přátelský, pokud je to vůbec možné.

"Strážník Wayne říkal, že venku čekají tři Stephenovi příbuzní. A taky říkal, že jestli jsou tohle příbuzní, sní svou bouchačku."

"Tak mu řekni, ať se do toho dá," poradila jsem mu. "Jsou to členové stejné smečky. Vlkodlaci to považují za užší pouto, než je rodina."

"Ale podle zákona to příbuzní nejsou," namítal Dolph.

"Kolik svých mužů chceš ztratit, až těmi dveřmi vejde další kožoměnec?"

"Dokážeme je postřílet stejně dobře jako ty, Anito."

"Ale než na ně vystřelíte, musíte je varovat, ne? Pořád s nimi musíte jednat jako s lidmi a ne jako se stvůrami, jinak skončíte před vyšetřovací komisí."

"Svědkové tvrdí, že jsi tomu Zaneovi bez příjmení taky dala varování."

"Byla jsem velkomyslná."

"Střílela jsi na něho přede svědky. To jsi velkomyslná vždycky."

Zase jsme se vrátili k upřeným pohledům. Třeba nejde jen o to, že chodím s upírem. Možná jde o to, že Dolph je polda skrz naskrz a začal mě podezřívat, že zabíjím, nebo dokonce vraždím lidi. Lidé, kteří mi ublížili nebo mě ohrožovali, mají tendenci se ztrácet. Nebylo jich moc, ale stačí to. Ani ne přede dvěma měsíci jsem zabila dva lidi a jejich těla nebylo možné ukrýt. V obou případech to byla sebeobrana. Vůbec jsem nešla k soudu. Oba to byli zabijáci s rejstříkem delším, než kolik měřím. Otisky té ženy odpovídaly několika případům politických vražd, s nimiž se potýkal interpol. Byli to opravdoví grázlové, nad kterými nikdo netruchlil, tím méně poldové.

Ale podpořilo to Dolphovo podezření. Sakra, tím se to skoro potvrdilo.

"Proč jsi mě doporučil Peteovi McKinnonovi, Dolphe?"

Neodpovídal tak dlouho, že jsem si už myslela, že to vůbec neudělá, ale nakonec řekl: "Protože v tom, co děláš, jsi nejlepší, Anito. Možná vždycky neschvaluji tvoje metody, ale pomáháš zachraňovat životy a zbavovat se lotrů. Na místě činu jsi užitečnější než někteří z detektivů mojí jednotky."

Na Dolpha byl tohle pořádný proslov. Otevřela jsem pusu, zase jsem ji zavřela a pak řekla: "Díky, Dolphe, od tebe je to ohromný kompliment."

"Jenom jsi strávila až příliš času s těmi zatracenými netvory. A nejde o to, s kým chodíš. Jde o to všechno kolem. Tak dlouho už hraješ podle jejich pravidel, že někdy zapomínáš, jaké je to být normální."

Usmála jsem se. "Živím se tím, že probouzím mrtvé, Dolphe. Nikdy jsem nebyla normální."

Zavrtěl hlavou. "Nepřekrucuj schválně to, co ti říkám, Anito. Někdy z tebe monstrum nedělají tesáky ani chlupy. Někdy jde jenom o to, kde si určíš hranici."

"Právě tím, že hraju podle jejich pravidel, jsem pro tebe tak cenná, Dolphe. Kdybych to dělala podle tvého, nebyla bych při řešení nadpřirozených zločinů užitečná."

"Jo, někdy si říkám, jestli bys nebyla... laskavější, kdybych tě nechal být. Kdybych tě nepřesvědčil, abys nám dělala poradce."

Zamračila jsem se na něj. "Neříkáš mi tu, že si kladeš za vinu, co se ze mě stalo, že ne?" Chtěla jsem to přejít posměškem, ale jeho výraz mě zarazil.

"Kolikrát jsi v nějakém z mých případů musela jít za stvůrami? Kolikrát jsi jim musela prokázat službičku, abys mi pomohla zbavit se nějakého lumpa? Kdybych tě nechal na pokoji..."

Vstala jsem. Natáhla jsem k němu ruku, ale pak jsem ji nechala klesnout, aniž bych se ho dotkla. "Nejsem tvoje dcera, Dolphe. A ty nejsi můj opatrovník. Pomáhám policii, protože mě to baví. A jsem v tom dobrá. Koho jiného bys mohl zavolat?"

Přikývl. "No jo, koho? Ti kožoměnci venku můžou dál... navštívit pacienty."

"Díky, Dolphe."

Dlouze se nadechl a pak prudce vypustil vzduch. "Viděl jsem to okno, kterým prohodili tvého kamaráda Stephena. Kdyby byl člověk, je po něm. Je štěstí, že nepřišel o život žádný civilista."

Potřásla jsem hlavou. "Řekla bych, že si Zane dával na lidi trošku pozor. Vzhledem k tomu, jakou má sílu, by bylo lehčí zabíjet než jen zranit."

"Proč by mu na tom mělo záležet?"

"Protože je ve vazbě a bude mít slyšení kvůli kauci."

"Ven ho nepustí," soudil Dolph.

"Nikoho nezabil, Dolphe. Copak jsi viděl, aby někomu nepovolili kauci za napadení a ublížení na těle?"

"Uvažuješ jako polda, Anito. Proto jsi tak dobrá."

"Přemýšlím jako polda i jako stvůra. Proto jsem tak dobrá."

Přikývl, zavřel notes a schoval ho do náprsní kapsy saka. "Jo, proto jsi tak dobrá." A bez dalšího slova odešel. Poslal dovnitř tři vlkodlaky a zavřel dveře.

Kevin byl vysoký, tmavý, zanedbaný a smrděl po cigaretách. Lorraine upravená a formální jako učitelka na druhém stupni. Voněla parfémem White Linen a nervózně mě po očku pozorovala. Teddy vážil asi sto padesát kilo a většina z toho byly svaly. Vlasy si oholil na krátkého tmavého ježka a vypadal, že má moc velkou hlavu na tak ohromné tělo. Oba muži vypadali děsivě, ale když mi potřásla rukou Lorraine, zůstala mi na kůži vibrující energie. Připomínala vyděšeného králíčka, ale měla dost velkou moc, aby se z ní stal veliký zlý vlk.

Během dvaceti minut jsem mohla odejít. Různorodá trojice vlkodlaků si rozdělila směny, takže u kluků pořád jeden z nich bude. Věřila jsem, že je noví vlci ohlídají? Jo. Protože kdyby opustili své místo a dovolili, aby Stephen přišel o život, zabila bych je. Kdyby se snažili ze všech sil a prostě nebyli dost silní, fajn, ale kdyby to prostě vzdali... Slíbila jsem Stephenovi a teď i Nathanielovi ochranu. A myslela jsem to vážně. Ujistila jsem se, že to všichni pochopili.

Kevin to vyjádřil nejlíp: "Jestli se tu objeví Sylvie, pošleme ji za tebou."

"Přesně to udělejte."

Zavrtěl hlavou a dál si hrál s nezapálenou cigaretou. Řekla jsem mu, že nesmí kouřit, ale zdálo se, že už jen to, že se jí dotýká, ho uklidňuje. "Nachcalas jí do rybníka. Doufám, že to teď dokážeš uklidit."

Usmála jsem se. "Výmluvné, Kevine. Velice výmluvné."

"Ať tak nebo tak, Sylvie ti nakope zadek, pokud to dokáže."

Můj úsměv se rozšířil. Nedokázala jsem si pomoci. "O svůj zadek se postarám sama. Mým úkolem je, aby k úhoně nepřišly vaše zadky, ne můj."

Všichni tři vlkodlaci se ke mně otočili. V jejich tvářích se něco objevilo, skoro totožný výraz, ale já mu nerozuměla. "Být lupa znamená víc než jen bojovat o nadvládu," řekla Lorraine tiše.

"To já vím," odpověděla jsem.

"Vážně?" zeptala se a v otázce bylo cosi dětského.

"Myslím, že ano."

"Jestli tě zklameme, zabiješ nás," řekl Kevin, "ale umřela bys za nás? Zaplatila bys stejnou cenu, jakou chceš po nás?"

Byl mi příjemnější, když moc nemluvil. Hleděla jsem na ty tři cizí lidi. Lidi, se kterými jsem se právě seznámila. Jsem ochotná za ně riskovat život? A můžu po nich chtít, aby oni kvůli mně riskovali životy, kdybych jim to nebyla ochotná oplatit?

Dívala jsem se na ně a doopravdy jsem si je prohlížela. Lorraininy drobné ruce svíraly kabelku tak pevně, že se jí třásly. Teddy na mě hleděl klidnýma chápavýma očima, ale měl v nich výzvu. Inteligenci, která by vám unikla, kdybyste ho posuzovali jenom podle těla. Kevin vypadal, jako by měl být spíš v nějaké uličce a shánět drobné nebo v baru popíjet whisky. Ale i pod jeho cynismem se něco skrývalo. Byl to strach. Strach, že budu jako všichni ostatní. Ostatní, kteří je jen využívají a ani za mák jim na nich nesejde. Taková byla Raina a teď i Sylvie. Smečka měla být jejich útočištěm a jejich ochranou. Ne místem, ze kterého mají největší strach.

Místnost naplnila jejich hřejivá elektrizující energie, proudila kolem nich a tančila po mém těle. Byli nervózní a vyděšení. Silné emoce způsobí, že většina kožoměnců začne vyzařovat energii. Když jste citlivější, můžete to vnímat. Já to za poslední roky cítila mnohokrát. Ale tentokrát to bylo jiné. Místo toho, abych energii jenom vnímala, moje tělo na ni reagovalo. A nejen brněním nebo husí kůží, bylo to něco hlubšího. Bylo to skoro erotické, ale ani to nebylo ono. Bylo to, jako kdyby si jejich energie našla a laskala nějakou moji část, o níž jsem netušila, že ji v sobě mám.

Jejich energie mě naplnila a já to něco vnímala, jako když přehodíte výhybku. Uvnitř mého těla se vzedmula vlna žhnoucí energie a šířila se mou kůží ven. Jako by z každého mého póru vycházel proud horkého vzduchu. Slabě jsem zasténala. Znala jsem příchuť té energie. Nebyla to Jean-Claudeova energie, byla Richardova. Nějak jsem se napojila na Richardovu sílu. Zajímalo by mě, jestli to cítí i na tu dálku v jiném státě, kde studuje na doktorát.

Abych jim oběma zachránila život, tak jsem před měsícem a půl Jean-Claudeovi dovolila, aby nás všechny tři propojil. Měli umřít, a to jsem nemohla dovolit. Richard se mi tu a tam objevoval ve snech, ale většinou se Jean-Claudeovi dařilo držet nás od sebe, protože cokoli jiného by bylo příliš bolestné. Teď jsem poprvé od té doby cítila jeho moc. Poprvé jsem si uvědomila, že pouto je stále přítomné a pořád silné. Taková je magie. Ani nenávist ji nedokáže zahubit.

Najednou jsem měla ta správná slova. Slova, která jsem nemohla znát. "Já jsem vaše lupa, matka vás všech, jsem váš opatrovník, vaše útočiště a vaše jistota. Budu při vás stát proti všem protivenstvím. Vaši nepřátelé jsou mými nepřáteli. Jsme jedna krev a jedno tělo. My jsme lukoi, my jsme smečka."

Horko znenadání ustalo. Zapotácela jsem se. Kdyby mě nezachytila Teddyho ruka, spadla bych na podlahu. "Jsi v pořádku?" zeptal se hlasem stejně hlubokým a impozantním, jako byl celý.

Přikývla jsem. "Jsem v pohodě, v pohodě." Jakmile jsem mohla, poodstoupila jsem od něho. Richard to spojení cítil stovky mil daleko a přerušil je. Zabouchl mi dveře před nosem, aniž by věděl, o co se pokouším a proč. V hlavě mi jako tichý výkřik rezonovala vlna vzteku. Strašně zuřil.

Oba jsme byli spojeni s Jean-Claudem. Já jako jeho lidská společnice a Richard jako jeho vlk. A byl to bolestný vztah.

"Ty nejsi lukoi," namítla Lorraine. "Nejsi ani kožoměnec. Odkud ta slova znáš?"

Usmála jsem se. "Obchodní tajemství." Pravda ale je, že jsem to netušila. Budu se večer muset zeptat Jean-Claudea. Doufám, že mi to dokáže vysvětlit. Je teprve třetím upířím vládcem v jejich dlouhé historii, který jediným poutem spojil člověka a lykantropa. Obávám se ale, že na to neexistuje žádný návod a že v tom Jean-Claude lítá častěji, než bych si přála vědět.

Teddy klesl na kolena. "Ty jsi lupa." Ostatní dva ho následovali. Podřídili se jako hodní submisivní vlci. I když Kevinovi se to nelíbilo a mně taky ne. Nebyla jsem si ale jistá, co z toho je formální, a co je nezbytnost. Přála jsem si, aby se mi podřídili, protože jsem nechtěla s nikým bojovat ani nikoho zabít. Tak jsem jim dovolila, aby lezli po podlaze, hladili mi rukama nohy a očichávali mi kůži. V tu chvíli vešla sestra.

Všichni vyskočili z podlahy. Pokoušela jsem se to vysvětlit, ale pak jsem toho nechala. Sestra jenom stála a zírala na nás a na tváři jí ztuhl podivný úsměv. Nakonec vycouvala, aniž by cokoli udělala. "Pošlu sem doktora Wilsona, aby se na ně podíval." Příliš často a příliš rychle pokyvovala hlavou a zabouchla za sebou dveře. Vsadila bych se, že kdyby neměla vysoké podpatky, slyšela bych ji utíkat.

A pak že nejsem jedna ze stvůr.

7

Shánění vlkodlačí chůvy způsobilo, že na rande jdu pozdě. Opozdila jsem se i proto, že jsem obětovala trochu času a přečetla si McKinnonovu složku. Kdyby dneska v noci došlo k požáru, bylo by trapné, kdybych nebyla připravená. Ze složky jsem se dozvěděla dvě věci. Jednak že oheň pokaždé začal po setmění, takže mě okamžitě napadli upíři. Až na to, že upíři nemohou takový oheň zapálit. To nepatří mezi jejich schopnosti. Oheň je ve skutečnosti jednou z věcí, kterých se obávají nejvíc. Ale jistě, viděla jsem upíry, kteří umí do jisté míry ovládat už hořící plameny. Zvětšit nebo zmenšit plamen svíčky, ale to jsou jen salónní triky. Oheň je prvek čistoty. A čistota a upíři nejdou dohromady. Druhá věc, kterou jsem se ze složky dozvěděla, je, že o požárech obecně ani speciálně o žhářství toho moc nevím. Budu potřebovat nějakou knížku nebo dobrou přednášku.

Jean-Claude nám rezervoval místa v moc pěkné restauraci Demiche's. Musela jsem rychle do svého nově pronajatého domu a převléct se. Tím jsem se zpozdila a zařídila to tak, že se sejdeme v restauraci. Problém s rande na úrovni je pokaždé v tom, kam mám dát zbraně. Ženské šaty představují vrcholnou výzvu, pokud jde o nenápadné nošení výzbroje.

Večerní šaty toho schovají víc, ale zase je horší pistoli rychle vytáhnout. A nejhorší je cokoli přiléhavého. Dneska jsem si vzala formální šaty na ramínka s tak velikými rozparky po obou stranách, že jsem si musela dát pozor, aby kalhotky i krajkové kombiné byly v černé barvě. Už se znám dost dobře, abych věděla, že někdy v průběhu večera se zapomenu a prádlo bude všem na očích. A jestli budu muset tasit pistoli, tak určitě. Tak proč si tyhle šaty beru? Odpověď je jednoduchá: mám Firestar 9 mm za takzvanou podpínkou.

Je to něco jako elastický korzet a nosí se přes prádlo, ale pod svrchním oblečením. Byla vymyšlená k nošení pod společenskou košilí na knoflíky. Volnou rukou vytáhnete košili, tasíte pistoli a voila, můžete začít střílet. U většiny večerních šatů to moc dobře nefunguje, protože než se dostanete k pistoli, musíte zvednout celé metry látky. Je to lepší než nic, ale jenom pokud je zloduch trpělivý. Jenže u těchhle šatů mi stačí jenom prostrčit ruku jedním z rozparků. Musím pistoli vytáhnout, pak ji dát dolů a teprve potom ven, takže to není žádná rychlost, ale není to až tak zlé. Navíc podpínka nefunguje s hodně přiléhavými šaty. Nikomu neroste břicho ve tvaru pistole.

Dokonce jsem si našla podprsenku bez ramínek, která se hodila k černým kalhotkám, takže když odložím pistoli a šaty, jsem jenom v prádle. Boty mají vyšší podpatky, než jsem normálně ochotná si vzít, ale teď jsem měla na vybranou buď tohle, nebo šaty založit. A protože šít odmítám, podpatky vyhrály.

Jednou z nevýhod tenkých ramínek je, že odhalují všechny moje jizvy. Uvažovala jsem o tom, že si koupím lehké sáčko, ale tohle nejsou šaty, ke kterým by se mělo nosit sako. K čertu s tím. Jean-Claude už jizvy viděl. A pokud jde o pár neomalených lidí, kteří se musejí podívat pořádně, jen ať se dosyta vynadívají.

Líčení už mi začíná slušně jít. Make-up, oční stíny, zdravíčka, rtěnka. Rtěnku jsem vybrala rudou - ohnivě zářivě rudou. Já si to ale můžu dovolit. Bělostná pleť, černé kudrnaté vlasy a sytě hnědé oči. Všechno jsou to kontrastní a intenzivní odstíny a jasně červená rtěnka se k nim hodí. Připadala jsem si ohromně atraktivní, dokud jsem nezahlédla Jean-Claudea.

Seděl u stolu a čekal na mě. Viděla jsem ho hned od vchodu, ale vrchní číšník se věnoval lidem přede mnou. Mně to nevadilo. Užívala jsem si ten pohled.

Jean-Claude má vlasy černé a kudrnaté, ale dneska s nimi něco udělal, takže je měl hladké a rovné. Padaly mu dolů přes ramena a na koncích se kroutily. Zdálo se mi, že pleť má ještě jemnější než jindy, jako ten nejpřepychovější porcelán. Nejsem si jistá, co způsobuje, že jeho obličej není vůbec zženštilý - možná křivka lícních kostí nebo postavení brady. Ani by vás nenapadlo považovat ho za cokoli jiného než za muže. Oblečený byl v pruské modři, v barvě, kterou jsem na něm ještě nikdy neviděla. Krátké sako z lesklé, jakoby kovové látky bylo zdobené květinovým vzorem z černého sametu. Jeho typická nabíraná košile podle módy sedmnáctého století byla sytě zářivě modrá. Spousty záhybů mu u krku lemovaly tvář a řinuly se z rukávů saka a zakrývaly přes půlku jeho štíhlých bělostných rukou.

V jedné ruce držel prázdnou skleničku na víno, točil jí mezi prsty a díval se, jak se v křišťálu láme světlo. Vína může tak nanejvýš jednou za čas ochutnat doušek, a hrozně toho lituje.

Vrchní číšník mě k němu vedl mezi stoly. Zvedl hlavu, a jakmile jsem naplno spatřila jeho obličej, sevřela se mi hruď a znenadání jsem začala těžce dýchat. Modrá barva tak těsně u jeho tváře způsobila, že měl oči modřejší než kdykoli předtím. Ne v barvě půlnočního nebe, ale kobaltově modré jako kvalitní safíry. Ale v žádném šperku nikdy nebyla taková inteligence a temná moudrost. Při pohledu do jeho očí, jimiž sledoval, jak se k němu blížím, jsem se zachvěla. Ne zimou ani strachem. Očekáváním.

Na vysokých podpatcích a s rozparky po obou stranách šatů je chůze celkem umění. Musíte se do toho vrhnout, prohnout páteř, nahrbit se a kolébat boky, jinak se vám šaty namotají na nohy a vyvrtnete si kotníky. Musíte kráčet, jako když si uvědomujete, že na sobě můžete mít tohle a stejně vypadat nádherně. Když o sobě zapochybujete a zaváháte, zhroutíte se na podlahu a proměníte se v dýni. Celé roky jsem nemohla nosit šaty a vysoké podpatky, ale pak mě Jean-Claude za měsíc naučil to, co moje nevlastní máma nedokázala za dvacet let.

Vstal a mně to nevadilo, i když jsem se jednou celé rande pořádně zlobila, že vstává kvůli ostatním ženám u stolu. Ale jednak jsem od té doby dospěla a jednak jsem si tak mohla prohlédnout i zbytek Jean-Claudeova obleku.

Měl černé plátěné kalhoty, které mu dokonale padly a přiléhaly mu tak, že jsem si byla jistá, že pod nimi vůbec nic nemá. Vysoké boty z měkké, nařasené a pomačkané, jakoby krepové kůže.

Vyrazil ke mně a já tam stála a sledovala, jak se blíží. Pořád jsem z něho měla trochu strach. Strach z toho, jak moc po něm toužím. Byla jsem jako zajíc oslněný předními světly auta, který není schopný se pohnout a jen sleduje, jak se k němu blíží smrt. Buší zajíci srdce čím dál rychleji? Oddychuje sípavě, jako by se dusil? Je v jeho strachu i dychtivá nedočkavost, nebo jenom smrt?

Objal mě a přitáhl mě k sobě. Jeho dlaně mě na nahých pažích hřály. Dneska se napil něčí krve a vypůjčil si jeho teplo. Ale všichni mu krev dávali ochotně, a dokonce nedočkavě. Jako Pán města se nikdy nemusí o dárce prosit. Krev je ale jediná tělesná tekutina, kterou s ním nejsem ochotná sdílet. Přejela jsem dlaněmi pod krátkým sakem po hedvábí jeho košile. Toužila jsem se stulit v ukradeném žáru jeho těla. Ráda bych hladila drsné plátno a vychutnávala si ten kontrast proti hladkému hedvábí. Jean-Claude vždycky představoval pastvu pro všechny smysly. Oblečením počínaje.

Lehce mě políbil na rty. Poučili jsme se, že se rtěnka stírá. Pak naklonil hlavu ke straně a dýchl mi na tvář a dolů na krk. Cítila jsem jeho dech na kůži jako ohnivou čáru. Promluvil s ústy těsně nad velkou tepnou na mém krku. "Jsi dneska tak krásná, ma petite." Znovu něžně přitiskl rty k mé kůži. Přerývaně jsem se nadechla a odtáhla se od něj.

Lehký polibek těsně nad velkou tepnu na krku se mezi upíry považuje za pozdrav. Je to gesto vyhrazené jen nejbližším přátelům. Je to projev veliké důvěry a lásky. Odmítnout ho znamená, že se zlobíte nebo tomu druhému nevěříte. Pořád mi to připadá příliš intimní, než aby se to předvádělo na veřejnosti, ale už jsem viděla, že se takhle zdraví i s jinými lidmi, a také, že po odmítnutí tohoto gesta začíná boj. Je to prastarý pohyb, který se prostě zase vrací do módy. Vlastně se z toho stával cool pozdrav mezi celebritami a podobnými lidmi. Mně to připadá lepší než líbat vzduch vedle něčího obličeje.

Vrchní mi přidržel židli. Odmítla jsem to mávnutím ruky. To není feminismus, ale nedostatek grácie. Nikdy se mi nepodařilo nechat se zasunout pod stůl bez toho, že by mi židle potloukla nohy, nebo jsem vždycky zůstala tak daleko, že jsem se musela stejně přisunout sama. Takže ať jde do háje, radši si to udělám sama.

Jean-Claude s úsměvem sledoval, jak se židlí zápolím, ale pomoc mi nenabídl. Kdyby to udělal, aspoň bych se s ním konečně rozešla. Elegantně klesl na židli. Byl to skoro frajerský kousek, ale on byl jako kočka. Dokonce i v klidu byl znát potenciál svalů pod jeho kůží a jeho zevnějšek byl naprosto mužný. Dřív jsem si myslela, že to je upíří klam. Ale tohle byl prostě on, jenom on.

Zavrtěla jsem hlavou.

"Co je, ma petite?"

"Než jsem tě viděla, připadala jsem si ohromně přitažlivá. Teď se cítím jako ošklivá nevlastní sestra."

"Ts, ts, ts. Přece víš, jak jsi rozkošná, ma petite. Mám přiživit tvou marnivost tím, že ti budu říkat, jak moc?"

"Nečekám na tvoje lichotky." Ukázala jsem na něj a znovu zavrtěla hlavou. "Vypadáš báječně."

Usmál se a sklonil hlavu, takže se mu vlasy nahrnuly dopředu. "Merci, ma petite."

"Ty vlasy sis nechal narovnat?" zeptala jsem se. "Vypadají skvěle," dodala jsem rychle a byla to pravda, ale já doufala, že nevydrží tak dlouho jako trvalá. Mám ráda jeho kudrnaté vlasy.

"Co bys řekla, kdyby to tak bylo?"

"Kdyby to tak bylo, řekl bys mi to. Teď mě jenom škádlíš."

"Nebylo by ti líto, že jsem přišel o své kudrnaté kadeře?" zajímal se.

"Třeba bych mohla udělat totéž," prohlásila jsem.

Vytřeštil oči v předstíraném děsu. "Mon Dieu, jistě bys neobětovala svůj nejdražší klenot, ma petite." Posmíval se mi, ale na to jsem byla zvyklá.

"Netušila jsem, že je dokážeš takhle napnout," poznamenala jsem.

Jeho úsměv se ještě rozšířil. "A já jsem nevěděl, že dokážeš ukrýt pistoli pod tak... tenkými šaty."

"Dokud se nezačnu s někým objímat, nepozná to."

"To je naprostá pravda."

Přišel číšník a ptal se, jestli chceme něco k pití. Já si objednala vodu a coca-colu. Jean-Claude nechtěl nic. Kdyby si měl něco objednat, bylo by to víno.

Jean-Claude si přesunul židli, takže seděl skoro vedle mě. Až nám přinesou večeři, vrátí se zase na místo. Ale výběr jídla byl součástí zábavy. Trvalo mi několik společných večeří, než mi došlo, po čem Jean-Claude touží - ne, skoro to potřebuje. Jsem Jean-Claudeova lidská služebnice. Mám jeho tři znamení. Jedním z vedlejších účinků druhého znamení je to, že skrze mě může přijímat pevnou potravu. Kdybychom se dlouho plavili po moři, nemusel by vysávat žádného z lidí na lodi. Nějakou dobu by dokázal přežít mým prostřednictvím. Mým prostřednictvím může také jídlo ochutnat.

Poprvé po skoro čtyřech stech letech může okusit potravu. Já ji musím sníst, ale on si může jídlo vychutnat. V porovnání s ostatními věcmi, které naším spojením získal, je to triviální, ale mně připadá, že tohle ho těší ze všeho nejvíc. Objednával jídlo s dětinskou radostí, díval se, jak jím, a přitom si je vychutnával. V soukromí se převalil na záda jako kočka a ruce si přitiskl k ústům, jako by se snažil zachytit každičkou příchuť. To je jediná roztomilá věc, jakou kdy dělal. Je senzační, smyslný, ale málokdy roztomilý. Když jsem začala jíst s ním, přibrala jsem za šest týdnů tři kila.

Přehodil ruku přes opěradlo mé židle a společně jsme četli jídelní lístek. Naklonil se těsně ke mně, takže mě jeho vlasy lechtaly na tváři. Na kůži mě hladila vůně jeho parfému, ne, pardon, kolínské. I když jestli to, co používá Jean-Claude, je kolínská, je Brut sprej proti hmyzu.

Odsunula jsem hlavu z blízkosti jeho vlasů. Hlavně proto, že když ho cítím takhle blízko u sebe, nedokážu myslet na nic jiného. Možná, že kdybych přijala jeho nabídku a přestěhovala se k němu do Cirkusu prokletých, jeho žár by trochu pohasl. Ale já si v rekordním čase pronajala vlastní dům uprostřed pustiny, takže sousedům nehrozí, že je někdo postřílí. To byl důvod, proč jsem se vystěhovala z posledního bytu. Nechci vlastní dům. Nejsem ten typ. Mně nejlíp vyhovuje bydlení v kondominiu. Ale i tam máte sousedy.

Sametové ozdoby jeho saka mě škrábaly na nahém rameni. Položil mi ruku na rameno a hladil mi kůži konečky prstů. Nohou se mi otíral o stehno a já si uvědomila, že jsem neslyšela vůbec nic z toho, co říkal. Sakra, to je ale trapas.

Přestal povídat a ze vzdálenosti pár desítek centimetrů na mě hleděl těma zvláštníma očima. "Říkal jsem, jak bych si představoval menu. Slyšela jsi vůbec něco?"

Zavrtěla jsem hlavou. "Nezlob se."

Zasmál se a ten zvuk mi ulpěl na těle jako předtím jeho dech. Je to jeden z mírnějších upířích triků a my ho používali jako předehru na veřejnosti. V soukromí děláme jiné věci.

Zašeptal mi do tváře. "Neomlouvej se, ma petite. Dobře víš, jak mě těší, že na tebe působím tak... opojně."

Ještě jednou se zasmál a já ho odstrčila. "Běž si sednout na svoji stranu stolu. Už jsi tady dost dlouho, aby sis vybral, co budeš chtít."

Poslušně si židli přesunul. "Já už to, co chci, mám, ma petite."

Musela jsem sklopit oči a vyhnout se jeho pohledu. Po krku mi do tváře stoupal ruměnec a já tomu nedokázala zabránit.

"Ale jestli myslíš, co budu chtít k večeři, tak to je docela jiný problém," dodal.

"Jsi jako osina v zadku," zlobila jsem se.

"A na spoustě dalších míst," upozornil.

Netušila jsem, že se dokážu červenat ještě víc. Spletla jsem se. "Nech toho."

"Mám radost, že dokážu, aby ses červenala. Je to rozkošné."

Tón v jeho hlase mě i proti mé vůli rozesmál. "Tohle nejsou šaty, ve kterých bych chtěla být rozkošná. Snažila jsem se vypadat sexy a rafinovaně."

"Copak nemůžeš být současně rozkošná i sexy a rafinovaná? Copak se něco z toho vylučuje?"

"To bylo mazané," pochválila jsem ho.

Rozšířil oči, pokoušel se vypadat nevinně, ale nepovedlo se mu to. Je všechno možné, ale rozhodně ne nevinný.

"Takže začneme diskutovat o té večeři?" navrhla jsem.

"Říkáš to, jako by to byla nepříjemná nádeničina."

Povzdychla jsem si. "Než ses objevil, považovala jsem jídlo za něco, co konzumujeme, abychom neumřeli. Nikdy nebudu do jídla zamilovaná jako ty. Pro tebe je to skoro fetiš."

"To snad ne, ma petite."

"Tak tedy koníček."

Přikývl. "Možná."

"Řekni mi, co by sis dal, a můžeme se o tom bavit."

"Chci po tobě, abys jen ochutnala, co si objednám. Nemusíš to sníst."

"Ne, už žádné ochutnávání. Přibrala jsem. Nikdy předtím jsem neztloustla."

"Prý jsi přibrala dvě kila. I když jsem ta strašlivá dvě kila usilovně hledal, nikde jsem je nedokázal objevit. To znamená, že teď vážíš pětapadesát, je to tak?"

"Správně."

"Ach, ma petite, začínáš být jako Gargantua."

Podívala jsem se na něj a nebyl to přátelský pohled. "Nikdy si nedobírej ženu kvůli její váze, Jean-Claude. A rozhodně ne Severoameričanku žijící ve dvacátém století."

Rozpřáhl ruce. "Nejpokorněji se omlouvám."

"Když se omlouváš, pokus se, aby ses při tom nesmál. Trochu to kazí efekt," upozornila jsem ho.

Úsměv se mu rozšířil, až mu byly vidět tesáky. "Pokusím se zapamatovat si to pro budoucnost."

Vrátil se číšník s pitím. "Chcete si objednat, nebo mám přijít za chvilku?"

Jean-Claude se na mě podíval.

"Ještě pár minut."

Vyjednávání začalo.

O dvacet minut později jsem potřebovala další kolu a byli jsme rozhodnutí, co si dáme. Přišel k nám číšník a vyčkával s připravenou tužkou.

S předkrmem jsem vyhrála já, takže si žádný nedáme. Vzdala jsem se salátu a dovolila mu polévku. Bramborovou s pórkem, takže žádný problém. A oba chceme steak.

"Petite cut," řekla jsem číšníkovi.

"A jak ho chcete udělaný?"

"Půlku propečenou a půlku polosyrovou."

Číšník si mě změřil. "Pardon, madam?"

"Je to dvěstěgramový steak, že?"

Přikývl.

"Rozkrojte ho napůl, sto gramů propečte a sto gramů udělejte polosyrových."

Zamračil se na mě. "Obávám se, že to nebude možné."

"Za tyhle peníze byste sem měli přivést krávu a u stolu ji rituálně obětovat. Prostě to udělejte." Podala jsem mu jídelní lístek. Vzal si ho.

Pořád ještě zamračeně se obrátil k Jean-Claudeovi. "A vy, pane?"

Jean-Claude mu věnoval slabý úsměv. "Já si dnes k jídlu nic nedám."

"A budete si přát k večeři víno, pane?"

Ani nezaváhal. "Já nepiju - víno."

Vyprskla jsem kolu na ubrus. Číšník na mě skoro použil Heimlichův hmat. Jean-Claude se smál, až mu z koutků očí vytryskly slzy. V tomhle světle jsem to nemohla vidět, ale věděla jsem, že jeho slzy jsou zbarvené dočervena. Byla jsem si jistá, že až si je přestane utírat, budou na plátěném ubrousku růžové skvrny. Číšník se dal na útěk, aniž by vtip pochopil. Hleděla jsem přes stůl na usmívajícího se upíra a moc by mě zajímalo, jestli mi ten vtip došel, nebo jestli si dělal legraci ze mě. Občas si nejsem jistá, kterým směrem hlína na hrobě povolí.

Ale když mi přes stůl podal ruku, vzala jsem ho za ni. Rozhodně jsem terčem vtipu byla já.

8

Zákusek byl tvarohový koláč s ostružinami a čokoládou. Trojnásobné ohrožení jakékoli diety. Po pravdě řečeno mám nejradši koláč jenom s tvarohem. Všechno ovoce kromě jahod a čokoláda jenom zakryjí čistou chuť smetany a tvarohu. Ale Jean-Claudeovi to chutná a dezert byl místo vína, které jsem si odmítla k večeři dát. Nesnáším chuť alkoholu. Takže zákusek vybral Jean-Claude. A kromě toho v téhle restauraci obyčejný tvarohový koláč nepodávají. Asi to není dost vybrané.

Snědla jsem koláč, chvíli po talíři honila poslední čokoládovou hoblinku a pak jsem ho odsunula. Byla jsem nacpaná. Jean-Claude natáhl ruce na ubrus, opřel se bradou o předloktí a nehybně se snažil užít si poslední zbytky chuti. Mžoural na mě, jako by se probral z transu. S hlavou pořád ještě opřenou o ruku řekl: "Nechala jsi trochu šlehačky, ma petite."

"Už nemůžu," bránila jsem se.

"Tohle je opravdová šlehačka. Rozplývá se na jazyku a klouže po patře."

Zavrtěla jsem hlavou. "Mám dost. Jestli ještě něco sním, bude mi špatně."

Dlouze a ztrápeně si oddechl a posadil se. "Jsou chvíle, kdy jsem z tebe zoufalý, ma petite."

Usmála jsem se. "To je zvláštní, že si o tobě občas myslím totéž."

Sklonil hlavu v maličké úkloně. "Touché, ma petite, touché." Zahleděl se přes mé rameno a ztuhl. Ale úsměv mu z tváře nezmizel. Byl naprosto průzračný. Z jeho obličeje byla zase nic neříkající maska. A já se ani nemusela otočit, abych věděla, že za mnou někdo je. Někdo, z koho má strach.

Podařilo se mi upustit ubrousek a zachytit ho levou rukou. Pravou jsem vytáhla firestar. Když jsem se zase posadila, měla jsem ruku s pistolí na klíně. I když střílet v Demiche's není zrovna nejlepší nápad. No co, nebude to první hloupý nápad, jaký jsem kdy měla.

Otočila jsem se a viděla, jak k nám mezi stoly a vším křišťálem kráčí nějaký pár. Žena vypadala hodně vysoká, dokud jste se nepodívali na její podpatky. Jehlové, aspoň dvanáct centimetrů. Já bych si na nich zlámala kotníky. Měla přiléhavé bílé šaty s hranatým výstřihem. A daleko dražší než všechno, co mám já na sobě. I kdybych k tomu přihodila i pistoli. Vlasy měla světlounce blond, až skoro bílé, takže jí ladily se šaty. Kolem ramen se jí vinul jednoduchý bílý norkový šál. Vlasy měla na temeni sepnuté do drdolu třpytivým stříbrem s ohnivě zářícími diamanty, které jí lemovaly vlasy jako korunka. Byla bílá jako křída a i přes profesionální make-up mi bylo jasné, že se dneska večer ještě nenapila.

Muž byl člověk, ale vyzařovala z něho taková vibrující energie, že bych to byla ochotná odvolat. Byl opálený do nádherného sytého odstínu hnědi, jakého může dosáhnout olivová kůže. Vlasy měl hnědé a nádherně kudrnaté, po stranách vyholené, ale vpředu se mu kroutily skoro až k očím. Ty byly čistě hnědé a pozorovaly Jean-Claudea nehybným spokojeným pohledem. Ale byla to spíš temná radost. Na sobě měl bílý plátěný oblek doplněný hedvábnou vázankou.

Zastavili se u našeho stolu, přesně jak jsem očekávala. Mužova hezká tvář se obracela pouze k Jean-Claudeovi. Jako bych tu nebyla. Měl velice ostré rysy, vysoké lícní kosti a zahnutý nos. Přidat v každém směru pár centimetrů a vypadal by přátelsky. Takhle ale byl zvláštní a podmanivý a byl nesmírně mužně hezký.

Jean-Claude vstal s rukama volně u boků, tvář měl krásnou a bez výrazu. "Yvette, tak dlouho jsme se neviděli."

Nádherně se usmála. "Velice dlouho, Jean-Claude. Pamatuješ se na Balthasara?" Dotkla se mužovy ruky a on ji poslušně objal kolem pasu. Cudně ji políbil na tvář. Pak na mě poprvé pohlédl. Takhle se na mě ještě žádný muž nedíval. Kdyby to byla žena, řekla bych, že žárlí. Upírka mluvila dokonalou angličtinou s francouzským akcentem.

"Ovšemže si ho pamatuji," přisvědčil Jean-Claude. "Na čas strávený s Balthasarem se nedá jen tak zapomenout."

Muž se obrátil k Jean-Claudeovi. "Ale nebyl tak pozoruhodný, abys s námi zůstal." I on mluvil jako Francouz, ale byl v tom náznak nějakého jiného jazyka. Bylo to, jako když smícháte rudou a modrou, takže dostanete purpur.

"Jsem teď vládce vlastního území. O tom přece každý sní."

"Někteří sní o místě v radě," poznamenala Yvette. Hlas měla pořád lehce pobavený, ale teď v něm byl další podtón. Jako když plavete v kalné vodě a víte, že tam jsou žraloci.

"Po takových závratných výšinách já netoužím," prohlásil Jean-Claude.

"Vážně?" divila se Yvette.

"Opravdu," trval na svém Jean-Claude.

Usmála se, ale její oči zůstaly nepřítomné a prázdné. "To se uvidí."

"Není tu nic k vidění, Yvette. Jsem spokojený s tím, jak na tom jsem."

"Pokud to tak je, nemáš se od nás čeho obávat."

"Nemáme se čeho bát tak jako tak," poznamenala jsem. Při těch slovech jsem se usmívala.

Oba na mě pohlédli, jako když pes předvede nějaký zajímavý kousek. Vážně jsem je začínala nesnášet.

"Yvette s Balthasarem jsou vyslanci rady, ma petite."

"No výborně," pochválila jsem je.

"Zřejmě jsme na ni neudělali zvláštní dojem," prohlásila Yvette. Otočila se teď tváří přímo ke mně. Oči měla zelenavě šedé a kolem zorniček se jí míhaly drobounké žlutavé flíčky. Cítila jsem, jak se mě pokouší očima ovládnout, ale nefungovalo to. Z její energie mi naskočila husí kůže, ale přesto si mě nedokázala pohledem podmanit. Byla hodně mocná, ale nebyla to vznešená upírka. Její stáří jsem vnímala jako tupou bolest v hlavě. Poslední takhle starý upír, se kterým jsem se potkala, se mnou pořádně zametl. Ale Nikolaos byla vládkyně města, a to Yvette nikdy nebude. Když upír nedosáhl postavení vládce za tisíc let, pak už jím nebude nikdy. Každý upír získává s věkem moc a schopnosti, ale má to meze. A Yvette už své hranice dosáhla. Hleděla jsem jí upřeně do očí, její energie mi brněla na kůži, ale dojem to na mě neudělalo.

Zamračila se. "Velice působivé."

"Díky," opáčila jsem.

Balthasar ji obešel a klekl si přede mnou na jedno koleno. Položil ruku na opěradlo mé židle a naklonil se ke mně. Jestliže Yvette není upíří paní, nemůže být jejím lidským služebníkem. Takového spojení je schopný jedině upíří vládce. A to znamená, že patří někomu jinému. Někomu, s kým jsem se ještě nesetkala. Proč jen mám pocit, že se s ním brzy potkám?

"Můj pán je člen rady," chlubil se Balthasar. "Vůbec netušíš, jakou mocí vládne."

"Zkus hádat, jestli mi na tom záleží."

Ve tváři se mu objevil vztek. Oči mu ztmavly a pevně sevřel opěradlo židle. Druhou ruku mi položil na stehno těsně nad kolenem a zmáčkl. Už mám se stvůrami dost zkušeností, abych věděla, co dokáže nadpřirozená síla. Zaťal mi prsty do masa a mně bylo jasné, že dokáže stisknout natolik, až mi praskne sval a bude vidět holá kost.

Popadla jsem ho za hedvábnou kravatu, přitáhla si ho blíž a vrazila mu hlaveň firestaru do prsou. Ze vzdálenosti pár centimetrů jsem sledovala překvapení v jeho tváři.

"Vsaď se, že ti dokážu do hrudníku prostřelit díru dřív, než mi stačíš rozdrtit nohu."

"To by ses neodvážila."

"A proč ne?" zajímala jsem se.

V očích se mu mihl strach. "Jsem lidský služebník člena koncilu."

"To nezabralo," odtušila jsem. "Zkus dveře číslo dvě."

Zamračil se na mě. "Nerozumím."

"Navrhni lepší důvod, aby tě nezabila," poradil mu Jean-Claude.

"Jestli mě zastřelíš tady přede svědky, půjdeš do vězení."

Povzdychla jsem si. "Jo tohle." Trhla jsem kravatou, takže se naše tváře skoro dotýkaly. "Pomalu mě pusť a já nezmáčknu kohoutek. Zkus mi ještě jednou ublížit a já to policii už nějak vysvětlím."

Zíral na mě. "Ty bys to vážně udělala."

"Já neblufuju, Balthasare. Zapamatuj si to pro budoucnost a třeba tě nebudu muset zabít."

Jeho ruka povolila a pomalu se odtáhla. Nechala jsem ho ustoupit. Jeho kravata mi klouzala mezi prsty jako rybářský vlasec. Zase jsem se opřela. Pistole byla celou dobu skrytá pod ubrusem. Byla jsem diskrétnost sama.

Ale stejně se u nás objevil číšník. "Nějaký problém?"

"Vůbec ne," řekla jsem.

"Doneste nám prosím účet," požádal Jean-Claude.

"Hned to bude," přisvědčil číšník. Trochu nervózně sledoval, jak se Balthasar zvedá na nohy. Pokoušel se rukou uhladit záhyby na lněných kalhotách, ale se lněným plátnem toho moc nesvedete. Vážně není určené na to, aby se v něm klečelo.

"První kolo jste vyhráli, Jean-Claude. Ale dej si pozor, aby to nebylo Pyrrhovo vítězství," prohlásila Yvette. Společně s Balthasarem odešli a ani se neposadili ke stolu. Nejspíš nemají hlad.

"O co tu jde?" chtěla jsem vědět.

Jean-Claude se posadil. "Yvette se pokouší vlichotit členům koncilu a Balthasar je lidský služebník jednoho z nejmocnějších členů."

"Proč jsou tady?"

"Jsem přesvědčený, že je to kvůli panu Oliverovi."

Pan Oliver byl nejstarší upír, se kterým jsem se kdy setkala. Dokonce i nejstarší ze všech, o nichž jsem slyšela vyprávět. Byl přes milion let starý. To není vtip, přes milion let, věřte, nebo ne. Pro ty, kdo se zabývají pravěkem: ano, opravdu to znamená, že nebyl homo sapiens. Byl to homo erektus a mohl se pohybovat venku i během dne. Na přímém slunci jsem ho ovšem nikdy neviděla. Byl to jediný upír, který mě dokázal ošálit natolik, že jsem si chvilku myslela, že je člověk. To je ohromná ironie, protože ve skutečnosti nebyl člověk ani trochu. Měl v plánu sejmout Jean-Claudea, podmanit si všechny místní upíry a přimět je, aby začali vraždit lidi. Oliver byl přesvědčený, že takové krveprolití přinutí úřady, aby zase postavily upíry mimo zákon. Měl za to, že kvůli zákonným právům se vampyrismus příliš rychle rozšíří a upíři vyhladí lidskou rasu. Já s ním napůl souhlasila.

Jeho plán by fungoval, kdybych ho nezabila. Jak se mi ho podařilo zabít, je dlouhé vyprávění, ale skončila jsem v kómatu. Týden jsem o sobě nevěděla, byla jsem docela mimo a tak blizoučko smrti, že doktoři nevěděli, jak jsem to mohla přežít. Za prvé neměli moc jasno v tom, proč jsem v kómatu, a navíc nikdo neměl chuť vysvětlovat upíří znamení a upíry druhu homo erektus.

Zahleděla jsem se na Jean-Claudea. "Tomu pomatenému zmetkovi, co se tě o loňském Halloweenu pokoušel dostat?"

"Oui."

"A co s ním?"

"Byl členem koncilu."

Skoro jsem se rozesmála. "To ani náhodou. Byl sice starý, starší než hřích, ale takovou moc zase neměl."

"Říkal jsem ti, že souhlasil, že omezí svoji moc, ma petite. Netuším, kým nebo čím býval dřív, ale jako člen rady byl známý jako Zemětřas."

"Co prosím?"

"Pouhou svojí silou dokázal vyvolat zemětřesení."

"To není možné," namítla jsem.

"Ale ovšem, ma petite. Souhlasil s tím, že nedovolí, aby město pohltila země, protože by se to přičítalo zemětřesení. Chtěl, aby se krveprolití dávalo za vinu upírům. Vzpomínáš si přece na jeho plán zahnat upíry do ilegality. To by zemětřesení nedokázalo. Ale pořádný masakr ano. Nikdo, dokonce ani ty, nevěří, že by nějaký upír mohl vyvolat zemětřesení."

"Docela správně, já tomu nevěřím." Zahleděla jsem se do jeho ustarané tváře. "Ale ty to myslíš vážně."

"Smrtelně vážně, ma petite."

To bylo příliš, abych to dokázala najednou vstřebat. Když o něčem pochybujete, nevšímejte si toho a naprosto nezaujatě pokračujte. "Tak jsme dostali člena rady. A co má být?"

Zavrtěl hlavou. "Ty nemáš strach z ničeho, ma petite. Copak nechápeš, v jakém jsme všichni nebezpečí?"

"Ne, a co myslíš tím, že všichni jsme v nebezpečí? Komu kromě nás dvou ještě něco hrozí?"

"Všem našim blízkým," prohlásil.

"Definuj všem," dožadovala jsem se.

"Všem mým upírům a každému, o kom se rada bude domnívat, že patří k tobě."

"Larrymu?" zeptala jsem se.

Povzdychl si. "Třeba."

"Neměla bych mu zavolat a varovat ho? Jak vážná je ta hrozba?"

"To netuším. Zatím nikdo nezabil člena koncilu, aniž by zaujal jeho místo."

"Zabila jsem ho já, ne ty."

"Jsi moje lidská služebnice. Cokoli uděláš, považuje rada zprostředkovaně za moje jednání."

Hleděla jsem na něj. "Chceš říct, že každého, koho zabiju, připíšou tobě?"

Přikývl.

"Když jsem Olivera zabila, nebyla jsem ještě tvoje služebnice."

"Tuhle informaci jsem si nechal pro sebe."

"Ale proč?"

"Ma petite, mě možná neusmrtí, ale lovec upírů, který zabil člena koncilu, musí být popraven. Došlo by k tomu bez soudu nebo jakýchkoli pochybností."

"I když jsem teď tvá lidská služebnice?"

"To by tě mohlo zachránit. Jeden z našich nejpřísněji dodržovaných zákonů zní, nezabiješ cizího služebníka."

"Takže protože jsem tvá služebnice, nemůžou mě zabít."

"Ale můžou ti ublížit, ma petite. Můžou ti způsobit tak velikou újmu, že si budeš přát vlastní smrt."

"Myslíš, že mě budou mučit?"

"Ne v běžném smyslu. Ale mistrovsky ovládají umění přijít na to, co tě nejvíc ze všeho děsí a jak to použít proti tobě. Využijí to, po čem toužíš, a podle libosti změní vše, čím jsi kdy byla."

"Už jsem se setkala s upířími vládci, kteří dokázali vycítit něčí nejhlubší touhy a použít je proti němu."

"Všechno, co ses o nás zatím dozvěděla, ma petite, je jako vzdálený sen. Ale koncil je realita. Oni jsou ty děsivé přízraky, z nichž my ostatní čerpáme moc. Dokonce i my z nich máme strach."

"Yvette ani Balthasar mi až tak děsiví nepřipadali."

Pohlédl mi do očí. Na jeho tváři nebyl vůbec žádný výraz. Byla jako maska, milá, přívětivá a nic neříkající. "Jestli ti nenahánějí strach, ma petite, je to jenom proto, že je neznáš. Yvette dělá radě poskoka, protože jsou dost mocní, aby jí zajistili hladký přísun obětí."

"Obětí? Teď nemluvíš o lidské potravě, že ne?"

"Mohou to být lidé. Ale Yvette považují za zvrácenou dokonce i ostatní upíři."

Nebyla jsem si jistá, že to chci vědět, ale přeci jen... "V jakém ohledu zvrácenou?"

Povzdychl si a sklopil oči ke svým dlaním. Ležely naprosto nehybně na ubruse. Bylo to, jako by se ode mě odtahoval. Jeho obranné mechanismy zase zaklaply na svá místa. Změnil se v Jean-Claudea, Pána města. Vědomí té proměny mě šokovalo. Probíhala tak postupně, že jsem si ani neuvědomila, že se mnou na našich schůzkách je to někdo jiný. Nevím, jestli byl víc sám sebou, nebo tím, kým si myslel, že bych ho chtěla mít, ale byl daleko víc "uvolněný" a méně ve střehu. Při pohledu na to, jak sedí proti mně a nasazuje si masku pro veřejnost, mě málem přemohla deprese.

"Yvette má ráda mrtvé."

Zamračila jsem se na něj. "Je to přece upírka. To sis mohl ušetřit."

Změřil si mě, a nebyl to laskavý pohled. "Nebudu tady sedět a diskutovat s tebou, ma petite. Spáváš v mojí posteli. Ale kdybych byl zombie, ani by ses mě nedotkla."

"To je pravda." Pár vteřin trvalo, než mi došlo, co právě řekl. "Chceš říct, že Yvette má ráda sex se zombiemi? Se skutečnými hnijícími mrtvolami?"

"Ano, mimo jiné."

Nedokázala jsem skrýt znechucení. "Panebože, to je..." Nedostávalo se mi slov. Pak mě jedno napadlo. "Ona je nekrofilka."

"Když nic jiného nemá k dispozici, vezme zavděk i mrtvolou, ale největší potěšení má z hnijícího oživlého těla. Tvoje schopnosti by jí připadaly nanejvýš zajímavé, ma petite. Mohla bys jí probouzet nekonečný proud partnerů."

"Nemohla bych probouzet mrtvé pro její zábavu."

"Zpočátku jistě ne," přisvědčil.

"Ne, za žádných okolností."

"Koncil zná způsob, jak nalézt okolnosti, které tě donutí udělat skoro cokoli."

Hleděla jsem mu do tváře a moc jsem si přála, abych z ní dokázala něco vyčíst. Ale rozuměla jsem mu. Už se před nimi začal skrývat. "V jak velkém jsme průšvihu?"

"V dost velkém na to, abychom se z něj už nevyhrabali, jestli se tak rada rozhodne."

"Možná jsem neměla vytahovat pistoli," uvažovala jsem.

"Asi ne," přikývl.

Přinesli nám účet. Zaplatili jsme a odešli. Cestou ven jsem se zastavila na toaletě a vytáhla zbraň. Jean-Claude si vzal klíče od mého auta, abych se nemusela starat o nic jiného než o pistoli. Z toalety ke dveřím to bylo jen pár kroků. Černá pistole proti černým šatům. Buď si jí nikdo nevšiml, nebo se do toho nechtěli plést. Změnilo se vůbec něco?

9

Parkoviště byla temná plocha s proudy světla ozařujícími nablýskaná auta. Převládaly tu značky jako jaguar, volvo a mercedes. Na opačném konci řady jsem zahlédla svůj džíp, ale jak jsme kráčeli mezi auty, ztratila jsem ho zase z dohledu. Jean-Claude držel klíčky od vozu v dlani, aby necinkaly. Teď jsme se nedrželi za ruce ani nic podobného. Firestar jsem měla v obou rukou. Mířila jsem k zemi, ale byla jsem v pohotovosti. Rozhlížela jsem se po parkovišti. Těkala jsem pohledem sem a tam. Vůbec jsem se za to nestyděla. Policista by i z velké dálky poznal, co dělám. Pátrala jsem po možném nebezpečí, hledala jsem svůj terč.

Připadala jsem si hloupě a byla jsem nervózní. Měla jsem nahá ramena a po zádech mi skoro běhal mráz. Je to pitomost, ale připadala bych si líp v džínách a tričku. Bezpečněji.

"Myslím, že tu nejsou," řekla jsem tiše.

"To máš rozhodně pravdu, ma petite. Yvette s Balthasarem nám předali zprávu a pospíchali za svými pány."

Podívala jsem se na něj a pak jsem zase věnovala pozornost parkovišti. "Tak proč mám bojovou náladu?"

"Protože koncil cestuje s doprovodem. Yvette s Balthasarem nebyli poslední, koho dnes potkáme, ma petite. To ti můžu slíbit."

"Super."

Obešli jsme poslední auto, které nás dělilo od mého džípu. Opíral se o něj nějaký muž. Firestar zničehonic zamířil na něj. Vůbec jsem nepřemýšlela, to jen zapůsobila moje paranoia - tedy pardon, opatrnost.

Jean-Claude vedle mě naprosto znehybněl. Staří upíři to dokážou - vypadá to, jako by se docela zastavili, přestali dýchat, přestali se pohybovat, přestali dělat úplně všechno. Jako by úplně zmizeli, když je spustíte z očí.

Muž opřený o džíp byl bokem k nám. Právě si zapaloval cigaretu. Mohli byste si myslet, že nás neviděl, ale já si byla jistá, že to tak není. Mířila jsem na něj pistolí. Věděl, že tam jsme. Zápalka zazářila a osvětlila jeden z nejdokonalejších profilů, jaký jsem kdy viděla. V jejím světle se třpytily jeho zlaté, po ramena dlouhé vlasy, které mu v hustých vlnách rámovaly obličej. Odhodil sirku na zem nacvičeným pohybem ruky. Vyndal cigaretu z úst a obrátil tvář k nebi. Světlo pouliční lampy se odráželo v jeho tváři a na zlatých vlasech. Vyfoukl z kouře tři dokonalé kroužky a rozesmál se.

Ten smích mi přeběhl po zádech, jako by se mě dotkl. Zachvěla jsem se a divila se, jak jsem ho sakra mohla považovat za člověka.

"Ashere," oslovil ho Jean-Claude. Vyslovil to jediné slovo bez emocí a jako by nic neznamenalo. Musela jsem se přemáhat, abych se k Jean-Claudeovi neotočila. Věděla jsem, kdo je Asher, i když jenom z vyprávění. Asher a jeho lidská služebnice Julianna cestovali s Jean-Claudem několik desítek let Evropou. Byli ménageŕ trois a pro Jean-Claudea byli skoro jako rodina. Nebo aspoň tím, co jí bylo nejpodobnější od doby, kdy se stal upírem. Jean-Claudea zavolali k umírající matce. Ashera s Juliannou dostala církev. Rozumějte lovci čarodějnic.

Asher se otočil a ukázal nám svoji pravou líc. Pouliční světlo, které jako by jeho levou tvář laskalo, teď zhrublo. Pravá polovina jeho obličeje vypadala, jako by byla celá z vosku. Jizvy po spáleninách, poleptání kyselinou a po svěcené vodě. Upírům se poranění způsobená posvěcenými předměty nehojí. A kněží měli představu, že z Ashera ďábla vypálí. Svěcenou vodou. Kapku po kapce.

Dál jsem na něj mířila zbraní. Pevně a bez sebemenšího zakolísání. Nedávno jsem viděla horší věci. Setkala jsem se s upírem, kterému obličej na jedné straně docela shnil. Oko se mu kutálelo v prázdné oční jamce. V porovnání s ním byl Asher kluk na obálku časopisu. Jediným důvodem, proč jeho zjizvení působilo tak děsivě, bylo, že jinak byl úplně dokonalý. Díky tomu to bylo horší, jakoby obscénnější. Jeho oči a střední část obličeje nechali na pokoji, takže nos a plná ústa spočívaly uprostřed moře jizev. Jean-Claude ho zachránil, ještě než ho inkvizitoři zabili, ale Juliannu upálili jako čarodějnici.

Asher Jean-Claudeovi smrt ženy, kterou oba milovali, nikdy nezapomněl. Vlastně to poslední, co se ke mně doneslo, bylo, že požaduje můj život. Jako odvetu chce zabít Jean-Claudeovu služebnici. Rada ho prozatím nevyslyšela.

"Pomalu ustup od toho džípu," přikázala jsem mu.

"Zastřelila bys mě kvůli tomu, že se ti opírám o auto?" Jeho příjemný hlas zněl pobaveně. Tónem a tím, jak volil slova, mi připomněl první setkání s Jean-Claudem. Asher se tělem odrazil od auta a stál na nohou. Vyfoukl na mě kroužek kouře a znovu se zasmál.

Ten zvuk mi přejel po kůži jako hebký dotek kožešiny: jemný, ale trošku v něm byla cítit smrt. Byl to Jean-Claudeův smích a mně to ani trochu nebylo příjemné.

Jean-Claude se zhluboka přerývaně nadechl a pokročil kupředu. Ale nepostavil se mi do rány ani mi neřekl, ať pistoli schovám. "Proč jsi přišel, Ashere?" V jeho hlase bylo cosi, co jsem slýchala zřídkakdy. Lítost.

"Zastřelí mě?"

"Zeptej se jí sám. Já žádnou zbraň nemám."

"Tak je to pravda. Nedokážeš svoji služebnici zvládnout."

"Nejlepší lidští služebníci jsou ti, kteří se ti sami vydají do rukou. Tomu jsi mě naučil ty, Ashere. Ty a Julianna."

Asher odhodil cigaretu na zem. Udělal dva rychlé kroky vpřed.

"Nedělej to," varovala jsem ho.

Ruce u boků měl sevřené do pěstí. Jeho vztek prozářil noc, jako když poblíž udeří blesk. "Nikdy, už nikdy nevyslovuj její jméno. Ty na to nemáš právo."

Jean-Claude se nepatrně uklonil. "Jak je libo. Takže co po nás chceš, Ashere? Anitě za chviličku dojde trpělivost."

Asher se na mě zahleděl. Prohlížel si mě od hlavy k patě, ale ne smyslně, i když i to v tom pohledu bylo přítomné. Spíš jako bych byla auto, o jehož koupi uvažuje. Jeho oči měly zvláštní, světle modrý odstín. "Vážně bys mě zastřelila?" Otočil hlavu tak, abych neviděla jizvy. Přesně věděl, která část bude ve stínu. Pak mi věnoval úsměv, který mě měl docela omráčit. Nezabralo to.

"Nepokoušej se mě okouzlit a řekni mi jeden důvod, proč bych tě neměla zabít."

Obrátil hlavu a proud zlatých vlasů mu zakryl pravou stranu obličeje. Kdybych v noci neviděla tak dobře, mohlo to jeho jizvy skrýt.

"Koncil zve Jean-Claudea, Pána města St. Louis, a jeho lidskou služebnici Anitu Blakeovou. Žádají vás, abyste se dostavili dnes v noci."

"Můžeš tu pistoli schovat, ma petite. Dokud nepředstoupíme před radu, jsme v bezpečí."

"Proč ne," souhlasila jsem. "Nedávno jsem ale slyšela, že tady Asher požaduje moji smrt."

"Koncil jeho žádost zamítl," poznamenal Jean-Claude. "Naši lidští služebníci jsou pro nás příliš cenní, než aby mohli souhlasit."

"To je naprostá pravda," souhlasil Asher.

Oba upíři se na sebe upřeně zahleděli. Čekala bych, že se pokusí změřit síly, ale neudělali to. Prostě tam jenom stáli a dívali se jeden na druhého. Jejich výraz neprozrazoval vůbec nic, a kdyby to byli lidé a ne stvůry, řekla bych, že se obejmou a smíří. Vzduch byl plný jejich trápení a mně došlo něco, co mě dřív ani nenapadlo. Kdysi se milovali. Jedině láska se může proměnit v tak trpký zármutek. Julianna je poutala k sobě, ale nemilovali jenom ji.

Je čas schovat zbraň, ale jako na zlost budu vidět z celého parkoviště. Vážně budu muset investovat do nějakého formálního kalhotového kostýmu. Schovávat zbraň pod šaty je otrava.

Na parkovišti kromě nás tří nikdo nebyl. Otočila jsem se k oběma upírům zády a zvedla šaty tak, abych mohla pistoli zastrčit do pouzdra.

"Kvůli mně se nemusíš upejpat," poznamenal Asher.

Uhladila jsem si šaty a potom jsem se otočila. "Jen si tak nefandi."

Usmál se. Výraz na jeho tváři byl pobavený, blahosklonný a ještě něco. To "něco" mi dělalo starosti. "Jsi tak cudná. Byla jsi také stydlivá, než na tebe narazil náš neodolatelný Jean-Claude?"

"To stačí, Ashere," brzdil ho Jean-Claude.

"Byla panna, než jsi ji měl?" Vyslovil to jako otázku, ale pak zvrátil hlavu a rozesmál se. Smál se tak, že se musel opřít o džíp. "Tak ty jsi zprznil pannu. No to prostě nemá chybu."

"Nebyla jsem panna a tobě do toho kurva nic není."

Přestal se smát tak naráz, až jsem sebou trhla. Sklouzl na zem a zůstal sedět na tmavé vozovce. Díval se na mě vzhůru clonou zlatých vlasů. Jeho světlé oči hleděly cize. "Takže ne panna, ale cudná."

"Už mám pro dnešek škádlení dost," prohlásila jsem.

"Hra teprve začíná," upozornil mě.

"Co má tohle znamenat?" divila jsem se.

"To znamená, ma petite, že nás očekává rada. Budou s námi hrát spousty různých her, a žádná z nich nebude příjemná."

Asher se zvedl na nohy, jako by ho někdo vytáhl na provázku. Zůstal stát a čistil si kalhoty. Pak si urovnal dlouhý černý převlečník. Na dlouhý kabát bylo moc teplo. Ne že by to pro něho mělo nějaký význam, ale bylo to divné. Upíři se vždycky spíš snaží splynout s davem. Napadlo mě, co asi pod pláštěm má. Pod kabátem, který vám sahá ke kotníkům, můžete schovat pořádně velikou bouchačku. Nikdy jsem sice nepotkala upíra, který by nosil zbraň, ale všecko je jednou poprvé.

Jean-Claude říkal, že jsme v bezpečí, dokud se nedostaneme před radu, ale to neznamená, že tam Asher nemůže vytáhnout zbraň a odprásknout nás. Schovat pistoli bez toho, že bych Ashera nejdřív prošacovala, bylo víc než neopatrné.

Vzdychla jsem.

"Co se děje, ma petite?"

Asher je upír. O co nebezpečnější by mohl být se střelnou zbraní? Ale nedalo mi to. "Jestli tomu dobře rozumím, pojede s námi Asher na tu schůzku v autě?"

"Musím, abych vám ukazoval cestu," prohlásil.

"Tak opři ruce o džíp."

Pobaveně a blahosklonně se na mě zamračil. "Jak prosím?"

"Je mi fuk, jestli jsi třeba další Antikrist, ale v mém vlastním autě nebudeš sedět za mnou, dokud si nebudu jistá, že nemáš zbraň."

"Ale ma petite, je to upír. Když bude sedět v autě za tebou, bude dost blízko na to, aby tě zabil i beze zbraně."

Zavrtěla jsem hlavou. "To máš pravdu. A já vím, že máš pravdu, ale tady nejde o logiku, Jean-Claude. Jde o to, že ho prostě nemůžu nechat, aby seděl vzadu, když nebudu vědět, co má pod pláštěm. Prostě nemůžu." Byla to pravda. Trochu paranoidní, ale pořád pravda.

Jean-Claude mě znal dost na to, aby se se mnou nehádal. "Tak dobrá, ma petite. Ashere, byl bys tak laskavý a otočil se k džípu?"

Asher se na nás zářivě usmál a zablýskal tesáky. "Ty mě chceš prohledat? Mohl bych tě holýma rukama roztrhat na kusy, a ty máš strach, jestli nemám zbraň?" Hlasitě se rozchechtal. Z toho zvuku se mi zježily chlupy. "To je ale roztomilé."

Já a roztomilá? "Udělej to, prosím."

Otočil se čelem k vozu a pořád se tiše smál.

"Ruce na kapotu a nohy od sebe." Znovu jsem vytáhla pistoli. Možná bych ji měla nosit na řetízku kolem krku. Přitiskla jsem mu hlaveň k páteři. Cítila jsem, jak mi pod rukama ztuhl.

"Ty to myslíš vážně."

"Naprosto," přisvědčila jsem. "Nohy víc od sebe."

Poslechl, ale mně to pořád nestačilo.

Kopnutím jsem ho přinutila, aby se rozkročil ještě víc, a jednou rukou ho začala prohledávat.

"Je dominantní, velice dominantní. Je ráda nahoře?"

Nevšímala jsem si toho. Daleko víc mě překvapovalo, že se choval stejně jako Jean-Claude.

"Pomaleji, ještě pomaleji. Copak tě Jean-Claude neučil, že nemáš pospíchat?" Ve správnou chvíli se prudce nadechl. "Ách, to je pěkné."

Ano, bylo mi trapně, ale prošacovala jsem ho odshora dolů. A nenašla jsem vůbec nic. Ale cítila jsem se líp. Ustoupila jsem z jeho dosahu a zvedla pistoli k obloze.

Díval se na mě přes rameno. "Máš stejné kalhotky jako podprsenku?"

Zavrtěla jsem hlavou. "Můžeš se zvednout."

Zůstal opřený o auto. "Nemám se svléknout do naha?"

"O tom si můžeš nechat zdát," odpověděla jsem.

Narovnal se a upravil si plášť. "Ani netušíš, o čem sním, Anito." Výraz v jeho tváři jsem nepochopila, ale i tak mi to stačilo. Netoužím po tom zjistit, co má Asher před očima, když po rozednění zavře víčka.

"Pojedeme?" zeptal se Jean-Claude.

"Ty se už nemůžeš dočkat, až přijdeš o život?" divil se Asher. Vztek se vrátil jako tsunami a pobavený flirtující milovník byl rázem ten tam.

"Koncil mě dneska nezabije," opáčil Jean-Claude.

"Víš to tak jistě?"

"Právě jejich zákon nám ve Spojených státech zakazuje mít mezi sebou spory, dokud ve Washingtonu neschválí nebo nezamítnou ten zákon. Rada stojí o to, abychom v téhle zemi zůstali legální. Jestli své vlastní pravidlo poruší, nebude ho dodržovat ani nikdo jiný."

Asher se obrátil celou tváří ke světlu. "Jsou i horší věci než smrt, Jean-Claude."

Jean-Claude vzdychl. "Já jsem tě neopustil, Ashere. Co můžu říct, abych tě přesvědčil, jak to bylo? Sám přece v mých slovech můžeš cítit pravdu. Přijel jsem za tebou hned, jak jsem se to dozvěděl."

"Měl jsi dvě století na to, abys přesvědčil sám sebe, že se to stalo tak, jak by sis býval přál. Ale přání to ve skutečnost nezmění."

"Budiž, Ashere. A já bych rád odčinil cokoli, o čem jsi přesvědčený, že jsem udělal. Přivedl bych ji zpět, kdybych to dokázal."

Asher zvedl ruce, jako kdyby mohl tu myšlenku zahnat. "Ne, ne, ne! To tys ji zabil. Nechal jsi ji umřít. Dovolil jsi, aby ji upálili. Cítil jsem, jak umírá, Jean-Claude. Já jsem byl jejím pánem. Měla tak hrozný strach. Až do poslední chvíle doufala, že ji přijdeš zachránit. Byl jsem její pán, a proto vím, že její poslední slovo bylo tvé jméno."

Jean-Claude se k Asherovi obrátil zády. Upír vzdálenost mezi nimi překonal dvěma elegantními kroky. Chytil Jean-Claudea za ruku a otočil ho zpět. Pouliční lampa ozářila slzy na Jean-Claudeově tváři. Plakal kvůli ženě, která byla víc než dvě stě let mrtvá. To je na slzy hodně dlouhá doba.

"O tom jsi mi nikdy neřekl," poznamenal Jean-Claude tiše.

Asher ho odstrčil tak silně, že se Jean-Claude zapotácel. "Šetři si slzy, Jean-Claude. Budeš je potřebovat pro sebe a pro ni. Slíbili mi pomstu."

Jean-Claude si hřbetem ruky otřel slzy. "Nesmíš ji zabít. To ti nedovolí."

Asher se usmál a nebylo to ani trochu příjemné. "Nestojím o její život, Jean-Claude. Chci, abys trpěl." Obcházel mě. Kroužil kolem jako žralok. Otáčela jsem se spolu s ním, ale uvědomovala jsem si, že je moc blízko. Jestli se na mě vrhne, nestihnu pistoli použít.

"Konečně jsi mi poskytl to, co potřebuji, abych ti mohl ublížit, Jean-Claude. Zase někoho miluješ. Láska nikdy není zadarmo, Jean-Claude. Je to ten nejdražší cit, který máme, a já se postarám, abys za ni pořádně zaplatil." Stál proti Jean-Claudeovi a ruce měl sevřené v pěst. Třásl se úsilím, aby ho neuhodil. Jean-Claude přestal plakat, ale nebyla jsem si jistá, jestli by se bránil. V tu chvíli mi došlo, že Asherovi nechce ublížit. Pocit viny je úžasná emoce. Problém byl ale v tom, že Asher jemu ublížit chtěl.

Postavila jsem se mezi ně a udělala jsem krok kupředu. Asher buď musí ustoupit, nebo se mě dotknout. Couvl a hleděl na mě, jako bych se tam zjevila. Na chvíli na mě úplně zapomněl.

"Ten nejdražší cit není láska, Ashere," oponovala jsem mu. Přiblížila jsem se ještě o krok a on znovu couvl. "Ale nenávist ano. Nenávist tě totiž užírá zevnitř a zničí tě dlouho předtím, než tě zabije."

"To je veliká moudrost," přisvědčil.

"Filozofie je super," řekla jsem. "Ale tohle si zapamatuj: už nikdy nám nevyhrožuj. Jestli to totiž uděláš, zabiju tě.

Mně ani za mák nesejde na tvém minulém trápení. Tak pojedeme?"

Asher na mě chviličku zíral. "To rozhodně. Už se nemůžu dočkat, až vás představím radě."

Chtěl, aby to znělo hrozivě, a povedlo se mu to. Vůbec jsem nestála o to někam jezdit a setkat se se strašáky, kterých se ostatní upíři děsí, ale pojedeme. Od upířích vládců jsem se naučila jednu věc. Můžete před nimi utéct, ale nikdy to nebude dost daleko. Můžete se schovávat, ale ne navždycky. Nakonec vás chytí. A upíří vládci čekají neradi.

10

Já jsem řídila a Asher mě naváděl. Navíc se zezadu držel mého sedadla. Nechtěla jsem po něm, aby se připoutal. Vedle mě na sedadle spolujezdce seděl Jean-Claude, mlčel a nedíval se na mě ani na Ashera.

"Něco není v pořádku," řekl.

Pohlédla jsem na něj. "Myslíš kromě toho, že do města přijela rada?"

Zavrtěl hlavou. "Copak to necítíš?"

"Já nic necítím."

"V tom je právě ten problém." Otočil se natolik, jak mu to dovoloval bezpečnostní pás, a pohlédl Asherovi do očí. "Co se stalo s mými lidmi?"

Asher seděl tak, že jsem ve zpětném zrcátku dokonale viděla jeho tvář. Jako by si přál, abych se na něho dívala. Usmál se. V úsměvu se mu pohyboval celý obličej. Pod zjizvenou kůží má svaly. Vypadalo to, že kromě jizev je všechno v pořádku. Na tváři měl samolibý a arogantní výraz. Spokojený, jako když kočka trápí myš.

"Já nevím, co se s nimi děje, ale ty bys měl. Pánem města jsi koneckonců ty."

"Co se děje, Jean-Claude? Co je ještě v nepořádku?" zajímala jsem se.

"Měl bych být schopný své lidi vnímat, ma petite. Ale když se soustředím, je to jako... šum někde na pozadí. Normálně cítím jejich pohyby a nálady. V krajním případě vnímám jejich utrpení a strach. Ale teď se soustředím a je to jako prázdná stěna."

"Balthasarův pán nedovolí, abys slyšel volání svých upírů," prohlásil Asher.

Jean-Claudeova ruka se mihla vzduchem téměř magickou rychlostí. Popadl límec Asherova pláště a zkroutil ho, takže se z něj stala dusivá oprátka. "Já jsem nic zlého neudělal. Nemají právo ublížit mým lidem."

Asher se nepokoušel vyprostit. Jenom na něj hleděl. "Poprvé za čtyři tisíce let se v koncilu uvolnilo místo. A ten, kdo ho uprázdní, ho také zaujme. Tak zní zákon o nástupnictví."

Jean-Claude Ashera pomalu pustil. "Já o ně nestojím."

"Pak jsi Zemětřasa neměl zabíjet."

"On by zabil nás," namítla jsem.

"To je privilegium členů rady," odtušil Asher.

"To je k smíchu," vybuchla jsem. "Chceš říct, že kvůli tomu, že jsme se nesvalili a nenechali se zabít, přijdeme o život?"

"Nikdo tu nemá v úmyslu někoho zabíjet," prohlásil Asher. "Můžete mi věřit, že jsem pro to hlasoval, ale byl jsem v menšině. Rada se prostě chce ujistit, že si Jean-Claude nechce založit vlastní koncil."

S Jean-Claudem jsme se k němu obrátili. Já se musela vrátit pohledem zase k vozovce dřív, než jsem se stačila vyrovnat se svým ohromením.

"Blábolíš hlouposti, Ashere," řekl Jean-Claude.

"Současná pravidla rady se každému nelíbí. Někteří tvrdí, že jsou staromódní."

"To se říká už čtyři sta let," upozornil Jean-Claude.

"To jo, ale prozatím neexistovala jiná možnost. Někdo v tom, že odmítáš místo v koncilu, vidí předzvěst nového uspořádání."

"Moc dobře víš, proč jsem to nevzal."

Asher se zasmál. Byl to sytý bublavý zvuk, který mě pošimral na kůži. "Jak to myslíš, Jean-Claude?"

"Nemám dost velkou moc, abych mohl zaujmout místo v radě. První vyzývatel by to vycítil a zabil by mě. Pak by měl moje místo. Jenom bych posloužil jako nastrčená figurka."

"Ale stejně jsi zabil člena rady. Jak se ti to povedlo, Jean-Claude?" Opřel se vzadu o moje sedadlo. Cítila jsem to. Dotkl se pramínku mých vlasů a já ucukla hlavou.

"Tak kam sakra jedeme? Měl jsi mě navádět," okřikla jsem ho.

"To není potřeba," prohlásil Jean-Claude. "Obsadili Cirkus."

"Cože?" Zírala jsem na něj a jedině díky štěstí jsem s džípem nesjela z cesty. "Co jsi říkal?"

"Copak ti to ještě nedošlo? Cestovatel, Balthasarův pán, zablokoval mou energii i schopnosti mých upírů a nedovolil jim, aby mě zavolali."

"A co tví vlci? Měl bys něco cítit aspoň od nich. Poslouchají na tvé zavolání," zajímala jsem se.

Jean-Claude se obrátil k Asherovi. "Jenom jediný upír mohl dokázat, aby mě vlci nezavolali na pomoc. Pán šelem."

Asher se opíral bradou o moje sedadlo. Cítila jsem, že přikývl.

"Zmiz z mého sedadla," řekla jsem.

Zvedl hlavu, ale necouvl.

"Musejí mít pocit, že mám ohromnou moc, když poslali dva z mistrů rady," ušklíbl se Jean-Claude.

Asher si odfrkl. "Jenom ty, Jean-Claude, můžeš být tak arogantní, aby sis myslel, že dva mistři rady přijeli do země pouze kvůli tobě."

"Když tu nejsou kvůli tomu, aby mi dali lekci, proč tedy?" divil se Jean-Claude.

"Naše temná královna si přála zjistit, jak legální statut upírů ve Spojených státech funguje. Cestovali jsme z Bostonu do New Orleansu a pak do San Franciska. Ona rozhodla, která města máme navštívit a v jakém pořadí. St. Louis a tebe si nechala naše temná paní nakonec."

"Proč by to dělala?" vyptával se Jean-Claude.

"Královna děsů může dělat, cokoli se jí zlíbí," prohlásil Asher. "Když řekne, jeďte do Bostonu, jedeme."

"A kdyby řekla, projdi se na sluníčku, udělal bys to?" zeptala jsem se. Letmo jsem se na něj podívala. Byl tak blízko, že stačilo otočit hlavu. Ani jsem nepotřebovala hledět do zrcátka.

Jeho krásná tvář byla prázdná a bez výrazu. "Nejspíš ano," odpověděl.

Obrátila jsem se zase k cestě před sebou. "Ty jsi šílenec, jsi naprosto šílený."

"Máš absolutní pravdu," řekl Asher. Přivoněl mi k vlasům.

"Nech toho."

"Voníš mocí, Anito Blakeová. A páchneš mrtvolami." Přejel mi prsty po krku.

Naschvál jsem prudce otočila džíp a poslala ho na opačnou stranu zadního sedadla. "Nesahej na mě."

"Rada měla za to, že bychom mohli zjistit, že máš neuvěřitelnou moc. Že překypuješ nově nalezenými schopnostmi. Ty mi ale připadáš docela obyčejný. Jenže ona je jiná. Skoro jako nová. A pak je tady ten vlkodlak. Ovšem, ten ulfric, Richard Zeeman. I toho jsi k sobě připoutal."

Asher se zase naklonil k předním sedadlům, ale už ne tak blízko ke mně. "To tví služebníci mají moc. Ne ty."

"Copak by Padma bez svých zvířat něčím byl?" zeptal se Jean-Claude.

"To je naprostá pravda, i když před ním bych to neříkal." Opřel se znovu o přední sedadla, ale tentokrát se mě nedotkl. "Takže připouštíš, že tví služebníci ti poskytli moc, která ti umožnila přemoci člena koncilu."

"Má lidská služebnice i můj vlk jsou pouhým prodloužením mojí moci. Jejich ruce jsou moje ruce a jejich činy jsou mé činy. Takový je zákon rady. Tak proč by mělo záležet na tom, odkud moc pochází?"

"Cituješ zákony rady, Jean-Claude. Oproti našemu poslednímu setkání jsi daleko opatrnější."

"Opatrnost mi prospívá, Ashere."

"Ale užiješ si vůbec nějakou zábavu?" Zvláštní otázka od někoho, kdo by měl Jean-Claudea nenávidět.

"Občas. A co ty, Ashere, jak se vede tobě? Pořád sloužíš radě, nebo ses k téhle misi přidal, abys mě mohl trápit?"

"Odpověď na obě otázky zní ano."

"Proč jsi od rady neutekl?"

"Mnozí touží po tom sloužit," prohlásil Asher.

"Tys o tom nesnil."

"Třeba pomsta změnila mé cíle."

Jean-Claude položil ruku Asherovi na rameno. "Ma petite má pravdu. Nenávist je jako mrazivý plamen, co nedává vůbec žádné teplo."

Asher ucukl a stáhl se tak daleko, jak mu sedadlo dovolovalo. Podívala jsem se na něj do zrcátka. Choulil se ve tmě a objímal se rukama kolem ramen. "Až tě uvidím brečet pro tvou milovanou, budu mít právě tolik tepla, kolik potřebuji."

"Brzy budeme u Cirkusu," přerušila jsem je. "Co máme v plánu?"

"Nejsem si jistý, že vůbec nějaký plán máme. Musíme předpokládat, že si podmanili všechny naše lidi. Takže to může být jenom něco, co dokážeme sami dva."

"Čili se pokusíme Cirkus zase dobýt zpátky nebo co?"

Asher se rozesmál. "Mluví vážně?"

"Vždycky," přisvědčil Jean-Claude.

"Fajn. Tak co budeme dělat?"

"Pokusíte se zůstat naživu," řekl Asher.

"Sklapni," okřikla jsem ho. "Tohle potřebuju vědět, Jean-Claude. Půjdeme jim nakopat zadky, nebo se před nimi máme plazit?"

"Ty by ses před nimi plazila, ma petite?"

"Mají Willieho, Jasona a kdovíkoho ještě. Jo, kdyby jim to mělo zajistit bezpečí, trochu bych se plazila."

"Myslím, že v tom nejsi moc dobrá," trval na svém Jean-Claude.

"Nejsem."

"Ne. Dneska v noci žádné plazení. Nejsme dost silní, abychom Cirkus obsadili násilím, ale půjdeme tam, a jak říkáš, nakopeme jim zadky."

"Takže mám být dominantní?" Vyslovila jsem to jako otázku.

"Oui."

"Jak moc dominantní?"

"Buď odvážná, ale ne šílená. Můžeš zranit kohokoli, koho poranit dokážeš, ale nezabíjej. Nesmíme jim poskytnout záminku."

"Jsou přesvědčení, že jsi zahájil revoluci, Jean-Claude," ozval se ze tmy Asher. "A jako u všech revolucionářů by se z tebe po smrti stal mučedník. Netouží po tvé smrti."

Jean-Claude se otočil, aby na druhého upíra viděl. "Tak co tedy chtějí, Ashere? Pověz mi to."

"Přejí si, abys byl varováním pro ostatní. To určitě sám chápeš."

"To bych chápal, kdybych měl v plánu vytvořit v Americe další koncil. Ale znám své meze. Místo v radě si proti většině vyzývatelů udržet nedokážu. To by znamenalo odsoudit se k smrti. Chci jenom, aby mě nechali na pokoji."

Asher vzdychl. "Na to je pozdě, Jean-Claude. Členové koncilu už jsou tady a tvému ujišťování, že jsi nevinný, neuvěří."

"Ale ty mu věříš," divila jsem se.

Na chviličku se odmlčel a pak řekl. "Ano, věřím mu. Jedna z věcí, ve kterých si Jean-Claude vždycky vedl dobře, bylo umění přežít. A provokovat radu není dobrý způsob, jak zůstat naživu." Asher se posunul k předním sedadlům a přiblížil tvář těsně k mojí. "Nezapomeň, Anito, jak před spoustou let otálel s mojí záchranou. Čekal, dokud si nebyl jistý, že ho nechytí. Čekal, dokud mě nemohl zachránit s co nejmenším rizikem. Čekal, dokud nebyla Julianna mrtvá, protože jinak by se musel vystavit příliš velikému nebezpečí."

"To není pravda," hájil se Jean-Claude.

Asher ho ignoroval. "Dej si pozor, aby nevyčkával i s tvojí záchranou."

"Já nečekám, že mě někdo bude zachraňovat," namítla jsem.

Jean-Claude se díval z okénka na okolní auta. Mírně pokyvoval hlavou dozadu a dopředu, dozadu a dopředu. "Už tě mám dost, Ashere."

"Máš mě dost, protože říkám pravdu."

Jean-Claude se otočil tváří k němu. "Ne, vadí mně, že mi ji připomínáš. I to, že kdysi, před hodně dlouhou dobou, jsem byl téměř šťastný."

Oba upíři se navzájem měřili pohledy. "A teď máš druhou šanci."

"I ty jsi mohl mít další šance, Ashere. Jen kdybys nechal minulost minulostí."

"Minulost je to jediné, co mám."

"To ale není moje vina," prohlásil Jean-Claude.

Asher se stáhl do tmy a schoulil se na sedadle. Vypadalo to, že Jean-Claude prozatím vyhrál. Klidně si tomu říkejte intuice, ale měla jsem pocit, že jejich pře ještě neskončila.

11

Cirkus prokletých je přestavěný obchodní dům. Zepředu s plakáty lákajícími na pouťovou show a tančícími klauny vířícími nad neónovým nápisem působí karnevalovým dojmem. Zezadu je to prostě tmavý barák.

Zastavila jsem džíp na maličkém parkovišti rezervovaném pro zaměstnance. Je tak malé proto, že většina personálu v Cirkusu bydlí. Když nikdy nevyjdete ven, nepotřebujete auto. Já doufala, že ho ještě potřebovat budeme.

Vypnula jsem motor a džípem zavířilo ticho. Oba upíři upadli do té neprosté nehybnosti, jež mě nutila se na ně podívat, abych se ujistila, že tu pořád jsou. Savci dokážou ztuhnout na místě, ale zajíc, který znehybněl, protože ho míjí liška, se celý chvěje. Dýchá prudce a rychle. Buší mu srdce. Upíři jsou spíš jako hadi. Had natáhne celé tělo a ztuhne. Nedá se poznat, kdy se jeho pohyb zastavil. Nelze ani vytušit, kdy se zase začne pohybovat. V tomto okamžiku jako by se zastavil čas. Had působí přízračné, spíš jako nějaký artefakt, jako řezba, než jako živý tvor. Připadalo mi, jako by se Jean-Claude propadl do zdroje ticha, kde je každý pohyb, a dokonce i dech zakázaný.

Ohlédla jsem se po Asherovi. Seděl na zadním sedadle. Docela nehybně, se svým dokonale zlatistvým vzezřením, ale nebyl naživu.

Ticho naplňovalo džíp jako ledová voda. Nejradši bych tleskla, vykřikla nebo udělala jiný hlasitý zvuk, abych je zase probrala k životu. Ale moc dobře jsem věděla, že to je k ničemu. Můžu dosáhnout jedině toho, že by pohnuli víčky a věnovali mi udivený pohled. Pohled, který nebude lidský a možná ani nikdy nebyl.

Šustění mých šatů o čalounění bylo strašně hlasité. "Prošacují mě, jestli nemám zbraň?" Můj hlas zněl v tom napjatém tichu nevýrazně.

Jean-Claude elegantně zamžikal víčky a pak otočil hlavu a pohlédl na mě. Jeho výraz byl spíš poklidný než nepřítomný. Napadlo mě, jestli upíří nehybnost není nějakou formou meditace. Jestli dnešní noc přežijeme, třeba se na to zeptám.

"Tohle je výzva, ma petite. Přejí si, abychom byli nebezpeční. I když já bych svou výzbroj nijak nestavěl na odiv. Tvoje pistole je v pořádku."

Zavrtěla jsem hlavou. "Měla jsem na mysli ještě další zbraně."

Zvedl obočí. "Ještě další?"

Otočila jsem se a pohlédla na Ashera. Mrkl a zvedl ke mně oči. Rozsvítila jsem stropní světlo a poprvé si všimla skutečné barvy jeho očí. Byly modré. Ale tohle slovo je příliš slabé. Byly právě tak světlé jako ty Jean-Claudeovy tmavé. Světlounce ledově modré v té šokující barvě, jakou mají oči sibiřských husky. Ale nebylo to jen v očích, byly to i vlasy. Vypadaly jako zlaté a já čekala běžný nazlátlý blond odstín. V intenzivnějším osvětlení teď v autě mi došlo, že to není jen iluze a slabé světlo, ale že jsou zlaté. Jeho vlasy měly tu nejopravdovější zlatou barvu, jakou jsem kdy viděla kromě zlaté metalízy. I kdyby nebylo jeho jizev, nevypadal by ani trochu přirozeně.

Dívala jsem se z jednoho upíra na druhého. Jean-Claude byl hezčí, a nebylo to jen jizvami. Asher byl spíš mužný než krásný. "Oba vás stvořila ta samá upírka, že ano?" ujišťovala jsem se.

Jean-Claude přikývl.

"Co si tím chtěla dokázat?" zeptala jsem se. "Stvořit dva nepřirozeně překrásné samce?"

Asher se krátce chraplavě zasmál. Přejel si prsty po zjizvené tváři, natáhl kůži a odtáhl si ji od oční bulvy, takže jsem viděla světlou tkáň uvnitř očního důlku. Jeho zohyzděná tvář se změnila v děsivou masku. "Ty myslíš, že jsem krásný, Anito?" Pustil kůži a ta se vrátila na místo. Pružná a svým způsobem dokonalá.

Podívala jsem se na něj. "Co na to mám odpovědět, Ashere?"

"Přál bych si, aby tě to vyděsilo. Rád bych ve tvé tváři viděl to, co jsem posledních dvě stě let viděl ve všech ostatních - znechucení, odpor, hrůzu."

"Tak to tě zklamu," prohlásila jsem.

Opřel se do sedadla a nastavil jizvy světlu. Vypadalo to, jako by měl vrozený smysl pro to, co s jeho poraněními světlo udělá. Jako by přesně věděl, kam zjizvená kůže vrhne stín. Nejspíš léta praxe.

Dál jsem si ho prohlížela. Pohlédla jsem do jeho světloučkých dokonalých očí, kochala se hustými vlnami zlatých vlasů a plností jeho rtů. Pokrčila jsem rameny. "Nevím, co mám říct. Na mě nejvíc působí vlasy a oči. A ty máš překrásné vlasy a úžasné oči."

Asher sebou vrhl zpět do sedadla. Upřeně se na nás zadíval. V jeho očích byla neuvěřitelná nenávist. Tak děsná zuřivost, že mi to nahnalo strach.

"Tak vidíš," řekl. "Vidíš, máš ze mě strach. Vidím to a cítím. Můžu se tvojí bázně dotknout." Triumfálně se usmál, spokojený sám se sebou.

"Pověz mu, čeho se bojíš, ma petite."

Otočila jsem se k Jean-Claudeovi a pak zase k Asherovi. "Nemůžou za to tvé jizvy, Ashere. Strach mi nahání tvoje nenávist."

Naklonil se a zřejmě mimoděk se mu vlasy nahrnuly dopředu a zakryly mu tvář. Vypadalo to jako dávný zvyk. Jako dávné útočiště. "Ovšem, má nenávist je děsivá. Nahání strach. A nezapomínej, Anito Blakeová, že jejím jediným terčem jste ty a tvůj pán."

Bylo mi jasné, že myslí Jean-Claudea, ale teď už jsem se nemohla proti tomu označení ohradit. I když bych moc ráda. "Když nenávidíme, jsme všichni odporní," řekla jsem.

Zasyčel na mě a v tom gestu nebylo nic lidského.

Otráveně jsem na něho pohlédla. "Nech toho, Ashere. Tohle už tady bylo. Jestli si přede mnou chceš hrát na velikého zlého upíra, postav se do řady."

Prudkým vzteklým pohybem rozhrnul plášť. Jeho tvídové sako skončilo zmačkané na sedadle. Otočil ke mně hlavu, abych viděla, že mu jizvy pokračují po krku pod límec bílé společenské košile. Začal si ji rozepínat.

Letmo jsem se podívala na Jean-Claudea. Měl lhostejný výraz bez jediného náznaku ochoty mi pomoci. Jsem v tom sama. Ale copak na to nejsem zvyklá?

"Ne že bych neocenila tvoji nabídku, ale obvykle nestojím o to, aby se muž svlékal už na prvním rande."

Zavrčel na mě. Nastavil hrudník proti světlu, i když měl košili dál pečlivě zastrčenou do kalhot. Jizvy mu vystupovaly z kůže, jako by někdo uprostřed jeho těla nakreslil dělicí čáru. Jedna polovina byla bělostná a dokonalá a ta druhá příšerná. Na jeho tváři a krku si dávali pozor. Na hrudníku už nebyli tak opatrní. Jizvy se tu do něj zařezávaly hlubokými brázdami. Kůže byla tak neforemná, že to už vůbec nevypadalo přirozeně. Jizvy mu pokračovaly po břiše a pod opasek kalhot.

Prohlížela jsem si je, protože to po mně chtěl. Když jsem mu konečně pohlédla do očí, nedokázala jsem ze sebe vypravit slovo. Lila jsem si jednou svěcenou vodu na upíří kousnutí. Říkají tomu očista. Jiné slovo pro to je mučení. Běhal mi mráz po zádech a chtělo se mi klít a zvracet. Nedokázala jsem si představit, jakou musel prožít bolest.

V jeho rozšířených očích byl nelítostný i ustrašený pohled. "Ty jizvy pokračují až dolů," dodal.

To spustilo představy, jimž jsem se chtěla vyhnout. Napadala mě spousta věcí, které bych mohla říct: "Jejda," ale to mi připadlo příliš dětinské a kruté. "To je mi líto," zase naprosto nepřiměřené. S rozpřáhnutýma rukama jsem klečela na sedadle a zírala na něj. "Už jsem se tě jednou ptala, Ashere. Co po mně chceš?"

Odtáhl se ode mě tak daleko, jak to jen bylo možné, a opřel se zády o dveře džípu. "Jak to, že neodvrátí očí? Jak to, že se jí neprotivím? Proč k tomu tělu necítí odpor?"

Takový jako cítí on sám. Viselo to ve vzduchu, ale měl to napsané v očích a dával to najevo tím, jak se choval. Nevyslovená slova visela ve vzduchu s vahou a energií hřmění.

"Proč v jejích očích nevidím to samé jako v očích všech ostatních?" vykřikl.

"Vidíš snad hrůzu v mých očích, mon ami?" zeptal se Jean-Claude.

"Ne," odsekl Asher, "vidím tam něco horšího. Vidím tam soucit!" Aniž by se otočil, otevřel dveře auta. Řekla bych, že vypadl ven, ale nebyla by to pravda. Vznášel se vzhůru, dokud se nemohl postavit. Následoval poryv větru, který po mně šlehl jako vichřice, a byl pryč.

12

Pár okamžiků jsme mlčky seděli a oba zírali na otevřené dveře. Nakonec jsem musela ticho prolomit. "No ne, tady lidi přicházejí a odcházejí tak rychle."

Jean-Claude tu filmovou narážku nepochopil. Richardovi by to došlo. Má "Čaroděje ze země Oz" rád. Jean-Claude mi docela vážně odpověděl, "Asherovi létání vždycky šlo."

Někdo se uchichtl. Při tom zvuku jsem sáhla po pistoli. Ten hlas jsem znala, ale jeho tón byl nový: arogantní a nesmírně namyšlený.

"Stříbrné kulky už mě nezabijí, Anito. Slíbil mi to můj nový pán."

V otevřených dveřích auta se objevila Liv. Nahlížela dovnitř a svalnatými pažemi se opírala o dvířka. Usmála se tak široce, že ukázala tesáky. Když je vám přes pět set jako Liv, odhalíte tesáky, jenom když chcete. Zubila se jako kočka Šklíba. Něco ji očividně ohromně potěšilo. Na sobě měla černou sportovní podprsenku a krátké běžecké šortky a její vypracované svaly se leskly ve světle pouličních lamp. Patřila k upírům, které Jean-Claude v poslední době pozval na své území. Měla být jedním z jeho pobočníků.

"Komu jsi snědla kanárka?" zeptala jsem se.

Zamračila se. "Cože?"

"Tváříš se jako kocour, co sežral kanárka," vysvětlovala jsem.

Dál se mračila. Liv mluvila dokonalou angličtinou bez jakéhokoli akcentu. Někdy jsem zapomněla, že angličtina není její rodný jazyk. Spousta upírů se zbavila přízvuku, ale pořád nechápe hovorové výrazy. Ale co, vsadila bych se, že Liv zná hodně slovanských výrazů, které jsem nikdy neslyšela.

"Anita se ptá, proč jsi tak spokojená sama se sebou," řekl Jean-Claude, "ale mám pocit, že už odpověď znám."

Pohlédla jsem na něj a pak zase na Liv. Měla jsem firestar připravený, ale nemířila jsem na ni. Patřila k nám. Ale začínala jsem mít pocit, že by se to mohlo změnit.

"Nemluvila Liv o svém novém pánovi?" ujišťovala jsem se.

"Mluvila," přisvědčil Jean-Claude.

Zvedla jsem zbraň a namířila na ni. Rozesmála se. Hrozně mě to štvalo. Smála se dál a vlezla na zadní sedadlo. Znervóznělo mě to. Liv mohlo být šest set let a nějaké drobné, ale neměla nijak zvláštní moc. Rozhodně ne takovou, aby se vysmívala stříbrným kulkám.

"Moc dobře víš, že tě zastřelím, Liv. Tak co je tu k smíchu?"

"Copak to necítíš, ma petite? To, jak se změnila?"

Opřela jsem si ruku o čalounění sedadla a mířila zbraní na její impozantní hruď. Nejsem od ní víc než půl metru a na tuhle vzdálenost jí kulka vyrve srdce. Ale jí to bylo fuk. Nemělo by.

Soustředila jsem se na Liv. Snažila jsem se vpustit si do hlavy její energii. Už jsem to jednou udělala a pamatuji se, jaký to byl pocit. Její síla mi tepala v hlavě a duněla mi v kostech. Cítila jsem její moc jako rezonující tón, tak tichý a hluboký, že mi skoro působil bolest.

Zhluboka jsem se nadechla a zase vydechla. Pořád jsem ji měla na mušce. "Jestli zmáčknu spoušť, Liv, umřeš i přes svou velkou moc."

Liv se podívala na Jean-Claudea. Byl to dlouhý, samolibý pohled. "Ty víš, že neumřu, Jean-Claude."

"Jedině Cestovatel ti mohl dát takový ztřeštěný slib a věřit, že ho dodrží," poznamenal Jean-Claude. "Ale pokud se nezměnil, jsi na jeho vkus trochu moc ženská."

Na tváři se jí objevilo opovržení. "Nad takové malicherné pudy je povznesený. Jenom mi nabídl moc a já ji přijala."

Jean-Claude zavrtěl hlavou. "Jestli vážně věříš, že Cestovatel je nad tělesné touhy povznesený, pak si ve tvé přítomnosti... musel dávat ohromný pozor, Liv."

"Je jiný než ostatní."

Jean-Claude si povzdychl. "O tom se s tebou nebudu přít, Liv. Buď ale opatrná, aby sis na jeho moc nezvykla."

"Snažíš se mě vyděsit, Jean-Claude, ale to se ti nepodaří. Jeho energie je odlišná ode všeho, co jsem pocítila dřív, a dokáže se o ni podělit. Můžu se stát tím, čím jsem měla být už dávno."

"Může tě svou mocí naplnit k prasknutí, Liv, ale ani to z tebe neudělá pána. Pokud ti slíbil tohle, tak tě obelhal."

Zasyčela na něj. "Dnes v noci řekneš cokoli, jen aby sis zachránil krk."

Pokrčil rameny. "To je možné."

"Myslela jsem, že Liv ti přísahala věrnost," řekla jsem.

"Oui."

"Tak co se tady děje?"

"Koncil si dává veliký pozor, aby neporušil pravidla, ma petite. Cirkus je veřejný podnik, takže rada mohla překročit práh i bez pozvání. Ale místo toho si našli někoho, kdo je pozval dál."

Přísně jsem si změřila šklebící se upírku na zadním sedadle mého džípu. "Ona nás zradila?"

"Ano," přisvědčil tiše. Položil mi ruku na rameno. "Nezabíjej ji, ma petite. Kulka pronikne dovnitř, ale Cestovatel jí nedovolí zemřít. Jenom promrháš kulku."

Zavrtěla jsem hlavou. "Ale ona tě zradila, zradila vás všechny."

"Kdyby si nemohli někoho koupit, přinutili by jiného ke zradě mučením. Rozhodně dávám přednost tomuto postupu," prohlásil.

Hleděla jsem přes hlaveň pistole na Livinu usměvavou tvář. Mohla bych zmáčknout kohoutek a nemít výčitky svědomí. Nadělala takovou škodu, že už větší nadělat nemohla. Ale tohle není totéž, jako kdybych ji zabila, abych nás zachránila. Nešlo o to, jestli bych chtěla stisknout kohoutek, nebo ne. Prostě mám pocit, že si za to, že nás zradila, zasluhuje smrt. Není v tom vztek, a dokonce ani pobouření. Jenom praktičnost a smysl pro pořádek. Dovolit někomu, aby vás zradil, a přežil to, je hloupý precedens. Dává to špatný příklad. Téměř fyzicky jsem si uvědomila, že zabít ji pro mě nic neznamená. Jen to dráždí můj smysl pro pořádek. Panebože. Zastrčila jsem pistoli. Nechci nikoho zabít takhle chladnokrevně. Ze zabíjení si nedělám hlavu, ale měla bych k tomu mít důvod.

Liv se opřela o čalounění a ušklíbla se uspokojená tím, že mi došla marnost pokusu na ni vystřelit. Kdyby jen tušila, proč jsem to neudělala, asi by ze mě pořád měla strach. Ale ona se schovávala za Cestovatelovu moc. Věřila, že ji dokáže ochránit před čímkoli. Jestli mě ale dneska ještě pořádně naštve, třeba si tu její teorii prověříme.

Potřásla jsem hlavou. Pokud se mám setkat s postrachem všeho upírstva, budu potřebovat další zbraně. V přihrádce na rukavice mám stříbrné nože v pouzdrech na zápěstí. Když mám na sobě něco, k čemu si je nemůžu vzít, jako večerní šaty, často je nechávám v džípu. Nikdy nevíte, kdy se vám bude hodit pořádný nůž.

"O všech zbraních, které uvidím, jim řeknu," upozornila mě.

Připnula jsem si nože na ruce. "Yvette s Balthasarem vědí, že mám pistoli. Nepokouším se je přelstít, chci jen být připravená." Otevřela jsem dveře a vystoupila ven. Rozhlédla jsem se kolem, jestli nemáme další společnost, i když hodně staří upíři se vám dokážou skrýt přímo před očima. Pokud jde o to splynout s okolím, jsou někteří z nich schopní na celé čáře porazit i chameleona. Viděla jsem jednoho, který se dokázal zahalit do stínů a pak je odhodit jako plášť. Bylo to působivé.

Liv se vysoukala z auta a postavila se vedle mě. Na to, aby si mohla pohodlně založit ruce, příliš často cvičila s činkami. Ale pokusila se o to. Snažila se vypadat nonšalantně jako bodyguard. Měří metr osmdesát a je stavěná jako cihlová stodola. Nemusela se moc snažit, aby působila hrozivě.

Jean-Claude vystoupil z auta mojí stranou a postavil se mezi nás. Nebyla jsem si jistá, koho chce chránit. Jestli ji, nebo mě.

V ruce měl Asherův dlouhý plášť. "Doporučil bych, ma petite, aby sis to oblékla a skryla tak zbraně."

"O těch nožích jim řeknu," prohlásila Liv.

"Když máš zbraně přímo na očích, je to daleko vyzývavější," vysvětloval Jean-Claude. "Někdo by mohl mít pocit, že ti je musí odebrat."

"Můžou to zkusit," řekla jsem.

Jean-Claude ke mně natáhl ruku, přes kterou měl přehozený kabát. "Prosím, ma petite."

Vzala jsem si ho. Moc často neprosí.

Oblékla jsem si černý plášť. Okamžitě mi to připomnělo dvě věci. Za prvé, že je zatracené horko na to, aby někdo nosil kabát. A za druhé, že Asher měří přes metr osmdesát. Ten kabát byl obrovský. Začala jsem si vyhrnovat rukávy.

"Anito," řekla Liv.

Otočila jsem se k ní.

Teď se tvářila vážně, její severské rysy byly prázdné a bez výrazu. "Podívej se mi do očí."

Zavrtěla jsem hlavou. "To jenom sedíte, koukáte se na staré filmy s Drákulou a učíte se repliky?"

Liv hrozivě vykročila vpřed. Dál jsem na ni hleděla. "Ušetři si tu pózu, Liv. To už tady bylo a ty mě svým pohledem ovládat nedokážeš."

"Ma petite," požádal Jean-Claude. "Udělej, co po tobě chce."

Zamračila jsem se na něj. "Proč?" Pak kdo je tady podezřívavý.

"Protože jestli tě Cestovatelova moc dokáže skrze Liviny oči ovládnout, bude lepší zjistit to tady v relativním bezpečí než vevnitř, uprostřed nepřátel."

Říkal pravdu, ale já z toho radost neměla. Pokrčila jsem rameny. "Tak fajn." Hleděla jsem jí do tváře a do jejích modrých očí. Jejich barva ovšem byla v pouličním osvětlení maličko vybledlá.

Liv se otočila. Do očí jí padl paprsek žlutého světla z otevřených dveří auta a dodal jim úžasný fialovomodrý, skoro až purpurový odstín. Její oči na ní byly nejhezčí a mně nikdy nedělalo problém se do těch očí připomínajících okvětní plátky podívat.

Pořád jsem to dokázala. Nehnula jsem brvou.

Liv sevřela ruce do pěstí. Promluvila, ale měla jsem dojem, že nemluví ani k jednomu z nás. "Slíbil jsi mi to. Slíbil jsi mi takovou moc, že se dokážu zmocnit její mysli."

Zvedl se poryv ledového větru tak mrazivého, že jsem se roztřásla a zachumlala se do dlouhého kabátu.

Liv se hlasitě hýkavě zasmála. Zvedla paže do studeného větru, jako kdyby ji obklopoval jako vzedmutá záclona.

Ten vítr mi zježil vlasy na zátylku. A nebylo to chladem. Bylo to mocí, kterou nesl.

"A co teď," pobízela mě Liv, "pohleď mi do očí, jestli máš odvahu."

"Ta replika ti už jde líp," řekla jsem.

"Bojíš se mi podívat do očí, Popravčí?"

Chladný vítr přicházející odnikud utichl a pak se vrátil v posledním ledovém pohlazení. Čekala jsem, dokud mě letní horko neobklopilo jako plastikový obal a pak dokud mi po zádech netekl pot. Zvedla jsem oči.

Kdysi jsem se vyhýbala tomu, abych se kterémukoli upírovi podívala do očí. Jsem proti tomu asi od přírody odolná, ale i slabí upíři jsou nebezpeční. Jejich pohled je záludný a všichni ho do větší či menší míry ovládají. Od té doby moje schopnosti vzrostly a upíří znamení to ještě utvrdila. Tak z čeho mám teď strach?

Pevně a bez jediného zaváhání jsem pohlédla do Liviných fialových očí. Nejdřív tam nebylo nic, jen jejich mimořádná barva. Uvolnila jsem se, napětí v ramenou povolilo. Jsou to jenom oči. Potom jako by se z těch fialových očí stala vodní hladina a ze mě stvoření klouzající po povrchu jejího napětí. Nakonec se v jejích očích něco vzedmulo a táhlo mě dolů. Dřív to vždycky bylo jako pád, ale teď mě cosi drželo. Cosi temného a silného. Vleklo mě to pod hladinu jako vodní proud pod led. Vykřikla jsem a máchala kolem sebe rukama. Narážela jsem na studený ledový povlak a natahovala se k hladině. Ta nebyla hmotná, a dokonce tu nebyla ani v obrazném smyslu, ale já bojovala, abych se dostala nad ni. Zápasila jsem s temným proudem.

Když jsem přišla k sobě, klečela jsem na parkovišti a Jean-Claude mě pevně držel za ruku. "Ma petite, ma petite, jsi v pořádku?"

Jenom jsem zavrtěla hlavou. Zatím jsem nedůvěřovala svému hlasu. Už jsem zapomněla, jak mi bylo odporné, když se mě zmocňují pohledem. Zapomněla jsem, jak bezmocně jsem se cítila. Díky své síle jsem přestala být opatrná.

Liv se opírala o bok džípu. I ona vypadala unaveně. "Skoro jsem tě měla."

Zase jsem našla hlas. "Ty jsi neměla nic. To, co mě táhlo, nebyly tvoje oči, ale jeho."

Zavrtěla hlavou. "Slíbil mi dostatečnou moc, abych tě dostala, Anito. Abych ovládla tvé myšlení."

Dovolila jsem Jean-Claudeovi, aby mi pomohl na nohy. Z toho vám musí být jasné, jak rozklepaná jsem byla. "Pak ti lhal, Liv. Tohle je jeho moc, ne tvoje."

"Teď ze mě máš strach," bránila se. "Cítím to."

Přikývla jsem. "Jo, celá se klepu. Jestli z toho máš radost, klidně se můžeš smát." Ustoupila jsem od ní. Další zbraně. Potřebuju další zbraně.

"Potěšilo mě to," prohlásila. "Ani netušíš, jak moc mě to potěšilo."

"Jeho moc tě opustila, Liv," poznamenal Jean-Claude.

"Vrátí se," řekla.

Byla jsem na opačné straně džípu. Potřebovala jsem do kufru, ale nechtěla jsem se v tuhle chvíli přiblížit k Liv na dosah. Unikla jsem, ale netoužila jsem zbytečně pokoušet štěstí.

"Síla se možná vrátí, Liv, ale Anita mezi vámi přeťala pouto. Odrazila jeho moc."

"Ne," hádala se Liv. "Sám se rozhodl, že ji nechá být."

Jean-Claude se zasmál. Ten zvuk mi přeběhl po těle a já si byla jistá, že Liv to cítí také. "Cestovatel by ma petite nepustil, kdyby ji dokázal udržet. Ale to se mu nepovedlo. Je to příliš velká ryba dokonce i pro jeho síť."

"Lháři!" vykřikla Liv.

Nechala jsem Jean-Claudea s Liv, ať se hádají. Osvobodila jsem se z pout Cestovatelovy síly, ale nebylo to nic příjemného ani snadného. Ale když si na to vzpomenu, zlomilo se to hned, jak jsem začala vzdorovat. Smutné je, že jsem se nepokusila bránit. Hleděla jsem Liv do očí docela bezelstně a s očekáváním. Věřila jsem si, že mě nedokáže zlomit. To byla pitomost. Ne - nafoukanost. Někdy mezi tím není až takový rozdíl.

Otevřela jsem zadní dveře džípu a vlezla do nákladového prostoru. Edward, lovec nemrtvých, mě přemluvil, abych nechala jednoho jeho známého svůj džíp přestavět. Z přihrádky na rezervu teď byla tajná schránka. V ní byl můj náhradní browning a zásoba střeliva. Když jsem se k tomu nechala přemluvit, připadala jsem si hloupě. Teď jsem se jako hlupák necítila. Otevřela jsem schránku a vevnitř objevila překvapení. Uzi s popruhem přes rameno. Na samopalu byl lístek.

"Palebná síla není nikdy příliš velká."

Nepodepsal to, ale bylo to od Edwarda. Svou kariéru začal jako normální zabiják, ale lidi mu připadali jako příliš snadné cíle, a tak přešel na různé nestvůry. Miluje výzvy. Další uzi mám doma. I to byl dárek od Edwarda. Vždycky měl nejlepší hračky.

Svlékla jsem si kabát a přehodila si popruh samopalu přes prsa. Jakmile jsem si plášť natáhla, visel mi uzi na zádech. Nebylo to nejšikovnější, ale taky to nebylo moc vidět. Ve schránce byl ještě Browning Hi-Power. Strčila jsem si ho do kapsy a do druhé dva plné zásobníky. Když jsem se zase postavila na zem, kabát na mně směšně visel, ale byl mi tak veliký, že to nevypadalo podezřele.

Upíři už se nehádali. Liv se nabručeně opírala o džíp, jako kdyby Jean-Claude měl poslední slovo nebo v hádce vyhrál.

Stála jsem tam a hleděla na ni. Nejradši bych ji zastřelila. Ne proto, že nás zradila, ale proto, že mi nahnala strach. Jenže to nebyl dost dobrý důvod. A navíc jsem jí to dovolila vlastní neopatrností. Snažím se netrestat ostatní za svoje chyby.

"Nemůžu tě nechat odejít beztrestně, Liv," řekl Jean-Claude. "Koncil by v tom viděl moji slabost."

Obrátila se k němu. "Uhoď mě, jestli se pak budeš cítit líp, Jean-Claude." Odstrčila se od džípu a vzdálenost mezi nimi překonala třemi dlouhými kroky. Zvedla bradu jako rváč, který vyzývá protivníka, aby mu dal první ránu.

Zavrtěl hlavou. "Ne, Liv." Jemně se dotkl její tváře. "Já myslím něco jiného." Hladil ji po tváři a laskal ji na líci.

Vzdychla a otřela se mu tváří o dlaň. Liv se pokoušela Jean-Claudeovi dostat do kalhot od chvíle, kdy dorazila do města. Nikdy se netajila s plánem dostat se nahoru přes postel. Byla nesmírně... zklamaná jeho neochotou spolupracovat.

Něžně ho políbila do dlaně. "Všechno mohlo být docela jiné nebýt tvého lidského mazlíčka."

Zastavila jsem se za jejich zády, ale jako bych tam nebyla. Byli na nějakém soukromém místě, které jen náhodou bylo na očích.

"Ne, Liv," prohlásil Jean-Claude, "bylo by to stejné. Za to, žes neskončila v mojí posteli, nemohla Anita. Bylas to ty sama." Sevřel ruku kolem jejího hrdla. Jeho prsty se jí zaťaly do masa. Prudce trhl rukou a vyškubl jí přední část krku.

Liv se zhroutila na vozovku, lapala po dechu a krev se jí jako purpurová záplava řinula z úst a po celé přední části těla. Převalila se na záda a rukama si svírala hrdlo.

Popošla jsem k němu a hleděla na ni. Hluboko v ráně jsem zahlédla páteř. Oči měla vytřeštěné, vyděšené a plné bolesti.

Jean-Claude si otíral prsty do hedvábného kapesníku, který odněkud vytáhl. Kousky tkáně vyklepal na zem, kde zůstaly ležet. Vypadaly maličké a příliš nepatrné na to, aby kvůli nim někdo umřel.

Oba jsme sledovali, jak se na zemi svíjí. Jean-Claude měl na tváři obvyklou bezvýraznou masku. Byl krásný a nepřítomný, jako by se snažil načerpat klid z měsíce. Neměla jsem zrcadlo a moje tvář nikdy nebude tak dokonalá, ale byla stejně bez výrazu. Dívala jsem se, jak se Liv plácá na vozovce, ale necítila jsem lítost.

Žádný ledový vítr nepřispěchal na její záchranu. Myslím, že to Liv překvapilo, protože napřáhla ruce k Jean-Claudeovi. Natáhla se k němu a pohledem žadonila o pomoc. Ani se nepohnul. Zůstal pohroužený do nesmírné nekonečné nehybnosti, jako kdyby toužil zmizet. Asi mu nebylo příjemné dívat se na její smrt.

Kdyby byla člověk, bylo by to velice rychlé. Ale ona člověk nebyla a rychle to neproběhlo. Neumírala. Nevím jistě, jestli to byl soucit, ale nedokázala jsem tam jenom tak stát a dívat se, jak někdo takhle trpí.

Vytáhla jsem browning z kapsy kabátu a namířila ho na její hlavu. "Skoncuji to s ní."

"To se zahojí, ma petite. Je to zranění, se kterým se její upíří tělo za nějaký čas vypořádá."

"Proč jí její nový pán nepomůže?" zeptala jsem se.

"Protože ví, že se uzdraví i bez jeho pomoci."

"Takže by to byla zbytečně vynaložená energie, co?"

"Něco takového," odpověděl. Přes všechnu krev se to nedalo říct jistě, ale připadalo mi, že se rána začíná uzavírat. I přesto z ní ještě hodně zbývalo.

"Jako formální pozdrav každému nabídneme své hrdlo, zápěstí nebo tepnu v ohybu lokte. Nižší nabízejí tělo výše postaveným a uznávají tím jejich moc. Je to hezké a zdvořilé gesto, ma petite, ale je to doopravdy. Liv mi nabídla své hrdlo a já si je vzal."

Hleděla jsem do jejích široce vytřeštěných očí. "Uvědomovala si, že je to možné?"

"Pokud ne, je blázen. K takovému násilnému aktu nikdy nedochází, pokud nižší upír nezpochybní autoritu vyššího. Zpochybnila mou dominanci. A platí tuhle cenu."

Liv se s kašlem obrátila na bok. V bolestném zajíknutí jí v krku rachotil vzduch. Dávala se dohromady. Už zase byla schopná dýchat. Jakmile měla dost vzduchu, aby dokázala promluvit, řekla: "K čertu s tebou, Jean-Claude." Kašlala krev. Lahůdka.

Jean-Claude mi podal ruku. Otřel si ji, ale z okolí nehtů krev nikdy nedostanete bez mýdla a vody. Zaváhala jsem a pak se ho chytila. Než se rozední, budeme od krve ještě daleko víc. To jsem mohla skoro zaručit.

Vykročili jsme k Cirkusu. Plášť se za mnou vzdouval jako pláštěnka. Uzi mi lehce narážel do zad. Z přihrádky na rukavice jsem si vzala ještě jednu věc. Dlouhý stříbrný řetízek s křížkem. Když jsem začala chodit s Jean-Claudem, rozhodla jsem se nosit delší řetízky. Ty krátké mi vypadávaly zpod šatů v nejnevhodnějším okamžiku. Byla jsem nachystaná jako na medvěda, ehm, na upíra, a připravená na lov. Edward by na mě byl pyšný.

13

Vedlejší vchod do Cirkusu nemá kliku. Jediný způsob, jak se dostat dovnitř, je, že vám někdo otevře. Bezpečnostní opatření. Jean-Claude zaklepal a dveře se pod jeho rukou pootevřely. Očekávají nás. Působilo to zlověstně.

Za dveřmi byl malý sklad, kde ze stropu visela holá žárovka. Byla to strohá místnost s několika krabicemi u zdi. Dveře napravo vedou do hlavních prostor Cirkusu, kde se lidé vozí na Ferrisově kole a jedí cukrovou vatu. Vlevo jsou menší dvířka. Tam vás nečekají jasná světla ani cukrová vata.

Světlo se kývalo sem a tam, jako by ho někdo právě rozhoupal. Nezastíněná žárovka vrhala ostré stíny a tančila tak rychle, že nebylo snadné rozeznat světlo od tmy. Na dveřích nalevo se něco třpytilo. Někdo na ně cosi připevnil. Netušila jsem, co to je. Viděla jsem jenom, že se to v podivném světle slabě leskne.

Přirazila jsem dveře až ke stěně, abych si byla jistá, že za nimi nikdo nestojí. Pak jsem se o ně opřela zády a přejela po místnosti hlavní browningu.

"Zastav tu žárovku," požádala jsem ho.

Jean-Claude se natáhl a dotknul se lampy. Musel se kvůli tomu postavit na špičky. Ten, kdo ji rozhoupal, měřil přes metr osmdesát.

"Nikdo tady není, ma petite," uklidňoval mě Jean-Claude.

"Co je to na dveřích?" Bylo to něco plochého a tenkého, ale nedokázala jsem rozeznat, jaký to má tvar. Ať už to bylo cokoli, bylo to na dveře přibité stříbrnými hřebíky.

Jean-Claude si dlouze povzdychl. "Mon Dieu."

Přešla jsem místnost s browningem v obou rukou namířeným k zemi. Jean-Claude tvrdil, že tu nikdo není. Věřila jsem tomu, ale ještě víc důvěřuji sama sobě.

Liv vrávorala ke dveřím. Celý předek těla měla od krve, ale krk už byl v naprostém pořádku. Zajímalo by mě, jestli jí Cestovatel po našem odchodu pomohl. Odkašlala si tak silně, že jsem si byla jistá, že ji to musí bolet. "Chtěla jsem vidět, jak se budete tvářit, až uvidíte ústupek Pána šelem," řekla. "Cestovatel mu nedovolil, aby vás se svými lidmi přivítal osobně. Tohle je jeho navštívenka. Jak se vám líbí?" Mluvila dychtivě, ale nepříjemným krutým způsobem. Co to sakra je na těch dveřích?

I když jsem stála těsně u nich, nedokázala jsem to rozpoznat. Po dveřích z toho stékaly tenké pramínky krve. V zatuchlém vzduchu byla hřejivě cítit její sladká kovová vůně. Ta věc byla tenká jako papír, ale konzistencí připomínala spíš umělou hmotu. Její okraje se kroutily a vzdorovaly pěti stříbrným hřebíkům.

Najednou mě napadlo děsivé řešení. Bylo to tak hrozné, že to mé oči nechtěly vidět ani poté, co jsem na to přišla. Ustoupila jsem o tři kroky a snažila se rozeznat siluetu. Ano, je to ono. Dvě nohy, dvě ruce, ramena. Lidská kůže. Jakmile jsem tvar poznala, nedokázala jsem se podívat jinam. Věděla jsem, že až večer zavřu oči, bude mě to děsit. Ta tenká napjatá věc bývala člověk.

"Kde jsou dlaně a chodidla?" zeptala jsem se. Můj hlas zněl zvláštně nepřítomně, jako bych to ani nebyla já. Rty a prsty na rukou se mi třásly hrůzou.

"Jsou to jenom něčí záda, ma petite, ne celá kůže. A kromě toho není snadné stáhnout živou kůži z prstů na nohou a na rukou, když se oběť brání," poznamenal Jean-Claude. Hlas měl naprosto bez výrazu. Dával si záležet, aby z něj nebylo nic poznat.

"Brání? Chceš tím říct, že ten, komu to provedli, byl ještě naživu?"

"Ty jsi policejní expert, ma petite."

"Kdyby byl po smrti, tak by to tolik nekrvácelo," přisvědčila jsem.

"Správně, ma petite."

Měl pravdu. Tím jsem si byla jistá. Ale pohled na lidskou kůži přibitou na dveře mě vážně dostal. Dokonce ani já jsem nikdy nic podobného neviděla. "Panebože. Ty stříbrné hřebíky nejspíš znamenají, že jeho obětí byl upír nebo lykantrop."

"Je to nanejvýš pravděpodobné," řekl Jean-Claude.

"Znamená to, že je ještě naživu?"

Podíval se na mě. Podařil se mu bezvýrazný a současně výmluvný pohled. "Byl naživu, když mu kůži stáhli. Pokud to byl upír nebo lykantrop, pak pouhé stažení z kůže není dostatečné zranění, aby způsobilo jeho smrt."

Roztřásla jsem se od hlavy k patě. Přesně vzato to nebyl strach. Byl to děs. Hrůza z té lhostejnosti a bezcitnosti. "Asher se zmínil o Padmovi. Je to Pán šelem?"

"Ano, Pán šelem," přisvědčil Jean-Claude. "Nemůžeš ho ale za tuhle netaktnost zabít, ma petite."

"To se pleteš," odsekla jsem. Hluboko pod kůží jsem měla hrůzu jako ledový povlak, ale nad ním byl vztek. Zuřivost. A pod zuřivostí strach. Strach z toho, kdo jiného člověka stáhne z kůže, jen aby se předvedl. Něco to o něm vypovídá. Řekne vám to, že se neřídí mnoha pravidly. A mně to říkalo docela jasně, že ho mám zabít hned, jak ho uvidím.

"Dneska je za to nemůžeme potrestat, ma petite. Dneska v noci jde o to, jestli všichni přežijeme. Nezapomínej na to a drž hněv na uzdě."

Hleděla jsem na věc na dveřích. "Hněv je slabé slovo."

"Tak kroť svou zuřivost. Musíme zachránit ostatní naše lidi."

"Pokud jsou naživu."

"Když jsem vám šla nahoru naproti, naživu byli," podotkla Liv.

"Čí je to kůže?" chtěla jsem vědět.

Zasmála se svým obvyklým hýkavým smíchem. Uzdravovala se a cítila se líp. "Hádej," pobízela mě. "Jestli to uhádneš, povím ti to. Ale musíš to uhádnout."

Nevytáhnout na ni browning mě stálo víc přemáhání, než mi bylo milé. "Ne, Liv. S tebou si nebudu hrát. Skutečná hra nezačne, dokud nesestoupíme dolů."

"Pěkně řečeno, ma petite. Pojďme."

"Ne," zarazila nás Liv. "Ne, musíš hádat. Hádej, kdo to je. Chci vidět tvůj výraz. Chci vidět utrpení v tvých očích, až si budeš vybavovat všechny své přátele, Anito. Chci sledovat tu hrůzu, až si budeš představovat, že se to mohlo stát každému z nich."

"Copak jsem ti někdy něco udělala, Liv?"

"Stálas mi v cestě," odpověděla.

Zavrtěla jsem hlavou a namířila na ni zbraň. "Tři strajky a jsi mimo hru, Liv."

Zamračila se. "O čem to mluvíš?"

"To, žes nás zradila, byl první. To, že ses mě snažila zmocnit pohledem, byl druhý v pořadí. Částečně to byla moje chyba, takže bych to nechala být. Ale přísahalas, že všechny Jean-Claudeovy lidi budeš chránit. Slíbilas, že to úžasné tělo a svou sílu použiješ na ochranu všech slabších, než jsi sama. Ať už ta kůže patřila komukoli, byl to někdo, koho jsi slíbila chránit. Ale tys je zradila. Vydalas je peklu. Třetí strajk, Liv."

"Nemůžeš mě zabít, Anito. Ať už uděláš cokoli, Cestovatel mě uzdraví."

Střelila jsem ji do pravé čéšky. Upadla na podlahu, držela se za roztříštěnou nohu, svíjela se a ječela.

Cítila jsem, že se škodolibě usmívám. "Doufám, že to bolí, Liv. Doufám, že to bolí jako čert."

Teplota v místnosti klesla jako padající kámen. Byla mi taková zima, až jsem skoro čekala, že uvidím, jak se můj dech sráží. Liv přestala naříkat a hleděla na mě fialovýma očima. Kdyby pohledy zabíjely, bylo by na místě po mně.

"Ty mi nemůžeš ublížit, Anito. Můj pán to nedovolí." Liv se jen s nepatrným kulháním postavila na nohy. Popošla ke dveřím nesoucím to děsivé břímě. Uhladila okraj kůže a ukázala na díry, které neměly nic společného se stahováním. "Pila jsem jeho krev, zatímco ho mučili. Sála jsem jeho krev a on přitom naříkal." Na prstech teď měla krev. Čistě je olízala. "Mňam, moc dobré."

Musím jenom hádat, kdo to byl, a ona mi to řekne. Stačí hrát podle jejích pravidel. Střelila jsem ji do druhého kolena.

S jekem se zhroutila na zem. "Copak to nechápeš? Nemůžeš mi ublížit."

"Já si ale myslím, že můžu, Liv. Myslím, že můžu." Znovu jsem ji střelila do pravého kolena. Ležela na zádech, křičela, sahala si na roztříštěné čéšky a zase ruce odtahovala, protože jí vlastní dotek působil bolest.

Cestovatelova moc mi zježila chlupy na celém těle. Roztřásla jsem se a naskočila mi husí kůže. Vážně se ji chystal uzdravit. Jestli ji nechci zabít, měla bych být někde jinde, až bude zase schopná chodit. Znám už Liv dost dobře a vím, že jakmile bude schopná stát, bude pořádně naštvaná. Ne že bych se jí divila. Vlastně když tu zůstanu stát, dokud se nepostaví na nohy, bude to sebeobrana. Ovšemže úkladná sebeobrana.

"Pojď, ma petite, nech ji. Cestovatel své požehnání napodruhé nedává tak snadno. Nebo to už bude potřetí? Tentokrát ji uzdraví svým vlastním tempem. Požehnání a trest splynou v jedno. Tak už to u většiny darů rady bývá."

Otevřel dveře vedoucí dolů. Ruku měl celou od krve. Držel ji před sebou, jako by nevěděl, co s tou krví má dělat. Nakonec vešel do dveří a otíral si dlaň o stěnu a barvil kameny slabým purpurovým pruhem.

"Čím víc se zpozdíme, tím horší mučení si vymyslí." S touhle uklidňující poznámkou jsme vykročili dolů po schodech. Naposledy jsem se podívala na Liv. Ležela na boku, ječela a naříkala. Křičela, že se bude dívat, jak umírám. Měla jsem ji střelit do hlavy, až by se jí mozek rozstříkl na podlahu. Kdybych byla necitelná, udělala bych to. To ale nejsem. Nechala jsem ji žít a vykřikovat výhrůžky. Edwarda by to hrozně zklamalo.

14

Schody vedoucí do podzemí jsou vyšší, než je obvyklé, jako kdyby ten, pro koho byly původně určeny, nebyl tak docela člověk. Kopnutím jsem za námi zavřela dveře, nechtěla jsem sahat na krev. Zavřené dveře Liv přerušily uprostřed výkřiku. Dál jsem ji slabě slyšela jako vysoké bzučení nějakého hmyzu, ale dveře byly skoro zvukotěsné. Byly potřeba, aby ztlumily zvuky zespoda. Ale dneska bylo na schodech naprosté ticho. Ticho tak intenzivní, že mi z něj bzučelo v uších.

Jean-Claude se po těch hloupých schodech pohyboval s dokonalou elegancí jako ohromná kočka. Jako by ani neměl kosti. Já jsem si musela cíp pláště přehodit přes levou ruku, abych o něj nezakopla. I poté jsem se po schodech zrovna nevznášela. Na deseticentimetrových podpatcích jsem spíš klopýtala.

Jean-Claude na mě počkal před záhybem schodů těsně před podestou. "Mohl bych tě nést, ma petite."

"Ne, díky." Jakmile si sundám boty, budou mé šaty tak dlouhé, že si je budu muset přidržovat. Jednu ruku musím mít volnou, kdybych potřebovala pistoli. Jestli mám na výběr pohybovat se pomalu, ale mít možnost rychle tasit, nebo se pohybovat rychle a mít v obou rukou šaty... budu raději pomalá.

Před námi se táhlo prázdné schodiště dost široké, aby tudy sjelo menší auto. Dveře na jeho úpatí jsou z masivního dubu a pobité železem jako dveře do žaláře. Dneska to není nejhorší přirovnání.

Jean-Claude za těžké dveře vzal a ony se otevřely. Obvykle se zamykají. Obrátil se ke mně. "Rada by po mně mohla požadovat, abych formálně pozdravil každého upíra uvnitř těchhle zdí."

"Tak jaks to udělal s Liv?" zeptala jsem se.

Skoro neznatelně se pousmál. "Možná, pokud neuznám jejich převahu."

"A co když jejich dominantní postavení přijmeš?" chtěla jsem vědět.

Zavrtěl hlavou. "Kdybychom po radě žádali nějakou pomoc, žádné střetnutí by nám nehrozilo. Prostě bych uznal jejich nadřazenost a bylo by to. Nejsem dost silný na to, abych byl v radě. A moc dobře si to uvědomuji." Uhladil si rukama volány na košili a upravil si manžety saka, aby se nabírání na rukávech co nejlépe vyjímalo. Když byl nervózní, často se věnoval svému oblečení. Ale nezřídka se mu věnoval, i když nervózní nebyl.

"Čekám, že teď přijde nějaké ‚ale'," poznamenala jsem.

Usmál se na mě. "Oui, ma petite. Ale oni přišli za námi. Obsadili naše území. Ubližují našim lidem. Jestli bez boje přijmeme, že jsou mocnější, mohli by místo mě dosadit nového pána. Mohli by si vzít všecko, čeho jsem dosáhl."

"Myslela jsem, že když tam vejdeš jako pán, rozhodně to nepřežijeme."

"I na to nakonec může dojít."

"Takže jim půjdem nakopat zadky."

"Ale násilím nevyhrajeme, ma petite. To, co jsme udělali Liv, se předpokládalo. Musela být potrestaná. Ale v boji na život a na smrt by koncil vyhrál."

Zamračila jsem se na něj. "Jestli nemůžeme uznat, že jsou mocnější a strašnější než my, a nemůžeme s nimi bojovat, co tedy budeme dělat?"

"Budeme hrát jejich hru, ma petite."

"Jakou hru?"

"Je to hra, kterou jsem kdysi u dvora výborně ovládal. Jde o diplomacii, odvážné činy a urážky." Přitiskl si moji levou ruku ke rtům a něžně ji políbil. "Některé prvky téhle hry ti půjdou výborně, ale jiné moc ne. Diplomacie není tvoje silná stránka."

"Odvaha a urážení patří k mým nejlepším číslům."

Zasmál se a pořád nepouštěl moji ruku. "To jistě, ma petite, to jistě. Schovej pistoli. Neříkám, že ji nemáš použít, ale dávej si pozor, na koho vystřelíš. Ne každý, s kým se dneska v noci setkáš, je zranitelný stříbrnými kulkami." Naklonil hlavu ke straně, jako by uvažoval. "Ovšem když na to přijde, nikdy jsem neviděl, že by se někdo pokoušel zabít člena rady moderní stříbrnou municí." Usmál se. "To by mohlo fungovat." Zavrtěl hlavou, jako by se chtěl zbavit té představy. "Ale jestli dojde až na to, že se budeš pokoušet zastřelit člena rady, pak je všechno ztracené. Jediné, co nám zbude, je snažit se vzít jich s sebou co nejvíc."

"Pokusíme se zachránit tolik našich, kolik jen bude možné," řekla jsem.

"Ty to nechápeš, ma petite. Až budeme mrtví, nebude mít nikdo slitování s těmi, kdo nám zůstali věrní. Každá správná revoluce nejdřív ze všeho povraždí stoupence minulé vlády." Jemně se dotkl hřbetu mé pravé ruky. Bylo to mírné upozornění. Pořád jsem měla pistoli připravenou. Nějak se mi nechtělo ji schovat.

Ale přece jsem to udělala. Zajistila jsem ji. Nepřála jsem si, aby věděli, že ji mám, takže jsem ji nemohla mít v ruce. A zajistila jsem ji, protože jsem se nechtěla střelit do nohy. Bylo by to stejně trapné jako bolestivé a nejspíš by to na členy koncilu neudělalo dojem. "Hře" jsem vůbec nerozuměla, ale pohybovala jsem se kolem upírů dost dlouho na to, abych věděla, že když na ně dokážete zapůsobit, někdy z toho vyváznete se zdravou kůží. Někdy vás ovšem zabijí i tak. A někdy si tím, že projevíte odvahu, jenom vysloužíte pomalejší smrt. Některé indiánské kmeny mučily nepřátele jenom tehdy, když si tu čest zasloužili. Já bych se bez takové pocty obešla. Ale někdy se vám uprostřed mučení může podařit uniknout. Když vám hned rozsápou hrdlo, je po všem. My se rozhodně pokusíme udělat dojem. Jestli se nám na ně podaří zapůsobit, pokusíme se je zabít. A pokud je nedokážeme zabít... zabijí oni nás. To s Liv byl jenom začátek dnešní zábavy.

Z obýváku byla zase holá kamenná místnost. Jean-Claudeovy snahy zařídit ji ležely na hromadách černé a bílé látky a polámaných prken. Na místě zůstala jenom jediná věc: portrét nad falešným krbem. Na trosky shlíželi Jean-Claude, Julianna a Asher bez jizev. Předpokládala jsem, že tu na nás bude čekat nějaké nepříjemné překvapení. Před studeným krbem ale stál jenom Willie McCoy. Byl k nám otočený zády a ruce měl založené vzadu. Jeho hráškově zelený oblek se tloukl s černými vlasy ulíznutými dozadu. Jeden rukáv měl roztržený a zakrvácený. Obrátil se čelem k nám. Z hluboké rány na čele mu tekla krev. Jemně ji otíral kapesníkem pokrytým tančícími kostlivci. Byl hedvábný a byl to dárek od jeho přítelkyně, asi stoleté upírky, která se k nám nedávno přidala. Hannah byla vysoká, nohatá a krásná právě tak jako Willie malý, špatně oblečený a... no, Willie.

Usmál se na nás. "Je od vás moc milé, že jste se k nám připojili."

"Ten sarkasmus si nech," řekla jsem. "Kde jsou všichni?" Vykročila jsem k němu, ale Jean-Claude mě chytil za rameno a zarazil.

Willieho úsměv byl skoro vznešený. Díval se na Jean-Claudea s vyčkávavým výrazem ve tváři. Takový pohled jsem u Willieho nikdy neviděla.

Pohlédla jsem na dokonalou masku na Jean-Claudeově tváři. Tvářil se tajemně a ostražitě. Ne - měl strach.

"Co se tady děje?" chtěla jsem vědět.

"Ma petite, moc rád bych tě představil Cestovateli."

Zamračila jsem se na něj. "O čem to mluvíš?"

Willie se rozesmál. Bylo to pořád to stejné otravné hýkání jako jindy, ale skončilo tichým, spokojeným zavrčením, ze kterého se mi vzadu na krku zježily vlasy. Podívala jsem se na něj a bylo mi jasné, že mám ve tváři vepsané zděšení.

Musela jsem polknout, než jsem dokázala promluvit, ale ani pak jsem nevěděla, co mám říct. "Willie?"

"Ten už na tvoje volání neslyší, ma petite."

Willie tam stál a upřeně si mě měřil. Když byl naživu, býval to neohrabaný člověk. A jako mrtvý na tom nebyl o mnoho líp. Nebyl mrtvý dost dlouho na to, aby zvládl stejné nadpozemské pohyby jako ostatní. Kráčel k nám a vlnil se harmonickou elegancí. Tohle není Willie.

"Kurva," zaklela jsem tiše. "Je to napořád?"

Cizinec ve Willieho těle se znovu zasmál. "Jenom jsem si jeho tělo půjčil. Půjčuji si spousty těl, že ano, Jean-Claude?"

Cítila jsem, jak mě Jean-Claude táhne zpět. Nechtěl se k němu přiblížit. Nepřela jsem se s ním. Ustoupili jsme. Bylo divné couvat před Williem. Normálně to byl jeden z nejméně děsivých upírů, které znám. Ale teď se Jean-Claudeova dlaň chvěla napětím. V hlavě jsem vnímala, jak mu buší srdce. Bál se, a to nahánělo strach mně.

Cestovatel se zastavil s rukama v bok a usmál se. "Máš strach, že tě použiju jako svého koně, Jean-Claude? Jestli jsi vážně tak silný, že jsi zabil Zemětřasa, pak bys měl být dost silný, abys odolal mně."

"Jsem opatrný od přírody, Cestovateli. A čas tenhle návyk nijak neoslabil."

"Vždycky jsi měl hbitý jazyk ve vlastních ústech i na spoustě jiných míst."

Zamračila jsem se nad tím dvojsmyslem. Nevěděla jsem, jestli jsem ho dobře pochopila, a už vůbec jsem si nebyla jistá, jestli o to stojím. "Pusť Willieho."

"Nijak jsem mu neublížil," odpověděl upír.

"Pořád je ve svém těle," poznamenal Jean-Claude. "Stále vnímá a vidí. Jenom jsi ho odstrčil stranou, Cestovateli. Nejsi na jeho místě."

Letmo jsem se na Jean-Claudea podívala. Na jeho tváři nebylo nic znát. "Říkáš to, jako bys to znal z vlastní zkušenosti."

"Jean-Claude kdysi býval jedním z mých oblíbených těl. A s Balthasarem jsme si s ním moc užívali."

Z chodby se vynořil Balthasar, jako by čekal na tuhle repliku. Možná to tak bylo. Usmíval se, ale spíš cenil zuby, než že by byl veselý. Vešel do místnosti a v bílém obleku vypadal jako elegantní podvodník. Postavil se za Willieho a položil ruce na hubená ramena menšího muže. Willie nebo Cestovatel se opřel o Balthasarovu hruď. Vetší muž ho vzal do náruče. Patří k sobě.

"Uvědomuje si, co s jeho tělem dělají?" chtěla jsem vědět.

"Ano," odpověděl Jean-Claude.

"Willie není na chlapy."

"Ne, to není," přisvědčil Jean-Claude.

Polkla jsem a pokoušela se uvažovat racionálně, ale prostě jsem to nedokázala. Upír se nemůže zmocnit těla jiného upíra. To není možné. To prostě nejde. Ale dívala jsem se na důvěrně známou Willieho tvář, sledovala jsem, jak se mu v očích zračí představy cizího člověka, a bylo mi jasné, že to tak je.

Ty hnědé oči se na mě usmály. Sklopila jsem zrak. Jestli mě Cestovatel dokázal přemoci Liviným pohledem, když ani nebyl v jejím těle, teď by mě určitě omámil. Už dávno jsem nemusela zkoušet trik, kdy se někomu díváte do tváře, ale nepohlédnete mu do očí. Bylo to jako hra na honěnou. Upír se snažil zachytit můj pohled a já mu uhýbala.

Jean-Claude tvrdil, že násilí nám dneska nepomůže. Myslel to vážně. Jestli ten upír drží Willieho proti jeho vůli a sexuálně ho znásilňuje, jsem povinna ho zabít. Ale tělo patří Williemu a ten ho dostane zpátky. Prostřílet ho jako cedník není nejlepší nápad. Potřebovala bych lepší.

"Má Cestovatel rád ženy?" zeptala jsem se.

"Nabízíš se mi místo něho?" zeptal se upír.

"Ne, jenom mě napadlo, jaké by to bylo, kdyby se role vyměnily."

"Nikdo jiný nemá mou schopnost vstoupit do cizího těla," chvástal se Cestovatel.

"Jak by se ti líbilo, kdyby tě někdo nutil k sexu se ženou?"

Willie naklonil tvář ke straně a objevil se na ní docela nezvyklý výraz. Vědomí cizoty bylo tak silné, že mě to vyděsilo. "Ženské tělo mi nikdy nepřipadalo přitažlivé."

"Připadalo by ti to odporné," doplnila jsem.

Willie-Cestovatel přikývl. "Ano."

Cestovatel se zatetelil v Balthasarově náručí a rozesmál se. "Snažíš se apelovat na můj soucit?"

Pokrčila jsem rameny. "Nesmím tě zastřelit, protože jsi člen rady. Doufala jsem, že to znamená, že jsi zásadovější než ostatní. Nejspíš jsem se spletla."

Obrátil se k Jean-Claudeovi. "To bude mluvit jenom tvoje lidská služebnice?"

"Zatím si vede docela dobře," opáčil Jean-Claude.

"To, že se pokouší apelovat na můj smysl pro fair play, znamená, že jsi jí nic nevyprávěl o dobách, kdy jsi s námi žil u dvora."

Jean-Claude mě dál jemně držel za ruku, ale ukročil ode mě. Cítila jsem, že se trochu narovnal, jako by byl maličko nahrbený. Vyděšený. Věděla jsem, že má pořád strach, ale dokázal se vzchopit. Statečný Jean-Claude. Já jsem se zatím nebála. Jenže nejsem tak moudrá.

"Nezabývám se minulostí," prohlásil Jean-Claude.

"Stydí se za nás," řekl Balthasar a otřel se tváří o Willieho obličej. Něžně ho políbil na spánek.

"Ne," opravil ho Cestovatel. "Bojí se nás."

"Co po mně chcete, Cestovateli? Proč koncil vtrhl na moje území a drží mé lidi jako rukojmí?"

Willieho tělo se oddělilo od Balthasara a tyčilo se před vyšším mužem. Willie normálně vypadal menší než ve skutečnosti, jako by se ustrašeně choulil, ale teď působil jako štíhlý a sebejistý mladík. Cestovatel Williemu propůjčil grácii a sebedůvěru, jaké sám od sebe nikdy neměl.

"Zavraždil jsi Zemětřasa, ale nepřišel jsi obsadit jeho místo v radě. Zabití člena rady je jediný způsob, jak se do ní dostat. Máme tu prázdné místo, které můžeš zaplnit jedině ty, Jean-Claude."

"Nestojím o ně a ani nejsem dost mocný, abych si je udržel."

"Když nejsi dost mocný, tak jak jsi Olivera zabil? Byl to děsivý přírodní živel." Cestovatel vykročil k nám s Balthasarem v patách. "Jak jsi ho přemohl?"

Tentokrát Jean-Claude neustoupil. Jeho ruka sevřela mou dlaň, ale necouvl. "Slíbil, že proti mně nepovolá síly Země."

Upír a jeho služebník okolo nás kroužili jako žraloci. Jeden se pohyboval doprava a druhý doleva, takže nebylo snadné mít je oba na očích.

"Proč by omezil svou moc?"

"Vymkl se kontrole, Cestovateli. Oliver si přál vrátit zpět dny, kdy upíři stáli mimo zákon. Zemětřesení by sice zničilo město, ale nikdo by je nepřičítal za vinu upírovi. Měl v úmyslu zmocnit se mých upírů a rozpoutat krveprolití, takže by nás lidi zase začali pronásledovat. Oliver se obával, že jednou vyhladíme všechny lidi a tím i sami sebe. Měl za to, že je příliš nebezpečné, abychom požívali zákonných práv a svobod."

"Dostali jsme tvoji zprávu," odtušil Cestovatel. Zastavil se vedle mě. Balthasar zůstal na druhé straně kousek od Jean-Claudea. Pohybovali se jako zrcadlové obrazy. Nebyla jsem si jistá, jestli upír služebníka ovládá, nebo jestli jsou to jen staletí praxe. "Oliverovy názory mi byly známé."

Couvla jsem blíž k Jean-Claudeovi. "Dokáže to jen s upíry, nebo ovládá i lidi?"

"Ty jsi před jeho dotěrnostmi v bezpečí, ma petite."

"Super," zaradovala jsem se.

Pozorovala jsem Cestovatele a až mě děsilo, jak snadno o tom těle uvažuji jako o Cestovateli, a ne o Williem. "Tak proč jste tedy Olivera nezarazili?" zeptala jsem se.

Cestovatel se kradl blíž a blíž, až nás dělilo jen pár centimetrů. "Byl to člen rady. Ti mezi sebou nesmějí bojovat na život a na smrt. A nic jiného než smrt by ho nezastavilo."

"Dovolili jste, aby sem přijel, i když jste věděli, co má v plánu," řekla jsem.

"Dozvěděli jsme se, že odjel ze země, ale už ne to, kam uprchl ani co chystá." Cestovatel mi natáhl ruku před obličej. Balthasar na druhé straně udělal to samé s Jean-Claudem. Kousek od mé tváře se vznášela Willieho drobná dlaň.

"Prohlásili jste ho za psance," namítal Jean-Claude. "Každý upír, který na něj narazí, ho mohl zabít, aniž by tím porušil kterýkoli z našich zákonů. Právě tohle štvanec znamená."

Cestovatel se nepatrně dotýkal mojí tváře. Bylo to rozechvělé zkoumavé pohlazení. "Takže sis myslel, že za tebou nepřijdeme, protože jsi nám ušetřil starosti se štvanicí na něho."

"Oui."

Balthasar přestal Jean-Claudea hladit po tváři. Postavil se vedle svého pána. Sledoval, jak prsty drobného muže přejíždějí po mém obličeji. Balthasar vypadal zmateně a překvapeně. Něco se děje, ale já netuším co.

Cestovatel vzal moji bradu do dlaně a obrátil mě čelem k sobě. Sklouzl mi rukou po čelisti dozadu do týla a prohrábl mi prsty vlasy.

Odtáhla jsem se od něho. "Myslela jsem, že o holky nestojíš."

"Taky nestojím." Stál tam a upřeně na mě hleděl. "Máš úžasnou energii." Jeho ruka se mihla tak rychle, že jsem to nestačila zaznamenat, natož na to reagovat. Držel mě za vlasy a jeho oči, Willieho oči, se setkaly s mýma. Tentokrát jsem se chránila a byla jsem připravená, ale přesto mi srdce spadlo až do kalhot. Čekala jsem, že mě ta mrazivá temnota stáhne pod hladinu. Ale nic se nedělo. Stáli jsme tam jen několik centimetrů od sebe a pořád to byly jen obyčejné oči. Cítila jsem, jak mi jeho energie tepe paží, jako kdyby tam pochodovaly ledové prsty, ale to nestačilo.

Položil mi dlaně na tváře, skoro jako by mě chtěl políbit. Naše rty byly tak blízko, že mi jeho následující slova zněla velice důvěrně, i když taková vůbec nebyla. "Dokázal bych tě ovládnout pohledem, Anito, ale musel bych na to vynaložit tolik sil, že bych toho mohl před svítáním litovat. Dvakrát jsi poranila Liv. Pomáhám jí uzdravit se, ale i to mi ubírá energii."

Ustoupil ode mě a objal se pažemi kolem ramen, jako by z mého doteku cítil něco hlubšího. Třemi klouzavými kroky se postavil Jean-Claudeovi tváří v tvář. "Její energie je opojná. Obtočí se kolem tvé chladné kůže a celou věčnost tě hřeje v srdci."

Jean-Claude pomalu vydechl. "Je to má lidská služebnice."

"No jistě," přikývl Cestovatel. "Před sto lety jsem do tebe dokázal vstoupit, aniž bych se dotkl tvé jemné kůže. Teď to nedokážu. To ona ti dala tu moc?" Přiblížil se k Jean-Claudeově tváři stejně jako předtím k mé.

Strhla jsem Jean-Claudea zpět z jeho dosahu a postavila se mezi ně. "Patří mně a nebudu se o něj dělit."

Jean-Claude mě objal kolem ramen a volně mě k sobě přivinul. "Jestli nás necháš na pokoji, dovolím Balthasarovi i komukoli jinému, aby mě svedl, ale už nikdy dobrovolně nebudu tvým koněm, Cestovateli."

Willie upřel své hnědé oči vzhůru na Jean-Claudea. V tom důvěrně známém pohledu byla vychytralost a děsivá naléhavost. "Jsem členem rady, a ty ne. Nemáš na vybranou."

"Chceš říct, že kdyby místo v koncilu přijal, už bys mu nemohl ublížit?" zeptala jsem se.

"Pokud je dost mocný, aby si křeslo v radě udržel, nemělo by se mi podařit do jeho krásného těla proniknout, ani kdybych se ho dotýkal rty."

"Jenom si chci ověřit, jestli tomu správně rozumím. Pokud místo v radě přijme, stejně se ho budeš snažit ovládnout, protože pokud to dokážeš, není dost mocný, aby k radě patřil. A jestli to místo nepřijme, uděláš totéž."

Cestovatel se na mě nádherně usmál a jeho oči, Willieho oči, potěšeně zazářily. "Naprosto správně."

"Proč je s vámi všechno šílené jako Hlava XXII? Vám nikdy nejde o věc. Vám jde o cizí utrpení," prohlásila jsem.

"Chceš nás snad soudit?" zeptal se. Hlas měl najednou hlubší a sytější, než jaký by dokázaly vyloudit Willieho hlasivky. Udělal poslední krok kupředu a já se jich najednou obou dotýkala. Jejich energie vyšlehla okolo mě. Bylo to jako stát mezi dvěma různými ohni, ale nepálilo to. Cestovatelova moc byla podobná Jean-Claudeově, závratná a mrazivá. Připomínala dech smrtelnosti. Dotek hrobu.

Ta energie ze mě vyrazila zasténání a chlupy po celém těle se mi zježily. "Zpátky!" Pokusila jsem se ho od nás odstrčit, ale popadl mě za zápěstí tak rychle, že jsem tomu nedokázala zabránit. Byl skoro nepostřehnutelně rychlý. Dotek jeho holé dlaně na mé kůži vyslal mým tělem ochromující mrazivou vlnu, jako by mě probodl ledovým oštěpem. Odhodil mě stranou od Jean-Claudea.

Jean-Claude chytil mé druhé zápěstí. Jakmile se jeho ruka dotkla mé kůže, chlad polevil. Moc se do mě valila jako proud horké vody, ale nebyla to jeho energie. Pocit tohohle hřejivého tepla dobře znám. Byl to Richard. Jean-Claude čerpal z Richardovy energie stejně jako nedávno já.

Vyhnal ze mě Cestovatele jako letní žár kostku ledu. Cestovatel pustil mou ruku. Ustoupil a otíral si dlaň o sako, jako by ho pálila. "Jean-Claude, jsi moc zlobivý hoch."

Jean-Claude mě k sobě přitáhl a jednu ruku mi položil na krk, takže se prsty dotýkal mé kůže. To elektrizující teplo pořád vibrovalo po jeho i mojí kůži a já si v tu chvíli byla jistá, že Richard cítí, jak naléhavě ho potřebujeme.

15

Něco se ozvalo a všichni jsme se otočili ke vzdálené chodbě. Toho muže jsem neznala. Byl vysoký, štíhlý a měl tmavou kůži. Snad to byl nějaký hispánec nebo něco daleko exotičtějšího. Na sobě neměl nic kromě černých hedvábných trenýrek se stříbrnou výšivkou na nohavičkách. Jednou rukou táhl Willieho lásku, Hannu.

Řasenka se jí rozpila po tváři jako černé slzy. Drahý účes pořád lemoval její obličej a stále přitahoval pohledy k jejím výrazným lícním kostem a plným rtům. Ale její tvář teď připomínala masku s černými slzami a temně rudou rtěnkou rozmazanou po spodní polovině tváře, takže její ústa vypadala jako zející rána.

"Proč ji sem vedeš, Fernando?" zeptal se Cestovatel.

"Můj otec je stejně členem rady jako ty, Cestovateli."

"To nijak nezpochybňuji."

"Ale ty jsi mu nedovolil, aby se účastnil tohohle prvního setkání."

"Je to člen koncilu, tak ať mě přesvědčí, abych ho poslechl." Cestovatelův tón byl jednoznačně výsměšný. "Jsme sice členové rady, ale nejsme si všichni rovni."

Fernando se zasmál. Chytil Hannu za šaty z modrých korálků a na zádech jí je roztrhl. Vykřikla.

Cestovatel se zapotácel a chytil se dlaní za tvář.

"Přeříznu ji," chvástal se Fernando.

Balthasar vykročil proti němu, ale z chodby vyběhli dva leopardi velcí jako poníci. Jeden byl černý a druhý zlatožlutě skvrnitý, oba dost velcí, aby ho roztrhali na kusy. Tiše a temně vrčeli a na ohromných polštářcích tlap se postavili mezi Balthasara a Fernanda.

Fernando popadl Hannu kolem pasu a stáhl jí šaty z boků, takže jsme zahlédli světlemodré podvazky. Otočila se a uhodila ho dost silně na to, aby se zapotácel. Je velice ženský typ, ale je to také upírka, takže by ho dokázala odhodit na zeď takovou silou, že by tam zůstal viset.

Fernando jí ránu vrátil. Z úst jí vytryskla krev jako lesklé korálky. Napůl omráčeně dosedla na zem. Fernandova energie vzkypěla místností, jako by ji zatím držel na uzdě. Kožoměnec. Je to leopard stejně jako ti, co mu kryjí záda? Nejspíš, ale na druhu teď nezáleží. Popadl Hannu za přední část šatů a vytáhl ji na kolena. Napřáhl ruku, aby ji znovu uhodil.

Z kapsy kabátu jsem vytáhla browning. Willie se zhroutil na kolena. Upíral oči vzhůru a pak řekl: "Andělské tesáky." Pokoušel se postavit, ale nedokázal to. Jean-Claude ho chytil v podpaží a snadno ho zvedl.

Fernando Hannu znovu praštil. Byl to ledabylý pohlavek, který jí zvrátil hlavu dozadu. V očích se jí objevila bělma. "Musí tě doopravdy milovat, když zápasí s Cestovatelovým dotekem, kdykoli vidí, že ti někdo ubližuje."

Jean-Claudeův dotek na rameni mě zase přivedl k sobě. Mířila jsem browningem na Fernanda. Musela jsem vydechnout, abych nezmáčkla spoušť. Zbraň byla odjištěná a já si nepamatovala, že bych to udělala. Proč Fernando, a ne kočky? Leopardodlaci by vzdálenost ke mně dokázali překonat mžiknutím oka, ale mně bylo jasné, kdo je tu alfa. Sejměte vůdce a kočky si půjdou hrát někam jinam.

Jean-Claude jednou rukou podpíral Willieho a druhou se pořád lehce dotýkal mé paže, jako by se obával toho, co udělám. "Fernando," řekl, "dosáhl jsi toho, oč jsi usiloval. Willie Cestovatele vyhnal, a tomu bude nějakou dobu trvat, než si najde dalšího hostitele. Můžeš Hannu pustit."

Fernando se na nás zazubil a bílé zuby se mu třpytily v tmavé tváři. "Řekl bych, že ne." Postavil Hannu násilím na nohy, objal ji kolem pasu a paže jí tiskl k tělu. Pokusil se ji políbit. Odvrátila se a vykřikla.

Willie už dokázal stát bez pomoci a odstoupil od Jean-Claudea. "Ne, já ti nedovolím jí ublížit."

Černý leopard se nahrbil a plazil se po břiše blíž k Williemu i k nám.

"Jestli je chceme sejmout, musíme to udělat hned," řekla jsem. Nejdřív Fernanda a pak jednoho z leopardů, pokud na to zbude čas. A jestli ne... ale jedno po druhém.

"Teď ne, ma petite. Fernandův otec Padma nebude marnit převzácný čas mučením bezvýznamných obětí. Na to se Cestovatel vrátí moc brzy."

"Až se Cestovatel vrátí, už mi ji nedovolí prubnout," prohlásil Fernando. Dál k sobě Hannu jednou rukou tiskl a druhou jí zvedal sukně.

"To si vážně myslí, že tady budeme stát a dívat se, jak ji znásilňuje?" divila jsem se.

"Můj otec je Pán šelem. Nezastavíte mě ze strachu z jeho hněvu."

"Ty to pořád nechápeš, Fernando, že ne?" namířila jsem pistoli přímo na jeho hlavu. "Já kašlu na to, kdo je tvůj taťka. Pusť ji a řekni svým chlupatým kumpánům, ať zmizí, nebo z tvého tatínka udělám pořádně nešťastného upíra."

"Ty si nepřeješ, abych byl nešťastný." Ten hlas mě přiměl, abych letmo uhnula očima do chodby, ale má zbraň se ani nepohnula.

Upír v chodbě byl Ind. Dokonce na sobě měl jednu z těch dlouhých věcí. Něco mezi pláštěm a tunikou. Bylo to bílo-zlaté a tetelilo se to na okraji mého zorného pole, jak kráčel dál do místnosti. Nespouštěla jsem oči z jeho syna. Jednu stvůru po druhé.

Jean-Claude spustil ruku z mojí paže. Couvl za mě a pak kousek stranou a dával si pozor, aby se mi nepřipletl do rány. "Padmo, Páne šelem, buď zdráv a vítej v mém domě."

"Buď zdráv, Jean-Claude, Páne města. Tvá pohostinnost překonala i má nejodvážnější očekávání." Pak se zasmál, ale byl to jenom smích. Teatrální a nepříjemný, a snad dokonce hrozivý, ale jenom smích. Ani mi nenaskočila husí kůže.

"Řekni mu, ať Hannu pustí," naléhala jsem.

"Ty musíš být Jean-Claudeova lidská služebnice Anita Blakeová."

"Jasně, ráda tě poznávám. Ale teď pověz svému synovi, ať pustí naši upírku, jinak do něho udělám pořádně velikou díru."

"Neodvážíš se mému synovi ublížit."

Teď jsem se zasmála zase já. Ostře, úsečně a ne moc vesele. "Synáček říkal skoro to samé. Ale oba se hrozně pletete."

"Pokud mého syna zabiješ, zabiju já tebe. Zabiju vás všechny."

"Jen jestli si rozumíme. Když ji nepustí, co s ní bude dělat?"

Fernando se zasmál tichým syčivým smíchem. To mi stačilo. Někde v tom pěkném těle jsou černé chlupy a veliké oči jako knoflíky: krysodlak. "Vezmu si ji, protože to Cestovatel zakázal a otec mi ji dal."

"Ne," prohlásil Willie. Udělal krok vpřed, ale Jean-Claude ho zarazil.

"Ne, Willie, tohle není tvůj boj."

Fernandova ruka sklouzla k Hanninu rozkroku. Jen Jean-Claudeova ruka na Willieho rameni mu zabránila, aby se na kožoměnce vrhl.

Hannah zasténala: "Pomoz mi, můj pane."

"Ten ti pomoci nemůže, dítě," ušklíbl se Padma. "Nemůže pomoci nikomu z vás."

Zamířila jsem pět centimetrů napravo od Fernandovy hlavy. Výstřel se ozvěnou nesl ohromnou místností. Všichni ztuhli.

"Příští rána půjde do Fernandovy lebky."

"To se neodvážíš," trval na svém Padma.

"Opakuješ to pořád dokola. Tak abychom měli jasno, Páne šelem. Fernando Hannu neznásilní. To ani náhodou. To ho dřív zabiju."

"Potom zabiju já tebe," vyhrožoval Padma.

"Tak fajn, ale to už ti syna nevrátí, nebo snad jo?" Vydechla jsem a cítila, jak mě naplňuje klid. "Rozhodni se, Páne šelem, rozhodni se."

"Já jsem Pán šelem," prohlásil.

"Pro mě za mě můžeš být třeba Santa Claus. Buďto ji pustí, nebo je po něm."

"Jean-Claude, měl bys svou služebnici přivést k poslušnosti."

"Jestli ji k poslušnosti dokážeš přivést sám, Padmo, jen si posluž. Ale dej si pozor. Anita nikdy neblufuje. Ona tvého syna zabije."

"Rozhodni se," opakovala jsem tiše, "- rozhodni se - rozhodni - rozhodni - rozhodni." Měla jsem chuť ho zastřelit. Doopravdy. Stejně jistě, jako že tu stojím, jsem totiž věděla, že jestli ho nezastřelím hned, budu to muset udělat později. Je příliš arogantní, než aby to nechal být, a příliš zaslepený vlastní mocí, než aby dal Hanně pokoj. A já nedovolím, aby ji měl. To je hranice, kterou nesmí překročit a zůstat naživu.

"Pusť ji, Fernando," rozkázal Padma.

"Otče," Fernandův hlas zněl šokovaně.

"Ona ten kohoutek zmáčkne, Fernando. Těší se na to, až to udělá. Je to tak, Anito?"

"Jo, nemůžu se dočkat."

"Předpokládám, že jsou to stříbrné kulky," ujišťoval se Padma.

"Bez nich nejdu ani na krok," přisvědčila jsem.

"Nech ji být, Fernando. Před stříbrnou kulkou tě nezachráním ani já."

"Ne, je moje. Slíbils mi to."

"Já bych tatínka poslechla, Fernando."

"Ty mi chceš odporovat, synu?" V Padmově hlase byl odstín, který se nesl místností jako horká vlna. Začíná se zlobit. Něco se dotklo mé kůže jako odraz nějaké energie, ale tohle nebyla upíří síla, aspoň ne docela. Nepokouší se ovládnout Jean-Claudea. Byla v tom příchuť teplé krve a elektrizující víření, které naznačovalo, že jde o lykantropa. Ale to přece není možné. Upír nemůže být lykantrop, a naopak.

Fernando se nahrbil, přitiskl k sobě Hannu jako panenku a schoval tvář do jejích blond vlasů. "Ne, otče, já tě vždycky poslechnu."

"Tak udělej, co jsem řekl."

Fernando od sebe Hannu odstrčil. Dopotácela se k Williemu. Vzal ji do náruče, hladil ji po zkrvavené tváři a hedvábným kapesníkem jí otíral krev.

Sklonila jsem zbraň.

Fernando na mě ukázal opáleným prstem. "Třeba bych si na hraní mohl vzít tebe."

"To jsou silná slova, krysáku. Tak se podíváme, jestli jsi dost chlap, aby sis za nimi taky stál." To byla léčka. Uvědomovala jsem si, že si přeju, aby se na mě vrhl. Chtěla jsem mít záminku, abych ho mohla zabít. To není dobré. To není dobré. Musím se uklidnit, nebo sama způsobím, že přijdeme o život.

Černý leopard, který mi v kohoutku sahal výš než do pasu, se začal plazit směrem ke mně. Byl břichem na zemi, napjaté svaly se mu vlnily. Jenom jsem hlaveň přesunula k němu. "Ani to nezkoušej."

"Elizabeth," řekl Padma.

To jméno mě zaskočilo. Jednou jsem Elizabeth viděla zdálky v lidské podobě. Patří k místním leopardodlakům. Až do téhle chvíle jsem se domnívala, že leopardi patří k doprovodu, který si Padma přivedl s sebou. Pokud je místní Elizabeth, bude místní asi i ten druhý. Byla jsem si jistá jedině tím, že to není Zane ani Nathaniel. Jinak to mohl být kdokoli. Ale to, že Zane přijal, že jsem jeho alfa, ho zachránilo před tím, aby tu byl. Kdyby byl alfa Zane a já ho porazila, všichni leopardodlaci by patřili mně a žádný z nich by tu nebyl. Tedy aspoň teoreticky. Díky tomu, že jsem pouhý člověk, a ne lykantrop, mohl by si Pán šelem ty kočky stejně přivolat. Ale já bych se snažila postarat o jejich bezpečí. Zajímalo by mě, jestli se o to Elizabeth pokusila.

Vrčela na něj, na mě, na všechny. Tesáky měla slonovinově bílé a ze vzdálenosti ani ne tři a půl metru to bylo ohromně působivé. Z téhle blízkosti by mě i skutečný leopard dostal dřív, než bych stačila vypálit smrtící ránu. Na takhle velkou zvěř se nechodí s pistolkou.

Leopardice udělala další plíživý krok. "Elizabeth." To jediné slovo zaznělo jako prásknutí bičem. Kůže mě pálila a zalapala jsem po dechu. Leopard se zastavil, jako by došel na konec řetězu. Elizabeth se válela po zemi, zápasila a sekala drápy do vzduchu.

"Ona tě nenávidí, Anito," řekl Padma. Jeho hlas měl teď normální konverzační tón, ale to, co dělal leopardodlačici, pokračovalo dál. Vnímala jsem to, jako by mi po kůži pochodovali mravenci. Mravenci s doruda rozžhavenými pohrabáči v rukou.

Pohlédla jsem na Jean-Claudea. Chtěla jsem vědět, jestli to taky cítí. Na tváři měl prázdný, nic neříkající výraz. Jestli vnímal bolest, nedal to na sobě znát.

Nebyla jsem si jistá, jestli je rozumné prozradit, že to také cítím. "Nech ji být," požádala jsem ho.

"Zabije tě, pokud jí to dovolím. Zabila jsi jejich vůdce, kterého milovala. Chce ho pomstít."

"To je pravda. Ale teď ji nech."

"Soucit s tím, kdo tě nenávidí?" Mihnul se místností a jeho nohy v sandálech se sotva dotýkaly země, jako by se vznášel na slabých vlnách své vlastní energie.

Měla bych být schopná jeho upíří moc vnímat. Ale skoro jako by tu ani nebyl. Jako by ho něco drželo v šachu nebo mě chránilo. Znovu jsem se letmo podívala na Jean-Claudea. Má dost velkou moc, aby nám zajistil bezpečí? To mu náš triumvirát tolik pomohl? Jeho výraz mi nic nenaznačil a já se ho neodvažovala zeptat. Ne před Pánem šelem.

Leopardice ležela na boku a těžce oddychovala. Pozorovala mě světle zelenýma očima a nebyl to přátelský pohled.

"Když jsem je zavolal," řekl Padma, "pokoušela se se mnou smlouvat. Nemají žádného alfu, a přece se chtěla dohodnout. Elizabeth přivede leopardy bez boje a já si s nimi budu moct dělat, co budu chtít, pokud jí dovolím tě zabít. Když jí pomůžu tě zabít." Pán šelem pokynul za sebe a vedle něj se objevila drobná štíhlá žena, jako by v chodbě čekala na jeho zavolání. Jako dobře vycvičený pes. Kromě náhrdelníku byla nahá. Ten musel vážit aspoň tři kila a třpytil se diamanty. Její kůže měla světle kakaový odstín, který říkal, že je to Afroameričanka s irskou krví. Tvář jí zdobily modřiny. Jako fialové skvrny jí vystupovaly po celém těle. I přes pohmožděniny to byla jedna z nejnádhernějších žen, jaké jsem kdy viděla. Její proporce od hlavy až po štíhlá chodidla byly dokonalé. Hnědé oči těkaly z leopardů na podlaze k Jean-Claudeovi a ke krysákovi. Sem a tam, až se nakonec zastavily na mně.

Ty oči žadonily a já nepotřebovala slova, aby mi bylo jasné, co mi chce říct. Pomoz mi. Tomu bych rozuměla, ale proč já?

"Když za mnou Elizabeth přišla, přivedla s sebou i další. Já jsem si jako dárek vybral Vivian." Padma ji nepřítomně pohladil po vlasech. Stejně jako když podrbete psa. "Za každé zranění, které jí způsobím, jí dám dárek. Pokud to přežije, bude bohatá."

Vzduch kolem ní se chvěl jako v létě vzduch nad rozpálenou silnicí. Další leopardodlak, se kterým jsem se ještě nepotkala. Kolik jich tady je? Kolik lidí Elizabeth vydala těm grázlům do rukou?

"Co má tohle být? Otec se synem se trumfují ve znásilněních?" zeptala jsem se.

Padma se na mě zamračil. "Začínám tě mít dost, Anito Blakeová."

"Nápodobně," odsekla jsem.

"Vyhnali jsme Cestovatele z těla jeho hostitele, ale jeho moc tě pořád chrání. To on vám nedovolil vnímat strach vašich upírů. A teď vás zřejmě chrání před plnou silou mojí moci. Jaká škoda. Rozklepala by ses hned, jak bys ji pocítila."

Jean-Claude se jemně dotkl mé paže. To mi stačilo. Nejsem tu kvůli tomu, abych si s Pánem šelem vyměňovala důvtipné repliky. Jako nejlepší nápad mi připadalo hned ho zabít, ale už jsem se setkala se starými upíry, které stříbrná kulka nezabije. Při mém štěstí k nim Padma mohl patřit.

Padma leopardy přivolal k sobě. Ten žlutý se mu stočil okolo kotníků jako veliké kotě a Elizabeth seděla jako cvičený pes.

Willie s Hannou nevnímali, co se v místnosti děje. Jemně ji hladil, jako by byla ze skla. Políbili se a cudný dotek rtů říkal o jejich něžnosti a lásce všechno. Willie a Hannah jsou prostě jeden do druhého celí pryč. Bylo to nádherné.

"Už chápeš, proč jsem ji dal svému synovi. Její znásilnění by jim oběma způsobilo nesmírná muka. Ale Cestovatel potřeboval jejich těla."

Zírala jsem na něj. Bylo by dost zlé, kdyby si ji vybral prostě proto, že Hannah je hezká blondýna, ale vědomí, že za tím byla záměrná krutost a ne pouhý chtíč - to jenom zhoršovalo.

"Ty zvrácený zmetku," vztekala jsem se.

"Pokoušíš se mě naštvat?" zeptal se Padma.

Jean-Claude mi znovu položil ruku na rameno. "Anito, prosím."

Jen zřídkakdy používá moje jméno. A když to udělá, jedná se buď o něco velice vážného, nebo o něco, co mi nebude příjemné. Tentokrát to bylo obojí.

Už nevím, co jsem se chystala odpovědět, protože Cestovatel nás zničehonic zbavil ochrany. Padmova energie do nás narazila jako beranidlo. Hřměla okolo mě, naplnila mi hlavu a pomíchala mi všechny myšlenky. Klesla jsem na kolena, jako bych dostala kladivem mezi oči.

Jean-Claude zůstal stát, ale já cítila, jak se zapotácel.

Padma se rozesmál. "Nemůže vstoupit do dalšího hostitele a současně udržet štít."

Místností se jako závan větru nesl hlas. Nebyla jsem si jistá, jestli ho vnímám ušima, nebo jestli mi prostě zní v hlavě. "Své schopnosti bude potřebovat v chodbě. Štít jsem zrušil z vlastního uvážení. Dost hraní, Padmo. Ukážeme mu, co je dál." Slova doprovázela vůně: čerstvě zoraná země, pach kořenů vytržených z půdy. Skoro jsem cítila, jak se mi úrodná černá země drobí mezi prsty. Stiskla jsem ruce kolem browningu, dokud se mi nezačaly třást, ale pořád jsem se nemohla zbavit pocitu, že mezi mýma rukama a pistolí je hlína. Nepřestalo to, ani když jsem se na zbraň dívala a byla si jistá, že tam nic není.

"Co se to děje?" zeptala jsem se překvapeně a potěšeně, že dokážu dát dohromady souvislou větu.

"Jsou to členové rady," vysvětloval Jean-Claude. "Teď si, jak se to řekne, sundali rukavičky."

"A kurva," zaklela jsem.

Padma se zasmál. Upřeně si mě změřil a mně bylo jasné, že se soustřeďuje jenom na nebohou Anitu. Jeho energie do mě narazila a pronikla dovnitř. Bylo to, jako když si sáhnete na elektrický drát pod proudem, a trochu jako když tu samou ruku strčíte do ohně. Tělo mi sžíral elektrizující žár. Jeho palčivost se shromažďovala v mém nitru. Kroutila se jako stále rostoucí pěst. Kdyby ve mně rozevřel prsty, roztrhá mě na kusy. Pouhá jeho energie stačí, abych explodovala. Vykřikla jsem.

16

Žárem pronikl chladivý dotek. Mé tělo obklopil vánek studený a uklidňující jako smrt. Ten větřík mi odvál vlasy z tváře. Naplnil mě blažený chlad. Jean-Claudeovy dlaně mi hladily ramena. Klečel na podlaze a choval mě v náručí. Nepamatovala jsem si, že bych upadla. Kůži měl na dotek chladnou. Bylo mi jasné, že se nějak vzdal svého tak těžce získaného tepla. Vzdal se tepla, aby zchladil plameny.

Ten příšerný tlak v mém nitru polevil a dál se zmenšoval. Bylo to, jako by se Jean-Claude stal větrem, který sfoukl Padmův oheň. Ale nebylo to zadarmo. Cítila jsem, jak se mu zpomalil tep. Krev v žilách mu proudila stále pomaleji. Teplo napodobující život ho opouštělo a na jeho místo proudila smrt.

Otočila jsem se v jeho náručí, abych mu viděla do tváře. Obličej měl bledý a dokonalý, ale pouhým pohledem se nedalo poznat, kolik sil ho moje záchrana stála.

Obrátila se k nám Hannah s netečným výrazem ve zmlácené tváři. "Omlouvám se, Jean-Claude. Můj kolega dovolil, aby vzdor tvé služebnice zvítězil nad jeho vlastní soudností."

Willie od Hanny ustoupil a vrtěl hlavou. "Proklínám tě, proklínám."

Hanniny šedé oči se otočily k němu. Byl v nich vztek. "Nepokoušej mě, hochu. Když mě budeš urážet, nemusel bys to přežít."

"Willie," ozval se Jean-Claude. V tom slově nebyla žádná síla, jenom varování. Stačilo to. Willie se stáhl.

Jean-Claude pohlédl na Cestovatele v jeho novém těle. "Kdyby Anitu zabil, mohl jsem umřít s ní. Proto jste tedy přišli? Abyste nás zabili?"

"Přísahám, že ne." Zatímco jako Willie se pohyboval elegantně, jako Hannah na jehlových podpatcích byl neohrabaný. Neupadl, ale rozhodně se nepohyboval mrštně. Docela mě to zahřálo u srdce. Není dokonalý.

"Na důkaz mé upřímnosti," pokračoval, "můžeš od své služebnice zase načerpat teplo. Nebudeme ti v tom bránit."

"Vyhnal mě z ní," namítal Padma. "Jak mu můžeš dovolit, aby znovu nabral síly?"

"Mluvíš, jako bys měl strach," ušklíbl se Cestovatel.

"Z něho strach nemám," odpověděl Padma.

"Tak mu dovol se nasytit."

Opírala jsem se o Jean-Claudeova prsa s tváří položenou na spoustě hedvábných volánů vpředu na jeho košili. Srdce mu přestalo bít. Dokonce ani nedýchal. Příliš se vydal ze svých sil.

Z bezpečí Jean-Claudeovy náruče jsem sledovala Padmu a byla jsem rozhodnutá, že ho zabiju. Bylo mi jasné, že by nás Padma rád viděl mrtvé. Cítila jsem to. Nikdo natolik mocný se nepřestane tak hloupě ovládat. Skoro mě, tedy nás, zabil. A celé by to byla jen nešťastná náhoda. Pitomost.

Browning ležel tam, kde jsem ho upustila, ale já už okusila Padmovu sílu. Stříbro by ho nemuselo zabít. A jenom ho poranit mi nepřipadalo jako dobrý nápad. Buďto ho zabít, nebo ho radši nechat na pokoji. Jako s každým velkým predátorem. Nezačínejte si s ním, pokud to nedokážete dovést do konce.

"Napij se ze své služebnice," pobízel ho Padma. "Nebudu ti v tom bránit. Cestovatel tak rozhodl." V jeho posledních slovech byl nádech trpkosti. Bez ohledu na to, jestli je, nebo není členem rady, se Padma Cestovatele obává. Jinak by mu dál odporoval. Možná jsou kolegové, ale rozhodně si nejsou rovni.

Klekla jsem si a přes drsnou krajku a třpytivý materiál saka jsem pevně chytila Jean-Claudeovy paže. Ten dotek mě ujistil, že jsou skutečné. Uklidňující pocit. "Co se..."

Jemně se dotkl mých rtů a tím mě zarazil. "Nepotřebuji její krev, Padmo. Potřebuji její teplo. Jen slabí páni potřebují pít krev svých služebníků."

Padmova tvář ztratila jakýkoli výraz. "Neztratil jsi svou skvělou schopnost urážet bez toho, že bys byl neomalený, Jean-Claude."

Hleděla jsem vzhůru do Jean-Claudeovy tváře. I vkleče byl vyšší než já. V hlavě mi zazněl jeho hlas. "Žádné otázky, ma petite, jinak poznají, že nejsi moje úplně."

Měla jsem spousty otázek, a tak mě to docela štvalo. Ale i když se nemůžu zeptat přímo, jsou i jiné způsoby. "Pán šelem se musí do někoho zakousnout, aby zase nahodil své srdce?"

"Oui, ma petite."

"Jak... vulgární," prohlásila jsem. Byla to jedna z nejcivilizovanějších urážek, které mě kdy napadly. Stejně to fungovalo.

Padma na nás zasyčel. "Nepokoušej moji trpělivost, Jean-Claude. Cestovatel není hlava rady. Máš tady dost nepřátel, takže hlasování by nemuselo dopadnout ve tvůj prospěch. Jestli mě budeš příliš dráždit, vyvolám je."

"Hlasování o čem?" chtěl vědět Jean-Claude. "Cestovatel přísahal, že tady nejste kvůli tomu, abyste mě zabili. O čem jiném bys chtěl hlasovat, Páne šelem?"

"Pohni s tím, Jean-Claude." V Padmově hlase se ozýval nějaký jiný zvuk, takže připomínal spíš zavrčení. Znělo to víc jako zvíře než jako upír.

Jean-Claude se něžně dotkl mé tváře a otočil ji, abych se na něj dívala. "Ukážeme Pánovi šelem, jak se to dělá, ma petite."

To, co říkal, se mi vůbec nelíbilo. Ale jednu věc jsem věděla jistě. Že Jean-Claude potřebuje doplnit síly. Není možné, aby znovu přetlačil člena rady, když je tak chladný a vysílený.

"Do toho," řekla jsem. Musím mu důvěřovat. Musím mu věřit, že mi neublíží. Musím se na něj spolehnout, že neudělá něco strašného nebo nepříjemného. Uvědomila jsem si, že mu nedůvěřuji. Bez ohledu na to, jak moc miluji jeho tělo, si uvědomuji, že je jiný. Bylo mi jasné, že to, co jemu připadá v pohodě, nemusí být v pohodě ani trochu.

Usmál se. "Ponořím se do tvého žáru, ma petite. Obejmi mě, aby mé srdce tlouklo jen pro tebe. Tvůj polibek zahřeje můj dech." Uchopil mou tvář do ledových dlaní a políbil mě.

Rty měl jako samet a dotýkal se mě něžně, jenom hladil. Jeho ruce se sunuly po tvářích vzhůru, prsty mi vklouzly do vlasů skoro až k temeni a jemně mi hnětly a masírovaly kůži. Dal mi pusu na čelo a zachvěl se.

Chtěla jsem ho políbit znovu, ale stáhl se. "Nezapomínej, ma petite, že pokud se mě nějaká část tvého krásného těla bude dotýkat příliš, znecitliví. Nebuď moc dychtivá, abys pro dnešní noc neztratila cit ve svých roztomilých rtech."

Ztuhla jsem v jeho náručí a přemýšlela o tom, co právě řekl. Dotknout se jeho těla, tím asi myslí holé kůže? Když se budeme dotýkat moc dlouho, ztratím cit, ale jenom pro dnešní noc. Jean-Claude vážně dokáže sdělovat informace jakoby mimochodem. Až mě napadlo, jak často to musel v minulosti takhle dělat.

Stáhl mi plášť z ramen, takže mi visel skoro u pasu. Přejížděl mi rukama po nahé kůži a zatínal do mě prsty. Dlaně měl teplé. Pohladil mě přes plášť a stiskl mi paže. Mé holé kůže se přitom nedotkl. Nesmírně něžně mě políbil na krk a otřel se tváří o mé hrdlo a obličej.

Zadýchaně se ode mě odtáhl. Položila jsem mu ruku na srdce, ale nic jsem necítila. Pohladila jsem ho po tváři a dotkla se velké tepny na krku. Nejradši bych se ho zeptala, co dělám špatně, ale neodvážila jsem se. Nechtěla jsem, aby se ti darebáci dozvěděli, že takové věci moc často neděláme. Milujeme se, to jistě, ale nadpřirozeným upířím blbostem se vyhýbáme, jak je to jen možné.

Začal si rozepínat košili.

Dívala jsem se na něj vytřeštěnýma očima.

Odhalil si břicho.

Hleděla jsem na plochu bledé kůže. "Co děláš?" zeptala jsem se.

"Hlaď mě, ma petite."

Přejela jsem pohledem upíry, kteří se na nás dívali. Zavrtěla jsem hlavou. "Před těmi grázly žádná předehra nebude."

"Můžu se prostě napít krve, jestli budeš radši," pravil tiše. Říkal to, jako bychom to dělali každou noc. Dobrovolně jsem to udělala dvakrát. Jednou, abych mu zachránila život. A podruhé, abych zachránila jeho i Richarda. Nerada dávám krev. Někdy mám pocit, že prolévat krev je pro upíry daleko důvěrnější než sex. Ani to bych nechtěla dělat před cizím publikem.

Hleděla jsem na něj a začínala dostávat vztek. Chtěl po mně, abych před cizími lidmi prováděla strašně intimní věci. To se mi nelíbilo a on musel vědět, že se mi to nebude líbit. Tak proč mě nevaroval? To ho vážně nenapadlo, že dneska budeme muset dělat něco takového?

"Je na tebe naštvaná," poznamenal Padma. "To je vážně tak stydlivá?" Řekl to, jako by tomu nevěřil. "Není to třeba tím, že ve skutečnosti nedokážeš to, o čem jsi mluvil?"

Hannino tělo stálo s rozkročenýma nohama a balancovalo na nezvykle vysokých podpatcích. "Jsi stejný slaboch jako Padma? Jenom další pijavice?" Cestovatel zavrtěl hlavou a Hanniny vlasy zakryly zadní část zničených šatů. "V čem jiném jsi ještě blufoval, Jean-Claude?"

"Běžte všichni k čertu," zaklela jsem. Vklouzla jsem dlaní pod Jean-Claudeovu košili a prsty ho hladila po břiše. Byl na dotek studený jako led. Do háje. Ne moc jemně jsem mu vytáhla košili z kalhot a mazlila se s jeho kůží. Sevřela jsem prsty svaly na jeho zádech a cítila jsem, jak mi po krku a do tváře stoupá horkost. Za jiných okolností, v soukromí naší ložnice, by tu byly jisté možnosti. Ale teď se příliš stydím.

Vytáhl mi ruce ven. "Opatrně, ma petite, prochladnou ti ruce."

Konečky prstů jsem měla ledové, jako bych byla v mraze bez rukavic. "Když na tebe nemůžu sahat rukama, co bys navrhoval?"

Padma navrhl něco tak oplzlého, že jsem na něho namířila prst a okřikla ho. "Ty se do toho nepleť."

Rozesmál se. "Ona se vážně stydí. To je ohromně roztomilé. Asher říkal, že před tebou byla panna. A já mu až doteď nevěřil."

Sklopila jsem hlavu na prsa. Nebudu nic říkat. Nemusím upířímu koncilu podávat přehled svého milostného života.

Můj pohled zachytil Jean-Claudeovu ruku. Nedotkl se mě, ale pohyb jeho dlaně před mým obličejem stačil, abych k němu zvedla oči. "Něco podobného bych po tobě v téhle situaci nechtěl, kdyby to nebylo nezbytné. To mi můžeš věřit."

Při pohledu do jeho temně modrých očí jsem tomu uvěřila. Je to hloupé, ale je to tak. "Co po mně chceš?"

Natáhl prsty a přiblížil je tak těsně k mým rtům, že kdybych se nadechla, určitě by se mě dotkl. "Použij svá úžasná ústa na mém srdci. Jestli je naše pouto tak silné, jak se domnívám, existují určité zkratky, ma petite."

Vzdychla jsem, vyhrnula mu košili nahoru a odhalila mu hrudník. V soukromí bych přejela jazykem po jizvě ve tvaru kříže na jeho prsou. Ale tady nejsme sami. Do háje.

Přiložila jsem rty na studenou kůži břicha a jazykem přejela po vlhké linii vzhůru po jeho hrudi.

Prudce a syčivě se nadechl. Jak může dýchat, když mu nebije srdce? Na to neznám odpověď, ale už jsem to viděla dřív. Potkala jsem upíry, kteří dýchali, ale neměli tep.

Dotkla jsem se jazykem hladké kůže jizvy po spálenině a skončila polibkem na jeho srdci. Cítila jsem, jak mi rty chladnou. Nebyl to ale bodavý zimní mráz. Bylo to přesně, jak říkal. Jeho tělo mi odebíralo teplo. Můj život proudil do něj.

Odtáhla jsem se od něj, posadila se na paty a olízla si rty. Zkoušela jsem, jestli se do nich nevrátí cit. "Tak co?"

Rozesmál se a ten zvuk mi přejel po zádech jako kostka ledu a záměrně dlouze spočinul na mojí kostrči.

Zachvěla jsem se. "Už je ti líp."

Zničehonic mě zvedl za stehna. Překvapeně jsem vyjekla a objala ho kolem krku, abych neztratila rovnováhu. Svíral mé nohy a díval se na mě. Panenky jeho očí se ztrácely v zářivě modrém plameni.

Až v krku jsem cítila, jak mu buší srdce. Celým tělem jsem vnímala jeho rychlý tep. Dál mě držel v náručí, ale postavil mě na zem. "Pořádně mě polib, ma petite. Už jsem se zahřál, takže je to bezpečné."

"Zahřál ses, ale bezpečné to není nikdy," namítla jsem. Začala jsem ho líbat, když jsem byla kousek nad jeho čelem, a pokračovala jsem dál, jak jsem klouzala po jeho těle. Líbal mě, jako kdyby mě chtěl celou sníst. Tvrdě se ke mně tiskl ostrými tesáky a musel se odtáhnout, nebo by se nakonec napil mojí krve. Po téhle puse jsem lapala po dechu a celá se třásla. Nebylo to ale zimou.

Došlo mi, že ho mé teplo vzrušilo. Že se cítí líp, a nejen po praktické stránce. Jak jsem mohla věřit, že by nutnost nevyužil pro svoje potěšení.

"Teď, když jsi znovu docela obnovil své síly," prohlásil Cestovatel, "vás opustím. Padmu jsi vyhnal bez mojí pomoci. Jistě se dokážeš ubránit znovu."

"Tebe taky přemohl," upozornil ho Padma.

Hannina tvář se obrátila k nám. "Ano, přemohl. Od pána, který zabil Zemětřasa, bych ovšem nic menšího nečekal." Pak se Hannah otočila k Padmovi. "Ale dokázal něco, co ty neumíš. Načerpal od své služebnice teplo, aniž by se napil její krve. To je kousek, který zvládne jen skutečný vládce."

"Dost už o tom," prohlásil Padma. Jeho hlas zněl rozzlobeně. Dělit se o krev s lidskými služebníky musí být pořádné faux pas. "Noc už se krátí. Teď, když jsi zase doplnil síly, Jean-Claude, podívej se po svých lidech. Zjistíš, kdo neodpověděl na tvé volání."

"Já tě teď opustím, Jean-Claude. Budu tě očekávat vzadu." Hannah se zničehonic zhroutila. Willie ji zachytil a jemně ji položil na podlahu.

"Hledej své lidi, Jean-Claude. Jen hledej," pobízel ho Padma.

Jean-Claude vstal a zvedl mě s sebou. V zářivé modři očí se mu objevily zorničky. Jeho oči už zase měly normální barvu. Upřeně hleděl někam za mě i za Padmu. Zdálo se mi, že nevidí vůbec nic v místnosti. Z jeho dlaní mi po těle proudila energie. Řekla bych, že kdybych se ho nedotýkala, vůbec bych to necítila. Jenom jemňoučké brnění energie, jako by vůbec o nic nešlo.

Zamžikal a obrátil se k Padmovi. "Damian."

Damian byl jeden z Jean-Claudeových pobočníků. Stejně jako Liv mu bylo přes pět set let, ale nikdy z něho nebude pán.

V Damianově případě to bylo dokonce přes tisíc let, a přesto stejně nebude pán. Za tu strašlivě dlouhou dobu získal jen malou moc. Abyste mi správně rozuměli, Damian má ohromnou moc. Kdyby mu bylo pět set, šel by z něho děs. Na tisíciletého byl jako děcko. Nebezpečné krvelačné děcko, ale přesto už získal veškerou moc, kterou kdy bude mít. Může klidně žít, dokud Slunce nevybuchne a nepohltí Zemi, ale nikdy nebude o nic silnější než dneska večer.

Patřil mezi několik upírů, kterým se podařilo mě docela zmást, pokud šlo o věk. Podcenila jsem ho skoro o polovinu. Hodnotila jsem ho podle síly a teprve začínala zjišťovat, že moc není to jediné, podle čeho je třeba upíra soudit.

Jean-Claude se dohodl s bývalým Damianovým pánem, že mu dovolí přijet do města a hrát tu druhé housle.

"Co jsi provedl s Damianem?" chtěl vědět Jean-Claude.

"Já nic. Je snad mrtvý?" Padma se usmál a vzal Vivian za ruku. "Na tuhle otázku dokáže odpovědět jedině jeho pán." Odcházel chodbou a vedl leopardodlačici za ruku. Vivian se po mně otáčela a dívala se vytřeštěnýma, vyděšenýma očima, dokud se mi neztratili z dohledu. Černý leopard váhal a sledoval mě.

Promluvila jsem dřív, než jsem to stačila promyslet, skoro instinktivně. "Jak jsi je mohla vydat takové obludě?"

Zavrčela na mě a švihla ocasem.

"Jsi slaboch, Elizabeth. Gabriel to dobře věděl, a proto tebou pohrdal."

Chraplavě zavrčela. Padmův hlas proťal vzduch jako ostří nože. "Hned pojď ke mně, Elizabeth, nebo se budu opravdu zlobit."

Leopard naposledy zavrčel a odkráčel z dohledu.

"Gabriel ti o ní říkal, že je slaboch, ma petite?"

Zavrtěla jsem hlavou. "Kdyby byla silnější, nepřivedla by je sem. Zavolal ji a ona přišla. Měla ale přijít sama."

"Třeba udělala jenom to, co dokázala, ma petite."

"Pak to, co dokáže, nestačí." Pohlédla jsem na Jean-Claudeovu ostražitou netečnou tvář. Byl v klidu a jeho tělo se nehýbalo. Položila jsem mu pod košilí ruku na srdce. Bušilo.

"Myslíš si, že Damian je mrtvý," hádala jsem.

"Vím, že je mrtvý." Sklonil ke mně pohled. "Otázka je, jestli je to napořád."

"Mrtvý je mrtvý," opáčila jsem.

Rozesmál se a přivinul mě k sobě. "No tak, ma petite. Zrovna ty bys měla nejlíp vědět, že to není pravda."

"Myslela jsem, že jsi říkal, že nás dneska v noci nesmějí zabít," řekla jsem.

"Já si to také myslel," odpověděl.

No výborně. Pokaždé, když jsem předpokládala, že už pravidlům rozumím, změnila se. Co to je za zkurvená pravidla, která se pořád mění k horšímu?

17

Willie vedl Hannu za ruku a popošel k nám. "Děkujeme, pane, i tobě, Anito."

V hubené tváři měl hluboké rány. Nejspíš je utržil během prvního útoku na Cirkus. Už se začínaly hojit. Vypadal hrozně. Ještě víc jako chodící mrtvola než jindy. "Vypadáš děsně," upozornila jsem ho.

Zakřenil se na mě a ukázal tesáky. Ještě mu nejsou ani tři roky. Usmát se tak, aby tesáky nebyly vidět, to chce trochu praxe. "Je mi fajn." Obrátil se k Jean-Claudeovi. "Pokoušel jsem se je zastavit. Všichni jsme se snažili."

Jean-Claude si zastrkoval košili zpátky do kalhot. Náprsenku si vpředu uhladil dlaní a položil Williemu ruku na rameno. "Bojoval jsi proti členům rady, Willie. Bez ohledu na to, že tě porazili, sis vedl dobře."

"Díky, pane."

Jean-Claude obvykle opravoval každého, kdo mu řekl ‚pane', ale dneska nejspíš dodržujeme formality.

"Pojď, musíme se postarat o Damiana." Nabídl mi své zápěstí, a když jsem nevěděla, co s ním mám dělat, položil mé prsty na velkou tepnu. "Drž mě, jako kdybys mi měřila tep."

"Má to nějaký význam?"

"Dáváš tím najevo, že jsi víc než moje služebnice nebo partnerka v posteli. Znamená to, že tě považuji za sobě rovnou."

"Co si o tom bude myslet koncil?" zajímala jsem se.

"Donutí je to jednat nejenom se mnou, ale i s tebou. Jim se tím všechno zkomplikuje a nám se otevřou další možnosti."

Položila jsem mu ruku na zápěstí. Jeho puls pod mými prsty byl pravidelný. "Chceme nepřítele zmást, že?"

Přikývl s takovou vervou, že to vypadalo skoro jako poklona. "No jistě, ma petite, jistě."

Kráčela jsem po jeho boku s pravou rukou na browningu, který jsem zvedla z podlahy a schovala ho zase do kapsy. Jakmile se nám otevřel pohled do chodby, Jean-Claudeův tep se pod mými prsty divoce rozběhl.

Damian ležel na boku zkroucený kolem dlouhého meče. Podél ostří se jeho krev vsákla do tmavého materiálu vesty, kterou nosil místo košile. Špička mu pronikla zády ven, jako kdyby ho nabodli na rožeň. Nebyla jsem si stoprocentně jistá, ale vypadalo to jako zásah do srdce.

Vedle něho stál nějaký neznámý upír. V ruce držel obouručný meč, ostřím k zemi jako hůl. Poznala jsem tu zbraň. Byl to meč, který Damian opatroval ve své rakvi.

Tenhle nový upír byl vysoký aspoň metr pětadevadesát a měl široká ramena. Vlasy měl jako spoustu žlutých prstýnků, z nichž vystupoval jeho obličej a uši. Stál strnule v pozoru jako voják.

"Warricku," oslovil ho Jean-Claude. "Doufal jsem, že jsi unikl Yvettinu poněkud ožehavému milosrdenství."

Vysoký upír si nás prohlédl. Jeho oči sjely k mým prstům na Jean-Claudeově zápěstí. Klesl na jedno koleno a přes zdvižené ruce držel Damianův meč. Sklonil hlavu a podával nám ho. "Bojoval statečně. Už dlouho jsem neměl takového protivníka. Zapomněl jsem se a zabil ho. Nepřál bych si smrt takového válečníka. Jeho definitivní smrt znamená nesmírnou ztrátu."

Jean-Claude vzal meč z upírových dlaní. "Ty omluvy si můžeš ušetřit, Warricku. Přišel jsem Damiana zachránit, ne ho uložit do hrobu."

Warrick k nám zvedl světlemodré oči. "Ale já jsem mu probodl srdce. Kdybys byl pán, který ho proměnil, byla by tu jistá šance, ale tys ho z hrobu k dalšímu životu nepovolal."

"Jsem ale Pán města a Damian se mi zavázal krvavou přísahou."

Warrick položil meč na zem vedle Damianova nehybného těla. "Tvá krev by ho mohla přivolat zpět. Modlím se, aby to stačilo."

Zírala jsem na něj. Ještě nikdy jsem neslyšela žádného upíra říct "modlím se". Důvody, proč se upíři moc nemodlí, jsou zřejmé. Chci říct, kdo by jim asi odpověděl? Jistě, existuje Církev věčného života, ale to je spíš humanistické náboženství, trochu jako new age. Nejsem si jistá, jak moc mluví o bohu.

Damianovy vlasy byly skoro krvavě rudé a ostře kontrastovaly s jeho alabastrově bílou pletí. Dobře jsem věděla, že má tak zelené oči, až by mu je mohla každá kočka závidět. Dneska je ale měl zavřené, a pokud nebudeme mít štěstí, už se nikdy neotevřou.

Jean-Claude si k němu klekl. Jednu ruku položil Damianovi na prsa kousek od meče. "Když meč vytáhnu a jemu se nerozbuší srdce nebo neotevře oči, je po něm. Máme jedinou možnost. Mohli bychom ho uložit někam do díry třeba na sto let, ale dokud mu ze srdce nevytáhneme meč, pořád tu určitá šance bude. Když to provedeme hned tady na místě, riskujeme, že ho ztratíme navždycky."

To také vysvětluje, proč se kolík ze srdce mrtvého nikdy nevytahuje bez ohledu na to, jak moc mrtvý vám dotyčný připadá.

Klekla jsem si k nim. "Je na to nějaký rituál?"

Zavrtěl hlavou. "Budu se dovolávat jeho přísahy stvrzené krví. To by mohlo pomoci přivolat ho zpátky, ale Warrick má pravdu. Já jsem Damiana nestvořil. Nejsem jeho skutečný pán."

"No ovšem, je přece o dobrých šest set let starší než ty." Dívala jsem se na upíra nabodnutého na meč, jak leží v kaluži vlastní tmavé krve. Na sobě měl společenské kalhoty, které patřily k vestě. Bez košile pod vestou to působilo podivně eroticky. Pořád jsem Damiana cítila ve své mysli. Proudila jím jeho energie, tep všech staletí. Není mrtvý, přinejmenším ne docela. Pořád jsem schopná vnímat jeho auru nebo něco.

"Pořád Damiana cítím," řekla jsem nahlas.

"Co tím chceš říct, ma petite?"

Cítila jsem hrozné nutkání se Damiana dotknout. Přejet mu dlaněmi po nahých pažích. I když se k tomu občas blížím, nejsem nekrofil. Co se to děje?

"Cítím ho. Mám v hlavě jeho energii. Je to, jako když přijdu k čerstvé mrtvole, ještě než duše opustí tělo. Myslím, že je zatím v pořádku."

Warrick mě ostražitě sledoval. "Jak to můžeš vědět?"

Natáhla jsem ruku k Damianovi, ale pak jsem se zarazila a sevřela ruce do pěstí. Skoro bolestně jsem ho toužila pohladit. Nebyla to smyslnost v pravém slova smyslu, spíš jako když vidíte nějakou úžasnou sochu. Dychtila jsem po tom přejíždět po konturách jeho těla a vnímat jeho pulzování. Chtěla jsem...

"Co se stalo, ma petite?"

Dotkla jsem se konečky prstů Damianovy paže, jako bych se bála, že mě spálí. Moje dlaň skoro mimoděk sklouzla po jeho chladné kůži. Síla, která Damianovi dávala život, proudila jeho stydnoucím tělem do mé dlaně a dál rukou, až se změnila v husí kůži na mém těle.

Zalapala jsem po dechu.

"Co to děláš, ma petite?" Jean-Claude si třel paže, jako by to cítil i on.

Warrick ke mně natáhl dlaň, jako by si ji hřál u ohně. Jako by si nebyl jistý, jestli se mě má nebo smí dotknout. Pak ji stáhl a otíral si ji o kalhoty. "Je to pravda. Jsi nekromantka."

"To jsi ještě nic neviděl," zašeptala jsem. Otočila jsem se k Jean-Claudeovi. "Když ten meč vytáhneš, je problém v tom, jak zabránit energii, aby otevřenou ranou neopustila tělo. Takříkajíc, jak nedovolit jeho duši, aby unikla, je to tak?"

Jean-Claude se na mě díval, jako by mě nikdy předtím neviděl. Je milé vědět, že ho pořád ještě dokážu překvapit. "Já nevím, ma petite. Nejsem čarodějnice ani student magické metafyziky. Odvolám se na jeho přísahu, vyslovím rituální formuli a budu doufat, že přežije."

"Někdy, když zombii vyvolám z hrobu, je podruhé snadnější ji probudit." Sklouzla jsem rukou po Damianově paži a stiskla jeho bezvládnou dlaň, ale nestačilo to. Moje energie a síla v upírově nitru potřebují důvěrnější kontakt než pouhý dotek rukou.

"On ale není zombie, ma petite."

"Warrick říkal, že ty jsi Damiana z hrobu nepovolal. Já ano." Jednou jsem skoro náhodou probudila ze spánku tři Jean-Claudeovy upíry. Bylo to tenkrát, když jsme s Jean-Claudem a Richardem poprvé vzývali moc triumvirátu. Ta moc byla tak ohromná, že jsem přivolala z hrobu všechny opravdové mrtvoly v dosahu, ale té energie bylo příliš. Obrátila jsem ji ke spícím upírům a oni mé volání poslechli. Povídá se, že nekromant dokáže povolat jakékoli mrtvé a poroučet jim. To je ale legenda. Pokud vím, jsem jediný žijící nekromant, kterému se tenhle trik povedl.

"Co po mně chceš, ma petite?"

Plazila jsem se okolo Damianova těla. Jeho krev mě studila přes punčocháče. Přejížděla jsem dlaní po jeho paži, abych neztratila kontakt s jeho tělem a energií schoulenou v jeho nitru. Moc, která mu dává život, mě minule odrazila, vyhnala mě ven a ublížila mi. Ale jako bychom tím letmým dotekem byli propojeni.

"Ty jsi spojený s Damianem, ale jsi propojený taky se mnou. Já Damiana cítím ve své mysli. Nevím, jestli je to dostatečné pouto, ale aspoň něco. Využij to," navrhla jsem.

"Chceš říct, že mám využít tvoji moc, abych upevnil pouto mezi námi?" ujišťoval se Jean-Claude.

"Jo." Vytáhla jsem si Damiana na klín. Pořád ležel na boku a trčel z něj meč. Když Jean-Claude viděl, o co se snažím, pomohl mi. Vzala jsem Damiana ležícího na boku do náruče. Ramenem mi ležel na klíně a hlavu opíral o moji ruku. Sjela jsem mu dlaní po hrudi a hledala jeho srdce. Místo něho jsem našla čepel. Probodla mu srdce. Kdyby mu nebylo přes pět set, byl by přes moji a Jean-Claudeovu pomoc mrtvý. Pět set let je zřejmě věk, kdy upíři získávají ohromnou moc. A to, že mu je přes tisíc, mu může jedině pomoct. Vnímala jsem ho celým tělem i myslí. I přes narůstající energii jsem si uvědomila, že jsem se otočila zády do chodby. Obtížně se mi uvažovalo, ale přesto jsem řekla: "Máme příměří, dokud ho neprobudíme?"

"Chceš říct, jestli nás napadnou, zatímco ho budeme zachraňovat?"

"Ano."

"Budu stát na stráži," prohlásil Warrick. Postavil se a zvedl Damianův meč.

"Není to konflikt zájmů?" zeptala jsem se ho.

"Jestli se neprobudí, potrestají mě za to, že jsem ho zabil. To, co mě nutí, abych vám pomohl, není jenom bolest nad vlastní neopatrností. Mám strach, co mi má paní udělá."

Jean-Claude si Damiana změřil. "Padma si přeje naši smrt kvůli moci, kterou nám dal triumvirát, ma petite. Teď, když ví, že jsi Damiana přivolala z rakve jako zombii, bude se tě obávat ještě víc."

"Warrick mu to prozradí?"

Jean-Claude se mírně usmál. "Warrick mu nemusí nic říkat, že ne, Cestovateli?"

Kolem nás zakvílel nějaký hlas. "Tady jsem."

Hleděla jsem do vzduchu kolem nás, ale neviděla jsem nic. "Ty zmetku, ty nás šmíruješ."

Willie zavrávoral a Hannah od něho uskočila. "Dělám spoustu různých věcí, Anito." Willie se obrátil k nám a v očích se mu zase zablýskla věkovitá inteligence. "Proč jsi před námi zatajil tuhle informaci, Jean-Claude?"

"I bez téhle skutečnosti nás považujete za hrozbu, Cestovateli. Divíš se mi, že jsem to před vámi tajil?"

Na Willieho tváři se objevil laskavý a současně pohrdavý úsměv. "Ne, to nejspíš ne."

Jean-Claude uchopil rukojeť meče. Druhou rukou se opřel Damianovi o prsa. Prsty přejel po mojí ruce. "Možná bys měla tou rukou uhnout, ma petite. Meč je ostrý."

Zavrtěla jsem hlavou. "Chci mu rozběhnout srdce, a to nedokážu, když se ho nebudu dotýkat."

Jean-Claude natočil hlavu ke straně a podíval se na mě. "Magická energie tě začíná ovládat a ty se přestáváš kontrolovat, ma petite. Aspoň tam polož levou ruku."

Měl pravdu. Magická energie, nebo jak jinak tomu mám říkat, narůstala. Ještě nikdy jsem svou moc necítila tak silně bez toho, že bych použila krvavou oběť. Tady samozřejmě spousta krve byla, jenom jsem ji neprolila já. Ale dokázala jsem vnímat Damianovo srdce uvnitř jeho hrudi. Skoro jako kdybych mohla sáhnout dovnitř a dotknout se jeho svalů. Jako kdybych je neviděla, ale jenom cítila. Jenže to pořád není ono. Nedokážu to vyjádřit. Nebyl to zrakový ani hmatový vjem, ale já je stejně cítila. Odtáhla jsem pravačku a levou ruku posunula nad Damianovo nehybné srdce.

"Ma petite, jsi připravená?"

Přikývla jsem.

Jean-Claude se vztyčil na kolenou. "Já jsem Pán města. Pil jsi mou krev. Dotýkal ses mého smrtelného těla. Jsi můj, Damiane. Odevzdal ses mi dobrovolně. Hned ke mně přijď, Damiane. Probuď se, já tě volám! Nech se vést mojí rukou." Sevřel meč pevněji. Cítila jsem, jak se Damianovo ztuhlé tělo bezvládně pohnulo jako mrtvola.

Vnímala jsem jeho srdce, něžně jsem je hladila, ale bylo docela chladné a mrtvé. "Já jsem pán tvého srdce, Damiane," pokračoval Jean-Claude. "Přeji si, aby se rozbušilo."

"Přimějeme ho k tomu," dodala jsem. Můj hlas zněl vzdáleně a cize, jako by to vůbec nebyl můj hlas. Damianovým prostřednictvím a skrze mě vyzařovala energie do Jean-Claudea. Cítila jsem, jak narůstá, a byla jsem si jistá, že tuhle vlnu cítí každá mrtvola v okolí.

"Teď," zašeptala jsem.

Jean-Claude se na mě naposledy podíval a pak soustředil pozornost na Damiana. Jediným prudkým pohybem vytrhl ostří ven.

Damianova podstata se pokusila následovat čepel meče. Snažila se uniknout otevřenou ranou. Cítila jsem, jak se krade ven. Zavolala jsem ji, tiskla ji do mrtvého těla, ale to pořád nebylo dost. Přejela jsem rukou po jeho srdci. Pohyb ostří mi pořezal ruku. Ránu zalila čerstvá a teplá lidská krev. Ta věc v Damianově nitru zaváhala. Pozdržela se, aby okusila moji krev. To mi stačilo. Už jsem jeho srdce nehladila. Tvrdě jsem do něho uhodila a naplnila je energií, která nás obklopovala.

Srdce mu v hrudi dunělo, že jsem to cítila až v kostech. Jeho páteř se ohnula, nadzvedla ho z mého klína a škubla mu hlavou. Ústa se mu otevřela v tichém zasténání. Otevřel oči dokořán. Pak se zase zhroutil do mé náruče.

Vytřeštěnýma a vyděšenýma očima na mě zespoda zíral. Pevně se chytil mojí ruky. Pokoušel se promluvit, ale přes burácení tepu ve svém krku to nedokázal. Vnímala jsem krev v jeho těle, bušení jeho srdce a extázi, již cítí.

Natáhl se k Jean-Claudeovi a popadl ho za rukáv. "Co jste mi to udělali?"

"Zachránili jsme tě, mon ami, zachránili jsme tě."

Damian se zničehonic sesul k zemi. Jeho tělo se začínalo uklidňovat. Přestávala jsem cítit jeho tep a vnímat jeho srdce. Pomalu se mi vzdaloval a já mu to dovolila. Ale byla jsem si téměř jistá, že bych ho dokázala udržet. Dál bych byla schopná vnímat celé jeho tělo i jeho vzrušení. Mohla bych ho dotekem přimět vstát nebo ho nechat padnout. Věděla jsem to skoro určitě.

Prohrábla jsem mu prsty husté rudé vlasy a uvědomovala si to pokušení. Mělo jen nepatrný nádech erotiky. Zvedla jsem svou stále krvácející ruku tak, abych ji viděla. Nebyla pořezaná moc: dva nebo tři stehy a bude v pohodě. Bolelo to, ale nijak moc. Projela jsem krvácející dlaní jeho vlasy. Husté kadeře se dotkly otevřené rány a otíraly se o ni. Bolest byla najednou ostřejší a palčivější, až se mi zvedl žaludek. Ten pocit stačil, abych zase přišla k sobě.

Damian upřeně hleděl nahoru na mě a v očích měl strach. Strach ze mě.

18

"Tohle bylo fakt působivé." S Damianem stále ještě na klíně jsem se otočila. Chodbou k nám kráčela Yvette. Norkový šál někde odložila a její bílé šaty byly velice prosté a elegantní. Velice Chanel. Zbytek scény byl čistý markýz de Sade.

Doprovázel ji Jason: vlkodlak, lokaj a někdy dobrovolný předkrm nemrtvých. Byl oblečený v čemsi mezi těsnými koženými kalhotami a kovbojskými chrániči nohavic. Kůži na stehnech měl holou a rozkrok mu zakrývalo něco, co vypadalo jako kožený řemen. Kolem krku měl psí obojek pobitý cvočky. K němu bylo připnuté vodítko a jeho konec držela Yvette. Na obličeji, krku a ramenou měl čerstvé modřiny. Ruce měl spoutané za zády a paže tak pevně svázané k sobě, že už jenom to ho muselo bolet.

Yvette se zastavila necelé tři metry od nás, jako by pózovala na přehlídce. Strčila Jasona do zad, až slabě zasténal, a přinutila ho pokleknout. Vodítko mu přitáhla tak těsně, že se málem oběsil.

Rukou mu prohrábla blond vlasy a upravila mu je, jako kdyby se měli fotografovat. "To je dárek pro mě na dobu mého pobytu tady. Líbí se vám, jak je zabalený?"

"Můžeš si sednout?" zeptala jsem se Damiana.

"Myslím, že ano." Převalil se mi dolů z klína a opatrně se posadil, jako by zatím všechno nefungovalo docela bezchybně.

Postavila jsem se. "Jak se vede, Jasone?"

"Je mi fajn," odpověděl.

Yvette trhla vodítkem, aby nemohl mluvit. Došlo mi, že obojek má zevnitř kovové hroty a je škrtící. No super.

"To je můj vlk, Yvette. Je pod mou ochranou. Toho mít nemůžeš," odporoval Jean-Claude.

"Už jsem ho měla," prohlásila. "A vezmu si ho znovu. Zatím jsem mu neublížila. Ty modřiny nejsou moje práce. Přišel k nim, když to tady bránil. Když hájil tebe. Zeptej se ho sám." Povolila mu obojek a pak i vodítko.

Jason se zhluboka nadechl a podíval se na nás.

"Udělala ti něco?" chtěl vědět Jean-Claude.

"Ne," odpověděl Jason.

"Prokázala jsi nesmírnou sebekázeň," obrátil se Jean-Claude k Yvette. "Nebo se tvůj vkus od našeho posledního objetí změnil?"

Rozesmála se. "Ale ne, chutě mám pořád stejné. Budu ho mučit před tebou a ty mi v tom nedokážeš zabránit. Tak můžu způsobit utrpení několika lidem současně." Usmívala se. Vypadala líp než v restauraci. Už nebyla tak strašně bledá.

"Koho jsi vysála?" zeptala jsem se.

Probodla mě pohledem. "To brzy zjistíš." Pak svou pozornost obrátila k Warrickovi. Ne, že by se přímo schoulil, ale nějak mi najednou připadal menší a ne tak úžasný. "Zklamal jsi mě, Warricku."

Warrick se opíral o stěnu s Damianovým mečem stále ještě v ruce. "Nechtěl jsem mu ublížit, má paní."

"Tohle já přece nemyslím. Hlídal jsi je, než ho přivolají zpátky."

"Říkala jsi, že mě potrestáš, jestli umře."

"To jsem řekla, ale vážně bys proti mně použil ten veliký meč?"

Padl na kolena. "Ne, paní."

"Tak jak jsi mohl stát na stráži?"

Warrick zavrtěl hlavou. "Nemyslel jsem..."

"Ty nikdy nemyslíš." Přitáhla si Jasona k noze a přitiskla si jeho tvář ke stehnu. "Dívej se, Jasone, ať vidíš, co dělám zlobivým chlapečkům."

Warrick se zvedl na nohy a přitiskl se zády ke stěně. Upuštěný meč zařinčel o kamennou podlahu. "Prosím, paní! Prosím, ne."

Yvette zaklonila hlavu, zavřela oči a zhluboka se nadechla. Hladila Jasona po tváři. Nemohla se dočkat.

"Co mu udělá?" chtěla jsem vědět.

"Dívej se," byla jediná Jean-Claudeova odpověď.

Warrick byl tak blízko u mě, že bych se ho mohla dotknout. Ať už se tu stane cokoli, budeme mít místa v první řadě. A o to nejspíš jde.

Warrick se upřeně díval mimo nás na protější stěnu a ze všech sil nás ignoroval. Po bleděmodrých očích se mu šířil bílý povlak, dokud nebyly docela zakalené a slepé. Kdybych od něho nestála na dosah ruky, asi bych si toho nevšimla.

Jeho oční bulvy se propadly dovnitř a působením hniloby se rozpadaly. Obličej měl pořád dokonalý, silný a hrdinný jako z rytiny svatého Jiří, ale místo očí měl prázdné zahnívající díry. Po tvářích mu jako husté slzy stékal nazelenalý hnis.

"To mu udělala ona?" zeptala jsem se.

"Ano," řekl Jean-Claude tak tiše, že ho skoro nebylo slyšet.

Z Warrickova hrdla se ozval nějaký slabý zvuk. Z úst se mu vyhrnula černá tekutina a stékala mu po rtech. Pokusil se vykřiknout, ale dostal ze sebe jenom hlasité dusivé zachrčení. Klesl k zemi na všechny čtyři. Z pusy, očí i uší se mu řinula tekutina plná hnisu. Byla hustší než krev a tvořila před ním louži.

Mělo by to odporně páchnout, ale jak už to u hnijících upírů bývá, vůbec nic jsem necítila. Warrick zvracel na podlahu vlastní shnilé vnitřní orgány.

Všichni jsme couvali před zvětšující se louží. Nikdo do toho nechtěl šlápnout. Nic by nám to neudělalo, ale dokonce i upíři ustupovali dozadu.

Warrick se sesul na bok. Původně bílé šaty měl skoro černé sraženou krví. Ale pod tím vším hnusem byl stále v pořádku. Jeho tělo bylo nedotčené.

Jeho ruka tápala v bezmocném gestu. Ten pohyb lépe než jakákoli slova říkal, jak trpí a že je pořád při sobě. Že všechno cítí, že je pořád schopný uvažovat.

"Panebože," vydechla jsem.

"Měla bys vidět, co dokážu se svým vlastním tělem." Yvettin hlas k sobě připoutal moji pozornost. Pořád tam stála a hladila Jasona. Kromě ruky to byla zářivá bělostná postava. Od lokte dolů se na ní objevily zelenkavé známky rozkladu.

Jason si toho všiml. Začal křičet a ona mu škubala obojkem tak, že nebyl schopný vydat hlásku. Pohladila ho hnijící dlaní po tváři a zanechala tam šmouhu něčeho tmavého, hustého a až příliš skutečného.

Jason jako by zešílel. Vytrhl se jí. Tahala za obojek, dokud jeho obličej nezrůžověl a potom nezrudl. Zápasil ze všech sil, aby se k ní nemusel přiblížit. Bojoval jako ryba na háčku. Jeho tvář zfialověla, ale pořád nebyl ochotný dotknout se její tlející ruky.

Zhroutil se na podlahu. Škrtil se tak, že brzy ztratí vědomí. "Už okusil slasti hnijícího těla s jinými upíry, že, Jasone? Má z toho takový strach. Proto ho Padma dal mně." Yvette začala zkracovat vzdálenost mezi sebou a Jasonovým ležícím tělem. "Pochybuji, že jeho rozum ve zdraví přežije byť jedinou noc. Není to rozkošné?"

"Tak takhle teda ne," prohlásila jsem. Vytáhla jsem browning z kapsy a namířila ho na ni. "Nesahej na něj."

"Byli jste poraženi, Anito. Copak to ještě nechápeš?" zeptala se.

"A jak přemůžeš tohle," chtěla jsem vědět. Držela jsem ji na mušce.

Jean-Claude se dotkl mé paže. "Schovej tu pistoli, ma petite."

"Nedám jí Jasona."

"Nebude ho mít," ujišťoval mě. Díval se chodbou směrem k Yvette. "Jason patří mně. V každém ohledu patří mně. Nebudu se s tebou o něho dělit, a pokud některému z mých lidí natrvalo ublížíš, porušíš tím pravidla pohostinnosti. Jestli ho připravíš o rozum, přestoupíš zákon rady."

"Padma si myslí něco jiného," namítla Yvette.

"Ty ale nejsi Padma." Jean-Claude se k nim rychle blížil. Jeho moc vyplňovala chodbu jako stoupající voda.

"Přes sto let jsi byl moje hračka, Jean-Claude. Vážně si myslíš, že se mi můžeš postavit?"

Cítila jsem, jak její energie vyšlehla, jako když sekne nožem, ale její síla se střetla s Jean-Claudeovou a ochabla. Bylo to, jako by se pokoušela zasáhnout mlhavý opar. Jeho moc jí nekladla odpor. Přijímala ji.

Přistoupil k ní tak blízko, že se jí skoro dotkl, a vytrhl jí vodítko z ruky. Položila shnilou dlaň na jeho tvář a umazala ho na líci něčím horším, než je krev.

Jean-Claude se zasmál, ale byl to trpký smích, jako kdyby polykal skleněné střepy. Ten zvuk mi působil bolest. "Viděl jsem, co dokážeš, Yvette. Už mě ničím překvapit nemůžeš."

Spustila ruku podél těla a vzhlédla k němu. "Očekávají vás další potěšení. Padma s Cestovatelem se vás nemůžou dočkat." Netušila, že Cestovatel už je mezi námi. Willieho tělo zůstalo nehybné a ničím ho neprozradilo. Zajímavé.

Yvette zdvihla ruku a ta už zase byla hladká a dokonalá. "Jste přemoženi, Jean-Claude. Jenom to ještě nevíte."

Jean-Claude ji praštil tak závratnou rychlostí, že ji to odhodilo na podlahu. Skončila jako zdaleka ne tak elegantní hromádka u zdi. "Možná jsme přemoženi, Yvette, ale tys nad námi nezvítězila. Ty ne."

19

Jean-Claude Jasonovi rozvázal ruce a strhl mu obojek z krku. Jason se na podlaze schoulil do klubíčka. Z hrdla se mu ozývaly tichoučké zvuky daleko primitivnější než slova a mnohem žalostnější.

Yvette se vyškrábala na vysoké podpatky a opustila nás. Warrick si léčil rány, jestli se to tak dá nazvat. Posadil se. Byl pořád ještě pokrytý zbytky vlastních tělesných tekutin, ale oči měl jasně modré a vypadal celý.

Cestovatel ve Willieho těle přešel k Jean-Claudeovi. "Dnes v noci jsi mě ohromil. A nejen jednou."

"Nedělal jsem nic, abych tě ohromil, Cestovateli. Tohle jsou mí lidé. Je to moje území. A já je bráním. To není hra." Odněkud vytáhl kapesník a podal mi ho.

"Dej si to na ruku, ma petite." Dalším kapesníkem začal Jasonovi z tváře otírat sliz.

Podívala jsem se na svoji levačku. Krev mi po dlani stékala vytrvalým proudem. Při pohledu na hnijícího Warricka jsem na to zapomněla. Zděšení je někdy horší než bolest. Vzala jsem si od Jean-Claudea kousek modrého hedvábí. "Díky." Obtočila jsem si ránu improvizovaným obvazem, ale jednou rukou jsem kapesník nedokázala zavázat.

Cestovatel se mi snažil pomoci uzel utáhnout. Odtáhla jsem se od něho.

"Nabízím ti pomoc, nechci ti ublížit."

"Ne, díky."

Usmál se a zase se mu ve tváři nezračily Willieho myšlenky. "To tě tak hrozně štve, že pobývám v jeho těle? Proč?"

"Je to můj přítel," vysvětlovala jsem.

"Přátelství. Tvrdíš, že se s tímhle upírem přátelíš. Ale on není nic. S jeho mocí není vůbec potřeba počítat."

"Není můj přítel kvůli tomu, jak je mocný. Je to prostě můj kamarád."

"Už je to velice dlouho, co se v mé přítomnosti někdo dovolával přátelství. Škemrají o milost, ale nikdy ne kvůli přátelství."

Jean-Claude vstal. "Nikoho jiného by to ani nenapadlo."

"Nikdo jiný by nebyl tak naivní," prohlásil Cestovatel.

"Opravdu je to jistá forma naivity," souhlasil Jean-Claude. "Ale jak je to dávno, Cestovateli, co měl někdo vůbec odvahu chovat se před koncilem naivně? Přicházejí za vámi a žádají vás o moc, bezpečí, pomstu, ale nikdy o přátelství nebo věrnost."

Willieho hlava se opět maličko natočila ke straně, jako by Cestovatel o něčem přemýšlel. "Ona mi nabízí přátelství, nebo je po mně požaduje?"

Chtěla jsem odpovědět, ale Jean-Claude byl rychlejší. "Můžeš někomu nabízet pravé přátelství, aniž bys o ně oplátkou i žádal?"

Otevřela jsem pusu, abych ho ujistila, že to se dřív budu kamarádit s hladovým krokodýlem, ale Jean-Claude se jemně dotkl mojí paže. To mi stačilo. Vyhráváme. Tak to nepokaz.

"Přátelství," přemítal Cestovatel. "To je tedy něco, co mi nikdo nenabídl od chvíle, kdy jsem zaujal své místo v radě."

Bez uvažování jsem promluvila. "To musíš být nesmírně osamělý."

Rozesmál se a zase to byla ta děsivá směs Willieho hlasitého hýkání a kluzkého spokojeného chichotání. "Ona je jako vítr vanoucí dlouho zavřeným oknem, Jean-Claude. Spojuje v sobě cynismus, naivitu a moc." Pohladil mě po líci a já mu to dovolila. Skoro důvěrným gestem mě polaskal dlaní. "Má určité... kouzlo."

Sklouzl mi rukou po tváři a konečky prstů se zastavil na bradě. Najednou ruku prudce spustil dolů a třel prsty o sebe, jako by mezi nimi cítil něco neviditelného. Potřásl hlavou. "A tohle tělo na vás bude čekat v mučírně." Odpověděl mi dřív, než jsem stačila říct ne. "Nemám v úmyslu tomuhle tělu ublížit, Anito, ale potřebuji je, abych se tady mohl pohybovat. Opustím je, jakmile budu mít nějaké, ve kterém bys mě viděla raději."

Obrátil se a zkoumavě se zahleděl na zbytek skupiny. Jeho pohled se nakonec zastavil na Damianovi. "Mohl bych si vzít tohle. Mám dojem, že Balthasara by to potěšilo."

Zavrtěla jsem hlavou. "Ne."

"Tohle je také tvůj přítel?"

Koukla jsem na Damiana. "Přítel ne. To ne, ale přesto je můj."

Cestovatel naklonil hlavu ke straně a změřil si mě. "On ti patří? A v jakém ohledu? Je to tvůj milenec?"

Zavrtěla jsem hlavou. "Ne."

"Bratr? Bratranec? Předek?"

"Ne," odpověděla jsem.

"Tak jak je... tvůj?"

Nevěděla jsem, jak mu to vysvětlit. "Nedám ti Damiana, abych zachránila Willieho. Sám jsi to říkal. Nechceš mu ublížit."

"A kdybych chtěl? Vyměnila bys Damianovo bezpečí za svého přítele?"

Zavrtěla jsem hlavou. "O tomhle s tebou nebudu diskutovat."

"Anito, jenom se snažím zjistit, jak jsou tví přátelé pro tebe důležití."

Znovu jsem zavrtěla hlavou. Nelíbilo se mi, kam tahle konverzace směřuje. Když neodpovím správně, může Cestovatel začít krájet Willieho na kousky. Věděla jsem, že se k tomu schyluje. Byla to past a všechno, co mě napadlo, vedlo přímo do ní.

Jean-Claude nás přerušil: "Ma petite si svých přátel váží."

Cestovatel ho zarazil zdviženou dlaní. "Ne, na tohle musí odpovědět sama. Toužím pochopit její oddanost, ne tvoji." Byl ode mě ani ne třicet centimetrů. Nepříjemně blízko. "Pověz mi, Anito, jak důležití jsou pro tebe přátelé."

Napadla mě jedna odpověď, která nesměřovala tam, kam si Cestovatel přál. "Dost důležití, abych kvůli nim zabíjela," řekla jsem.

Vytřeštil oči a užasle otevřel pusu. "Chceš mi vyhrožovat?"

Pokrčila jsem rameny. "Ty ses ptal a já ti odpověděla."

Zaklonil hlavu a rozesmál se. "Jaký by z tebe byl muž."

Strávila jsem dost času ve společnosti mužských šovinistů, takže mi bylo jasné, že to byl vážně míněný kompliment. Machos by nikdy nepochopili, jak je to urážlivé. Ale pokud nekrájí na kousky lidi, na kterých mi záleží, nebudu proti tomu nic namítat. "Díky," odpověděla jsem.

Jeho tvář byla zničehonic bez výrazu. Humor byl ten tam jako špatná vzpomínka. Pouze jeho oči, Willieho oči, byly pořád živé a jiskřily silou, která mi přeběhla po kůži jako ledový větřík. Nastavil mi ruku stejně jako před chvílí Jean-Claude.

Zadívala jsem se na něj. Docela nepatrně přikývl. Položila jsem stále ještě krvácející ruku na Cestovatelovo zápěstí. Jeho puls mi tvrdě a rychle bušil do prstů. Připadalo mi, že v té drobné ráně tepe další srdce. Bilo do rytmu jeho pulsu. Krev přitahovaná jeho mocí začala z rány proudit rychleji a jako svědivý čůrek mi stékala po ruce k lokti a tam vsakovala do tmavé látky. I na jeho zápěstí se rozlily rudé potůčky krve. Mojí krve.

Mé srdce poháněné strachem se divoce rozbušilo a ještě rychleji mi hnalo krev v žilách. V tom okamžiku mi bylo jasné, že mu stačí zůstat stát na místě a já z té malé ranky vykrvácím. Že mě připraví o všechnu krev a sílu, jen aby bylo po jeho.

V uších mi dunivě bušilo mé vlastní srdce. Uvědomovala jsem si, že bych měla rukou pohnout, ale nějak jsem cítila, že se k tomu nedokážu přimět. Jako by něco přerušilo vřískot v mé hlavě, ještě než pokyn stačil dorazit do mé ruky.

Jean-Claude se ke mně natáhl, ale Cestovatel ho zarazil, než se mě mohl dotknout. "Ne, Jean-Claude. Jestli se z mého vlivu dokáže sama vymanit, uznám, že představuje sílu, s níž je třeba počítat."

Promluvila jsem zadýchaně a kvapně, jako bych někam běžela. Můžu mluvit i přemýšlet, jenom nedokážu pohnout rukou. "Co z toho budu mít?"

Spokojený sám se sebou se zasmál. Měla jsem pocit, že jsem mu konečně položila otázku, která mu nebyla nepříjemná. "Co bys chtěla?"

Myslela jsem na to, že puls v mojí ruce tepe rychleji a rychleji. Cestovatelův čili Willieho rukáv začínal být nasáklý krví. Chci Willieho zpátky. "Záruku bezpečí pro mě a všechny mé lidi i přátele."

Zaklonil hlavu a smíchy přímo řval. Pak ten smích ustal uprostřed pohybu jako ve špatném filmu. Pohlédl na mě rozzářenýma očima. "Osvoboď se z mojí moci, Anito, a já ti zaručím všechno, co po mně chceš. Co ale získám já, když to nedokážeš?"

Bylo mi jasné, že to je past, nevěděla jsem ale, jak z ní ven. Jestli to krvácení nezastaví, omdlím ze ztráty krve a bude po všem.

"Krev," odpověděla jsem.

Usmál se. "Tu už mám."

"Sama ti dám napít. To ještě nemáš."

"To je lákavé, ale mně to nestačí."

Před očima se mi šířily šedivé skvrny. Potila jsem se a trochu se mi chtělo zvracet. Nějakou dobu to trvá, než z nedostatku krve omdlíte, ale on to dokázal urychlit. Nenapadalo mě nic, co bych mu mohla nabídnout. Samotné přemýšlení už mi dělalo potíže. "Co chceš?"

Jean-Claude vzdychl, jako bych odpověděla špatně.

"Pravdu."

Pomalu jsem klesla na kolena. Jenom ruka na jeho zápěstí bránila tomu, abych se zhroutila. Viděla jsem veliké šedobílé fleky. Točila se mi hlava a bude to ještě horší.

"Jakou pravdu?"

"Kdo ve skutečnosti zabil Zemětřasa? Pověz mi to a budeš volná."

Ztěžka jsem polkla a zašeptala: "Naser si." Sesula jsem se na zem, ale pořád jsem se ho nepouštěla a dál jsem krvácela. Sklonil se nade mnou a pro můj narušený zrak to byl prostě Willie. Willieho hranatá tvář. Willie s jeho křiklavými obleky a ještě horšími kravatami. Willie, který miluje Hannu s takovou něžnou oddaností, že se mi z toho svírá hrdlo. Natáhla jsem ruku a dotkla se té tváře. Přejela jsem třesoucími se prsty po jeho dozadu ulíznutých černých vlasech, vzala ho za bradu a zašeptala: "Pojď sem, Willie."

Dostala jsem ránu, která brněla jako elektrický výboj, a zase jsem viděla. Tělo jsem pořád měla bezvládné a jakoby nepřítomné, ale zrak jsem měla jasný. Zahleděla jsem se do těch zářících očí a myslela na Willieho. Tam někde hluboko uvnitř na to zareagovala nějaká jiskra. Odpověděl mi výkřik. "Pojď ke mně, Willie." Tentokrát byl můj hlas silnější.

"Co to děláš?" zeptal se Cestovatel.

Ignorovala jsem ho. Willie byl jeden z dalších upírů, které jsem nedopatřením probudila ze spánku v rakvích stejně jako Damiana. A možná, vážně jen možná, je můj i v jiném ohledu než jako přítel. "Volám tě mocí krve, Willie McCoyi. Povstaň a pojď ke mně."

Bušení třetího srdce v mé dlani zpomalilo. Teď se snažil uniknout Cestovatel. Pokoušel se přerušit pouto, které sám ukoval, ale to bylo jako dvojsečná zbraň. Zraňovalo na obou stranách a já si přála zasáhnout ho hluboko a intenzivně.

"Přijď ke mně, Willie. Poslechni mé volání, můj dotek a mou krev. Povstaň a odpověz mi. Hned ke mně přijď, Willie McCoyi!" Sledovala jsem, jak se do těch očí vrací Willie, jako když do hrnku lijete vodu. Cítila jsem, že jsem Cestovatele zahnala. Vypudila jsem ho, vyrazila ven a přibouchla za ním dveře, o nichž jsem ani netušila, že v mé hlavě jsou. A ve Willieho těle. Vyhnala jsem Cestovatele a ten se s křikem řítil do tmy.

Willie se na mě díval a já na něj, ale v jeho očích byl výraz, který jsem tam nikdy předtím neviděla. "Co si přeješ, má paní."

S pláčem jsem se zhroutila na podlahu. Nejradši bych řekla: "Nejsem tvá paní," ale slova mi uvízla v krku. Pohltila je sametová temnota naplňující mé zorné pole a potom celý svět.

20

Zdálo se mi, že jsem usnula s hlavou na tatínkově klíně. Hladil mě po vlasech. Přitulila jsem se k němu a přitiskla tvář na jeho nahé stehno. Nahé stehno?! Okamžitě jsem byla vzhůru. Posadila jsem se dřív, než jsem se stačila rozkoukat. Jason seděl opřený o kamennou stěnu. To na jeho klíně jsem se probudila. Věnoval mi velice chabou verzi svého obvyklého vyzývavého úsměvu, ale jeho oči zůstaly chladné a vyčerpané. Dneska nemá chuť si mě dobírat. Když mě Jason přestane škádlit, je situace opravdu vážná.

Jean-Claude a Padma se o něčem francouzsky hádali. Stáli proti sobě po stranách velikého dřevěného stolu. Na něm byl tváří dolů připoutaný muž. Za zápěstí, kotníky a krk ho držela stříbrná pouta. Byl nahý, ale chybělo mu toho víc než jen šaty. Celou zadní část jeho těla pokrývala krvavá hmota. Objevila jsem majitele kůže, která visí na dveřích. Rafaelova tmavá krásná tvář byla ochablá. Byl v bezvědomí. Doufala jsem, že takhle zůstane hodně dlouho.

Rafael, Krysí král, je hlava druhé nejsilnější tlupy kožoměnců ve městě. Ten není ničí hračka. Jak se sem mohl dostat? "Co tady dělá Rafael?" zeptala jsem se Jasona.

Odpověděl mi unaveným hlasem. "Pán šelem tu chtěl mít i krysodlaky. Rafael nebyl dost silný, aby odolal jeho volání, ale měl dost síly na to, aby s sebou nepřivedl žádné další krysy. Obětoval sám sebe." Jason si opřel hlavu o stěnu a zavřel oči. "Nepovedlo se jim ho zlomit. Ani Sylvii zlomit nedokázali."

"Sylvii?" Rozhlížela jsem se po místnosti. Měla asi tak pět krát pět metrů, takže nebyla nijak veliká. Sylvie stála u protější stěny připoutaná řetězy. V bezvědomí bezvládně visela v okovech. Většinu jejího těla mi zakrýval stůl, na kterém byl přivázaný Rafael. Nevypadala, že by byla vážně zraněná.

"Proč je tady?"

"Pán šelem zavolal i vlky. Richard tu není, takže nemohl jeho volání uposlechnout, a tak přišla Sylvie. Chránila nás ostatní stejně jako Rafael své krysy."

"O čem se hádá Jean-Claude se šéfem zvěřince?"

"Cestovatel nám dal svobodu, ale na Rafaela se podle nich dohoda nevztahuje. Pán šelem tvrdí, že Krysí král nepatří ani k našim lidem, ani k přátelům."

"Můj přítel to je," prohlásila jsem.

Usmál se, ale oči neotevřel. "Věděl jsem, že to řekneš."

Zvedla jsem se na nohy a opírala se o stěnu. Stála jsem trochu vratce, ale nebylo to tak strašné. Vykročila jsem k hádajícím se upírům. Jejich francouzština byla vzteklá a vzrušená.

Jean-Claude se ke mně obrátil. "Ma petite, ty už ses probrala." Jeho angličtina měla silný přízvuk. Když dlouho mluvil francouzsky, stávalo se mu to často.

Padma zvedl ruku. "Ne, neovlivňuj ji."

Jean-Claude se vzletně poklonil. "Jak je libo."

Potřebovala jsem si na Rafaela sáhnout. Viděla jsem, jak se mu záda zvedají a klesají, ale dokud se ho nedotknu, neuvěřím, že je vážně v pořádku. Mé ruce nad ním zaváhaly. Nebylo na něm skoro žádné místo, které by nebyla živá bolestivá rána. Nakonec jsem se dotkla jeho vlasů. Nechtěla jsem ho probudit. Bezvědomí je teď pro něho ze všeho nejlepší.

"Co pro tebe znamená?" chtěl vědět Padma.

"To je Rafael, Krysí král. Je to můj přítel."

Otevřenými dveřmi do mučírny vešla Hannah. Jakmile se objevila, bylo mi jasné, že je to Cestovatel. To nesmírně ženské tělo opřel o zárubeň dveří a podařilo se mu vypadat docela mužně. "Nemůžeš se přátelit se všemi stvůrami ve městě."

Ostře jsem na něho pohlédla. "Chceš se vsadit?"

Zavrtěl hlavou a Hanniny blond vlasy se míhaly sem a tam jako v nějaké reklamě na šampón. Zasmál se dívčím smíchem. "Ale ne, Anito Blakeová. Dneska v noci už s tebou kšeftovat nebudu." Vykročil dolů ze schodů. Boty s vysokými podpatky si zul a seběhl jen v punčochách. "Další noci budou následovat."

"Žádala jsem tě o naši svobodu a tys mi ji zaručil," řekla jsem. "Už nám nemůžeš ublížit."

"Dal jsem vám svobodu jenom pro dnešní noc, Anito."

"Nevzpomínám si, že by tvůj slib byl nějak časově omezený," upozornil ho Jean-Claude.

Nad touhle námitkou mávl Cestovatel rukou. "Já mu tak rozuměl."

"Ale já ne," namítla jsem.

Zastavil se u stolu hned vedle Padmy. Zamračeně si mě měřil Hanninýma šedýma očima. "Komukoli jinému by bylo jasné, že jsem měl na mysli jen dnešní noc."

"Ale jak jsi sám řekl, Cestovateli, ona není jako ostatní," trval na svém Jean-Claude.

"Je jenom členem rady. Nemůže rozhodovat za všechny," oponoval Padma. "Může nás přinutit, abychom vás pro dnešek pustili, ale nic víc. Nemůže vám dát svobodu bez hlasování všech zúčastněných."

"Pak jeho slib nic neznamená," řekla jsem.

"Kdyby mě jen ve snu napadlo, že myslíš svobodu po celou dobu našeho pobytu," prohlásil Cestovatel, "požadoval bych daleko víc než jen pravdu o Zemětřasově smrti."

"Dohodli jsme se a já svou část dodržela," naléhala jsem.

Pokusil se založit ruce na prsou, ale pak je musel na břiše sepnout. Paže mu zvedaly prsa. Ženy prostě nejsou dělané na to, aby vypadaly drsně. "Působíš mi další potíže, Anito. Bylo by moudřejší nevyvolávat tolik problémů."

"Vyhrožuj si, jak chceš," řekla jsem, "ale dneska se nás nesmíš ani dotknout."

"Jenom aby ti to moc nestouplo do hlavy." Jeho hlas klesl o několik oktáv a vázl Hanně v hrdle.

Obešla jsem stůl a postavila se k Rafaelově hlavě. Chtělo se mi ho pohladit po vlasech, ale neodvážila jsem se. Slzy mě tlačily vzadu do očí jako silné prsty. "Odvažte ho. Jde s námi. Jinak tvé slovo nestojí ani za starou bačkoru."

"Já se ho nevzdám," trval na svém Padma.

"Uděláš, co ti řeknu," odsekl Cestovatel.

Odvrátila jsem oči od Rafaelova zmasakrovaného těla. Navíc jsem nechtěla, aby mě ti grázlové viděli brečet. Ale tím, že jsem se otočila od Rafaela, otevřel se mi lepší výhled na Sylvii. Při tom pohledu jsem ztuhla jako přimrazená.

Kalhoty měla stažené dolů ke kotníkům, ale boty měla stále na nohou. Udělala jsem jeden krok, potom druhý, skoro jsem utíkala, až jsem byla u ní. Klekla jsem si vedle ní. Stehna měla od krve. Ruce sbalené do pěstí a oči křečovitě zavřené. Tichoučce něco opakovala pořád dokola. Dotkla jsem se její ruky a ona sebou škubla. Její hlas zesílil natolik, že jsem zaslechla jediné slovo, "Ne, ne, ne." Říkala to znovu a znovu jako nějakou mantru.

Rozplakala jsem se. Ještě dneska odpoledne jsem mluvila o tom, že Sylvie zaslouží kulku. A teďka kvůli ní brečím. Ukázalo se, jaký drsný sociopat vlastně jsem. Mám se Sylvií problém, ale tohle... Navíc ani za těch nejlepších okolností nemá ráda muže. Tím je to, co jí provedli, ještě horší, daleko víc ponižující. Nebo to je možná prostě tím, že si ji pamatuji tak hrdou, pyšnou a sebejistou. Vidět ji takhle bylo skoro víc, než dokážu unést.

"Sylvie, Sylvie, to jsem já, Anita." Chtěla jsem jí zase natáhnout kalhoty, ale bála jsem se jí dotknout, dokud si nebudu jistá, že ví, že jsem to já. "Sylvie, slyšíš mě?"

Vedle nás se objevil Jason. "Já to zkusím."

"Určitě nechce, aby se jí dotýkal nějaký muž."

"Já na ni nesáhnu." Klekl si k ní z druhé strany. "Jsem cítit pachem smečky. Ty ne." Nesmírně opatrně natáhl paži před její obličej a dával si pozor, aby se jí nedotkl. "Teď cítíš smečku, Sylvie. Dobře znáš bezpečí našeho náručí."

Přestala pořád dokola opakovat své ne, ale nic víc. Dokonce ani neotevřela oči.

Vstala jsem a rozhlédla se po místnosti. "Kdo to udělal?"

"Mohla to kdykoli zastavit," řekl Padma. "Kdyby mi vydala smečku, bylo by po všem. Byla by volná."

"KDO TO UDĚLAL!" ječela jsem.

"Já," odpověděl Padma.

Zírala jsem před sebe na podlahu, a když jsem zase zvedla oči, mířil na něho uzi. "Přeříznu tě vejpůl."

"Ma petite, můžeš zasáhnout Rafaela a možná i mě."

Samopal není určený ke střelbě na jeden terč v hloučku jiných lidí, ale zásah browningem by Padma přežil. Zavrtěla jsem hlavou. "Zabiju ho. Za tohle zemře."

Cestovatel se postavil vedle Padmy. "Zavraždíš i tohle tělo?" Široce roztáhl paže a postavil se před Pána šelem. "Zabila bys milou svého Willieho?"

Po tvářích se mi řinuly slzy tak horké, že mě málem opařily. "Běžte všichni k čertu."

"Padma osobně tvoji přítelkyni neznásilnil," vysvětloval Cestovatel. "Znásilňovat dokáže každý nezkušený muž, ale stáhnout živého kožoměnce z kůže, na to je potřeba umělec."

"Kdo to tedy byl?" Můj hlas byl maličko klidnější. Tady ze samopalu střílet nemůžu a věděli jsme to všichni. Pustila jsem uzi a nechala ho zase sklouznout pod kabát. Sevřela jsem v ruce browning a uvažovala.

Jean-Claude rychle vykročil ke mně. Zná mě až moc dobře. "Ma petite, přinejmenším pro tuhle noc odsud svobodně odejdeme. Vděčíme za to tobě. Tak teď na nás všechny kvůli odplatě nepřivolej zkázu."

Do dveří vstoupil Fernando a mně to bylo jasné. Možná nebyl jediný, ale byl jeden z nich. Ušklíbl se na mě. "Cestovatel nedovolil, abych si vzal Hannu."

Rozklepala jsem se. Nepatrné chvění začalo v rukou a šířilo se mi přes ramena dolů po těle. Ještě nikdy jsem nikoho tak strašně netoužila zabít jako Fernanda právě v tomhle okamžiku. Naboso seběhl ze schodů s rukama založenýma na prsou. Podrbal se mezi chlupy, které mu rašily na břiše. Otřel si dlaně o hedvábné trenýrky.

"Třeba tě nechám řetězy připoutat ke stěně," prohlásil.

Cítila jsem, jak se mi na tváři objevuje úsměv. Promluvila jsem velice zřetelně a obezřetně, protože kdybych se nesnažila, začala bych křičet. A kdybych ztratila vládu nad svým hlasem, zastřelila bych ho. Věděla jsem to stejně jistě, jako že tu před nimi stojím. "Kdo ti pomáhal?"

Padma svého syna zastavil a přitáhl si ho do náruče. Ve tváři upířího vládce jsem viděla nefalšovaný strach. Jeho syn byl ale příliš arogantní nebo hloupý, aby mu to došlo.

"Udělal jsem to sám."

Vyprskla jsem smíchem tak trpkým, že mě skoro zadusil. "Ty bys jí sám takhle ublížit nedokázal. Kdo ti pomáhal?"

Cestovatel položil Fernandovi ruku na rameno. "Další, bezejmenní další. Jestli ti to ta žena dokáže říct, budiž. Pokud ne, není nutné, abys to věděla. Na ty štvanici neuspořádáš, Popravčí."

"Dneska v noci ne," přisvědčila jsem. Třas polevil. Ten ledově mrazivý střed mé duše, místo, kde jsem se vzdala kousku sebe samotné, vystupoval na povrch. Byla jsem klidná. Klidná jako smrt. Všechny bych je postřílela bez mrknutí oka. "Ale jak jsi sám řekl, Cestovateli: budou i další noci."

Jason Sylvii něco tiše říkal a ona mu odpovídala. Letmo jsem na ni pohlédla. Už nebrečela. Tvář měla bledou a podivně odměřenou, jako by všechno s námahou pevně držela uvnitř. Jason odemkl řetězy a Sylvie se sesula po stěně. Pokusil se jí pomoci navléct kalhoty, ale odstrčila ho.

Klekla jsem si k ní. "Můžu ti pomoct?"

Sylvie se snažila obléct sama, ale ruce jí nefungovaly, jak by měly. Nemotorně s kalhotami zápolila, až se nakonec v slzách zhroutila na podlahu.

Začala jsem ji oblékat a ona mě nechala. Pomáhala mi, když to dokázala, ale ruce se jí tak hrozně třásly, že to skoro k ničemu nebylo. Měla růžové plátěné kalhoty. Kalhotky jsem nikde nenašla. Byly pryč. Byla jsem si jistá, že nějaké měla, protože Sylvie by bez nich ven nevyšla. Je to dáma a ta by něco takového neudělala.

Nakonec, když byla oblečená, se na mě zadívala. Při pohledu na výraz v jejích hnědých očích bych se nejradši odvrátila, ale neudělala jsem to. Když může mít ve tváři takové utrpení, to nejmenší, co můžu udělat, je vzít ho vážně. Neuhýbat před ním. Dokonce jsem přestala brečet.

"Smečku jsem jim nevydala," řekla.

"Já vím," přisvědčila jsem. Moc ráda bych ji objala a utěšovala, ale měla jsem strach.

Zhroutila se dopředu a usedavě vzlykala. Nebrečela. Vzlykala, jako by chtěla na podlahu vyplakat trosky sebe samotné. Opatrně jsem ji objala. Sesula se na mě a držela se mě. Měla jsem ji napůl v náručí a napůl na klíně a pomaličku ji kolébala. Sklonila jsem se k ní a vydechla do jejího ucha: "Je mrtvý. Všichni jsou mrtví."

Pomalu se utišila a pak ke mně zvedla hlavu. "Přísaháš?"

"Přísahám."

Přitulila se ke mně a tiše řekla: "Nezabiju Richarda."

"To je dobře, protože po tomhle bych tě zastřelila jen nerada."

Zasmála se. Smích přešel do dalšího pláče, ale ten byl slabší, tišší a už ne tak zoufalý.

Zvedla jsem zrak k ostatním. Všichni muži, živí i mrtví, mě upřeně sledovali. "Rafael jde s námi, to je bez diskuze."

Padma přikývl. "Tak dobrá."

Fernando se k němu otočil. "Tati, tohle jí nemůžeš dovolit. Vlky snad, ale Krysího krále ne."

"Mlč, Fernando."

"Jestli se nepodřídí, nesmí žít."

"Nejsi dost dominantní krysa, aby se ti podřídil, co, Fernando?" zeptala jsem se. "Je silnější, než ty kdy budeš, a kvůli tomu ho nenávidíš."

Fernando vykročil proti mně. Padma s Cestovatelem ho zastavili. Oba mu položili ruku na rameno.

Jean-Claude vstoupil mezi nás. "Vyrazíme, ma petite. Byla to dlouhá noc."

Cestovatel od Fernanda pomalu ustoupil. Nebyla jsem si jistá, jestli míň důvěřuje mně, nebo tomu krysímu výrostkovi. Začal odepínat řetězy, kterými byl Rafael připoutaný. Krysodlak byl pořád v bezvědomí a lhostejný ke svému osudu.

Postavila jsem se a Sylvie se zvedla se mnou. Pustila se mě, zkusila udělat krok a skoro upadla. Zachytila jsem ji a Jason ji vzal za ruku.

Fernando se zasmál.

Sylvie zavrávorala, jako by dostala políček. Ten smích ji zasáhl víc než jakákoli slova. Přiložila jsem rty k její tváři, volnou rukou jsem ji k sobě sklonila a posunula rty k jejímu uchu. "Je po něm, nezapomeň na to."

Na okamžik se ke mně přitiskla a pak přikývla. Narovnala se a dovolila Jasonovi, aby ji odvedl ke schodům.

Jean-Claude Rafaela co nejjemněji zvedl v náručí a přehodil si ho přes rameno. Rafael zasténal. Jeho ruce sebou křečovitě škubly, ale oči neotevřel.

Pohlédla jsem na Cestovatele. "Budeš si muset na ježdění najít jiného koně," požádala jsem ho. "Hannah půjde s námi."

"Ale ovšem," souhlasil.

"Hned, Cestovateli," pobízela jsem ho.

Na tváři se mu objevil arogantní výraz. Nic podobného jsem na Hannině tváři nikdy neviděla. "Snad kvůli jednomu odvážnému magickému kousku nezačneš dělat hlouposti, Anito."

Usmála jsem se a dobře jsem věděla, že to není příjemný úsměv. Byl trpký, opovržlivý a rozzlobený. "Pro dnešek mi došla trpělivost, Cestovateli. Okamžitě ji opusť, nebo..." vrazila jsem browning Fernandovi do slabin. Všichni byli namačkaní na sebe.

Fernando vytřeštil oči, ale neměl zdaleka takový strach, jaký by měl mít. Zatlačila jsem hlavní maličko víc. Po tom couvne většina mužů. Slabě zavrněl, ale přiblížil se. Sklonil ke mně tvář. Chtěl mě políbit.

Zasmála jsem se. Jeho rty váhaly nad mými, pistoli jsem měla vraženou do jeho těla a smála jsem se. Couvl. Ale mohl za to můj smích, ne pistole.

Hannah se zhroutila na kolena. Cestovatel ji opustil. Je nutné, aby jí někdo pomohl ke schodům. Pomyslela jsem na Willieho, a hned tu byl. Pomáhal jí na nohy a ani se na mě nepodíval. Já nespouštěla oči z těch grázlů. Jedno po druhém.

"Čemu se směješ?" zeptal se Fernando.

"Tomu, že jsi hrozně pitomý na to, abys dokázal přežít." Couvala jsem od nich se zbraní stále namířenou na něj. "To je tvůj jediný syn?" zeptala jsem se.

"Mé jediné dítě," odpověděl Padma.

"Upřímnou soustrast," prohlásila jsem. Ne, nezastřelila jsem ho. Ale při pohledu do Fernandových vzteklých očí jsem si byla jistá, že k tomu budu mít i další příležitosti. Někteří lidé touží po smrti ze zoufalství. Jiní jí propadnou z hlouposti. Jestli jí má propadnout Fernando, moc ráda mu pomůžu.

21

Rafael ležel na operačním stole. Nebyli jsme v nemocnici. Lykantropové mají provizorní pohotovost ve sklepě jedné z budov, které jim patří. Jednou mě tady ošetřovali. Teď tu na břiše ležel Rafael a byl připojený na kapačky s fyziologickými roztoky a anestetiky. Léky proti bolesti obvykle na lykantropy moc dobře neúčinkují, ale aspoň se to musí zkusit. V džípu přišel k vědomí. Nenaříkal, ale tiché přidušené kňučení, které mu unikalo z hrdla pokaždé, když jsem vjela do díry, bylo víc než výmluvné.

Doktorka Lillian byla drobná žena s vlasy barvy pepř a sůl ostříhanými do praktického účesu. Je také krysodlak. Obrátila se ke mně. "Víc už mu ulevit nemůžu."

"Uzdraví se?"

Přikývla. "Ano. Jakmile přežiješ šok a ztrátu krve, je u podobného druhu zranění největším rizikem infekce. My se nakazit nemůžeme."

"Doufejme, že to platí i pro chlupáče v mezní situaci," poznamenala jsem.

Usmála se a poklepala mi na rameno. "Dobře vím, že humor je způsob, kterým se vyrovnáváš se stresem, ale dneska to na Rafaela nezkoušej. Chce s tebou mluvit."

"Copak je...?"

"Jakž takž, ale je to můj král a nechce mi dovolit, abych ho uspala, dokud s tebou nepromluví. Půjdu se podívat na naši druhou pacientku a ty si zatím poslechneš, co je tak důležitého."

Než kolem mě stačila projít, chytila jsem ji za ruku. "Jak je Sylvii?"

Lillian uhýbala pohledem, ale nakonec se na mě podívala. "Po tělesné stránce se uzdraví, ale nejsem terapeutka. Nejsem zařízená na to, abych si poradila s následky podobného útoku. Chtěla jsem, aby tu zůstala přes noc, ale trvá na tom, že půjde s tebou."

Vytřeštila jsem oči. "Proč?"

Lillian pokrčila rameny. "Mám dojem, že se s tebou cítí v bezpečí. Nejspíš si tady bezpečná nepřipadá." Starší žena se mi najednou pozorně zahleděla do tváře. "Existuje důvod, proč by se tu měla cítit ohrožená?"

Zamyslela jsem se. "Léčili jste tu někdy leopardodlaky?"

"Ano," přisvědčila.

"Zatraceně."

"Copak na tom záleží? Tohle je neutrální území. Všichni jsme se na tom dohodli."

Zavrtěla jsem hlavou. "Pro dnešek jste v bezpečí, ale všechno, co ví Elizabeth, ví teď i Pán šelem."

"Víš to určitě?" zeptala se.

"To ne, ale taky nevím jistě, že tu jste v bezpečí."

Přikývla. "Tak dobře. Sylvii si odveď, ale Rafael tu musí zůstat aspoň jednu noc. Na zítřek naplánuji jeho přestěhování." Rozhlédla se po lékařském vybavení. "Všechno to nepobereme, ale uděláme, co bude v našich silách. Teď si běž promluvit s naším králem." A odešla z místnosti.

Najednou jsem ve sklepním tichu zůstala sama. Dívala jsem se na Rafaela. Kolem jeho těla upravili z prostěradel něco jako stan. Zakrývala ho, ale nedotýkala se ho. Holé maso měl namazané nějakou mastí, ale bez obvazů. Cokoli, co by mu na to mohli dát, mu ublíží hůř než nic. Léčí to podobně jako spáleniny. Nevím ale o všem, co pro něj udělali. Chvíli jsem byla vedle, kde mi zašívali ruku.

Obešla jsem stůl, Rafael tak nemusel hýbat hlavou, aby na mě viděl. Každý pohyb mu škodí. Oči měl zavřené, ale dýchal rychle a nepravidelně. Nespal.

"Lillian říkala, že se mnou chceš mluvit."

Zamrkal a podíval se na mě. Obrátil oči do nepřirozeného úhlu. Pokusil se pohnout hlavou a z jeho hrudi se ozval podivný zvuk. Nikdy jsem nic takového neslyšela. A už bych to nechtěla slyšet znova.

"Prosím tě, nehýbej se." Našla jsem stoličku na kolečkách a přinesla si ji ke stolu. Když jsem si sedla, byli jsme skoro ve stejné výšce. "Měl jsi jí dovolit, aby do tebe napumpovala léky. Jestli to bude možné, potřeboval bys spát."

"Nejdřív," vypravil ze sebe, "musím vědět, jak jsi mě osvobodila." Zhluboka se nadechl a tváří mu jako škubnutí proběhla bolest.

Odvrátila jsem oči a pak se na něj znovu podívala. Nehnula jsem brvou. "Dohodla jsem se s nimi."

"Co..." Křečovitě zaťal ruce a pak sevřel plné rty do tenké čárky. Když znovu promluvil, měl tišší a opatrnější hlas, jako by mu i normální řeč působila bolest. "Co jsi kvůli mně obětovala?"

"Nic."

"On by... tak snadno by se mě nevzdal." Rafael se na mě upřeně zahleděl. Jeho tmavé oči mě žádaly, ať mu povím pravdu. Myslel si, že mu lžu, a proto nemohl spát. Myslel si, že jsem kvůli jeho záchraně udělala něco hrozného.

Vzdychla jsem a vyprávěla mu hodně zestručněnou verzi toho, co se v noci stalo. Takhle bylo nejjednodušší mu to vysvětlit. "Podívej, to, že jsem tě vzala s sebou, mě nic zvláštního nestálo."

Téměř se usmál. "To, co jsi dnes v noci udělala, ti krysodlaci nezapomenou, Anito. I já si to budu pamatovat."

"Sice spolu nechodíme nakupovat, a dokonce ani na střelnici, ale jsi můj přítel, Rafaeli. Dobře vím, že kdybych tě požádala o pomoc, přišel bys."

"Ano," přisvědčil. "Přišel."

Usmála jsem se na něj. "Půjdu zavolat Lillian, můžu?"

Zavřel oči a trošku se uvolnil. Bylo to skoro, jako kdyby se konečně poddal bolesti. "Ano, ano."

Poslala jsem za ním Lillian a šla najít Sylvii. Byla v menší místnosti. Lillian doufala, že by tam mohla usnout. U Sylvie byla její přítelkyně, milenka nebo jak tomu chcete říkat. Jason jí zavolal. Netušila jsem, že vůbec existuje. Gwenin hlas se jasně nesl chodbou. "Musíš jí to říct, Sylvie. Musíš."

Neslyšela jsem, co Sylvie odpověděla, ale moje vysoké podpatky dělaly pořádný rámus. Slyšely mě přicházet. Vešla jsem do otevřených dveří. Uvědomila jsem si, že Gwen se na mě dívá, zatímco Sylvie rozhodně ne. Její docela krátké a hodně kudrnaté hnědé vlasy lemoval bílý polštář. Je o deset centimetrů vyšší než já, ale v malé posteli se jí dařilo vypadat křehce.

Gwen seděla vedle postele na židli a držela Sylviinu ruku ve svých. V něžné tváři měla dlouhé, mírně zvlněné blond vlasy a veliké hnědé oči. Všechno na ní bylo roztomile ženské jako u bledé drobné panenky. Ale naléhavost v jejím obličeji a inteligence v očích pronikaly do hloubky. Gwen je psycholožka. Byla by zajímavá i bez oblaku lykantropí energie, která se kolem ní vznášela jako parfém.

"Co mi chcete říct?" zeptala jsem se.

"Jak víš, že jsem mluvila o tobě?" vykrucovala se Gwen.

"Můžeš tomu říkat vnuknutí."

Gwen Sylvii pohladila po ruce. "Pověz jí to."

Sylvie otočila hlavu, ale pořád mi nepohlédla do očí. Opřela jsem se o stěnu a čekala. Samopal mě tlačil do zad a nutil mě opírat se o škvárobetonovou stěnu hlavně rameny. Proč některé zbraně neodložím? Když někam dáte pistoli, většinou ji pak potřebujete nejvíc. Věřila jsem, že Cestovatel dodrží slovo, ale zas ne tolik, abych na to vsadila život.

V malém pokoji se rozhostilo ticho tak naléhavé, že bzučení klimatizace bylo stejně hlasité jako hučení krve v našich uších. Konečně se na mě Sylvie podívala. "Pán šelem Stephenovu bratrovi přikázal, aby mě znásilnil." Sklopila oči a pak je zase zvedla. Objevil se v nich vztek. "Gregory to odmítl."

Ani jsem se nesnažila zakrýt překvapení. "Myslela jsem, že Gregory je hvězda Raininých pornofilmů."

"To byl," přisvědčila Sylvie tiše.

Chtěla jsem se zeptat, kdy se začal upejpat, ale připadlo mi to hrubé. "Odkdypak ho trápí svědomí?" podivila jsem se.

"To nevím." Zírala na deku před sebou a svírala Gweninu ruku, jako by to nejhorší mělo ještě přijít. "Odmítl jim pomoct mě mučit. Pán šelem mu pohrozil, že ho potrestá. Gregory si dál stál na svém. Tvrdil, že mu Zane řekl, že jejich nová alfa je Anita. Že žádné dohody domluvené přes Elizabeth nejsou závazné."

Sylvie vyprostila ruku z Gweniných dlaní a zvedla ke mně své hnědé oči. Měla v nich vztek. Nezlobila se ale na mě. "Nemůžeš být jejich alfa i naše lupa. Obojí být nemůžeš. Lhal."

Povzdychla jsem si. "Obávám se, že ne."

"Ale jak..."

"Podívej, je pozdě a všichni jsme unavení. Takže ve zkratce. Zabila jsem Gabriela, a to ze mě technicky dělá vůdce leopardodlaků. Zane uznal mou dominanci po tom, co jsem jím prohnala pár olověných kulek."

"Proč jsi ho nezabila?" chtěla vědět Sylvie.

"Je to tak trochu moje chyba. Nedošlo mi, co to bude znamenat, když zůstanou bez vůdce. Někdo mi měl říct, že bez vůdce budou pro každého snadná kořist."

"Chtěla jsem, aby trpěli," prohlásila Sylvie.

"Mně se doneslo, žes je chtěla pozabíjet. Že kdyby bylo po tvém, smečka by je všechny uštvala a povraždila."

"Ano," přikývla, "ano. Přeju si, aby byli mrtví."

"Já vím, že se podíleli na trestech pro tebe a další členy smečky."

Vrtěla hlavou a oči si zakryla dlaněmi. Až po chvíli mi došlo, že pláče. "Ty to nechápeš. Existuje film se mnou. Film, kde mě leopardi znásilňují." Sklonila ruce a hleděla na mě očima plnýma slz. Byla v nich čirá nenávist a utrpení. "Vystoupila jsem proti Raině a Marcusovi. A tohle byl můj trest. Raina ze mě chtěla udělat exemplární příklad. Taky to zabralo. Potom už se jí všichni báli."

Otevřela jsem pusu a pak jsem ji zase zavřela. Nakonec jsem řekla: "To jsem netušila."

"Teď už chápeš, proč jsem je chtěla všechny pozabíjet?"

"Ano," přisvědčila jsem.

"Gregory mě už jednou znásilnil. Tak proč to neudělal znovu? Proč mi dnes v noci odmítl ublížit?"

"Jestli vážně věří tomu, že jsem jejich vůdce, potom je mu jasné, co bych s ním udělala."

"Tam v té místnosti jsi to myslela vážně? To, že je všechny zabijeme?"

"Jo," přikývla jsem. "Naprosto vážně."

"Takže měl Gregory pravdu."

Zamračila jsem se na ni. "Jak to myslíš?"

"Říkal, že jsi jejich léoparde lionné, jejich vzpínající se leopard."

"Ten termín neznám," řekla jsem.

Odpověděla mi Gwen. "Léoparde lionné je výraz z francouzské heraldiky. Znamená leoparda nebo i lva, jak se v erbovním znaku vzpíná ke skoku. Symbolizuje odvážného a šlechetného bojovníka, který vykonal nějaké statečné skutky. V tomto případě znamená ochránce, nebo dokonce mstitele. Gabriel byl lion passant, spící lev. Vedl je, ale nechránil. Gregory tím vlastně nejenom odmítl ublížit Sylvii, ale také dal Pánovi šelem najevo, že jestli se mu něco stane, přijdeš ho zachránit."

"Jak můžu být jejich léoparde, nebo jak tomu říkáš, když ani nejsem leopard?"

"Léoparde lionné," opakovala Sylvie. "A jak můžeš být lupa, když nejsi ani vlk, ani milenka našeho ulfrika?"

Tím mě tedy dostala.

Po Sylviině tváři proudily další slzy. "Padma se pokusil přinutit Vivian, která je po dobu jeho pobytu jeho osobním mazlíčkem, aby mi něco provedla. Říkal, že mám ráda ženy a že mi to možná rozváže jazyk. Odmítla a zdůvodnila to stejně jako Gregory."

Vzpomněla jsem si, jak na mě Vivian upřeně hleděla, jak mě její vyděšené oči úpěnlivě prosily o pomoc. "Do háje. To znamená, že vážně očekávala, že ji zachráním."

Sylvie jenom přikývla. Gwen dodala: "Ano."

"Zatraceně."

"Nenapadlo mě to, dokud jsme nebyli v džípu. Přísahám ti, že jsem na to předtím ani nepomyslela," omlouvala se Sylvie. "A pak jsem nic neříkala, protože jsem chtěla, aby trpěli. Nedokážu je zničehonic přestat nenávidět. Rozumíš mi?"

Chápala jsem ji. "Sylvie, ty a já toho máme hodně společného. Obě jsme pořádně mstivé. Takže ti rozumím. Ale nemůžeme je tam jenom tak nechat. A rozhodně ne, jestli čekají, že je zachráním."

Otřela si slzy. "Dneska v noci se jim nemůžeš postavit. Nic tím nedokážeme."

"Dneska už nemám v plánu bojovat, Sylvie."

"Ale něco v plánu máš." Znělo to znepokojeně.

Usmála jsem se. "To jo."

Gwen vstala. "Neblázni, Anito."

Zavrtěla jsem hlavou. "Já neblázním. To už mám dávno za sebou." Zarazila jsem se ve dveřích a ještě se otočila. "A mimochodem, Sylvie, už nikdy nevystupuj proti Richardovi. Nikdy."

Vytřeštila oči. "Jak o tom víš?"

Pokrčila jsem rameny. "Na tom nesejde. Důležité je, že kdybys ho zabila, zabiju já tebe."

"Byl by to férový boj."

"To je mi fuk."

"Tys ho neviděla, Anito. Jde to s ním z kopce. Mně můžeš poručit, abych ho nevyzývala, ale jsou tu další. A ti by pro smečku nebyli zdaleka takovým přínosem jako já."

"Tak to zobecníme," řekla jsem. "Jestli Richarda někdo usmrtí, oddělám ho. Žádné výzvy, žádný férový boj. Prostě ho sejmu."

"To nemůžeš," namítala Sylvie.

"Já myslím, že jo. Nezapomínej, že jsem lupa."

"Jestli zakážeš boje o následnictví," upozornila mě Gwen, "podkopeš tím Richardovo postavení. Vlastně tím říkáš, že nevěříš tomu, že by doopravdy dokázal smečku vést."

"Dva členové smečky mi dneska řekli, že Richard je mimo a nemá daleko k sebevraždě. Že nevidí nic než nenávist k zvířeti v sobě, opovržení sebou samým a moje odmítnutí. Nenechám ho umřít jenom proto, že jsem se rozhodla pro někoho jiného. Až mu za pár měsíců bude líp, odvolám to. Nechám ho, aby se o sebe postaral sám. Teď ale ne."

"Dám to všem vědět," nabídla se Gwen.

"Dobře, udělej to."

"Ty se chceš pokusit leopardy osvobodit ještě dneska, že jo?" zeptala se Sylvie.

Pořád jsem viděla modřiny na Vivianině těle. Úpěnlivost v jejích očích. "Čekali, že je zachráním, a já to neudělala."

"Nemohlas to vědět," namítla Gwen.

"Teď to vím," řekla jsem.

"Nemůžeš zachránit všechny," přesvědčovala mě Sylvie.

"Každý z nás potřebuje nějakého koníčka." Znovu jsem se obrátila k odchodu, ale Gwen mě zavolala zpátky.

Otočila jsem se ve dveřích.

"Řekni jí i to ostatní," pobízela Sylvii tiše.

Sylvie se na mě nepodívala. Promluvila s očima upřenýma na deku. "Když mi Vivian nechtěla ublížit, zavolali Liv." Zvedla oči a v nich se jí zase leskly slzy. "Používala různé nástroje a dělala mi hrozné věci." Sylvie si zakryla obličej rukama a s brekem se převalila na bok.

Gwen mi pohlédla do očí. Výraz v její tváři byl tak nenávistný, že mě z toho mrazilo. "Potřebuješ vědět, koho máš zabít."

Přikývla jsem. "Živá ze St. Louis neodjede."

"A ten druhý? Ten syn člena rady?" ujišťovala se Gwen.

"Ten taky ne," přisvědčila jsem.

"Přísahej," naléhala.

"To už jsem udělala," odsekla jsem. Vyšla jsem ven a sháněla se po telefonu. Než se do něčeho pustím, chtěla jsem mluvit s Jean-Claudem. Odjel s ostatními do mého domu. Zatloukli sklepní okna, aby upíři byli do soumraku v bezpečí. Cestovatel jim nedovolil vzít si s sebou rakve. A kromě toho, už jste si zkoušeli v sobotu po půlnoci najmout náklaďák?

Co mám dělat s leopardodlaky? Sakra, to netuším.

22

Po telefonu se ke mně nesl Jean-Claudeův hlas. Mluvil z mého telefonu v domě. Nikdy předtím tam nebyl. "Co se děje, ma petite? Jason se tvářil, jako by to bylo hodně naléhavé."

Řekla jsem mu o leopardodlacích.

Odmlčel se na tak dlouho, že jsem aspoň já musela něco říct. "Řekni něco, Jean-Claude."

"Ty vážně uvažuješ o tom, že bys ohrozila nás všechny kvůli dvěma lidem, z nichž jednoho jsi nikdy předtím neviděla a o tom druhém jsi jednou řekla, že je na něho škoda kůže?"

"Pokud čekají, že jim pomůžu, nemůžu je tam nechat."

"Ma petite, ma petite, ty to vnímáš jako noblesse oblige, a to tě ctí. My je ale nedokážeme zachránit. Zítra večer si pro nás rada přijde a možná nedokážeme zachránit ani sami sebe."

"Copak tu jsou, aby nás zabili?"

"Padma by nás zabil, kdyby směl. Je z koncilu nejslabší a mám dojem, že z nás má strach."

"Takže musíme přesvědčit Cestovatele," navrhovala jsem.

"Ne, ma petite. Koncil má sedm členů. Vždycky je to liché číslo, aby se každý problém dal vyřešit hlasováním. Je pravda, že Padma a Cestovatel budou hlasovat opačně. Tak je to už po celá staletí. Ale je tady i Yvette, aby hlasovala místo svého pána, Morta d'Amour. Ta Padmu nenávidí, ale mě možná nesnáší ještě víc. A kromě toho by Balthasar mohl Cestovatele přesvědčit v náš neprospěch a pak budeme ztraceni."

"A co ostatní? Také někoho zastupují?"

"Asher mluví jménem Belle Morte, Nádherné smrti. Z téhle linie pocházím stejně jako on i já."

"Nenávidí tě do morku kostí," prohlásila jsem. "Jsme v háji."

"Jsem přesvědčený, že tihle čtyři byli vybráni naprosto záměrně. Přejí si, abych zaujal místo v radě, takže pátý hlas mám já."

"Pokud bude Cestovatel hlasovat pro tebe a Yvette nesnáší Padmu víc než tebe..."

"Ma petite, jestli se budu chovat jako hlasující člen rady, pak budou čekat, že se vrátím do Francie a zaujmu místo v radě."

"Do Francie?" vydechla jsem.

Zasmál se a ten zvuk se ze sluchátka vyřinul jako hřejivý dotek. "Nemám strach z toho, že bych opustil naše krásné město, ma petite. Bojím se toho, že bych měl zaujmout to místo. Kdyby byl triumvirát pevně ustaven, pak bych snad dokázal působit natolik děsivě, aby si případní vyzývatelé vybrali někoho jiného."

"Chceš tím říct, že bez čtvrtého znamení není triumvirát k ničemu?"

Ticho na jeho konci bylo tak dlouhé a hluboké, že jsem se musela ujistit, že tam ještě je. "Jean-Claude?"

"Slyším tě, ma petite. Ani se čtvrtým znamením nebude náš triumvirát fungovat, dokud se Richard neuzdraví."

"Myslíš z toho, jak mě nenávidí."

"Ano, problém je, jak žárlí na to, že jsme spolu. To ale není všechno, ma petite. Zvíře v sobě si oškliví tak silně, že mu to bere síly. A když nějaký článek oslabíš příliš, praskne."

"Věděl jsi o tom, co se děje ve smečce?"

"Richard všem vlkům zakázal, aby mi bez jeho povolení cokoli řekli. A tuším, že ty podléháš podobnému informačnímu embargu. Prý mi, cituji, do toho sakra nic není."

"Překvapuje mě, že jsi Jasona nepřesvědčil, aby ti to stejně řekl."

"Viděla ses minulý měsíc s Richardem?"

"Ne."

"Já ano. Jde to s ním od desíti k pěti, ma petite. Nebylo třeba, aby mi to Jason povídal. Je to jasné na první pohled. To, jak se trápí, by ve smečce chápali jako slabost. A slabost je láká stejně jako krev... upíra. Nakonec ho někdo z nich vyzve."

"Dva lukoi mi říkali, že podle nich Richard nebude bojovat. Že se prostě nechá někým zabít. Ty tomu věříš?"

"Sebevražda tím, že se nebude dost bránit. Hmm." Zase se odmlčel a pak řekl: "Něco takového mě nenapadlo. Kdyby ano, řekl bych ti, jaké mi to dělá starosti, ma petite. Mrzelo by mě, kdyby se Richardovi něco stalo."

"No jasně."

"Je třetí z naší trojice, ma petite. Je v mém nejvlastnějším zájmu, aby byl zdravý a spokojený. Potřebuji ho."

"Stejně jako potřebuješ mě," dodala jsem.

Zasmál se tichým intenzivním smíchem a i po telefonu jsem cítila na svém těle vzrušení. "Oui, ma petite. Richard nesmí umřít. Ale aby se vyléčil ze zoufalství, musí přijmout zvíře, které má ve svém nitru. A v tom mu já nemůžu pomoct. Snažil jsem se o to, ale on mě neposlouchá. Přijímá tu omezenou pomoc, kterou potřebuje, aby nevstupoval do tvých snů ani ty do jeho, ale kromě toho od nás nic nechce. Nebo aspoň nic, co by byl ochotný přiznat."

"Co tímhle myslíš?" zeptala jsem se.

"To tvé něžné odpuštění potřebuje, ma petite, ne moje."

"Něžné odpuštění?" Vyslovila jsem to jako otázku.

"Kdybys dokázala přijmout zvíře, které v sobě skrývá, hodně by to pro něho znamenalo."

"Já nemůžu, Jean-Claude. Moc bych si to přála, ale nedokážu to. Viděla jsem ho, jak žere Marcuse. Já..." jenom jednou jsem viděla, jak se Richard proměnil. Byl zraněný z boje s Marcusem. Zhroutil se k zemi a já byla pod ním. Nemohla jsem se vyprostit a všude kolem se vlnily chlupy, vznikaly a proměňovaly se svaly, kosti praskaly a znovu se spojovaly. Jeho energie se přetavila v průhlednou tekutinu, která mě zaplavila jako horoucí vlna. Kdybych se na to jenom dívala, bylo by to možná jiné. Ale ležet přimáčknutá pod ním a cítit, jak jeho tělo dělá věci, které by žádné tělo dělat nemělo... to bylo příliš. Kdyby to Richard zařídil nějak jinak, kdybych pěkně v klidu z dálky sledovala, jak se proměňuje, a pak si na to postupně zvykala, potom snad. Snad... Ale stalo se to takhle a já na to nedokážu zapomenout. Když zavřu oči, pořád vidím jeho napůl vlčí postavu, jak hltá rudé krvavé kusy Marcuse.

Opřela jsem se zády o stěnu a položila sluchátko. Nepatrně jsem se kolébala. Připomnělo mi to Jasona tam v chodbě. Nejradši bych na to zapomněla. Moc bych si přála, abych dokázala Richarda přijmout se vším všudy. Ale nedokázala jsem to.

"Ma petite, jsi v pořádku?"

"Jo, je to v pohodě."

Jean-Claude to mlčky přešel. Vážně začíná dostávat rozum. Aspoň pokud jde o mě. "Nechtěl jsem ti přidělávat starosti."

"Udělala jsem pro Richarda, co bylo v mých silách." Prozradila jsem Jean-Claudeovi, co jsem řekla vlkodlakům.

"Ty mě překvapuješ, ma petite. Myslel jsem, že s lukoi už nechceš nic mít."

"Nechci, aby Richard umřel proto, že jsem mu zlomila srdce."

"Kdyby teď umřel, vyčítala by sis to, je to tak?"

"Jo."

Zhluboka se nadechl a pak si do sluchátka povzdechl. Zachvěla jsem se, i když pro to nebyl žádný určitý důvod. "Jak moc chceš pomoct těm leopardodlakům?"

"Co je tohle za otázku?"

"Hodně důležitá," odpověděl. "Co všechno jsi pro ně ochotná riskovat? Co všechno kvůli nim vydržíš?"

"Tebe už něco napadlo, že jo?"

"Padma by se možná Vivian vzdal výměnou za tebe. A Gregoryho osvobození můžeme dosáhnout, když jim dáme Jasona."

"Všímám si, že ty se těch výměn neúčastníš," upozornila jsem ho.

"Padma o mě nestojí, ma petite. Nijak zvlášť nestojí o muže ani o jiné upíry. Dává přednost tomu, aby jeho společnice byly vášnivé ženy."

"Tak proč tedy Jason?"

"Vlkodlak za leopardodlaka mu možná bude připadat jako přijatelný obchod."

"Ale mně ne. Nebudeme vyměňovat jedno rukojmí za jiné a já se té zrůdě rozhodně nevydám."

"Tak vidíš, ma petite, nejsi ochotná to podstoupit. Nechceš riskovat Jasona, abys zachránila Gregoryho. Proto se ptám ještě jednou, co bys kvůli nim dala v sázku?"

"Dám v sázku svůj život. Ale jedině pokud budu mít slušnou šanci, že se z toho dostanu živá. Sex absolutně nepřipadá v úvahu. Žádné výměny rukojmí. Nikoho nebudou stahovat z kůže ani znásilňovat. Tak co ty na to?"

"Padma s Fernandem budou zklamaní, ale ostatní by mohli souhlasit. V rámci omezení, která jsi mi dala, udělám, co bude v mých silách."

"Žádné znásilňování, mučení, pohlavní styk ani rukojmí, to ti vážně tolik svazuje ruce?"

"Až tohle všechno přežijeme, ma petite, a rada odjede domů, budu ti vyprávět o svém životě u dvora. Viděl jsem takové věci, že jenom z toho, že o nich uslyšíš, budeš mít děsivé sny."

"Potěšilo mě, jak věříš tomu, že to přežijem."

"Ano, odvažuji se doufat."

"Ale jistý si tím nejsi," ujišťovala jsem se.

"Jisté není nic, ma petite. Dokonce ani smrt ne."

Tím mě dostal. Zabzučel mi pager. Překvapeně jsem zalapala po dechu. Kdo tu je nervózní, já?

"Jsi v pořádku, ma petite?"

"Zazvonil mi pager," vysvětlovala jsem. Podívala jsem se na číslo. Byl to Dolph. "To je policie. Musím jim zavolat zpátky."

"Začnu vyjednávání s radou, ma petite. Pokud budou požadovat příliš mnoho, nechám tvé leopardy tam, kde teď jsou."

"Když je Padma přesvědčený, že Vivian patří mně, zabije ji. Možná by ji zabil stejně, ale to by bylo nedopatření. Jestli ji odtamtud nedostaneme, udělá to schválně."

"Stačilo ti jediné setkání s ním a jsi si tak jistá?"

"Myslíš, že se pletu?" zeptala jsem se.

"Ne, ma petite, máš naprostou pravdu."

"Dostaň je odtamtud, Jean-Claude. Dohodni co nejlepší podmínky."

"Mám svolení mluvit v té věci i tvým jménem?"

"Jo." Pager se ozval podruhé. Dolph je netrpělivý jako obvykle. "Už musím, Jean-Claude."

"Tak dobrá, ma petite. Budu jednat za nás všechny."

"Správně," přikývla jsem. "Počkej..."

"Ano, ma petite."

"Nepojedeš dneska v noci do Cirkusu osobně, že ne? Nechci, abys tam jezdil sám," dodala jsem.

"Jestli chceš, zkusím to po telefonu," souhlasil.

"Ano, chci."

"Ty jim nevěříš," posmíval se mi.

"Ani trochu."

"Jsi na svůj věk dost chytrá," řekl.

"Chtěl jsi říct pořádně podezřívavá."

"To také, ma petite. A když nebudou chtít vyjednávat po telefonu?" chtěl ještě vědět.

"Tak to nech být."

"Říkala jsi, že jsi ochotná riskovat život, ma petite."

"Ale nemyslela jsem, že jsem ochotná riskovat ten tvůj."

"Aha," vydechl. "Je t'aime, ma petite."

"I já tě miluju," dodala jsem.

On zavěsil první a já vytočila policii. Byla tu určitá naděje, že ať už chce Dolph cokoli, bude to pěkná poctivá policejní práce. No vážně.

23

Když jsem dorazila do Zápalných obětí, oběť už odvezli do nemocnice. Zápalné oběti patří k mým oblíbenějším novým upířím podnikům. Jsou hodně daleko od upíří čtvrti a další podobné podniky jsou celé bloky a kilometry daleko. Jakmile vejdete do dveří, je tam plakát filmu Zápalné oběti ze sedmdesátých let a z něho na vás hledí Oliver Reed s Bette Davisovou. V baru je vosková socha v životní velikosti. Zachycuje Christophera Lee v roli Drákuly. Celou jednu stěnu od podlahy až ke stropu zaplňují zarámované karikatury hororových představitelů ze šedesátých a sedmdesátých let a stolky nesmějí zakrývat pohled na ně. Je obvyklé, že se hloučky hostů snaží přijít na to, kdo je kdo. A ten, kdo má nejlepší odhad, vyhrává o půlnoci večeři pro jednoho nebo i pro dva.

Je to docela laciný podnik. Některé číšnice jsou skutečné upírky, ale ostatní jenom rádoby. Pro jedny to je práce, a ty se specializují na umělohmotné halloweenové tesáky a různé fórky. Pro jiné je to příležitost si na to hrát. Ty mají přes tesáky dentální nástavce a ze všech sil se snaží, aby vypadaly jako skutečné upírky. Další číšníci a číšnice jsou převlečení za mumie, Frankensteina a vlčího muže. Pokud vím, jediné skutečné příšery jsou tu upíři. Kdyby chtěl nějaký kožoměnec vystoupit na scénu, dostal by za to v jiných exotičtějších lokálech daleko větší peníze.

Vždycky tu je narváno. Nebyla jsem si jistá, jestli Jean-Claudea mrzelo, že na to nepřišel dřív, nebo jestli je mu to prostě trapné. Pro něho je to trošičku déclassé. Mně se to líbí. Od hudby ze strašidelných filmů až po hamburger Bely Lugosiho, který se vždycky podává krvavý, pokud si ho neobjednáte jinak. Bela je jedna z mála výjimek ze zařízení v duchu filmů šedesátých a sedmdesátých let. Těžko můžete mít hororovou restauraci bez prvního Drákuly.

Jestli jste tu nebyli v pátek večer na Děsivém karaoke, nic jste nezažili. Já sem vzala Ronnie. Veronica (Ronnie) Simsová je soukromý detektiv a moje nejlepší kamarádka. Pořádně jsme si to užily.

Ale zpátky k mrtvole. Tedy ne k mrtvole, k oběti. Jenže kdyby barman s minimaxem nebyl tak rychlý, jednalo by se o mrtvolu.

Vyšetřování velel detektiv Clive Perry. Je vysoký a štíhlý, trošku jako Denzel Washington bez širokých ramenou. Je to jeden z nejzdvořilejších lidí, s nimiž jsem se kdy setkala. Nikdy jsem ho neslyšela křičet a jenom jednou jsem viděla, že se přestal ovládat - to když ohromný bílý polda mířil revolverem na "toho negerskýho detektiva". A i tenkrát jsem to byla já, kdo na toho darebáka v uniformě vytáhl zbraň. Já se chystala vystřelit, zatímco Perry se pořád snažil situaci urovnat. Možná jsem reagovala přehnaně, možná ne. Všichni to přežili.

S úsměvem se ke mně obrátil a tiše řekl. "Moc rád vás vidím, slečno Blakeová."

"Já vás taky, detektive Perry." Vždycky na mě takhle působil. Byl zdvořilý a mluvil tak tiše, že jsem se mu přizpůsobila. Na nikoho jiného takhle laskavá nejsem.

Stáli jsme v baru a nad námi se tyčila vosková figurína Christophera Lee jako Drákuly. Barman byl upír jménem Harry s dlouhými kaštanovými vlasy a stříbrným cvočkem v nose. Vypadal velice mladě a velice moderně a nejspíš pamatoval Pocahontas, i když jeho britský přízvuk prozrazoval, že do země připlul až po roce 1600. Leštil barpult, jako by na tom závisel jeho život. I když jeho hezká tvář byla bez výrazu, bylo mi jasné, jak je nervózní. Nejspíš není divu. Harry tu nedělá jenom barmana, je i spolumajitel.

U baru nějakou ženu napadl upíří štamgast. To je moc zlé pro obchod. Ta žena mu do tváře vychrstla drink a podpálila ho zapalovačem. Důmyslné řešení nebezpečné situace. Upíři hoří výborně. Ale tichý bar orientovaný na rodiny turistů mi nepřipadal jako odpovídající místo pro takhle extrémní řešení. Třeba zpanikařila.

"Svědci říkají, že se chovala přátelsky, dokud se s ní nezačal příliš sbližovat," vysvětloval Perry.

"Kousnul ji?"

Perry přikývl.

"Do háje," zaklela jsem.

"Ale ona ho podpálila, Anito. Je vážně popálený. Možná to nepřežije. Co na něj mohla vylít, že mu tak rychle způsobila popáleniny třetího stupně?"

"Jak rychle?"

Nahlédl do poznámek. "Vzplanul po pár vteřinách."

Obrátila jsem se k Harrymu. "Co pila?"

Nezeptal se kdo, ale rovnou odpověděl: "Čistou skotskou. Tu nejlepší, co máme."

"Se zvýšeným obsahem alkoholu?"

Přikývl.

"To by mohlo stačit," poznamenala jsem. "Jakmile upíra jednou podpálíte, hoří, dokud ho něco neuhasí. Jsou velice vznětliví."

"Takže si sem nepřinesla nějaký urychlovač?" zeptal se Perry.

Zavrtěla jsem hlavou. "Ani ho nepotřebovala. Ale nelíbí se mi, že věděla, že má to pití zapálit. Kdyby to byl člověk a choval se nepřístojně, chrstla by mu drink do tváře a křičela o pomoc."

"On ji kousl," upozornil Perry.

"Kdyby měla problém s tím, že se do ní zahryzne upír, nemuchlovala by se s ním u baru. Něco tady nesedí."

"To ano," přikývl, "ale já nevím co. Jestli to ten upír přežije, bude obviněn."

"Chtěla bych vidět tu ženu."

"Dolph ji vzal na pohotovost, aby jí ošetřili kousnutí. Pak ji odveze na velitelství. Říkal, že se tam máš zastavit, když budeš mít pocit, že s ní potřebuješ mluvit."

Bylo hodně pozdě, já byla unavená, ale k čertu, něco tady nehrálo. Popošla jsem k baru. "Chtěla sbalit upíra, Harry?"

Zavrtěl hlavou. "Přišla si sem zavolat a pak si sedla. Je to krasavice. Nemohlo trvat dlouho, než to na ni někdo zkusí. Byla smůla, že to byl zrovna upír."

"No jasně," řekla jsem, "smůla."

Dál leštil barový pult malými kroužky, ale očima mě sledoval. "Jestli nás zažaluje, zruinuje nás to."

"Nezažaluje vás," uklidňovala jsem ho.

"To vyprávěj bostonskému krematoriu. Nějakou ženu tam kousli a ona podala žalobu. A před branami mají protestní demonstrace."

Poplácala jsem ho po ruce a on pod mou dlaní naprosto znehybněl. Jeho kůže byla na dotek tvrdá skoro jako ze dřeva. To se někdy upírům stává, když se nesnaží vypadat jako lidi. Pohlédla jsem mu do jeho tmavých očí, ale jeho tvář byla nehybná a bez výrazu, jako kdyby byla ze skla.

"Půjdu si promluvit s údajnou obětí."

Dál na mě hleděl. "To nebude k ničemu, Anito. Ona je člověk, a my ne. A nic, co ve Washingtonu rozhodnou, to nemůže změnit."

Odtáhla jsem ruku a odolala nutkání otřít si ji o šaty. Nikdy jsem neměla ráda ten pocit, když upíři ztvrdnou a vypadají jako z jiného světa. Pak nejsou na dotek vůbec jako z masa. Jsou pružní jako delfíni, jen o něco tvrdší. Jako by pod kůží neměli žádné svaly, jenom pevnou hmotu jako strom.

"Udělám, co budu moct, Harry."

"Jsme stvůry, Anito. Vždycky budeme stvůry. Já jsem vážně rád, že můžu chodit po ulicích jako všichni ostatní, ale tak to nemůže vydržet."

"Možná že jo, a možná že ne," filozofovala jsem. "Zkusme nejdřív vyřešit tenhle problém, než se pustíme do dalšího, souhlasíš?"

Přikývl a odešel rovnat sklenice.

"To od tebe bylo moc milé," řekl Perry. Všichni ostatní z jednotky by se divili, že umím být takhle milá. A taky by si mě dobírali kvůli šatům. To mě čeká i v sídle MOSTu. Nejspíš tam budou Dolph i Zerbrowski. Oba moc dobře vědí, jak mi šaty mají pochválit.

24

Třetí hodina ranní mě zastihla v hlavním stanu Místního oddělení pro supernaturální trestné činy. Ostatní jednotky nám udělaly placky se zkratkou MOST, která stékala jako krev v červené nebo zelené barvě. Zerbrowski nám je rozdal a my všichni je nosili, dokonce i Dolph. První upír, kterého jsme potom zabili, dorazil do márnice s touhle plackou připíchnutou na košili. Nikdy se nepřišlo na to, kdo to udělal. Já bych vsadila na Zerbrowského.

Zerbrowski mě potkal na schodišti vedoucím ke kancelářím útvaru. "Kdyby ty šaty měly rozparek o maličko výš, mohla bys je nosit jako tričko," prohlásil.

Změřila jsem si ho od hlavy k patě. Světlemodrou košili měl vytaženou z tmavězelených společenských kalhot a kravatu tak povolenou, že vypadala jako neforemný náhrdelník. "Hele, Zerbrowski, Katie je na tebe naštvaná?"

Zamračil se. "Ne, proč?"

Pokynula jsem ke kravatě, která neladila s košilí ani s kalhotami. "Že ti dovolila, aby ses takhle oblékl mezi lidi."

Zašklebil se na mě. "Oblíkal jsem se ve tmě."

Chytila jsem ho za vázanku s černými figurkami. "Tak tomu věřím."

Vůbec ho to nevyvedlo z míry. S úklonou mi otevřel dveře do kanceláře týmu. Zářivě se na mě usmíval. "Krása před stářím."

Teď jsem se zamračila zase já. "O co ti jde, Zerbrowski?"

Bezelstně se na mě podíval. "Mně, proč?"

Zavrtěla jsem hlavou a vešla do dveří. Na každém stole byl plyšový tučňák. Všichni telefonovali, pročítali spisy nebo pracovali na počítači. Nikdo mi nevěnoval pozornost. Jenom ti tučňáci na stolech. Už to byl skoro rok, co Dolph se Zerbrowskim viděli moji sbírku tučňáků. Ale nezačali si mě dobírat hned. Myslela jsem si, že na to zapomněli. Když se Zerbrowski po Novém roce vrátil z nemocenské, začali se tučňáci objevovat na každém místě činu. V autě na mém sedadle, v kufru. Už za ně museli utratit pár stovek dolarů.

Pořád jsem nevěděla, jak na to reagovat. Ignorovat to? Předstírat, že v místnosti není přinejmenším deset tučňáků? Cestou je posbírat a odnést si je domů? Začít se vztekat? Kdybych dokázala přijít na to, jaká reakce jejich vtipkování udělá přítrž, klidně bych to pro ně udělala. Zatím jsem se to snažila ignorovat a tučňáky sbírat. Nikdo mě nezarazil. Vlastně se mi zdálo, že to jenom zhoršuju. Měla jsem obavy, že chystají něco velikého. Vůbec jsem netušila co a nebyla jsem si jistá, jestli to chci zjistit.

"Těší mě, že jsou ve tři ráno všichni tak plní energie."

"Nikdy není dost časně, žádný problém není dost velký," opáčil Zerbrowski.

"Kde je Dolph?"

"Ve vyšetřovačce s naší obětí."

Něco v tom, jak to řekl, mě přimělo se na něj podívat. "Dolph o ní po telefonu mluvil jako o ‚údajné' oběti. Proč jí nikdo nevěří?"

Usmál se. "Dolph by zuřil, kdybych to pokazil." Lákal mě za sebou pokrčením ukazováku. "Pojď se mnou, holčičko. Máme tady někoho, s kým by ses chtěla setkat."

Přísně jsem si ho změřila. "Jestli je to jen nějaký důmyslný vtip, budu pořádně naštvaná."

Přidržel mi dveře. "Pokazili jsme ti rande s hrabětem Drákulou?"

"Po tom ti sakra nic není."

Z kanceláře se ozvalo sborové "oooch". Prošla jsem dveřmi a všichni za mnou něco volali. Některé z jejich návrhů byly neotesané a jeden fyzicky neproveditelný dokonce i s upírem. Mezi sexuálním obtěžováním a snahou pouze se zařadit mezi ostatní chlapy je vždycky tenká hranice.

Nakoukla jsem zpátky a řekla: "Jenom na mě žárlíte." To vyvolalo další vřískot.

Zerbrowski na mě čekal na schodech. "Nevím, jestli mi ukážeš větší část nohou, když půjdu před tebou a budu koukat nahoru, nebo když půjdu za tebou. Myslím, že když půjdu první."

"Pokud zajdeš příliš daleko, Zerbrowski, povím to na tebe Katie."

"Moc dobře ví, že jsem zhýralec." Vykročil ze schodů a ohlížel se po mně.

Šla jsem po schodech dolů a nechala šaty klesnout co nejníž. Když si obléknete šaty, které jsou rozstřižené až těsně pod zadek, třebaže jen kvůli tomu, abyste měli zbraň pohotově, buďto se smíříte s tím, že se muži dívají, nebo si oblečete něco jiného. "Jak jsi dokázal Katie přesvědčit, aby s tebou chodila, a dokonce si tě vzala?"

"Opil jsem ji," odpověděl.

Rozesmála jsem se. "Zeptám se jí na to, až k vám příště přijdu na večeři."

Ušklíbl se. "Bude tě krmit romantickými a pitomými pohádkami. Nesmíš jí věřit." Zastavil se před první vyšetřovací místností a tiše zaklepal.

Dolph nám otevřel. Úplně dveře zacpal. Není jenom vysoký, má i postavu jako profesionální zápasník. Na kravatě měl dokonalý uzel a bílý naškrobený límeček pevně upnutý ke krku. Na šedivých společenských kalhotách měl pořád ostré puky. Jeho jediný ústupek vedru a pozdní hodině byly dlouhé rukávy jeho košile. Neměl sako. Kolikrát jsem Dolpha viděla bez saka, bych dokázala spočítat na prstech jedné ruky.

Všichni poldové mají dokonale nacvičený otrávený nebo neproniknutelný výraz. Někteří dokonce nepatrně pobavený. Ale ve výsledku je to vždycky výraz, ze kterého se nedá nic vyčíst. V očích mají prázdnotu, která stráží všechna jejich tajemství. Dolph při výslechu podezřelých nasazuje dokonale neproniknutelný obličej. Teď se mu ve tváři zračil vztek. Ještě nikdy jsem ho při výslechu neviděla tak evidentně naštvaného.

"Co se děje?" zeptala jsem se.

Zavřel za sebou a vyšel na chodbu. Zavrtěl hlavou. "Proč mě tohle jenom potkalo?"

"Povídej," pobízela jsem ho.

Přejel pohledem po mém oblečení, jako by si ho předtím nevšiml. Jeho zamračený výraz roztál do něčeho blízkého úsměvu. "Někdo má špatný vliv na tvůj šatník."

Zamračila jsem se na něj. "Mám v pouzdře na boku pistoli, jasný? Díky rozparkům se k ní dostanu rychleji." Zerbrowskému bych to nikdy nevysvětlovala, ale Dolphovi...

"No ne," zaradoval se Zerbrowski. "Ukaž, ukaž."

Dolphův úsměv se rozšířil natolik, že se mu rozzářily oči. "Když už budeš ukazovat nohy, tak ať to má dobrý důvod."

Založila jsem si ruce na břiše. "Vážně je tam podezřelá, nebo jste mě sem zavolali, jenom abyste si ze mě utahovali?"

Jeho úsměv se vytratil a do tváře se mu vrátil naštvaný zamračený výraz. "Není to podezřelá, ale oběť. Vím, že jsi mluvila s Perrym na místě činu, ale chtěl bych, aby sis poslechla její příběh a řekla mi, co si o tom myslíš." Po těch slovech otevřel dveře. Typický Dolph, vždycky se snaží nikoho ze svých lidí neovlivňovat. Ale upřímně řečeno, bylo to trochu strohé. Ani jsem neměla čas nasadit profesionální výraz. Když jsem té ženě pohlédla do očí, musela jsem ještě vypadat trochu překvapeně.

Zaznamenala jsem její ohromné modré oči, hedvábně jemné blond vlasy, elegantní tvary, a navíc byla vysoká. To bylo vidět, i když seděla na židli. Jen málo žen dokáže být vysokých, a přitom působit roztomile, ale tahle to zvládla.

"Slečna Vicky Pierceová, tohle je Anita Blakeová. Byl bych rád, kdybyste jí pověděla svoji verzi."

Slečna Pierceová zamrkala velikýma modrýma očima, do kterých se jí hrnuly slzy - pozor, netekly jí po tvářích, jenom se tam třpytily. Jemně se jich dotkla papírovým kapesníčkem. Na jedné straně krku měla obvaz. "Seržante Storre, už jsem vám povídala, jak se to stalo. Opakuji to pořád dokola." Po líčku jí stekla jediná slza. "Jsem tak hrozně unavená a byla to pro mě děsivá noc. Vážně to musím celé vyprávět znovu?" Naklonila se na židli proti němu, ruce držela před sebou v obranném gestu a doslova žadonila. Spousta mužů by roztomilému naléhání těchhle očí neodolala. Jenom škoda, že tím představením mrhá na Dolpha.

"Ještě naposledy, pro slečnu Blakeovou," opáčil.

Zahleděla se přese mě na Zerbrowského. "Prosím, jsem tak moc unavená."

Zerbrowski se opřel o stěnu. "On je tady šéf."

Zkusila použít ženské triky, ale nezabralo to. Jediným mrknutím nevinných modrých očí přepnula na ženskou sounáležitost. "Jste taky žena. Víte, jak to chodí, když jste docela sama mezi všemi těmito," její hlas přešel v šepot, "muži." Upřeně hleděla na desku stolu, pak zvedla zrak a po dokonalé pleti jí tekly nefalšované slzy.

Tak za tenhle výstup by zasloužila Oscara. Nejradši bych jí zatleskala, ale nejdřív to zkusím s pochopením. Na sarkasmus je vždycky času dost.

Obešla jsem stůl, naklonila se k ní, ale nesedla jsem si. Byla jsem od ní jen pár centimetrů. Rozhodně to byl vpád do jejího osobního prostoru. Poplácala jsem ji po rameni a usmála se. Nejsem ale tak dobrá herečka, aby se mi vřelost objevila i v očích. "Teď už nejste sama, slečno Pierceová. Jsem tady s vámi. Vyprávějte mi, prosím, co se stalo."

"Jste advokátka?" zeptala se.

Kdyby požádala o právníka a trvala na svém, je po vyšetřování. Klekla jsem si k ní a vzala její chvějící se ruce do dlaní. Zvedla jsem k ní oči. Nedařilo se mi vypadat příliš soucitně, ale projevila jsem zájem. Soustředila jsem na ni celou svoji pozornost. Hleděla jsem jí do tváře, jako bych na ni už nikdy nechtěla zapomenout, a řekla jsem: "Prosím, Vicky, dovolte mi, abych vám pomohla."

Její ruce v mých ztuhly. Hleděla na mě velikýma očima jako laň, která ucítila pušku a myslí si, že pokud se nepohne, puška nevystřelí. Přikývla spíš k sobě než ke mně. Stiskla mi prsty a tvář měla naprosto upřímnou.

"Porouchalo se mi auto, a tak jsem si šla do baru té restaurace zavolat." Sklonila hlavu a nedívala se mi do očí. "Vím, že jsem tam neměla chodit. Samotná žena v baru si přímo říká o problémy. Ale nikde jinde tam žádný telefon není."

"Máte právo jít, kam chcete a kdy chcete. A to, že jste žena, vás tohoto práva nezbavuje." Ani jsem se nemusela přemáhat, aby to znělo dotčeně.

Zase se na mě podívala a očima studovala můj výraz. Málem jsem viděla, jak se jí v hlavě otáčejí kolečka. Měla pocit, že mě dostala. Panebože, byla tak strašně mladičká.

Svírala prsty mou ruku a paže jí rozechvěl slaboučký třes. "Zavolala jsem kamarádovi, aby tam přijel a podíval se mi na auto. Jsem na vysoké a nemám peněz nazbyt, takže jsem nechtěla hned volat do servisu, dokud se na to nepodívá ten známý. Doufala jsem, že to dokáže opravit."

Sama od sebe mi dává příliš mnoho informací. Začíná si dělat alibi, nebo možná tu historku vyprávěla už mockrát. "Udělala bych to samé," řekla jsem. A možná bych to vážně udělala.

Stiskla mi ruku a trochu nedočkavě se ke mně naklonila. Vyprávění ji začalo pohlcovat. "U baru stál ten muž. Vypadal mile. Povídali jsme si a on mě požádal, ať si k němu sednu. Řekla jsem, že čekám na přítele. Odpověděl, že to je v pohodě, že si jenom povídáme." Zase sklopila oči. "Říkal, že mám nejnádhernější pleť, jakou kdy viděl." Pak na mě znovu pohlédla široce rozevřenýma očima. "Připadalo mi to hrozně romantické."

A mně tohle předem nacvičené. "Pokračujte."

"Dovolila jsem mu, aby mi koupil pití. Teď vím, že jsem to neměla dělat." Kapesníčkem si osušila slzy. "Zeptala jsem se, jestli mu nebude vadit, když si zapálím, a on řekl, že ne." U lokte měla plný popelník. Dolph ani Zerbrowski nekouří, to znamená, že Vicky kouří skoro jednu od druhé.

"Dal mi ruku kolem ramen a naklonil se ke mně. Myslela jsem, že mě chce políbit." Slzy jí tekly rychleji, maličko se přikrčila a záda se jí roztřásla. "Kousl mě do krku. Přísahám, že až do té chvíle jsem netušila, že je upír." Hleděla na mě jen z několika centimetrů a třásla se upřímností.

Poplácala jsem ji po rameni. "Spousta lidí nedokáže upíra poznat. Zvlášť když je nasycený."

Zamžikala dlouhými řasami. "Nasycený?"

"Když se upír dostatečně napije krve, vypadá víc jako člověk."

Přikývla. "Aha."

"Co jste udělala po tom, co vás kousnul?"

"Vychrstla jsem na něho pití a zapálila ho zapalovačem."

"Zapálila ho?" divila jsem se. "To pití, nebo upíra?"

"Obojí," prohlásila.

Přikývla jsem. "Upíři jsou jako hořlavina. Určitě vzplanul skvěle."

"Netušila jsem, že chytne až tak," vysvětlovala. "Člověk by podobně nehořel."

"To ne," souhlasila jsem.

"Začala jsem ječet a utíkala od něj. V tu chvíli vstoupil do dveří můj přítel. Všude kolem křičeli lidi. Bylo to příšerné."

Zvedla jsem se. "To bych řekla."

Hleděla na mě nahoru. V modrých očích neměla žádnou faleš, ale ani hrůzu z toho, co provedla. Ani lítost nebo výčitky svědomí. Zničehonic mi pevně sevřela ruku, jako by stála o to, abych ji pochopila. "Musela jsem se bránit."

Položila jsem ruku na její a usmála se. "Jak vás napadlo zapálit tu lihovinu, co jste na něj vychrstla?"

"Vzpomněla jsem si, že upíři se bojí ohně."

"Kdybyste ale chrstla to pití do tváře člověku a zapálila je, hořelo by jenom, dokud by tam byl líh. Blaflo by a bylo by po všem. Člověk by vás asi nechal na pokoji, pokud by byl popálený. Neměla jste strach, že upíra ještě víc rozzuříte?"

"Ale upíři jsou jako hořlavina, sama jste to říkala," bránila se Vicky.

Můj úsměv se rozšířil. "Takže jste věděla, že vzplane?"

"Ano," přikývla. Tiskla mi ruku a žádala mě, abych se vžila do její situace.

"Myslel jsem, že jste netušila, že ten upír chytne plamenem, slečno Pierceová," ozval se Dolph.

"To jsem netušila, dokud se tak nerozhořel," prohlásila.

Poplácala jsem ji po ruce. "Ale milá Vicky, právě jste řekla, že jste věděla, jak moc je hořlavý."

"To jste řekla první vy."

"Vicky, právě jste řekla, že jste věděla, že vzplane, když ho podpálíte."

"Neřekla."

Přikývla jsem. "Ale ano."

Odtáhla ode mě ruce a posadila se naprosto rovně. "Pokoušíte se mě zmást."

Zavrtěla jsem hlavou. "Ne, Vicky, to si děláte sama."

Ustoupila jsem od ní, ale pořád jsem se jí dívala do očí.

"Co má tohle znamenat?" zeptala se. Maskou bezmocné dívky pronikla troška vzteku.

"Co to bylo za restauraci?" zeptala jsem se, jako bych tam před dvaceti minutami sama nebyla.

"Cože?" divila se.

"Jak se jmenuje ten bar?"

"Nepamatuji se."

"Dolphe?" trvala jsem na svém.

"Zápalné oběti," odpověděl.

Zasmála jsem se. "Notoricky známá upíří hospoda."

"Ale není v upíří čtvrti," namítala. "Jak jsem měla vědět, že to je upíří bar?"

"Co třeba fotka Christophera Lee jako Drákuly na ceduli venku?" navrhla jsem.

"Už bylo pozdě a nikde jinde nebylo otevřeno."

"V pátek večer v univerzitním městečku, kousek od stanice Delmar? No tak, Vicky. Vymyslete si něco lepšího," pokárala jsem ji.

Roztřesenou jemnou rukou si sáhla na obvaz na krku. "On mě kousnul." Hlas se jí třásl a po tváři jí stekly další slzy.

Popošla jsem k ní. Opřela jsem se po stranách o její židli a sklonila tvář k její. "Lžete, Vicky."

Propukla v pláč a zakryla si obličej rukama. Položila jsem jí ukazováček na bradu a nadzvedla jí tvář. "Jste zatraceně dobrá, ale pořád ne dost dobrá."

Ucukla přede mnou a postavila se tak prudce, že se její židle převrátila na podlahu. "Napadli mě, a vy po mně chcete, abych se cítila jako lotr. Jste žena jako já. Myslela jsem, že mě pochopíte."

Zavrtěla jsem hlavou. "Ženská sounáležitost může fungovat na ostatní, Vicky, ale na mě nezabírá."

Strhla si obvaz z krku a odhodila ho na podlahu. "Jen se podívejte, co mi udělal!"

Jestli čekala, že před tím couvnu, vybrala si nesprávný cíl. Přistoupila jsem blíž a otočila jí hlavu ke straně. Měla tam poměrně čerstvé stopy upířích tesáků. Pěkné čisté kousnutí, ale na její smetanové pleti nebyly žádné modřiny nebo cucfleky. Jen krásné kousnutí dvou tesáků.

Ustoupila jsem od ní. "To pití jste mu chrstla do obličeje hned, jakmile vás kousnul?"

"Ano, nechtěla jsem, aby se mě dotýkal."

"Odporný upír," dodala jsem.

"Chodící mrtvola."

V tom měla pravdu. "Moc vám děkuji, Vicky, že jste si se mnou promluvila." Vykročila jsem ke dveřím a pokynula Dolphovi, aby šel se mnou. Zerbrowski zůstal vevnitř se slečnou Pierceovou.

Dolph za námi zavřel dveře. "Viděla jsi na tom kousnutí něco, čeho jsem si já nevšiml?" zeptal se.

"Když se do tebe upír zakousne, ale nemá čas se pořádně napít, zůstane ti cucflek. Úplně stejně, jako když z tebe saje nějaký člověk. Jejich tesáky nejsou duté, jenom proniknou kůží, takže upír může pít krev. To je jeden z důvodů, proč jejich zuby nejsou větší. Když se upír krmí dost dlouho, odkrví okolí rány, takže kolem nezůstanou stopy. Rychlé kousnutí nemůže nechat takovou čistou ránu. Někdo jiný jí to udělal dopředu a zabralo mu to daleko delší dobu než pár vteřin."

"Bylo mi jasné, že nám lže," prohlásil Dolph a vrtěl hlavou. "Ale myslel jsem si, že ho polila něčím víc než jen pitím. Byl jsem přesvědčený, že si do baru přinesla urychlovač."

Zavrtěla jsem hlavou. "Jakmile upíra podpálíš, hoří, dokud ho neuhasíš, nebo dokud neshoří na popel. Někdy zbyde pár úlomků kostí, ale jinak upíři hoří daleko líp než lidi. Většinou ti nejsou k ničemu ani zubní karty."

"Barman použil hasicí přístroj, co má za barem. Svědkové říkali, že zareagoval rychle."

Přikývla jsem. "No jo, starouš Harry. Je zázrak, že ten upír je ještě naživu. Vím, že proti upířímu podniku mimo upíří čtvrť se zvedl tvrdý odpor. Organizují petice a nějaké shromáždění. Slečna Pierceová by byla úžasný svědek nebezpečí, které představují upíři mimo svoji čtvrť."

"Majitel restaurace říkal, že by ho nevhodná publicita zničila."

Přikývla jsem. "To určitě. Mohl by tu být i nějaký osobní motiv proti tomu upírovi. Třeba si jeho smrt nepřála slečinka Modroočka, ale někdo z jejích známých."

"Mohla by být členka Lidé především. Ti by všechny upíry nejradši upálili."

"Fanatický nepřítel upírů by nedovolil, aby mu nějaký upír takhle zohavil krk. To ne. Ale Lidé především jí mohli zaplatit, aby bar zdiskreditovala. Může být členka LPU, Lidé proti upírům, nebo dokonce Lidé především, ale není o tom tak docela přesvědčená. Důkazem toho je to kousnutí."

"Mohl upír ovládnout její mysl?"

"Myslím, že ne, ale aspoň máme pár otázek, které položíme ostatním svědkům."

"Jako třeba?" zajímal se.

"Jestli jsou si jistí, že ji ten zmíněný upír vůbec ochutnal. Vědí určitě, že ji kousnul? Zeptej se jich, jestli nebyla cítit krví, když tam vešla."

"To mi vysvětli," dožadoval se Dolph.

"Jestli tam přišla s kousnutím, mohli to někteří cítit. Třeba ne, rána byla docela čistá. Proto to ten upír nejspíš udělal takhle. Kdyby ji jenom kousnul a krev by byla na povrchu těla, cítili by to všichni upíři."

Dolph si všechno psal do obvyklého notýsku. "Takže je za tím upír?"

"Nemusel vědět, co má v plánu. Prověřila bych, jestli její kluk třeba není upír, nebo aspoň s kým chodí. Kluk je asi u slečny Pierceové silné slovo. A zjišťovala bych, jestli nemá herecké zkušenosti. Mrkni se třeba, co studuje."

"To už jsem udělal," pochlubil se Dolph. "Má divadelní vzdělání."

Usmála jsem se. "Tak k čemu jsi mě potřeboval? Už jsi to vyřešil."

"To s tím kousnutím a to, že upíři tak dobře hoří..." zavrtěl hlavou. "Žádná z těchhle blbostí v literatuře není."

"Tyhle knihy nejsou určené pro policejní práci, Dolphe."

"Třeba bys ji mohla napsat," navrhl.

"No jasně. Máš toho dost, abys dostal povolení na její bankovní záznamy?"

"Když si dám pozor, kterého soudce o ně požádám, tak snad."

"I když bude obviněna a usvědčena, stejně dosáhla svého. Shromáždění s peticí jsou naplánovaná na příští týden. Budou mít jenom drby o napadení a ta zpráva bude s každým opakováním děsivější."

Dolph přikývl. "S tím ale nemůžeme nic dělat."

"Mohl bys tam jít a říct jim, co ses o Vicky dozvěděl."

"Proč to neuděláš sama?"

"Protože pro pravičáky jsem nevěstka babylónská. Souložím s nejhorším upírem. Nebudou věřit ničemu, co jim řeknu."

"Nemám čas chodit na veřejná shromáždění, Anito."

"Ty myslíš, že upíří podniky by se měly segregovat?" zajímala jsem se.

"Do toho se nepouštěj, Anito. Moje odpovědi by se ti nemusely líbit."

Nechala jsem to být. Dolph je přesvědčený, že upíři jsou zrůdy, před kterými je třeba veřejnost chránit. Dokonce s ním do jisté míry souhlasím. Ale s jednou z těch stvůr spím. Proto není snadné být s Dolphem na stejné straně barikády. Oba připouštíme, že se neshodneme. Pomáhá to zachovat příměří a dovoluje nám to spolupracovat.

"Když upíry tolik nenávidíš, proč jsi slečně Pierceové nevěřil?" naléhala jsem.

"Protože nejsem pitomec," odpověděl Dolph.

"Promiň," řekla jsem. "Omlouvám se, že jsem si byť jen na vteřinu myslela, že by osobní pocity mohly zasahovat do tvojí práce. To bys přece nikdy nedovolil."

Usmál se. "To nevím. Zatím nejsi v base."

"Kdybys měl důkaz o nějaké nepravosti, možná bych byla."

"Možná," přisvědčil. Úsměv se mu vytratil z tváře. Už zase měl prázdné oči poldy. "Co se ti stalo s rukou?"

Koukla jsem na zavázanou ruku, jako bych to zjistila právě v tu chvíli. "Nehoda v kuchyni," prohlásila jsem.

"Tak nehoda v kuchyni," opakoval.

"Jo."

"Co se ti stalo?"

"Řízla jsem se nožem."

"Cos dělala?" vyptával se.

Nikdy doma nevařím. Dolph to moc dobře ví. "Krájela jsem bagetu." Pohlédla jsem na něho prázdnýma očima. Ještě nedávno se z mojí tváře dalo vyčíst úplně všecko. Každá moje myšlenka se na ní dala krásně rozeznat, ale teď už ne. Hleděla jsem do Dolphova podezřívavého obličeje a byla si jistá, že z mého neproniknutelného výrazu nic nevyčte. Jenom ten naznačoval, že lžu. On to ale věděl. Nebudu marnit jeho ani svůj čas tím, že bych si vymýšlela nějakou opravdu dobrou lež. K čemu?

Hleděli jsme jeden na druhého. "Na punčochách máš krev, Anito. To teda musela být pořádná bageta," poznamenal.

"To byla," přisvědčila jsem, ale pak jsem neovládla smích. "Mohla bych tvrdit, že mě přepadli, ale to bys po mně chtěl, abych vyplnila hlášení."

Vzdychl. "Ty potvoro. Jsi právě v tuhle chvíli zapletená do něčeho dalšího. Přímo v tomhle okamžiku." Ruce sevřel do pěstí velikých skoro jako moje hlava. "Seřval bych tě, ale to by nebylo k ničemu. Strčím tě na noc do cely." Trpce se zasmál. "Tedy na to, co z téhle noci zbývá. Ale nemám tě z čeho obvinit, nebo jo?"

"Nic jsem neprovedla, Dolphe." Zvedla jsem poraněnou ruku. "Dělala jsem jednomu příteli laskavost. Probouzela jsem mrtvého. Řízla jsem se, protože jsem potřebovala další krev. To je celé."

"Říkáš mi pravdu?" ujišťoval se.

Přikývla jsem. "Jo."

"Tak proč jsi mi to prostě neřekla?" zeptal se.

"Protože to byla laskavost. Nevzala jsem za to peníze. Kdyby se Bert dozvěděl, že mrtvé oživuju zadarmo, dostal by infarkt. Ale té historce s bagetou uvěří."

Dolph se rozesmál. "Nebude se ptát, jak ses poranila. Tyhle věci raději nechce vědět."

Přikývla jsem. "To máš naprostou pravdu."

"Čistě pro případ, že by v kuchyni začínalo být moc horko, nezapomeň mi zavolat, kdybys potřebovala pomoc."

"Budu si to pamatovat, Dolphe."

"Výborně." Schoval notýsek do kapsy. "A snaž se tenhle měsíc nikoho nezabít, Anito. Když se kolem tebe kupí příliš mnoho mrtvol, skončíš za katrem, i když se jedná o jasnou sebeobranu."

"Už jsem nikoho nezabila víc než šest týdnů - sakra, už je to skoro sedm. Omezuju to."

Zavrtěl hlavou. "Ti poslední dva byli jediní, u kterých jsme to byli schopní prokázat, Anito. Jasná sebeobrana. Jeden z nich měl za zadkem několik svědků. Nikdy jsme ale nenašli mrtvolu Harolda Gaynora. Jenom jeho invalidní vozík na hřbitově. Dominga Salvadorová se pohřešuje pořád."

Usmála jsem se. "Povídá se, že seňora odjela zpátky do Jižní Ameriky."

"Ten vozík byl celý od krve, Anito."

"Opravdu?"

"Jednou tě opustí štěstí, Anito, a já ti nebudu schopný pomoct."

"Já se o pomoc neprosím," odsekla jsem. "A navíc, jestli projde ten nový zákon, dostanu federální placku."

"To, že jsi polda, a je jedno jaký, ještě neznamená, že tě nemůžou zavřít."

Teď jsem si vzdychla zase já. "Jsem unavená a jedu domů. Dobrou noc, Dolphe."

Ještě pár okamžiků se na mě díval a pak řekl: "Dobrou noc, Anito." Vrátil se zpátky do vyšetřovací místnosti a mě nechal stát na chodbě.

Dokud Dolph nezjistil, že chodím s Jean-Claudem, nikdy nebyl takhle nedůtklivý. Nejsem si jistá, nakolik si uvědomuje, jak se jeho chování ke mně změnilo, ale já to rozhodně vidím. Trocha erotiky s nemrtvým, a už mi nedůvěřuje. Aspoň ne docela.

Je mi z toho smutno a štve mě to. A nejhorší na tom je, že ani ne přede dvěma měsíci bych s Dolphem souhlasila. Nemůžete přece věřit někomu, kdo spí se stvůrami. A teď to sama dělám. Já, Anita Blakeová, jsem se změnila v rozptýlení do rakve. To je smutné, velice smutné. Dolphovi není nic po tom, s kým chodím. Ale nemůžu mu jeho stanovisko vyčítat. Nelíbí se mi to, ale nemůžu si stěžovat. Tak fajn, stěžovat si můžu, ale nebylo by to ode mě fér.

Zamířila jsem ven, aniž bych znovu vešla do hlavní kanceláře jednotky. Zajímalo by mě, jak dlouho vydrží s tučňáky na stolech čekat, až se vrátím. Vidina těch přihlouple se tvářících ptáků opuštěně čekajících, až zase přijdu, mi na obličeji vykouzlila úsměv. Ale nevydržel dlouho. Nejde jenom o to, že mi Dolph nevěří. Je to moc dobrý polda a výborný vyšetřovatel. Kdyby začal pátrat, možná by nějaký důkaz našel. Jen bůh ví, jestli mám na kontě dost neposvěcených zabití, aby mě to dostalo do vězení. Svou schopnost komunikovat s mrtvými jsem použila k zabití několika lidí. Kdyby to byl někdo schopný dokázat, automaticky by to znamenalo trest smrti. Trest smrti pro někoho, kdo vraždil prostřednictvím magie, není stejný trest jako třeba pro vraha, který použil sekeru. Takový chlap může rozčtvrtit celou rodinu a stráví patnáct let v cele smrti s odvoláními. Při usmrcení pomocí magie neexistuje odvolání. Soud, usvědčení a smrt během šesti týdnů. Většinou ještě rychleji.

Věznice mají strach z kouzel a nejsou rády, když se tam čarodějnice a jim podobní zdržují příliš dlouho. V Maine byl černokněžník, který v cele vyvolal démona. Jak ho někdo mohl nechat dost dlouho o samotě, aby mohl provést takový rituál, to netuším. Všichni, kdo se k tomu nachomýtli, skončili mrtví, takže je nikdo nevyslechl. Jejich hlavy se nikdy nenašly. Ani já bych je nedokázala probudit jako zombie a přimět, aby prozradili nebo napsali, co se stalo. Byl to pořádný binec.

Černokněžník uprchl a později ho znovu chytili s pomocí skupiny čarodějnic a kupodivu i nějaké satanistické ligy. Nikomu, kdo se zabývá kouzly, se nelíbí, když se někdo vymkne kontrole. Na ostatní to vrhá špatné světlo. Poslední čarodějnici v téhle zemi upálil rozzuřený dav v roce 1953. Jmenovala se Agnes Simpsonová. Viděla jsem černobílé fotky její smrti. Každý, kdo studuje něco nadpřirozeného, musel mít její obrázek aspoň v jedné učebnici. V paměti mi utkvěla fotografie, na níž má ještě nedotčenou bledou tvář a i z dálky je jí v očích znát hrůza. Dlouhé hnědé vlasy se jí žárem kroutí, ale ještě nehoří. Plameny zatím zachvátily jenom její noční košili a župan. Hlavu má zvrácenou dozadu a křičí. Ta fotka dostala Pulitzerovu cenu. Ostatní fotografie nejsou k vidění tak často. Je to řada obrázků, na jejímž konci jsou zčernalé ohořelé zbytky její mrtvoly.

Nechápu, jak tam mohl někdo stát a fotografovat. Třeba Pulitzerova cena pomáhá proti nočním můrám. Ale možná taky ne.

25

Zaparkovala jsem na parkovišti činžáku, v jehož sklepě je tajná nemocnice. Už bylo skoro pět. Svítání se hlásilo, jako když nastavíte větru studenou dlaň. Nebe bylo šedé, zaskočené mezi tmou a světlem. Byl to ten pomíjivý okamžik, kdy jsou upíři pořád ještě vzhůru a jen chviličku před rozbřeskem vám někdo může rozsápat hrdlo.

Před budovou zastavilo taxi. Vystoupila z něj žena s kraťoučkými blond vlasy. Na sobě měla minisukni a koženou bundu. Boty neměla. Za ní vystoupil Zane. Někdo za něj zaplatil kauci, ale já to nebyla. To znamená, že byl v něžné péči Pána šelem. Jenom štěstí, že nebyl při tom, když mučili Sylvii. Kdyby se toho odmítl účastnit, byl by na tom hůř, než jak teď vypadal. A kdyby to udělal, musela bych ho zabít. To by bylo zatraceně nepříjemné.

Všiml si, že se k nim blížím. Zase jsem si oblékla dlouhý kabát i se všemi zbraněmi. Zane mi s úsměvem zamával. Na sobě neměl nic než lesklé černé latexové kalhoty těsné jako jeho vlastní kůže a těžké boty. Á, ještě kroužek v bradavce. Nesmím zapomínat na ozdoby.

Vysoká žena na mě upřeně hleděla. Nevypadala, že je ráda, že mě vidí. Ne že by přímo dávala najevo nepřátelství, ale radost taky ne. Taxikář jí něco řekl a ona vytáhla z kapsy bundy svazek bankovek a zaplatila mu.

Taxík odjel pryč. Vivian, hračka Pána šelem pro zdejší pobyt, nevystoupila. A Gregory, Stephenův bratr s čerstvě nalezeným svědomím, také ne. Postrádala jsem tu aspoň dva leopardodlaky. Co se to děje?

Zane vykročil proti mně, jako bychom byli staří přátelé. "Říkal jsem ti, Cherry, že tohle je naše alfa, naše léoparde lionné. Já věděl, že nás zachrání." Klesl přede mnou na kolena. Pravou ruku jsem měla v kapse a svírala v ní browning, takže se musel spokojit s mojí levačkou. Strávila jsem dost času s vlkodlaky, abych věděla, že být alfa těsně souvisí s doteky a jejich přijímáním. Stejně jako zvířata, jimiž někdy jsou, potřebují i kožoměnci občas uklidnit pohlazením. Proto jsem se nebránila, ale browning jsem odjistila.

Zane mě vzal něžně, skoro uctivě za ruku. Dotkl se mých kloubů tváří a pak pohyboval obličejem sem a tam, jako když se o vás otírá kocour. Jazykem mi pomalu olízl hřbet ruky a já se jemně odtáhla. Stálo mě hodně přemáhání, abych si ruku neotřela o kabát.

Vysoká žena, podle všeho Cherry, na mě pořád jenom zírala. "Ale nezachránila nás všechny." Její hlas byl nečekaně hluboký kontraalt. I v lidském těle předl.

"Kde jsou Vivian a Gregory?" zajímala jsem se.

Ukázala za sebe směrem, ze kterého přijeli. "Zůstali tam. Pořád ještě tam zůstali."

"Dohoda zněla, že všichni mí lidé budou propuštěni."

Zane se vymrštil na nohy. Ten pohyb byl tak rychlý, že mi srdce vyskočilo do krku a prst se posunul ze zábrany na spoušť. Zajistila jsem pistoli a uvolnila ruku. Nemají v úmyslu mi ublížit, ale jestli tu Zane bude dál poskakovat jako punková verze Tygra, mohla bych nedopatřením vypálit. Obvykle nebývám takhle nervózní.

"Pán šelem prohlásil, že všichni, kdo jsou ochotni uznat tvou dominanci, jsou volní, pokud dokážou vyjít ven. Ale mezitím se postaral o to, aby Gregory ani Vivian nemohli chodit."

Břicho mi naplnilo něco ledového a tvrdého. "Jak to myslíš?"

"Když jsme odcházeli, byla Vivian v bezvědomí." Jakmile Cherry vyslovila ta slova, sklopila oči k zemi. "Gregory se pokoušel plazit za námi, ale byl příliš vážně zraněný." Zvedla oči a v nich se chvěly slzy. Držela víčka dokořán otevřená. "Volal na nás. Žadonil, abychom ho tam nenechávali." Vzteklým pohybem ruky si otřela slzy. "Ale já ho tam nechala. Nechala jsem ho tam křičet, protože jsem si víc než cokoli jiného přála odtamtud zmizet. I když to znamenalo, že nechám své přátele napospas mučení, zabíjení a znásilňování." Zakryla si tvář oběma rukama a rozplakala se.

Zane k ní přistoupil a zezadu ji objal. "Ani Gabriel by nedokázal zajistit bezpečí nám všem. Udělala, co bylo v jejích silách."

"To si pište," přisvědčila jsem.

Zane na mě pohlédl. Třel se tváří Cherry o krk, ale pohled měl vážný. Byl rád, že je naživu, ale nebylo mu příjemné, že je opustil.

"Půjdu si zavolat." Vešla jsem do budovy a oni mě po chvilce následovali. Použila jsem stejný telefon, ze kterého jsem předtím volala Jean-Claudeovi. Mám do skutečného rozednění jenom pár okamžiků, pak už s ním nemůžu počítat.

Odpověděl hned, jako by na moje zavolání čekal. "Oui, ma petite."

"Gregory a Vivian to nezvládli. Myslela jsem, žes jim dojednal odchod."

"Ostatní Padmu donutili souhlasit, ale on stanovil pravidlo, že kdo chce být volný, musí odejít. Bylo mi jasné, co zamýšlí, ale lepší dohody jsem nebyl schopný dosáhnout. V tom mi prosím věř."

"OK, ale já je tam nenechám. Jestli oni chtějí bazírovat na detailech, my můžeme taky."

"Co máš za lubem, ma petite?"

"Vrátím se tam a pomůžu jim odejít. Padma přece nic neříkal o tom, že musejí odejít po vlastních, nebo ano?"

"Ne." Jean-Claude si dlouze povzdechl. "Svítání je už hrozně blízko, ma petite. Jestli to musíš provést, počkej aspoň dvě hodiny. To je dost dlouhá doba na to, aby i ti nejsilnější z nás usnuli. O moc déle ale nečekej. Netuším, kolik spánku potřebují členové rady. Můžou se budit hodně brzy."

"Počkám dvě hodiny."

"Pošlu ti pár svých vlků. Když bude Padma spát, budou se ti hodit."

"Tak fajn."

"Už musím." Telefon zmlkl a já cítila, jak se slunce vyhouplo nad horizont. Vnímala jsem to jako ohromnou tíži a na krátký okamžik jsem se nemohla nadechnout. Tělo jsem měla těžké, tak hrozivě těžké. Pak ten pocit pominul a mně bylo jasné, že Jean-Claude celý den nebude k dosažení. Ani se třemi znameními jsem nikdy dřív nic podobného necítila. Bylo mi jasné, že mě chrání před některými věcmi, které bych díky třetímu znamení mohla vnímat. Stejně chránil i Richarda. Z nás tří toho o znameních Jean-Claude ví nejvíc. O tom, jak je používat, jak je nepoužívat a co to vlastně znamená. Za celé měsíce jsem se ho na spoustu věcí nezeptala. Někdy jsem si ani nebyla jistá, že to chci vědět. Podle Jean-Claudea nebyl ani Richard zřejmě zvědavý. Upír se k nám prostě choval velice trpělivě jako rodič k zaostalému dítěti.

Cherry se opírala o zeď s rukama založenýma na břiše. Pod koženou bundou na sobě nic neměla. Pohled měla ostražitý, jako by se mnohokrát strašně zklamala.

"Ty tam chceš pro ně jít. Proč?"

Zane jí seděl u nohou zády ke zdi. "Protože je naše alfa."

Cherry zavrtěla hlavou. "Proč bys riskovala život kvůli dvěma neznámým lidem? Uznala jsem tvou dominanci, protože jsem odtamtud chtěla pryč, ale nevěřím tomu. Proč by ses tam měla vracet?"

Nevěděla jsem, jak jí to mám vysvětlit. "Očekávají, že je zachráním."

"No a?" naléhala.

"Tak půjdu a pokusím se o to."

"Proč?"

Vzdychla jsem. "Protože... protože pořád vidím Vivianin prosebný pohled i modřiny na jejím těle. Protože Gregory volal a žadonil, abyste ho tam nenechávali. Protože teď jim Padma ublíží víc, než měl v úmyslu předtím. Myslí si totiž, že jejich trápením ublíží mně." Zavrtěla jsem hlavou. "Na pár hodin si najdu postel. Doporučovala bych, abyste udělali totéž. Nemusíte tam chodit se mnou. Je to zcela na vás."

"Já se tam nechci vracet," odpověděla.

"Tak to nedělej," přikývla jsem.

"Já půjdu," prohlásil Zane.

Skoro jsem se zasmála. "Tušila jsem to."

26

Lehla jsem si na úzkou nemocniční postel v jednom z volných pokojů. Večerní šaty jsem složila na jedinou židli v místnosti. Byla zasunutá pod kliku u dveří. Měly chatrný zámek. Kdyby se někdo skutečně rozhodl sem vejít, židle by ho nezastavila, ale já bych získala pár vteřin, abych mohla zamířit. Osprchovala jsem se a vyhodila punčocháče špinavé od krve. Na sobě jsem měla jenom kalhotky. Nemají tu ani rezervní nemocniční pyžamo. Usnula jsem na nepohodlné posteli s dekou přitisknutou na nahá prsa a s firestarem pod polštářem. Samopal ležel pod postelí. Měla jsem pocit, že ho nebudu potřebovat, ale kam jinam jsem ho měla schovat?

Zdály se mi sny. Bylo to něco o tom, že bloudím v opuštěném domě a hledám koťata. Koťata naříkala a ve tmě tam byli hadi, kteří kočky požírali. Na interpretaci takového snu nemusíte být zrovna Freud. V okamžiku, kdy mi naprosto jasně došlo, že to je sen a co znamená, se obrazy rozplynuly a já zůstala ve tmě vzhůru. Hleděla jsem ke stropu a deka byla odkopaná, takže jsem v temnotě ležela skoro nahá.

Cítila jsem, jak mi celé tělo pulsuje. Bylo to, jako bych ve snu běžela závod. Pod ňadry jsem byla zpocená. Něco tu nebylo v pořádku.

I když mi nebyla zima, přetáhla jsem přes sebe deku a posadila se. Jako malá jsem si myslela, že příšery schované ve skříni a pod postelí na mě nemůžou, když budu přikrytá. Takže jakmile jsem se probudila ze zlého snu, vždycky jsem sahala po dece, i když mi třeba bylo horko. Ale teď jsem samozřejmě byla v klimatizovaném sklepě. Žádné vedro tu není. Tak proč mám celé tělo jako v horečce?

Sáhla jsem pod polštář a vytáhla firestar. S pistolí pevně sevřenou v ruce jsem se hned cítila líp. Jestli mě vyděsil jenom sen, budu si připadat jako pitomec.

Seděla jsem ve tmě a napínala sluch, jestli něco nezachytím, než rozsvítím světlo. Pokud je někdo na chodbě, viděl by pode dveřmi světlo. Pokud se na mě chystá zaútočit, nestojím o to, aby věděl, že jsem vzhůru. Ještě ne.

Cítila jsem, jak se ke mně chodbou něco blíží. Vír energie a žár, který mě hladil po těle jako něčí ruka. Bylo to, jako by se na mě valila bouře. Brnění elektrizujících výbojů v pokoji narůstalo jako přetížení. Odjistila jsem firestar, ale najednou mi bylo jasné, kdo to je. Je to Richard. Jde za mnou Richard. Richard se blíží jako zuřící bouře.

Zase jsem zacvakla pojistku, ale pistoli jsem neodložila. Zlobí se. Cítím to. Viděla jsem, jak v zuřivosti odhodil masivní dubovou manželskou postel, jako by vůbec nic nevážila. Jenom pro jistotu si zbraň nechám při ruce. Vůbec z toho nemám radost, ale to morální dilema mě netrápí natolik, abych ji schovala. Rozsvítila jsem. Seděla jsem, mžourala v náhlém světle a břicho se mi svíralo. Nestojím o to se s ním vidět. Od noci, kdy jsem se poprvé vyspala s Jean-Claudem, nevím, co mu mám říct. Tenkrát jsem od něho utekla. Utíkala jsem před tím, čím se za úplňku stává. Utíkala jsem, abych se nemusela dívat na zvíře v jeho nitru.

Bosky jsem došla k židli a vzala si šaty. S pistolí položenou na posteli vedle sebe jsem se namáhavě soukala do podprsenky bez ramínek a najednou jsem ucítila jeho vodu po holení. Vnímala jsem, jak se pode dveřmi pohnul vzduch, a věděla jsem, že ho zvířilo jeho tělo. Jeho kolínská není tak výrazná. Neměla bych ji cítit. Najednou, jako by mi to někdo zašeptal do ucha, mi došlo, že i Richard mě přes dveře cítí a ví, že jsem si kvůli Jean-Claudeovi vzala parfém Oscar de la Renta.

Vnímala jsem, jak se konečky prstů dotkl dveří, jako by dělal klik, a jak hluboce vdechuje vůni mého těla.

Co se tu sakra děje? Jsme spojeni víc než dva měsíce a nikdy jsem nic podobného necítila ani s Richardem, ani s Jean-Claudem.

Slyšela jsem až bolestně známý Richardův hlas: "Anito, potřebuji s tebou mluvit." V hlase mu vibrovala zlost a jeho tělo se třáslo vzteky. Jako by se mi o dveře opíral hrom.

"Oblíkám se," odpověděla jsem.

Zaslechla jsem, jak za dveřmi přechází sem a tam. "Já vím. Cítím to. Co se to s námi děje?"

Jestli jsem se někdy setkala s návodnou otázkou, tak to byla tahle. A já uvažovala nad tím, jestli vnímá moje ruce stejně, jako jsem před pár okamžiky cítila ty jeho. "Od té doby, co jsme propojeni, jsme k sobě ve dne nikdy nebyli takhle blízko. A není tu Jean-Claude, který by fungoval jako nárazník." Doufala jsem, že to tak je. Jediná další možnost, na kterou jsem byla schopná přijít, byla, že koncil něco provedl s našimi znameními. Ale to se mi nezdálo pravděpodobné. Najisto to ovšem budeme vědět, až když se zeptáme Jean-Claudea. Sakra.

Richard zkusil kliku. "Proč ti to trvá tak dlouho?"

"Už jsem skoro hotová," odpověděla jsem. Vklouzla jsem do šatů. Boty bez punčoch mi nebyly pohodlné, ale bosá bych si připadala daleko míň přichystaná. Neumím to vysvětlit, ale v botách se cítím líp. Odsunula jsem židli a odemkla dveře. Až příliš rychle jsem couvala, dokud jsem nebyla na opačném konci pokoje. Ruce jsem si založila za zády. Pistoli jsem pořád měla v rukou. Neměla jsem pocit, že by mi ublížil, ale nikdy dřív jsem ho takhle intenzivně nevnímala. V břiše jsem cítila jeho vztek jako žhnoucí uzel.

Opatrně otevřel dveře, jako by se před každým pohybem musel zamyslet. Jeho sebeovládání tvořilo chvějivou hranici mezi mnou a jeho hněvem.

Měří metr pětaosmdesát, má široká ramena, vysoko posazené lícní kosti a široká něžná ústa. Na bradě má dolíček a celkově vzato je až příliš hezký. Oči má pořád dokonale čokoládově hnědé. Jenom to trápení v nich je nové. Na ramena mu v hustých vlnách padají vlasy. Jejich hnědavý odstín je tak plný zlatavých a měděných odlesků, že by pro to mělo být zvláštní slovo. Hnědé je moc obyčejné. A jeho vlasy rozhodně obyčejné nejsou. Moc ráda jsem se mu vlasy probírala prsty a svírala je v dlani, když jsme se líbali.

Na sobě měl krvavě rudé tričko bez rukávů, které odhalovalo jeho svalnatá ramena a paže. Dobře jsem věděla, že nejen každičký odkrytý centimetr jeho těla, ale i to, co z něj nebylo vidět, je opálené do příjemného hnědého odstínu. Vlastně ani nebyl opálený, byla to prostě přirozená barva jeho kůže.

Srdce mi bušilo až v krku, ale nebylo to strachy. Upřeně pozoroval mé tělo v černých šatech. Obličej jsem měla nenalíčený a vlasy neupravené, ale přesto jsem cítila, jak jeho tělo na ten pohled reaguje. Vnímala jsem to jako napětí ve svém vlastním těle. Musela jsem zavřít oči, abych přestala zírat na jeho džíny, jestli to, co cítím, není i vidět.

Když jsem oči zase otevřela, vůbec se nehýbal. Prostě tam stál uprostřed místnosti s rukama zaťatýma v pěst a trošku ztěžka oddechoval. Pohled měl nepříčetný. V očích měl příliš mnoho bělma jako hřebec, který se za chviličku splaší.

První jsem dokázala promluvit já. "Říkal jsi, že si chceš promluvit, tak povídej." Znělo to zadýchaně. Připadala jsem si, že vnímám Richardovo srdce i to, jak se mu zvedá a klesá hruď, jako by byly moje vlastní. S Jean-Claudem jsem tohle zažívala jen chvílemi, ale s Richardem ještě nikdy. Kdybychom spolu ještě chodili, bylo by to úchvatné. Takhle jsem z toho byla jenom zmatená.

Uvolnil prsty a natáhl je. Pokoušel se znovu nezatnout pěsti. "Jean-Claude tvrdil, že nás chrání před námi navzájem. Nedovolí nám, abychom se k sobě dostali příliš blízko, než na to budeme připraveni. Nevěřil jsem mu. Až doteď."

Přikývla jsem. "Je to trapné."

Usmál se a zavrtěl hlavou, ale úsměv nezaplašil hněv z jeho očí. "Trapné? Nic víc to pro tebe neznamená, Anito? Je to jen trapné?"

"Sám přece moc dobře víš, co teď cítím, Richarde. Tak si na tu pitomou otázku odpověz sám."

Zavřel oči a sepjal ruce před hrudníkem. Tiskl dlaně k sobě takovou silou, že se mu roztřásly ruce a svaly jak provazy mu napínaly kůži až k ramenům.

Vnímala jsem, jak se mi vzdaluje. I když to ten pocit nevystihuje. Bylo to, jako by mezi námi vystavěl zeď. Budoval mezi námi nehmotnou bariéru. Někdo to musel udělat. Mě ani nenapadlo se o to pokoušet. Pohled na něho a to, jak jsem ho cítila ve svém nitru, mě změnily v pulzující nádobu plnou hormonů. Byla jsem tak vyvedená z míry, že se to ani nedá vypovědět.

Sledovala jsem, jak se jeho tělo sval po svalu uvolňuje, až nakonec pomaličku a skoro ospale otevřel oči. Jeho nehybné tělo vyzařovalo klid. Mně nikdy meditace tak dobře nešla.

Sklonil ruce a podíval se na mě. "Je to lepší?"

Přikývla jsem. "Dík, je."

Zavrtěl hlavou. "Mně neděkuj. Musel jsem to ovládnout, jinak bych začal ječet."

Stáli jsme tam a zírali na sebe. Ticho nepříjemně houstlo. "Co po mně chceš, Richarde?"

Přiškrceně se zasmál. Ten zvuk mi vehnal do tváře vlnu horka. "Ty víš, jak jsem to myslela."

"Jo," přisvědčil. "Vím, jak jsi to myslela. Když jsem byl mimo město, odvolala ses na své postavení lupy."

"Myslíš, když jsem chránila Stephena?"

Přikývl. "Neměla jsi nejmenší právo protivit se Sylviiným výslovným příkazům. To jí jsem předal vedení, ne tobě."

"Odebrala mu ochranu smečky. Víš, co to znamená?"

"Líp než ty," řekl. "Bez ochrany někoho dominantního jsi hračka pro každého, kdo o to bude stát. Stejně jako leopardodlaci po Gabrielově smrti."

Odstrčila jsem se od stěny. "Kdybys mi řekl, co s nimi bude, Richarde, pomohla bych jim."

"Vážně?" vyptával se. Ukázal na pistoli v mojí ruce. "Nebo bys je prostě pozabíjela?"

"Ne, o to šlo Sylvii, ne mně." Stála jsem tam se zbraní v ruce a nevěděla jsem, jak ji nenápadně odložit.

"Já moc dobře vím, jak kožoměnce nenávidíš, Anito. A ani já, ani nikdo jiný netušil, že ti na tom aspoň trošičku záleží. Jinak by ti to někdo řekl. Všichni si mysleli, že je ti to fuk. Když totiž můžeš odmítnout někoho, koho jsi údajně milovala, protože se jednou za měsíc mění ve zrůdu, jakou šanci by pak mohl mít někdo cizí?"

To bylo úmyslně kruté. Nikdy jsem ho neviděla udělat nic, aby jenom ublížil, nikdy se nepokusil zarazit nůž do rány hlouběji. To je nízké a takový Richard není.

"Znáš mě moc dobře na to, aby sis tohle mohl myslet," namítla jsem.

"Jsi si tím jistá?" naléhal. Posadil se na postel a deku vzal do obou rukou. Pozvedl látku ke svému obličeji a dlouze, zhluboka se nadechl. Sledoval mě vzteklým pohledem, jako bych to všechno udělala já. "Tvoje vůně na mě pořád působí jako droga a já tě kvůli tomu nenávidím."

"Nezapomínej, že jsem právě strávila pár minut v tvojí hlavě. Není pravda, že bys mě nenáviděl, Richarde. Tak by to bylo míň bolestné."

Zmuchlal deku v klíně a pěsti pevně zaťal do látky. "Takže láska nakonec všechny překážky nepřekoná?" zeptal se.

Zavrtěla jsem hlavou. "Nepřekoná."

Vztekle vstal a v maličkém kruhu rázoval po pokoji. Nakonec se zastavil naproti mně. Teď mezi námi nebylo žádné "kouzlo". Stáli jsme tam jako dva obyčejní lidé. Ale pořád pro mě nebylo snadné být u něho takhle blízko. Pořád pro mě nebylo snadné vědomí, že už ho nesmím pohladit. Sakra, tak obtížné by to být nemělo. Sama jsem se přece rozhodla.

"Nikdy ses se mnou nemilovala, a teď spolu dokonce ani nechodíme. Nejsi kožoměnec. Nemůžeš být moje lupa."

"Vážně se zlobíš, že jsem chránila Stephena?"

"Přikázala jsi členům smečky, aby jeho a nějakého leopardodlaka hlídali. Hrozila jsi, že je zabiješ, jestli tě neposlechnou. Na to nemáš právo."

"Tohle právo jsi mi dal ty, když jsi ze mě udělal svoji lupu." Zvedla jsem dlaň, aby mi neskočil do řeči. "A ať se ti to líbí, nebo ne, hodilo se mi, že jsem se měla na co odvolat. Kdybych tam nepřijela, mohl být Stephen mrtvý. A Zane mohl v nemocnici nadělat daleko větší problémy. Lykantropům by se nehodila další nepříjemná publicita."

"My jsme monstra, Anito. Když jsi obluda, nikdo o tobě nebude psát pěkně."

"Tomu sám nevěříš."

"Ty si ale myslíš, že jsme stvůry, Anito. To už jsi dokázala. Radši spíš s mrtvolou, než abys mi dovolila se tě dotknout."

"Co na to mám říct, Richarde? Že mi je líto, že jsem to nezvládla? Ano, mrzí mě to. Že se pořád cítím trapně, že jsem vlezla Jean-Claudeovi do postele? Ano, cítím. Že si sama sebe míň vážím, protože tě nedokážu milovat po tom, co jsem viděla, cos udělal Marcusovi?"

"Ty jsi chtěla, abych Marcuse zabil."

"Kdybys to neudělal, zabil by on tebe. Jo, chtěla jsem, abys Marcuse zabil. Ale neříkala jsem ti, že ho máš sežrat."

"Když je nějaký člen smečky zabit v boji o vůdcovství, všichni se podělíme o jeho tělo. Je to způsob, jak přijímáme jejich energii. Dokud je tu smečka, nejsou Marcus a Raina doopravdy mrtví."

"Vy jste sežrali i Rainu?"

"A kam si myslíš, že se poděla jejich těla? Myslela sis, že všechny ty mrtvoly někam schovali tvoji kamarádi od policie?"

"Myslela jsem si, že to nějak zařídil Jean-Claude."

"To ano, ale špinavou práci udělala smečka. Jakmile mrtvola vychladne, upíři už se o ni nestarají. Když krev vystydne, nestojí o ni."

Málem jsem se ho zeptala, jestli má radši maso teplé nebo studené. Ale neudělala jsem to. Vlastně jsem to vědět nechtěla. Celý tenhle rozhovor se ubíral směrem, o který jsem ani trochu nestála. Podívala jsem se na hodinky. "Už musím jít, Richarde."

"Zachraňovat leopardodlaky."

Zvedla jsem k němu oči. "Jo."

"Proto jsem tady. Přišel jsem ti pomoct."

"To byl Jean-Claudeův nápad?"

"Sylvie mi řekla, že jí Gregory odmítl ublížit. Ať už pod Gabrielovým vedením dělali cokoli, jsou to lykantropové a těm my pomáháme, i když nejsou lukoi."

"Mají pro sebe leopardodlaci vymyšlené nějaké jméno?" chtěla jsem vědět.

Přikývl. "Říkají si pardi. Vlkodlaci jsou lukoi a leopardi jsou pardi."

Minula jsem ho a ramenem se otřela o jeho nahou paži. Z toho jediného dotyku se mi zježily chlupy na celém těle, jako by se mě dotkl na daleko důvěrnějším místě. Ale na to si zvyknu. Už jsem se rozhodla, a i když jsem možná zmatená, takhle dezorientovaná zase nejsem. Takže po Richardovi pořád toužím, a dokonce ho miluju. Vybrala jsem si upíra. Ale nemůžu mít najednou upíra i vlkodlaka.

Vytáhla jsem zpod postele samopal a přehodila si popruh přes prsa.

"Jean-Claude říkal, že nemáme nikoho zabít," poznamenal Richard.

"On věděl, že sem půjdeš?" zeptala jsem se.

Přikývl.

Usmála jsem se, ale moc šťastný úsměv to nebyl.

"Neřekl ti o tom?" divil se Richard.

"Ne."

Zase jsme se na sebe podívali. "Sama přece víš, že mu nemůžeš věřit, Anito."

"To ty sis od něho dobrovolně nechal dát první znamení. Já jsem to, Richarde, udělala, abych vám oběma zachránila život. Jestli si vážně myslíš, že je tak nebezpečný, proč jsi nás s ním svázal?"

Na to Richard odvrátil oči a docela tiše řekl: "Netušil jsem, že tě ztratím."

"Počkej na chodbě, Richarde."

"Proč?"

"Musím se doobléct."

Jeho pohled sklouzl k mým nohám, které proti černým šatům a botám vypadaly strašně bledé. "Punčocháče," řekl pomalu.

"Vlastně jen nové pouzdro na pistoli," opravila jsem ho. "Punčocháče jsem včera roztrhala. Ale teď běž prosím ven."

Poslechl mě. Dokonce si odpustil i poslední kousavou poznámku. To bylo veliké zlepšení. Když za sebou zavřel dveře, posadila jsem se na postel. Nechtělo se mi do toho. Vracet se pro leopardy nebyl nejlepší nápad. A jít tam s Richardem jako posilou bylo ještě horší. Ale my to zvládneme. Nemůžu mu říct, aby zůstal doma. A kromě toho pomoc potřebuju. Bez ohledu na to, jak citově bolestná je pro mě jeho blízkost, je jeden z nejmocnějších kožoměnců, se kterými jsem se kdy setkala. Kdyby ho neochromily výčitky svědomí o velikosti Rhode Islandu, byl by velice nebezpečný. Marcus by nejspíš řekl, že Richard je dost nebezpečný i tak. A měl by pravdu.

27

Richard řídil své 4x4 k Cirkusu. Seděla jsem vedle něho, ale pro něj jako bych tam vůbec nebyla. Ani se na mě nepodíval, natož aby promluvil. Jenže napětí jeho těla bylo dostatečně výmluvné. Moc dobře věděl, že tu jsem.

Cherry a Zane jeli na zadním sedadle. Překvapilo mě, když Cherry vklouzla dozadu. V očích jí zářilo bělmo a víčka se jí chvěla, jako by z nervozity dostala tik. Vypadala, že každou chvíli omdlí. Zane působil stejně jako jindy. Usmíval se a v očích měl neproniknutelný výraz. Jako obvykle? To je málem legrační. Neznám ho ještě ani dvacet čtyři hodin. Nemůžu vědět, co je pro něj "obvyklé".

Cherry se posunula na sedadle dolů a objala se pažemi kolem ramen. Pomalu se choulila do klubíčka. Znám ji ještě kratší dobu než Zanea, ale tohle není normální pro nikoho.

Otočila jsem se dozadu, nakolik mi to pás dovolil, a zeptala se: "Co se děje, Cherry?"

Obrátila ke mně oči a pak je pevně zavřela. Zavrtěla hlavou a schoulila se ještě víc. Na tváři se jí dělala čerstvá modřina. Mohla ji mít, už když jsem ji viděla poprvé. Tím jsem si nebyla jistá.

"Co je jí, Zane?"

"Je vyděšená," odpověděl. Hlas měl neutrální, ale něco v jeho výrazu vyjadřovalo zlost.

"Říkala jsem jí, že to je naprosto dobrovolné. Nemusí s námi jezdit."

"To povídej panu machovi," odsekl. Upřeně hleděl Richardovi do týla.

Obrátila jsem se na sedadle, dokud jsem před sebou neměla jeho profil. Neotočil se ke mně. "Co se tu děje, Richarde?"

"Pojede s námi," prohlásil nevzrušeně.

"Proč?"

"Protože jsem to řekl."

"To je blbost."

Podíval se na mě. Snažil se, aby to byl klidný pohled, ale byl z něho cítit vztek. "Ty jsi moje lupa, ale ulfric jsem pořád já. Moje slovo je stále ještě zákon."

"Jdi s tím do hajzlu. Nezatáhneš ji do toho jenom proto, že máš na mě zlost."

Zaťal zuby, až mu viditelně vystoupily žvýkací svaly. "Oba opustili své druhy. A teď to půjdou napravit." Hlas měl pořád klidný, tichý a pečlivě artikuloval, jako by si dával veliký pozor, aby se nepřestal ovládat. Mluvil jako lidé, kteří by nejradši začali řvát.

"Podívej se na ni, Richarde. Nebude nám k ničemu. Bude to jenom další člověk, kterého budeme muset zachraňovat."

Jen zavrtěl hlavou. "Žádného ze svých druhů nikdy neopustíš. A nezáleží na tom, z jakého důvodu. Takový je zákon."

"Zákon smečky. Ale ona ke smečce nepatří."

"Dokud budeš moje lupa, Anito, pak to, co patří tobě, je i mé."

"Jsi arogantní blbec."

Usmál se, ale spíš jenom vycenil zuby. Připomínalo to daleko víc zavrčení než pobavení. "Každý se se svou zatrpklostí vyrovnává po svém."

Chvilku mi trvalo, než mi došlo, jak to myslí, a pak mi bylo trapně. Ale přece tady sakra nebudu sedět a vysvětlovat mu, že jsem to nemyslela doslova. Moc dobře ví, že jsem to tak nemyslela. Chce, abych cítila výčitky svědomí. Do háje. "Tys Cherry uhodil?"

Najednou ho strašně zajímala silnice, ale rukama na volantu přehmátl. Mrzelo ho, že ji zbil. Mě taky.

"Chtěla jsi, abych byl silný. Tak fajn, chovám se podle tebe."

"Mezi silou a krutostí je rozdíl, Richarde."

"Opravdu? Mně to vždycky připadalo stejné."

Mám dojem, že to myslel na mě. Ale provinile se dokážu cítit jenom chvilku a pak se prostě naštvu. "Tak fajn. Jestli to, co je moje, patří i tobě, pak to platí i naopak."

Zamračeně na mě pohlédl. "Co tím chceš říct?"

Jeho nervózní výraz mě potěšil. Dělalo mi radost, jak jsem jeho logiku obrátila proti němu. Svým způsobem jsem na něho byla stejně naštvaná jako on na mě. Nemám sice jeho vznešené mravní zásady, ale taky neholduji kanibalismu. Třeba přeci jen nějaké mravní zásady mám.

"Jestli ty můžeš nutit Cherry, aby jela s námi, můžu já přikázat smečce, aby hlídala Stephena. Sakra! Můžu jim rozkázat cokoli, pokud jsem dost dominantní, abych je k tomu donutila."

"Ne," odsekl.

"Proč ne?" chtěla jsem vědět.

"Protože jsem to řekl."

Zasmála jsem se, ale i mně samotné to připadalo zlé.

Hlasitě zasténal. Bylo to dlouhé, přerývané zasténání plné vzteku a zoufalství. "Proboha, Anito. Proboha!"

"Pokud se nějak nedohodneme, nakonec se navzájem zabijeme," poznamenala jsem.

Zase se na mě podíval. V očích už neměl zlost. Teď je měl skoro vyděšené. "Ty spíš s upírem. Nemáme se o čem dohadovat."

"My tři jsme vzájemně propojení a může to být na dlouho, Richarde. Budeme muset přijít na to, jak budeme společně žít."

Trpce se zasmál. "Společně žít? To jako dům pro nás tři? Jean-Claude by mohl spát ve sklepě a já být přivázaný na dvorku."

"To zrovna ne, ale musíš se přestat takhle nenávidět."

"Necítím nenávist k sobě, ale k tobě."

Zavrtěla jsem hlavou. "Kdyby to tak bylo, nechala bych tě na pokoji. Ale ty nenávidíš zvíře ve svém nitru, a přitom to zvíře jsi ty."

Zastavil před Cirkusem. "Jsme na místě." Vypnul motor a auto naplnilo ticho. "Cherry může počkat tady."

"Děkuju, Richarde," řekla jsem.

Zavrtěl hlavou. "Neděkuj mi, Anito." Přejel si dlaněmi po tváři do vlasů a prohrábl je prsty. V tom gestu se nádherně ukázaly jeho paže a ramena. Nikdy si nebyl vědomý toho, jak mě i jeho nejprostší pohyb dokáže rozechvět. "Neděkuj mi." Pak vystoupil z vozu.

Doporučila jsem Cherry, aby se radši skrčila. Nestála jsem o to, aby někoho z nich napadlo, že ji odvede, zatímco my budeme uvnitř zachraňovat ostatní. To by trochu pokazilo účel celé téhle výpravy.

Zane jí dal pusu na čelo, jako když uklidňujete malé dítě. Řekl jí, že všechno zase bude v pořádku, že se postarám o jejich bezpečí. Panebože, jak jsem doufala, že se neplete.

28

Richardovi šel naproti muž. Čekal tu na něj. Znala jsem ho, a tak jsem vsunula ruku do kapsy kabátu a uvolnila pojistku na browningu.

Těsně za mnou se Zane zeptal: "Je něco špatně?"

Zavrtěla jsem hlavou. "Ahoj, Jamile."

"Ahoj, Anito." Měl něco přes metr osmdesát a na sobě bílé tričko bez rukávů skoro stejné jako Richard. Až na to, že Jamil ho rozstřihl u krku a na ramenou a dole ho zkrátil, takže bylo vidět jeho štíhlý pas a břišní svaly tvrdé jako dlažební kostky. Bělostná látka ostře kontrastovala s jednolitou sytou hnědí jeho kůže. Vlasy měl po pás dlouhé a spletené do tenkých copánků protažených pestrobarevnými korálky. K tomu měl bílé tepláky a vypadal, jako by právě vyšel z posilovny.

Když jsem Jamila viděla naposledy, pokusil se Richarda zabít. "Co tady děláš?" Otázka nezněla přátelsky ani mně samotné.

V úsměvu letmo odhalil zuby. "Prosazuji Richardovu vůli."

"No a?"

"Kromě leopardodlaků dovolili každému z nás jednu posilu," prohlásil Richard. Během řeči se na mě nepodíval. Upřeně zíral na fasádu Cirkusu, která se tyčila v jasném slunečním světle.

"Mně schází jeden leopardodlak i posila," namítla jsem.

Teď se na mě podíval. Měl uzavřený a ostražitý výraz. "Myslel jsem, že ti o tom Jean-Claude řekl a ty ses rozhodla jít bez posil."

"Do pekla bych si posilu vzala, Richarde. To moc dobře víš."

"Nevztekej se na mě, protože se ti o tom tvůj milenec nezmínil."

"Nejspíš měl za to, že se o tom zmíníš ty."

Jenom se na mě díval naštvaným pohledem.

"Ještě něco jsi mi zapomněl říct?"

"Kladl mi na srdce, abych ti zopakoval, že nesmíš nikoho zabít."

"Mluvil o někom určitém, koho nemám zabít?" zajímala jsem se.

Na to se Richard zamračil. "Vlastně jo." Zbytek řekl se špatně napodobeným francouzským přízvukem. "Pověz ma petite, že Fernanda nesmí zabít bez ohledu na to, jak ji bude provokovat."

Vyloudila jsem na tváři slabý úsměv. "Fajn."

Jamil na mě zíral. "Holka, ten výraz ve tvé tváři je nejzlověstnější úsměšek, jaký jsem kdy viděl. Co ti Fernando udělal?"

"Mně osobně nic."

"Znásilnil vaši geri, Richardovu zástupkyni," prozradil Zane. Oba vlkodlaci na něho upřeně pohlédli a vzpláli takovou nenávistí, že Zane o krok ustoupil. Snažil se trochu skrýt za mnou, ale moc to nefungovalo, protože byl skoro o třicet centimetrů vyšší. Těžko se schováte za někoho, kdo je menší než vy.

"On znásilnil Sylvii?" ujišťoval se Richard.

Přikývla jsem.

"Nesmí uniknout beztrestně," prohlásil Richard.

Potřásla jsem hlavou. "Slíbila jsem Sylvii, že ho zabiju. Že je zabijeme všechny."

"Všechny?" Richard to vyslovil jako otázku.

"Všechny," přitakala jsem.

Zahleděl se jinam, jako by se vyhýbal mému pohledu. Aniž by se otočil, zeptal se: "Kolik?"

"Dva, o kterých mi říkala. Mohlo jich být víc, ale pokud ano, zatím není připravená o tom mluvit."

"Jsi si jistá, že jich bylo víc než ten Fernando?" Richard na mě pohlédl s nadějí v očích, skoro jako by si přál, abych mu potvrdila, že to vlastně nebylo tak zlé, jak by se mohlo zdát.

"Šlo o skupinové znásilnění, Richarde. Chlubili se tím náramně pyšně."

"Kdo byl ten druhý?" chtěl hned vědět.

Zeptal se a já mu odpověděla. "Liv."

Nevěřícně zamžikal. "To je přece žena."

"Já vím."

Zíral na mě. "Jak?"

Zvedla jsem obočí. "Vážně chceš, abych zacházela do takových technických podrobností?"

Richard zavrtěl hlavou. Připadalo mi, že je mu zle. To Jamilovi ne. Bez sebemenšího zachvění mi pohlédl do očí s obličejem zvrásněným nahněvaným šklebem. "Když se takhle můžou zmocnit jednoho z našich nejmocnějších vlků a takhle s ním zacházet, pak už síla smečky nic neznamená."

"To taky," souhlasila jsem. "Ale já nikoho nezabiju jenom proto, abych zachovala dobrou pověst smečky."

"Tak proč?" divil se Jamil.

Chviličku jsem nad tím uvažovala. "Protože jsem dala slovo. Tím, že se jí dotkli, si vykopali hrob. Já je jenom zasypu hlínou."

"Ale proč?" vyptával se dál Jamil. "Tys přece Sylvii nenáviděla." Připadalo mi, že je pro něho důležité, co odpovím. Jako by přinejmenším pro něj ta otázka znamenala něco víc.

"Oni ji nezlomili. Dělali s ní všecko možné, ale zlomit ji nedokázali. Kdyby jim vydala smečku, mohla svoje mučení ukončit. Ale ona je nezradila." Snažila jsem se to všecko vyjádřit slovy. "Taková síla a oddanost si zaslouží oplatit stejnou mincí."

"Co ty víš o věrnosti a oddanosti?" zeptal se Richard.

"To je ono," odsekla jsem. Otočila jsem se k němu a zapíchla mu prst do prsou. "Až zachráníme Gregoryho a Vivian, můžeme svést skvělý zápas, dokud jeden z nás nezůstane ležet. Na Sylvii se dopustili hromadného znásilnění. Vážně si myslíš, že dvěma kožoměncům, o nichž si myslí, že nemají alfu, který by je ochránil, toho udělají míň?" Slovo za slovem jsem mu plivala do tváře a hlas jsem měla tichý a přiškrcený, protože kdybych se neovládala, už bych ječela. "Odvedeme je odtamtud a odvezeme na nějaké bezpečné místo. Až to doděláme, můžeš se na mě zase nasrat. Můžeš nás obklopit žárlivostí a nenávistí k sobě tak těsně, že se z toho zadusíme. Ale v tuhle chvíli nás čeká práce. Jasné?"

Pár úderů srdce na mě hleděl a pak docela nepatrně přikývl. "Jasné."

"Výborně," oddechla jsem si. Kabelku jsem nechala v nemocnici, ale klíče od hlavních dveří jsem spolu s policejní průkazkou měla u sebe. Co víc obyčejná holka potřebuje?

"Ty máš klíč od hlavních dveří?" zeptal se Richard.

"Nech toho, Richarde," okřikla jsem ho.

"Máš pravdu. Máš pravdu, já jsem ten špatný. Dva měsíce jsem se o nic nestaral. To mi říkala i Sylvie. Ale já ji neposlouchal. Kdybych ji poslechl, možná by... kdybych ji poslechl, nic se jí nemuselo stát."

"Proboha, Richarde, nevytahuj na mě další sebeobviňování. I kdybys byl Attila Bič boží, koncil by sem stejně přijel. Žádná demonstrace moci by jim v tom nezabránila."

"A co ano?" zeptal se.

Zavrtěla jsem hlavou. "Je to rada. Banda stvůr. Takovým nezáleží na tom, jak silný jsi."

"Tak na čem jim záleží?" naléhal.

Vsunula jsem klíč do zámku. "Aby ti nahnali strach." Veliké dvoukřídlé dveře se otevřely dovnitř. Vytáhla jsem browning z kapsy.

"Nemáme nikoho zabít," připomínal Richard.

"Já vím," odvětila jsem, ale zbraň jsem nechala venku. Nesmím nikoho zabít, ale Jean-Claude nemluvil o tom, že bych nesměla nikoho zranit. Třeba mě to tak neuspokojí, ale když chcete dodat na váze své hrozbě, je to, že se někdo na zemi svíjí bolestí, skoro tak dobré jako mrtvola. Někdy i lepší.

29

Zůstala jsem stát zády k zavřeným dveřím a ostatní se rozestoupili kolem. Měkké rozptýlené světlo sem pronikalo neuvěřitelně vysokými okny. V paprscích ranního slunce vypadala ulička uprostřed zlověstně a unaveně. Ďáblovo kolo se tyčilo nad strašidelným domem, zrcadlovým bludištěm a atrakcemi. Byla to hotová kočovná pouť, která nekočuje. Byla cítit přesně tak, jak měla: cukrovou vatou, pečenými klobásami a trdelníky.

Z ohromného cirkusového stanu, který zabíral celý jeden roh, vyšli dva muži. Bok po boku kráčeli k nám. Ten vyšší měl asi metr osmdesát, hranatá ramena a vlasy někde mezi blond a hnědou barvou. Vlasy měl rovné, husté a právě tak dlouhé, aby mu dosáhly k límci košile. Bílou společenskou košili měl zastrčenou do bílých džínsů doplněných bílým opaskem. Na nohou měl sandály naboso. Vypadal, jako kdyby se procházel po pláži v nějaké reklamě na kreditní karty. Až na oči. I z dálky na nich bylo něco divného. Byly skoro oranžové. Lidé nemají oči takové barvy.

Druhý muž měřil asi metr sedmdesát a měl velice nakrátko ostříhané zlaté vlasy. Horní ret mu zdobil hnědavý knír zakroucený dozadu a spojený s hnědými kotletami. Takový knír nikdo nenosí už od konce devatenáctého století. Bílé kalhoty měl přiléhavé a zastrčené do vyleštěných černých holínek. Pod červeným sakem mu bylo vidět bílou vestu a bílou košili. Vypadal, jako by byl vypravený na hon, na lov malých chlupatých zvířat.

Oči měl příjemně normálně hnědé. Naopak oči prvního byly tím podivnější, čím víc se k nám blížil. Měl je žluté - ani jantarové, ani nahnědlé - prostě žluté. A kolem zorničky vyzařovaly oranžové paprsky jako pestrobarevný větrník. Tohle nejsou lidské oči. V žádném případě. Ani náhodou.

Nebýt očí, nepoznala bych v něm lykantropa, ale ty ho prozradily. Takové jsem viděla na fotkách tygrů.

Zastavili se kousek od nás. Richard postoupil dopředu vedle mě a Zane s Jamilem byli za námi. Všichni jsme zůstali stát a hleděli na sebe. Kdybych kožoměnce tak dobře neznala, bývala bych řekla, že ti dva muži se cítí nervózně a trapně.

Menší muž se představil. "Jsem kapitán Thomas Carswell. A vy musíte být Richard Zeeman." V hlase měl britský akcent a příkrou povýšenost. Ale ne příliš.

Richard udělal krok kupředu. "Já jsem Richard Zeeman. Tohle je Anita Blakeová, Jamil a Zane."

"Já jsem Gideon," prohlásil muž s těma očima. Hlas měl skoro bolestně hluboký, jako by i lidským hlasem musel vrčet. Zvuk byl tak dunivý, až se mi rozvibrovala páteř.

"Kde jsou Vivian a Gregory?" zeptala jsem se.

Kapitán Thomas Carswell zamrkal a obrátil pohled ke mně. Vypadal, že není rád, že ho přerušuji. "Kousek odsud."

"Ale nejdřív," řekl Gideon, "vám musíme odebrat zbraň, slečno Blakeová."

Zavrtěla jsem hlavou. "To nejspíš nepůjde."

Vyměnili si pohledy. "Slečno Blakeová, s pistolí v ruce vás nesmíme pustit dál," dodal Carswell.

"Vždycky, když mi někdo chce vzít zbraň, znamená to, že mi buď nevěří, nebo má v plánu něco, co se mi nebude líbit."

"Prosím," přidal se Gideon hrobovým hlasem. "Nepochybně chápete naše zdráhání. Máte určitou pověst."

"Anito?" ozval se Richard napůl otázkou a napůl něčím jiným.

Zacvakla jsem pojistku pistole a podala ji Gideonovi. Stejně mi zbývají další dvě pistole a dva nože. Ať si browning vezmou.

Gideon si ode mě vzal zbraň a ustoupil dozadu vedle Carswella. "Děkuji vám, slečno Blakeová."

Přikývla jsem. "Není zač."

"Půjdeme?" zeptal se Carswell. Nabídl mi rámě, jako by mě vedl ke stolu.

Změřila jsem si ho a potom Richarda. Povytáhla jsem obočí a snažila se ho němě zeptat, co si o tom myslí.

Napůl pokrčil rameny.

Vklouzla jsem rukou pod Carswellovu paži. "Je to od vás velice zdvořilé," poznamenala jsem.

"Není proč opouštět slušné způsoby jen proto, že situace začíná být... poněkud vyhrocená."

Nechala jsem se od něj vést ke stanu. Gideon srovnal krok s Richardem. Byli skoro stejně vysocí a z energie, která kolem nich vířila, se mi ježily vlasy na krku. Navzájem zkoušeli svoji moc. Seznamovali se, aniž by udělali něco víc, než že polevili v namáhavě dosaženém sebeovládání. Jamil se Zanem jako věrní vojáci tvořili zadní voj.

Už jsme byli skoro u stanu, když se Carswell najednou zastavil a jeho ruka mi sevřela předloktí. Sklouzla jsem rukou pod kabátem za záda a dotkla se samopalu.

"Slečno Blakeová, na zádech máte něco těžkého. A kabelka to není." Stiskl mi ruku pevněji. Nebolelo to, ale mně bylo jasné, že mě nepustí. Rozhodně ne bez boje.

Pravou rukou jsem samopal na řemenu posunula dopředu a přitiskla mu hlaveň k hrudníku. Netlačila jsem. Jenom tam byla, stejně jako jeho ruka na mém druhém předloktí.

"Všichni zůstanou v klidu," poradila jsem mu.

Ostatní najednou znehybněli. "My vám vaše lidi vydáme, slečno Blakeová," vrčel Gideon. "Tohle je zbytečné."

"Thomas se mě ptal, co to mám na zádech. Tak mu to ukazuju."

"Neznáte mě dost dobře na to, abyste mi říkala křestním jménem, slečno Blakeová," ohradil se Carswell.

Překvapeně jsem zamžikala. Vůbec neměl strach. Je to člověk - jednou zmáčknu spoušť, a je po něm - ale vůbec se nebojí. Pohlédla jsem mu do hnědých očí a viděla v nich jenom... smutek. Únavu a soužení, jako by to skoro přivítal.

Zavrtěla jsem hlavou. "Omlouvám se, kapitáne Carswelle."

"Nepřipadá v úvahu, že bychom vás s touhle zbraní pustili dovnitř." Hlas měl naprosto klidný a věcný.

"Měj rozum, Anito," přidal se Richard. "Kdyby to bylo naopak, také bys chtěla, aby nebyli ozbrojení."

Problém byl v tom, že abych mohla odložit uzi, musela bych si sundat kabát. A když si sundám kabát, uvidí mé nože. Nechci přijít i o nože. Ale co, ještě mi zbyde firestar.

Nechala jsem samopal sklouznout zpátky na záda a z dohledu. "Budu si muset sundat kabát."

Carswell mi ostražitě pustil ruku a ustoupil. Pořád byl dost blízko, aby mě mohl zase rychle popadnout. Dívala jsem se na jeho dokonalé oblečení. Sako bylo příliš vypasované, aby mohl mít podpažní pouzdro, a kalhoty neměly kapsy. Něco by ale mohl mít vzadu na zádech.

"Svléknu si kabát, když si vy sundáte svůj," prohlásila jsem.

"Já žádnou zbraň nemám, slečno Blakeová."

"Sundejte si sako a uvěřím vám."

Vzdychl, vyklouzl z rudého saka a pak se zatočil kolem dokola s rukama nataženýma od těla. "Tak vidíte, nic." Abych si byla doopravdy jistá, musela bych ho prošacovat, ale nestála jsem o to, aby mi to vrátil. Tak jsem to nechala být.

Svlékla jsem kabát a pozorovala, jak se mu při pohledu na nože na zápěstích rozšířily zornice. "Slečno Blakeová, jsem ohromený i zklamaný."

Nechala jsem plášť spadnout na podlahu a přetáhla si řemen přes hlavu. Nerada jsem se samopalu vzdávala, ale... chápala jsem to. Gregorymu a Vivian udělali hrozné věci. Kdybych byla na jejich místě, samopal by ve mně rozhodně nevzbuzoval důvěru. Vyndala jsem zásobník a podala zbraň Carswellovi.

Maličko vytřeštil oči. "Máte strach, abych ho nepoužil proti vám a vašim přátelům?"

Pokrčila jsem rameny. "Dívce nemůžete mít trošku opatrnosti za zlé."

Usmál se a tentokrát pobavení dospělo skoro k očím. "Ne, to asi ne."

Vytáhla jsem jeden z nožů z pochvy a podala mu ho rukojetí napřed.

Mávl rukou. "Nože si můžete nechat, slečno Blakeová. Budou vám k něčemu, jenom kdyby se někdo dostal hodně blízko a začal být dotěrný. Mám dojem, že dáma svou čest bránit může."

Sakra, to bylo milé a gentlemanské. Pokud si nechám další pistoli a on na ni přijde, už by tak milý být nemusel. "Zatraceně," zaklela jsem.

Carswell se zamračil.

"Mám další pistoli."

"Ta musí být výborně schovaná, slečno Blakeová."

Povzdychla jsem si. "Není to moc pohodlné, ale ano. Chcete ji, nebo ne?"

Otočil se na Gideona za sebou. Ten přikývl. "Prosím vás, slečno Blakeová."

"Všichni se otočte zády."

Nasadili překvapené nebo pobavené obličeje.

"Abych se ke zbrani dostala, musím si zvednout sukni a nechci, aby mě někdo okukoval." Já vím, že je to hloupé a dětinské, ale před pěticí mužů bych si nedokázala jenom tak zvednout šaty. Na to mě táta vychoval moc dobře.

Carswella jsem nemusela znovu žádat. Někteří se tvářili hodně pobaveně, ale všichni se otočili. Až na Gideona. "Byl bych špatný bodyguard, kdybych vám umožnil střelit nás do zad, zatímco chráníme vaši počestnost." To měl pravdu.

"Fajn, otočím se já." Udělala jsem to a vylovila poslední zbraň. Pouzdro na břiše je moc dobrý nápad, ale až firestar dostanu zpátky, půjde do kapsy. Tyhle opičárny už mě začínaly otravovat.

Podala jsem pistoli Gideonovi. Vzal si ji s pobaveným výrazem. "Je to kromě nožů všechno?"

"Ano." odpověděla jsem.

"Vaše čestné slovo?"

Přikývla jsem. "Máte moje slovo."

Také přikývl, jako by mu to stačilo. Už jsem věděla, že Carswell je něčí lidský služebník. Byl to opravdový britský voják z armády královny Viktorie. Ale až to této chvíle jsem netušila, že Gideon je tak starý. Lykantropové takhle pomalu nestárnou. Čerpal síly i někde jinde a nebyl to pouhý kožoměnec.

"Lykantrop," pronesla jsem zamyšleně, "ale co ještě jste?"

Usmál se, až se nahoře i dole zableskly drobné tesáky. Jediný další lykantrop, u kterého jsem viděla podobné zuby, byl Gabriel. Narostou vám, pokud trávíte příliš mnoho času ve zvířecí podobě.

"Hádejte," zašeptal tak tichým a dunivým hlasem, až jsem se zachvěla.

Carswell řekl: "Už se můžeme otočit, slečno Blakeová?"

"Rozhodně," přisvědčila jsem.

Znovu si natáhl sako, uhladil klopy a zase mi nabídl rámě. "Půjdeme, slečno Blakeová?"

"Anita, jmenuju se Anita."

Usmál se. "Tak já jsem tedy Thomas." Říkal to, jako by mu moc lidí netykalo.

Nedokázala jsem potlačit úsměv. "Díky, Thomasi."

Usadil mou dlaň pevněji do ohbí svého lokte. "Přál bych si... Anito, abychom se setkali za příznivějších okolností."

Pohlédla jsem do jeho smutných očí a řekla: "Co se děje s mými lidmi, zatímco mě tady zdržuješ zdvořilými úsměvy?"

Vzdychl. "Doufám, že s tím skončí, než tam dojdeme." Ve tváři se mu mihl skoro bolestný výraz. "To není pohled vhodný pro ženu."

Chtěla jsem mu ruku vytrhnout, ale sevřel ji pevněji. Oči už neměl smutné. Měl v nich cosi neproniknutelného. "Dobře víš, že já o tom nerozhoduji."

"Pusť mě, Thomasi."

Dovolil mi ruku stáhnout. Najednou jsem měla strach, co nás ve stanu čeká. S Vivian jsem nikdy nemluvila a Gregory byl úchylný zmetek, ale já zničehonic nestála o to vidět, co se jim stalo.

Gideon spustil: "Thomasi, neměla by...?"

"Nech ji," odpověděl. "Má jenom nože."

Neběžela jsem ze všech sil, ale když jsem dorazila k zavřené vstupní chlopni stanu, neměla jsem k tomu daleko. Slyšela jsem Richardův hlas: "Anito..."

Cítila jsem, jak se ke mně zezadu blíží, ale nepočkala jsem na něj. Odhodila jsem chlopeň stranou a vešla dovnitř. Ve stanu byla jediná manéž. Uprostřed ní ležel jako hromádka nahého masa Gregory s rukama spoutanýma za zády tlustou šedivou lepenkou. Jeho tělo bylo samá modřina a tržná rána. Všimla jsem si, že se mu na holeních leskne zubatá a vlhká kost, jak mu zlomili nohy. Tříštivá zlomenina je pěkně nechutná. Proto nedokázal odejít po svých. Zpřelámali mu nohy.

Nějaký tichý zvuk mě popohnal uličkou k zábradlí a na druhou stranu manéže. Byli v ní i Fernando s Vivian. Nevšimla jsem si jich, protože byli ukryti ve stínu těsně u zábradlí manéže.

Vivian zvedla hlavu ze země. Přes pusu měla pásku, jedno oko zkrvavené a nateklé, že je nedokázala otevřít. Fernando jí srazil tvář zase na zem a škubl jí za ruce svázané páskou. Chlubil se tím, co jí dělá. Vystoupil z ní, vlhký a konečně hotový. Poplácal ji po nahém zadku a dal jí lehký pohlavek. "To bylo fajn."

Mezitím jsem už k nim kráčela pískem manéže. To znamená, že jsem se musela v sukni a vysokých podpatcích nějak dostat přes zábradlí. Vůbec se na to nepamatuji.

Fernando vstal, zapínal si kalhoty a usmíval se na mě. "Kdybys jí nevyjednala svobodu, nesměl bych se jí dotknout. Táta se nedělí."

Šla jsem dál. Jeden z nožů jsem měla připravený a tiskla ho přes sukni ke straně stehna. Nebyla jsem si jistá, jestli si toho všiml, nebo jestli mi na tom vůbec záleží. Natáhla jsem k němu prázdnou levou ruku. "Když je holka svázaná a s roubíkem, tak se vytahuješ. Ale co když má zbraň?"

Pohrdlivě se zasmál. Ledabyle strčil do Vivian nohou, jako když poplácáte psa. "Tahle je hezká, ale na můj vkus moc submisivní. Mám radši, když trošku víc zápasí, jako ta tvoje vlčí čubka." Zapnul si kalhoty a přejel si rukama po hrudníku, jako by na to vzpomínal. "C't'une bonne bourre."

Rozumím dost francouzsky, abych věděla, že říká, že si se Sylvií pěkně užil. Vyvažovala jsem nůž v dlani. Není vyrobený na házení, ale v nouzi to půjde.

V jeho očích se objevil slabý stín, jako by si poprvé uvědomil, že tu není nikdo, kdo by ho zachránil. Pak se nad zábradlím něco mihlo. Závratně rychlý pohyb, který do Fernanda narazil tak prudce, až ho srazil k zemi. Když se zastavili, seděl Richard na něm.

Křičela jsem: "Nezabíjej ho, Richarde! Nezabíjej ho!" Rozběhla jsem se k nim, ale Jamil tam dorazil dřív. Klekl si k Richardovi, chytil ho za rameno a něco mu povídal. Richard Jamila vzal za hrdlo a odhodil ho na druhou stranu manéže. Utíkala jsem k Jamilovi, ale už bylo pozdě. Krk měl rozdrcený. Vyděšené oči měl vytřeštěné. Snažil se dýchat, ale nešlo mu to. Namáhavě lapal po dechu, křečovitě škubal nohama a záda měl ohnutá. Chytil mě za ruku a očima mě zoufale prosil o pomoc. Ale já nemohla nic dělat. Buďto se zahojí, nebo umře.

Ječela jsem: "Kurva, Richarde, pomoz mu!"

Richard vrazil ruku Fernandovi do břicha. Ještě neměl tlapy. Jeho lidské prsty se zatínaly do masa a hledaly srdce. Je dost silný, aby mu je vyrval, jestli ho nezastavím.

Vstala jsem a Jamilova ruka mi vyklouzla z dlaně. Pustil mě, ale jeho pohled mě bude strašit. Běžela jsem k Richardovi a volala jeho jméno: "Richarde!"

Z jeho lidské tváře na mě hleděly jantarové vlčí oči. Natáhl ke mně zkrvavenou ruku a mentální štíty, které nás chránily před tím druhým, pukly.

Před očima se mi zatmělo, a když jsem zase něco viděla, klečela jsem v manéži. Vnímala jsem své tělo, ale taky jsem cítila, jak se Richardovy prsty prodírají vrstvou masa. Tekla horká krev, ale nebylo jí dost. Nejradši by břicho rozpáral zuby, ale bojoval s tím nutkáním.

Vedle mě klečel Thomas. "Uklidni ho pomocí znamení, než Fernanda zabije."

Zavrtěla jsem hlavou. To moje prsty trhají maso. Musela jsem si přitisknout dlaně na oči, abych si připomněla, v jakém jsem těle. Našla jsem zase hlas a to mi pomohlo se od něj oddělit. Pomohlo mi to uvědomit si, kdo a co jsem. "Sakra, já nevím jak."

"Tak uchop jeho vztek, jeho zvíře." Thomas mě chytil za ruce a pevně je sevřel. Ne aby mi ublížil, ale aby mi pomohl spojit se s vlastním tělem. Stiskla jsem mu ruce a zírala mu do tváře, jako bych se topila.

"Já nevím jak, Thomasi."

Unaveně vydechl. "Jestli ho nedokážeš zklidnit, bude muset zasáhnout Gideon." Vyslovil to skoro jako otázku.

Přikývla jsem. Jistě, sama jsem se chystala Fernanda zabít, ale bylo mi jasné, že jestli ho zabijeme, už nikdy neuvidíme denní světlo. Padma nás zabije. Nás všechny.

Dál jsem hleděla Thomasovi do tváře, ale cítila jsem, jak Gideon sevřel Richarda. Vnímala jsem, jak ho táhne od Fernanda. Richard mu vyklouzl a Gideona praštil. Srazil ho na zem a skočil na něj. Kutáleli se po zemi a oba se snažili dostat nahoru. Jediná věc, která bránila tomu, aby jejich zápas byl smrtící, byla, že oba zůstali v lidské podobě, a přitom bojovali, jako by měli pařáty. Jenže zvíře v Richardově nitru rostlo. Pokud se promění, zabrání mu v zabíjení jedině to, když ho někdo jiný usmrtí.

Thomas se dotkl mé tváře a já si uvědomila, že jeho obličej nevnímám. Ze vzdálenosti několika centimetrů jsem viděla Gideonovy zvláštní oči a snažila se mu rozmačkat krk. Ale nebyly to moje ruce.

"Pomoz mi," prosila jsem.

"Jenom se jeho zvířeti otevři," radil Thomas. "Prostě se otevři a ono tě naplní. Ta bestie hledá cestu ven. Otevři se jí a ona do tebe vstoupí." Okamžitě mi bylo jasné, že Thomas a Gideon jsou součástí triumvirátu stejně jako my.

"Já nejsem lykantrop," namítla jsem.

"Na tom nesejde. Udělej to, nebo ho budeme muset zabít."

Vykřikla jsem a udělala, co mi říkal. Ale já se tomu víc než jen otevřela. Sáhla jsem po té zuřivosti. Síla, které říkal své zvíře, můj dotek poslechla. Musela jsem jí vonět domovem a ona do mě a skrze mě proudila jako oslepující záplava žhnoucí moci. Podobalo se to tomu, když jsem energii probouzela s Richardem a Jean-Claudem, ale tentokrát jsme sílu nespustili kouzlem. Bestie neměla kam uniknout. Pokoušela se prolézt kůží ven. Vzpínala se v mém těle, ale nebylo tu zvíře, které by si mohla přivolat na pomoc. Byla jsem pro ni docela prázdná a zvíře se ve mně rozběsnilo. Vnímala jsem, jak to narůstá, až jsem měla pocit, že se mi tělo roztrhne na krvavé cáry. Tlak rostl a rostl a neměl se kudy uvolnit.

Ječela jsem. Dlouhé trhané výkřiky jeden za druhým tak rychle, jak jsem stačila popadat dech. Cítila jsem, jak Richard leze za mnou. Vnímala jsem, jak se jeho ruce a nohy dotýkají země, cítila jsem svaly v jeho těle, které chůzi po čtyřech proměnily ve smyslné umění. Ve vznešené vykračování si. Nade mnou se vynořila jeho tvář a prohlížela si mě. Dlouhé vlasy se mu vlnily kolem obličeje jako temná drapérie.

V koutku úst se mu leskla krev. Cítila jsem, že ji chce olíznout, ale zarazil se. A díky našemu těsnému propojení jsem věděla, proč se zarazil. Kvůli mně. Bál se, že ho budu považovat za zrůdu.

Jeho moc pořád hledala cestu z mého těla ven. Taky toužila po krvi. Chtěla mu olíznout krev z tváře a okusit jeho ústa. Nejradši by se obklopila žárem jeho těla a splynula v jediné. Jeho energie volala jako zklamaný milenec po jeho náručí, tělu i mysli a chtěla ho obejmout. Richard ji považoval za něco samostatného, říkal jí zvíře ve mně, ale přitom s ním byla totožná. V tu chvíli mi došlo, proč Richard tak dlouho a zoufale před tou mocí utíkal. Je to jeho podstata. Stejně jako je jeho chlupatá podoba stvořená z hmoty jeho lidského těla, tak i zuřivost a zkáza vycházejí z jeho lidské psyché. Jeho bestie povstala z části mysli, kterou se snažíme pochovat a která proniká do našeho vědomí jenom v nejhorších snech. Ne v těch, kde nás honí příšery, ale v těch, kde ty příšery jsme my sami. Zvedáme zkrvavené ruce k obloze a vyjeme. Ne strachy, ale radostí. Z pouhého potěšení ze zabíjení.

V okamžiku katarze ponoříme ruce do horké krve našich nepřátel a žádná civilizovaná myšlenka nám nebrání, abychom tančili na jejich hrobech.

Energie v mém nitru vzplála jako ruka, která mě zevnitř hladí, a natáhla se k Richardovi klečícímu nade mnou. Oči mu naplnil strach, ale nebyl to strach o mě ani ze mě. Byla to obava, že bestie je skutečná a všechny morální zásady, všechno, čím je nebo kdy byl, je lež.

Hleděla jsem na něj. "Richarde," šeptala jsem, "všichni jsme bytosti stvořené ze světla i tmy. Když svoji temnou stránku přijmeš, světlo kvůli tomu neuhasne. Dobro je mnohem silnější."

Klesl z kolenou k zemi a opíral se jenom o lokty. Jeho vlasy mě po obou stranách šimraly na tvářích a já musela bojovat s nutkáním se k nim přitulit. Z téhle blízkosti jsem cítila vůni jeho kůže, vody po holení, a pod ní byl on. Hřejivá vůně jeho těla. Toužila jsem se toho žáru dotýkat. Obklopit ho ústy a držet jej v sobě navždycky. Chtěla jsem ho. Při té představě síla vyšlehla. Primitivní myšlenky ji vybuzují a pak se dá hůře ovládat.

Krev mu pořád vytékala z úst, když zašeptal: "Jak můžeš říct, že dobro je silnější? Toužím olizovat krev z vlastního těla. Zkrvavená ústa chci tisknout k tvým. Toužím, aby ses napila z mých ran. To je zlo."

Jemňoučce, konečky prstů jsem ho pohladila po tváři. Ale i to stačilo, aby mezi námi přeskočila jiskra. "To není zlo, Richarde. Jenom to není moc civilizované." Krev na jeho tváři se zvětšovala v jedinou kývající se kapku. Spadla mi na kůži a doslova mě pálila. Jeho energie vyšlehla vzhůru a strhla mě s sebou. Chtěla - já jsem chtěla - slíznout krev z Richardovy tváře. Určitá moje součást to pořád odmítala, zatímco jsem zvedla hlavu právě dost na to, abych mohla přejet rty, jazykem a lehoučce zuby po jeho obličeji. Položila jsem hlavu se slanou příchutí v puse a chtěla jsem ještě. Tohle ještě mě vyděsilo. Byla jsem z téhle jeho části, z téhle svojí části, stejně vystrašená jako on. Proto jsem té úplňkové noci před ním utekla. Ne proto, že Marcuse sežral, i když to k tomu taky přispělo, ani že to tak špatně zvládal. Pronásledovala mě vzpomínka na okamžik, kdy mě ovládla energie smečky a já na kratičký okamžik toužila klesnout na kolena a spolu s ní trhat maso. Bála jsem se, že mne Richardova bestie připraví o zbytek lidskosti, který mi ještě zbývá. Měla jsem strach ze stejného důvodu jako Richard. Ale to, co jsem řekla, byla pravda. Není to zlé, jenom ne příliš lidské.

V rozechvělém polibku položil rty na mé. Hluboko v hrdle se mu ozval zvuk a on zničehonic tlačil ústa proti mým, takže jsem si je mohla nechat rozmačkat, nebo je otevřít. Otevřela jsem je a jeho jazyk pronikl dovnitř a rty se sytily mými. Rána v jeho puse mi naplnila ústa nádhernou slanou chutí. Držela jsem jeho tvář v dlaních a ústy hledala rty, ale to mi nestačilo. Z mých úst uniklo slabé zasténání. Zvuk byl tvořený touhou, frustrací a žádostí, která není a nikdy nebyla civilizovaná. Hráli jsme si na Ozzieho a Harriet, ale to, co jsme po sobě chtěli, by se hodilo spíš do Hustleru nebo Penthousu.

Pořád ještě spojení rty jsme se zvedli na kolena. Hladila jsem ho rukou po prsou a po zádech a hluboko v mém nitru se něco přecvaklo a uvolnilo. Jak jsem vůbec mohla být v jeho blízkosti a nedotýkat se ho?

Jeho energie se snažila uniknout, ale já ji zadržela. Ovládala jsem ji jako vlastní magii a nechala ji narůstat, až jsem ji nedokázala ovládnout.

Richardovy dlaně mi klouzaly nahoru po nohou a zastavily se na krajkovém horním okraji mých černých kalhotek. Dotýkal se mé nahé páteře a já byla hotová.

Energie se vyhrnula vzhůru a ven a oba nás naplnila. Vybuchla v nás jako vzedmutá vlna světla a žáru, svět se mi zatočil před očima a oba jsme jednohlasně vykřikli. Bestie vklouzla do jeho těla. Cítila jsem, jak se ze mě plazí ven, jak sebou škube jako veliká silná pružina, stáčí se uvnitř Richarda a ukrývá se v jeho těle. Čekala jsem, že zachytím, až se vytratí poslední kousek, jako když vypijete ze skleničky poslední kapičku vína, ale ta kapka tu zůstávala.

Někde uvnitř té závratné moci jsem vnímala, jak Richard svou bestii ovládl a vyslal pulzující teplo k Jamilovi. Já bych nevěděla, jak na to, ale Richard ano. Cítila jsem, jak se Jamil hřímající vlnou energie uzdravuje.

Richard klečel se mnou v náručí a já mu tiskla obličej na prsa. Jeho srdce mi tepalo na tváři jako živý tvor. Celé tělo měl orosené lehkým oparem potu. Olízla jsem mu sůl z hrudi a zvedla k němu oči.

Měl ztěžklá víčka a omámený pohled. Skoro byste si mohli myslet, že spí, ale ne docela. Vzal moji tvář do dlaní. Zranění na rtech se mu zahojilo. Ta vlna energie, jeho bestie, ho uzdravila. Sklonil měkké rty k mým a sotva se dotkl mých úst. "Co budeme dělat?"

Přitiskla jsem si jeho ruku ke tváři. "Uděláme to, kvůli čemu jsme přišli."

"Ale co potom?" zeptal se.

Zavrtěla jsem hlavou a třela se tváří o jeho dlaň. "Hlavně přežít, Richarde. To příjemnější potom."

Cosi naplnilo jeho oči nenadálým záchvatem paniky. "Mohl jsem Jamila zabít."

"Taky jsi ho uzdravil."

To trochu děsu z jeho tváře zahnalo, ale stejně se postavil a šel ke svému ležícímu ranaři. Musel se přinejmenším omluvit. Proti tomu jsem nic nenamítala.

"S Gideonem bychom to takhle nedělali," poznamenal Thomas, "ale v nouzi to stačí."

Cítila jsem, jak mi do tváře stoupá horko. "Omlouvám se."

"Nemáte za co," zavrčel Gideon. "Bylo to pěkné představení." Lezl k nám po čtyřech a jednu ruku si tiskl k tělu. Z ramene a paže mu kapala krev a zářivě se rýsovala na bělostné košili. Neměla jsem nejmenší chuť olíznout krev z jeho těla. A byla jsem za to vděčná.

"To udělal Richard?" zeptala jsem se.

"Když jste ho zavolala, začal se proměňovat. Nasála jste jeho bestii a to ho uklidnilo." Posadil se nakloněný ke straně. Krev na podlaze dělala loužičku, ale on nežádal o pomoc. Slovem ani gestem. Thomas se k němu natáhl. Položil mu ruku na rameno neutrálním, skoro bratrským pohybem. Jejich energie zesílila v záplavu, která mě obklopila jako chladivý vítr a z níž se mi zježily vlasy. Kdybych ji ale nedokázala vnímat, ani by mě to nenapadlo.

"Je to jen evropská rezervovanost," chtěla jsem vědět, "nebo s Richardem něco děláme špatně?"

Thomas se usmál, ale odpověděl mi Gideon. "Neděláte nic špatně. Vlastně se cítím trochu podvedený." Poplácal Thomase po ruce a usmál se, až se mu zablýskly tesáky. "Existují decentnější a méně... teatrální způsoby, jak sdílet energii. Ale vy jste dneska udělali to, co bylo potřeba. Krajní situace si žádá krajní řešení."

Nechala jsem to být. Nepotřebovala jsem mu vysvětlovat, jak často pouhá Richardova přítomnost končila takovým "krajním řešením". Na druhé straně manéže se Jamil s Richardovou pomocí posadil. Zane rozvázal leopardodlaky a odvedl Vivian ke Gregorymu. Oba si k němu klekli, Vivian objala Zanea a plakala.

Složila jsem nohy pod sebe a zjistila, že dokážu jít. Super. Richard k nim dorazil dřív než já. Odhrnul Gregorymu zcuchané vlasy z tváře. Pak k němu leopardodlak zvedl oči. "Musíme ty nohy napravit."

Gregory přikývl a úzká linka jeho rtů mi připomněla Cherry.

"Na to potřebujeme do nemocnice," upozornila jsem.

Richard se ke mně otočil. "Kosti už mu takhle začaly srůstat, Anito. Každou chvíli, kdy nejsou ve správné poloze, srůstají špatně."

Podívala jsem se na Gregoryho nohy. Byl úplně nahý, ale měl tak hrozné rány, že mi to nepřipadalo trapné. Bylo mi ho jenom líto. Nohy pod koleny měl ohnuté špatným směrem. Musela jsem zavřít oči a odvrátit hlavu. Dokázala bych se dívat, kdyby byl mrtvý. Ale Gregory pořád krvácel a pořád ho to bolelo. Tím to bylo horší.

Přinutila jsem se zase podívat. "Chceš říct, že mu ty nohy srostou takhle?"

"Ano," přisvědčil Richard.

Hleděla jsem do Gregoryho vyděšených očí. Pořád měly překvapenou, chrpově modrou barvu jako Stephenovy. Proti krvavé masce, která mu pokrývala tvář, vypadaly dokonce ještě tmavší. Přemýšlela jsem, co říct, ale on spustil první.

Hlas měl slabý a přeskakoval mu, jako by křičel, dokud neochraptěl. "Když jste předtím odešli beze mě, myslel jsem, že jim mě necháš."

Klekla jsem si k němu. "Ty nejsi věc, kterou si někdo může nechat. Jsi lidská bytost. Zasloužíš si, aby s tebou zacházeli..." říct líp mi připadalo příliš banální. Chtěla jsem ho vzít za ruku, jako když utěšujete dítě, ale dva prsty měl tak hrozně zlámané, že jsem vůbec netušila, jak se ho dotknout.

Vivian poprvé promluvila. "Je mrtvý?" Hlas měla chraplavý a zadýchaný. Něco mezi malou holčičkou a svůdkyní. Byla by skvělá telefonistka. Výraz jejích očí nebyl dětinský ani svůdný, byl děsivý. Vydala se kolem nás k místu, kde ležel Fernando. A její nenávist byla jako žhavá horoucí věc.

Ne, že bych se jí divila. Zamířila jsem našeho násilníka zkontrolovat. Gideon s Thomasem k němu došli první. Všimla jsem si, že k němu jdou až se mnou. Proč jsem měla pocit, že ho nemají o nic radši než my? Fernando dokázal lidi pořádně naštvat. Zřejmě na to měl nadání.

Tam, kde se mu Richard pokusil vyrvat vnitřnosti, měl místo nahého břicha krvavou kaši. Ale rána se mu hojila. Uzavírala se jako ve zrychleném filmu. Doslova jsem sledovala, jak mu dorůstá tkáň.

"Přežije to," řekla jsem. I mně bylo jasné, že to zní zklamaně.

"Ano," přitakal Thomas a v tom jediném slově zaznělo stejné zklamání, jaké jsem cítila i já sama. Zřetelně se otřásl a pak ke mně obrátil smutné hnědé oči. "Kdyby umřel, Padma by při pátrání po tobě zničil celé město. Nesmíš udělat chybu, Anito. Padma syna miluje. A co víc, je to jeho jediný syn. Jediná šance, že by mohl mít dědice."

"Neřekla bych, že na tom nějaký upír lpí," divila jsem se.

"Pochází z doby a kultury, kde je nesmírně důležité mít syna. Bez ohledu na to, jak dlouho žijeme nebo čím se nakonec staneme, začínáme jako lidi. O tohle všechno během života nikdy docela nepřijdeme. Lidství nás celá staletí pronásleduje."

"Ty ale jsi člověk."

Usmál se a zavrtěl hlavou. "Kdysi snad."

Otevřela jsem pusu, abych se ho na něco zeptala, ale zvedl ruku. "Jestli bude čas, s Gideonem si rádi s tebou a Richardem důkladně promluvíme o tom, čím může být triumvirát, ale teď musíte odejít dřív, než se Fernando probere. Za denního světla nám velí on."

Vytřeštila jsem oči a zahleděla se na Gideona. "On přece není dost alfa, aby Gideonovi rozkazoval."

"Padma je krutý pán, Anito. Posloucháme ho, nebo krutě zaplatíme."

"A proto," připojil se Gideon, "musíte všichni co nejdřív odejít. Je lepší vůbec se nezmiňovat o tom, co by nás ten petit bâtard nutil udělat, kdyby byl vzhůru."

V tom měl pravdu. Gregory vykřikl. Byl to vysoký jek, který skončil sténáním. Richard říkal, že nohy ohnuté naopak se už začaly hojit. Najednou mi došlo, co by to znamenalo. "Kdyby mu kosti srostly v téhle poloze, byl by z Gregoryho mrzák," řekla jsem.

"Ano," souhlasil Gideon. "Padma ho tak chtěl potrestat."

Fernando s očima stále zavřenýma zasténal. Musíme vypadnout. "Potřebuji zpátky své zbraně," požádala jsem je.

Vůbec neodporovali. Prostě mi je všechny vrátili. Buď mi věřili, nebo počítali s tím, že Fernanda nezastřelím, pokud není při vědomí. Měli pravdu, i když by si to zasloužil. Už jsem zabila lidi za míň, než co provedl ten krysák, daleko za míň.

Gregory naštěstí omdlel. Richard ho co nejšetrněji nesl v náručí. Někde našli kus dřeva a částmi Richardova trička připevnili na Gregoryho nohy improvizované dlahy. Vivian se ztěžka opírala o Zanea, jako by ji nohy docela neposlouchaly. Taky se snažila dole zakrýt. Je zraněná tak, že nemůže chodit, a stydí se za svou nahotu. Nemohli jsme jí půjčit nic na sebe. Plášť, ve kterém jsem přišla, zůstal venku.

Situaci zachránil Thomas tím, že jí věnoval své fešácké sako. Bylo jí velké a celou ji zakrylo. Už když jsme vyšli ze stanu do hlavní uličky, napětí v mých ramenou trochu povolilo. Sebrala jsem kabát a do obou kapes dala pistoli. Samopal mi visel přes prsa.

Thomas nám podržel dveře. Vyšla jsem jako poslední. "Díky," řekla jsem. Oběma nám bylo jasné, že nemyslím dveře.

"Nemáte vůbec zač." Zavřel za námi a já slyšela, jak zamyká.

Stála jsem ve žhavém letním slunci a cítila, jak se mé tělo teplem uvolňuje. Bylo fajn být venku na denním světle. Noc se ale blíží a já pořád nevěděla, co Jean-Claude zaplatil za to, aby odtud Vivian s Gregorym dostal. Při pomyšlení na úmyslné zmrzačení Gregoryho pěkného těla a na to, že s Vivian zacházeli jako s kusem masa, jsem ale byla ráda, že to domluvil. Neřekla bych, že na ceně nesejde, ale skoro. Jean-Claude říkal žádné znásilňování, žádný sexuální styk, žádné zmrzačení, žádné stahování zaživa. Před hodinou mi ten seznam připadal bezpečný a dostatečně úplný.

30

Zahnuli jsme na příjezdovou cestu mého pronajatého domu s dvojicí raněných leopardodlaků, s dvojicí nezraněných leopardodlaků, s dvojicí naprosto mlčenlivých vlkodlaků, spoustou dalších věcí a s vybavením potřebným k tomu, aby Richard mohl u mě v ložnici postavit dvojici trakčních dlah. Podle doktorky Lillian potřeboval být Gregory dvacet čtyři hodin na trakčních dlahách. Nemocnici jsme evakuovali. Jestli přes den velí Fernando, není evakuace preventivní opatření, ale naprostá nezbytnost. Ten krysák nechtěl propustit Rafaela a rozhodně se chce pomstít Richardovi za to, jak ho zmlátil, takže v nebezpečí jsou krysodlaci i vlkodlaci. A myšlenka na to, co by udělal, kdyby znovu dostal do drápů Gregoryho nebo Vivian, byla prostě příliš děsivá. To nejlepší, co můžeme udělat, je zůstat s nimi a nevyskytovat se nikde, kde by nás mohl Fernando hledat.

Napůl jsem věřila, že Thomas s Gideonem krysákovi nedovolí, aby hledal příliš důkladně. Většinou lidem tak brzy neuvěřím, ale Gideon mu říká petit bâtard. Ten malý zmetek. Nemají ho o nic radši než já. Není lehké tomu věřit, ale možná je to pravda.

A kromě toho, na jaké bezpečné místo bychom mohli jít? Do hotelu nemůžeme. Tím bychom ohrozili všechny přítomné. A to samé platí i pro většinu domů. Jedna z hlavních věcí, kterou jsem požadovala při najímání domu, bylo to, aby stál o samotě. Po pravdě mám kolem sebe celkem ráda město, ale můj život se v poslední době proměnil ve střelnici. Takže žádné byty, činžáky ani sousedi. Chtěla jsem něco se spoustou pozemků a žádnými sousedy, které by někdo mohl trefit. A to jsem dostala. I když izolace bylo asi tak to jediné, co se mi z mých požadavků splnilo.

Dům byl pro mě moc velký. Zasloužil by si velkou rodinu, procházky po lese a psa, který by obíhal okolo dětí. Richard ho ještě nikdy neviděl. Bývalo by mi příjemnější, kdyby ho viděl před naším erotickým, ehm, představením. Než se do toho vložil Jean-Claude, byli jsme s Richardem zasnoubení. Plánovali jsme si budoucnost, ke které by se takovýhle dům hodil. Nevím, jestli Richard poránu cítil z kafe krev, ale já ano. Nemám v kartách budoucnost, ke které by patřil plaňkový plot a dvě až tři děti. Myslím, že jemu to osud taky nepřichystal, ale nechci mu bourat vzdušné zámky. Aspoň pokud do nich nepatřím i já. Pokud ano... tak máme problém.

K domu patří středně velký kulatý květinový záhon, na který celý den svítí slunce. Bývaly tu růže, ale předchozí majitelé je vykopali a pokusili se je odvézt s sebou. Vypadal jako odvrácená strana měsíce včetně kráterů, tak zpustle, že jsem sázením těch zatracených kytek strávila celý víkend. Kolem dokola šruchy, protože jejich drobné zářivé kvítky miluju. Za nimi cínie, protože odstíny jejich květů jsou jako barevná ozvěna. Není to nic něžného, spíš pestrobarevné orgie. Cínie přitahují motýly a kolibříky. Za cíniemi jsem zasadila krásenku. Rozložitou, nadýchanou, ale současně propletenou s nádhernými světlými květy, které motýli milují, ale kolibříci z nich až tak nadšení nejsou. Barvy krásenek jsou trochu moc pastelové v porovnání s ostatními odstíny, ale dohromady to docela funguje. Koncem léta budou z krásenek vykukovat hlavičky čížků.

Tím záhonem jako bych sama před sebou připouštěla, že tady nějakou dobu zůstanu. Že se nevrátím do bytu ani do řadového domku. Že mi můj způsob života nedopřeje luxus sousedského soužití.

Richard ho cestou pochválil. "Hezké květiny."

"Nemohla jsem to nechat zpustnout."

Neurčitě zabručel. Jsme od sebe skoro tři měsíce a pořád mě zná dost dobře, aby věděl, kdy má mlčet. Štvalo mě, že jsem nedokázala nechat ten záhon holý a rozrytý. Štvalo mě, že jsem se nechala donutit k tomu, abych ho zkrášlila. Ne, moje ženská stránka mi není zrovna příjemná.

Richard s Jamilem nesli Gregoryho na nosítkách, která nám půjčili v nemocnici. Lillian do leopardodlaka napumpovala tolik anestetik, že nic necítil. Byla jsem jí za to vděčná. Když byl při vědomí, sténal a vykřikoval.

Kupodivu se ukázalo, že Cherry je ošetřovatelka. Jenom se na Gregoryho podívala a najednou z ní byla profesionálka. Zničehonic byla sebejistá a kompetentní. Jako by to ani nebyla ona. Jakmile Gregory snesl její doteky a nevzpíral se její pomoci, dokonale se uklidnila. I když po pravdě řečeno jsem jí začala věřit, že na ni je spoleh, až když to potvrdila Lillian. Byla si jistá, že nám Cherry pomůže připevnit Gregorymu trakční dlahy bez rizika dalších poranění. Vážím si názorů doktorky Lillian, ale Cherry jsem pořád nedůvěřovala. Přestože nesouhlasím s tím, aby ji Richard bil, dokážu připustit, že někdo, kdo vás nechá na holičkách, si nezaslouží důvěru. Slabost není ostuda, ale nestojím o to mít Cherry za zády.

Přestože jí chůze evidentně působila bolest, nenechala se Vivian dovnitř od Zanea odnést. Oběma drobnýma rukama mi svírala rameno. Vlastně měla ruce stejně velké jako já, ale nějak mi připadala křehčí. Nebyla to její výška ani ta znásilnění, ale něco na Vivian samotné. I ve vypůjčeném rudém saku a ošuntělých modrých šatech od Lillian vypadala elegantně, žensky a skoro nadpozemsky krásně. Není snadné vypadat hezky a nadpozemsky, když máte obličej nateklý modřinami, ale jí se to dařilo.

Na dlážděném chodníku k domu zakopla. Zachytila jsem ji, ale podlomila se jí kolena a já ji skoro pustila na kameny.

Zane mi chtěl pomoct, ale tiše zasténala a skryla obličej na mých prsou. Od chvíle, kdy jsme dorazili k autu, nechtěla, aby se jí dotkl kterýkoli muž. Pout ji zbavil Zane, ale za zachránce nejspíš pokládala mě. Nebo jsem prostě byla mezi zachránci jediná žena a žena pro ni teď znamená bezpečí.

Povzdychla jsem si a přikývla. Zane se stáhl. Kdybych měla sportovní boty nebo aspoň lodičky, klidně bych ji dovnitř odnesla, ale já měla deseticentimetrové jehly. V takových botách nedokážu nést někoho skoro stejně těžkého, jako jsem já sama. A kdybych si je sundala, budou šaty moc dlouhé a přerazím se o ně. Začínala jsem tohle oblečení nenávidět.

"Vivian." Neodpovídala. "Vivian?" Dál se sunula k zemi. Rozkročila jsem se, abych byla co nejstabilnější, pokud to je v těchhle botách možné, a čekala, že se jí nohy podlomí docela. Přes rameno bych ji možná unesla i v těchhle botách, ale viděla jsem její modřiny na břiše. Pořádně by ji bolelo, kdybych si ji hodila přes rameno. Podařilo se mi ji rukama nadzvednout, ale měla jsem dost rozumu, abych se ji nepokoušela odnést.

"Zavolej Cherry," požádala jsem.

Zane přikývl a zmizel v domě.

Stála jsem tam, podpírala Vivian a čekala, až dorazí pomoc. Červencové slunce mě přes černý plášť pálilo do zad. Po páteři se mi řinul pot. Žár vyplňovala bzučivá píseň cikád. Na květech seděla skoro armáda motýlů. Nikomu to neříkejte, ale každý den jsem si tu vypila aspoň jedno kafe a sledovala ta pitomá stvoření. Celé to bylo ohromně idylické, ale já teď začínala ztrácet trpělivost. Jak dlouho může trvat, než Zane řekne Cherry, aby pohnula zadkem a přišla sem? Jasně že má práci s Gregoryho děsivými zraněními. Pokud ano, mohlo to chvilku trvat. Ne, že bych tu nemohla Vivian dál podepírat. Jenom jsem se v podpatcích tak vysokých, že ji nemůžu odnést dovnitř, cítila jako idiot. Připadala jsem si dívčí v tom nejhorším slova smyslu.

Zkoušela jsem si čekání ukrátit počítáním, kolik různých druhů motýlů vidím. Tři druhy otakárků, perleťovec, žluťásek, bělopásek, babočka bodláková a ostruháček trnkový. Nádhera, ale kde je sakra Cherry? Tak dost. Velice opatrně jsem se vydala vpřed. Zvrtnul se mi kotník, a abych Vivian nepustila na šutry, musela jsem se složit dozadu. Skončila jsem na zadku v záhoně. Rozsedla jsem šrůchový okraj a vzala s sebou i pár cínií. Nade mnou se tyčily krásenky, některé vysoké skoro dva metry.

Vivian slabě zasténala a s mrkáním otevřela zdravé oko. "Dobrý, dobrý," uklidňovala jsem ji. Seděla jsem tam a držela ji napůl v náručí. Zadek jsem měla v záhoně a nohy natažené skoro přímo před sebe. Dokázala jsem zůstat na nohou tváří v tvář upírům, kožoměncům, jejich lidským služebníkům i paličům, ale vysoké podpatky mě srazily na zadek. Marnivosti, tvé jméno je žena. I když ten, kdo to psal, asi neviděl ani jedno číslo GQ.

Kousek od mého obličeje se třepotal otakárek veliký skoro jako moje dlaň. Byl světle žlutý s výraznými hnědými proužky na křídlech. Vznášel se nad Vivian a pak si mi sedl na ruku. Motýli z vaší kůže často sají pot kvůli soli, která je v něm. Většinou se ale nesmíte pohnout. Jakmile se hnete, uletí. Ale tenhle se choval umíněně. Dlouhá zahnutá trubička jeho sosáku není o nic silnější než špendlík, ale cítila jsem, jak mě lechtá.

Bylo to možná potřetí v životě, co si na mě sedl motýl. Nechtěla jsem ho zahnat. Bylo to super. Zatímco sál, jeho křídla pomaličku pulzovala nahoru a dolů a droboučké nožičky jako by nic nevážily.

Cherry vyšla ze dveří, a jakmile mě uviděla, vytřeštila oči. "Stalo se ti něco?"

Zavrtěla jsem hlavou. Pořád jsem si dávala pozor, abych motýla nepoplašila. "Jenom se nemám o co opřít, abych se zvedla."

Cherry si klekla k nám a motýl klouzavě odletěl. Chviličku ho sledovala. "Nikdy jsem podobného motýla neviděla."

"Zajímala ho sůl na mojí kůži. Motýli se pasou i na psích hovnech a shnilém ovoci," vysvětlila jsem jí.

Cherry se zašklebila. "Dík, žes mi rozbila další idylickou představu." Vzala mi Vivian z rukou a balancovala na jednom koleni. Když se Cherry zvedala, Vivian jí v náruči zasténala. Zvednout něco těžkého, to není jen záležitost síly. Jde i o rovnováhu. Ale s tělem v bezvědomí se nebalancuje nejlíp. "Potřebuješ pomoct vstát?" zeptala se.

Zavrtěla jsem hlavou a klekla si.

Cherry mě vzala za slovo a vykročila k domu. Je rozumnější, než jsem si myslela. Kdybych strávila noc v Padmově něžné péči, asi bych taky nedělala nejlepší první dojem.

Pokoušela jsem se trochu načechrat zlámané kytky a motýl se přitřepotal zpět. Když se vznášel kousíček od mojí tváře, ucítila jsem první brnivé doteky energie. Kdyby byla noc, řekla bych "upíří", ale bylo jasné denní světlo.

Vstala jsem a z kapsy kabátu vytáhla browning. Zářivý žluto-hnědý motýl mi bušil do tváří křídly jemňoučkými jak papír. To, co bylo ještě před chvílí zábavné, bylo najednou zlověstné. Poprvé v životě jsem ze sebe motýla smetla, jako by to bylo něco odporného. A možná bylo.

Nechci tvrdit, že ten motýl byl upír. Nedokážou přece měnit podobu. Aspoň pokud vím. A navíc nemohou být ani na plném denním světle. Ale tohle je rada. Vím doopravdy, čeho je schopná?

Motýl se třepotal pryč ode mě směrem k lesu za příjezdovou cestou. Poletoval tam a zase zpátky, jako by na mě čekal. Zavrtěla jsem hlavou. Připadala jsem si jako idiot, že stojím s pistolí proti pouhému motýlovi. Ale něco tu bylo. Stála jsem v letním parnu a cítila, jak mi slunce praží na temeno hlavy. Měla bych být v bezpečí. Aspoň před upíry. To není fér, že mění pravidla.

Chystala jsem se vyrazit k domu a zavolat posily, když jsem zahlédla postavu. Byla vysoká a zahalená v silném plášti s kapucí. I přes plášť mi bylo jasné, že je to on. Takhle vysoký a tak široká ramena, věděla jsem, že to je Warrick. Až na to, že ten to být nemohl. Nemá ani zdaleka dost velkou moc, aby se za denního světla mohl pohybovat venku.

Zírala jsem na vysokou postavu v třepotajícím se bílém plášti. Stála nehybně, jako by byla vytesaná z mramoru. Dokonce i pan Oliver, nejstarší upír, kterého jsem kdy viděla, se vyhýbal přímému slunci. Ale Warrick tu stál jako nějaký duch, co se naučil fígl, jak vycházet ve dne. Ovšem Warrick nikam nešel. Stál ve vlnícím se stínu stromů. Nepokusil se vyjít na přímé slunce na mýtině. Třeba nemohl. Možná ho tenké proužky stínu chránily, aby se nerozhořel plamenem. Možná.

Vydala jsem se k němu. Nastražila jsem smysly, ale cítila jsem jen jeho moc. Mohla to být past, přepadení ze zálohy, ale tak mi to nepřipadalo. Kdyby mě chtěli chytit, nebylo by to takhle okaté. Ale pro jistotu jsem se zastavila hodný kus od lesa. Kdybych zahlédla pohyb, zakřičím o pomoc a poběžím k domu. Taky bych mohla párkrát vystřelit.

Warrick stál s hlavou hodně předkloněnou a kapuce mu zakrývala tvář. Stál naprosto nehybně, jako by ani nevěděl, že tu jsem. Jediné, co se pohybovalo, byly záhyby vytvářené větrem na bílé látce. Byl jako socha přehozená bílým hadrem.

Čím déle se nepohnul, tím děsivější to bylo. Musela jsem ticho prolomit. "Co chceš, Warricku?"

Zachvěl se a pomalu zdvihl hlavu. Po jeho silné tváři se rozlézala hniloba. Kůži měl černozelenou, jako by staletí smrti zadržovala jen tenoučká vrstva tkáně. Dokonce i oči měl potažené matnou blankou, jakou má ryba moc dlouho mrtvá na to, aby se ještě dala jíst.

Hleděla jsem s otevřenou pusou. Po tom, jak jsem viděla, co mu Yvette udělala, by vám mohlo připadat, že už by mě to nemuselo šokovat, ale bylo to tak. Na určitý pohled si nezvyknete nikdy.

"To tě trestá Yvette?" zeptala jsem se.

"Ne, to ne. Má bledá paní spí v rakvi. O mé návštěvě nic neví." Hlas byl to jediné, co na něm zůstalo "normální". Měl ho pořád jasný a pevný. Nešel dohromady s tím, co se dělo s jeho tělem.

"Co se ti stalo, Warricku?"

"Slunce vyšlo, a já jsem nezemřel. Myslel jsem, že to je boží znamení. Že mi dává svolení skoncovat s touhle hnusnou existencí. Že mi dává možnost naposledy se projít na světle. Vyšel jsem do vycházejícího slunce, a neshořel jsem. Stalo se mi ale tohle." Vytáhl ruce zpod pláště a ukázal mi šedivou kůži. Nehty měl černé a také konečky prstů mi připadaly scvrklé.

"Zahojí se to?" zajímala jsem se.

I přes strašidelný vzhled se usmál a byl to úsměv plný naděje. Z jeho hnijící tváře zářilo světlo, které nemělo nic společného s upířími schopnostmi. "Bůh mě už brzy povolá do svojí náruče. Jsem koneckonců mrtvý muž."

O tom jsem se s ním nemohla přít. "Proč jsi sem přišel, Warricku?"

K prvnímu motýlovi se přidal druhý a pak i třetí. Kroužili okolo jeho hlavy jako kolotoč. Warrick se na ně usmál. "Přišel jsem tě varovat. Padma se Jean-Claudea a vašeho triumvirátu bojí. Pokud to bude možné, pokusí se vás zabít."

"To není nic nového," poznamenala jsem.

"Náš pán, Morte D'Amour, Yvette přikázal, že vás má všechny pobít."

Tohle už byla novinka. "Proč?" chtěla jsem vědět.

"Nemyslím, že by byl kdokoli z rady přesvědčený, že by Jean-Claude v téhle zemi chtěl zřídit konkurenční radu. Ale všichni ho chápou jako součást nového legálního upírství. Vidí ho jako součást něčeho, co by náš starý způsob existence mohlo naprosto smést. Staří, kteří mají dost síly, aby byli v bezpečí, nestojí o změny. Dojde-li k hlasování, dva budou určitě proti vám."

"Kdo ještě bude volit?" zjišťovala jsem.

"Asher je zástupce své paní, Belle Morte, Nádherné smrti. Jean-Claudea nenávidí ryzí a horoucí nenávistí podobnou slunečnímu paprsku soustředěnému lupou. Řekl bych, že s jeho pomocí nemůžete počítat."

"Takže sem všichni přijeli kvůli naší smrti," opáčila jsem.

"Kdyby vás chtěli jenom zabít, Anito, už by to udělali."

"To mi tedy není jasné," divila jsem se.

"Padmův strach je příliš silný, ale domnívám se, že náš pán by se spokojil s tím, kdyby se Jean-Claude vzdal mocenského postavení tady a řádně se připojil k radě."

"A první vyzývatel ho sejme," odsekla jsem. "Ne, díky."

"To Jean-Claude opakuje pořád," ušklíbl se Warrick. "Já si začínám myslet, že podceňuje jak sebe, tak i tebe."

"Je opatrný, a já taky."

Kolem jeho hlavy se slétlo celé hejno motýlů. Třepotali se tam jako pestrobarevný oblak. Jeden mu přistál na dlani a jemně pohyboval zářivými křídly, jako by se pásl na jeho hnijícím těle.

Tělem mi zazněla jeho moc. Nebyla to energie na úrovni rady, ale upířího vládce rozhodně. Warrick je vznešený upír, a to včera v noci nebyl. "Čerpáš moc z někoho jiného?"

"Z boha," odpověděl.

No ovšem.

"Čím déle nejsme se svým pánem, tím je Yvette slabší a já silnější. Do mého těla zase vstoupil svatý žár jeho věčného světla. Bál jsem se smrti, Anito. Víc než Yvette jsem se bál pekelného trestu. Teď ale kráčím světlu vstříc. Už zase žhnu silou boží."

Já osobně si nemyslím, že by bůh měl někde soukromou mučírnu. Peklo se od boha oddělilo. Odštěpilo se od jeho moci, jeho energie. Od něj. Kráčíme jeho mocí každičký den svého života, až je jako bílý šum. Jako něco, co nejsme schopní nebo ochotní poslouchat. Ale nějak mi připadalo, že poučovat Warricka o tom, že věčné zatracení, kterého se bál tolik, že se od Yvette nechal celá staletí mučit, podle mě rozhodně neexistuje, mi připadalo bezpředmětné. Ne, dokonce kruté.

"Mám z tebe radost, Warricku."

"Můžu tě požádat o jednu milost, Anito?"

"Milost, to jako laskavost?" ujišťovala jsem se. Nechtěla jsem s něčím souhlasit omylem.

"Ano," přisvědčil.

"Jen si řekni."

"Máš na sobě křížek?"

Přikývla jsem.

"Ukaž mi ho, prosím."

Nepřipadlo mi to jako dobrý nápad, ale... tahala jsem za stříbrný řetízek, dokud se kříž netřpytil na světle. Nerozsvítil se. Jenom tam tak visel.

Warrick se usmál. "Svatý kříž mě nezavrhuje."

Neměla jsem to srdce mu vysvětlovat, že křížek se u všech upírů nerozsvítí. Jako by čekal na ty, kteří mi chtějí ublížit. Zažila jsem ale výjimky v obojím smyslu. Stejně jako Warrick nepochybuji o boží moudrosti. Mám dojem, že dobře ví, co dělá. A pokud neví, tak o tom nechci nic vědět.

Warrick popošel k okraji lesa. Stál tam v bílém plášti s černým lemováním a váhal. Sledovala jsem zápas v jeho tváři. Toužil vyjít do přímého slunečního světla, ale měl z toho strach. Ani jsem se mu nedivila.

Natáhl ruku do chvějivého okraje ostré zlaté záře, ale pak ucukl. "Má odvaha a víra jsou pořád tak slabé. Stále ještě nejsem hoden. Měl bych vyjít do světla, uchopit svatý kříž a beze strachu se ho držet." Zčernalýma rukama si zakryl tvář. Na každém kousíčku jeho holé kůže zářili motýli a mávali křídly. Kromě bílého pláště a mihotavého hmyzu z něj nebylo nic vidět. Na okamžik byla iluze tak dokonalá, až jsem měla pocit, že uvnitř pláště není nic než motýli.

Warrick pomaličku roztáhl ruce. Pohyboval se opatrně, jako by nechtěl motýly vyplašit. Usmál se. "Celá staletí jsem slýchal mistry vyprávět o tom, jak volají své zvíře, ale nikdy dřív jsem tomu nerozuměl. Je to úžasné spojení."

Vypadalo to, že je se svým "zvířetem" spokojený. Já bych byla trošku zklamaná. Motýl vás příliš neochrání proti zvířatům, jaká dokáže přivolat většina upírů. Ale když se to Warrickovi líbí, proč bych měla něco namítat.

"Yvette mě donutila přísahat při bohu, že neprozradím některá její tajemství. Své slovo ani přísahu jsem nikdy neporušil."

"Chceš tím říct, že jsou věci, které bych měla vědět, a které jsi mi neřekl?" zeptala jsem se.

"Pověděl jsem ti všechno, co můžu, Anito. Yvette vždycky byla chytrá. Celé roky mnou manipulovala a přiměla mě zradit všechno, co mi bylo drahé. Než jsme sem dorazili, spoutala mě přísahou. Tehdy jsem tomu nerozuměl, ale teď to chápu. Bylo jí jasné, že tě budu obdivovat jako čestného člověka. Jako někoho, kdo chrání slabší a neopouští přátele. Řeči rady o cti a odpovědnosti proti tomu vypadají jako chabé náhražky."

Slova díků mi nepřipadala dostatečná, ale nic víc jsem mu dát nemohla. "Díky, Warricku."

"Ještě když jsem byl naživu, existoval ohromný rozdíl mezi šlechtici, kteří doopravdy byli vůdci svých lidí a starali se o jejich potřeby, a těmi, co od nich jen brali."

"To se moc nezměnilo," podotkla jsem.

"To mě mrzí," prohlásil. Pohlédl vzhůru. Snad ke slunci a možná na něco, co jsem já neviděla. "Jak se slunce blíží k zenitu, cítím se slabší."

"Nepotřebuješ si během dne odpočinout?" zeptala jsem se. Jakmile jsem to vypustila z pusy, už jsem si nebyla jistá, jestli bych mu to měla nabízet. Vážně mu věřím natolik, abych ho pustila do sklepa k Jean-Claudeovi a ostatním bez toho, že bych ho musela neustále hlídat? To rozhodně ne.

"Jestli tohle má být můj poslední den, nepromarním ho v úkrytu. Projdu se nádhernými lesy a zahrabu se do navátého listí. Už jsem se pod listím schovával. Někdy zakrývá veliké prohlubně."

Přikývla jsem. "Já vím. Nějak jsem myslela, že jsi kluk z města."

"Mnoho let jsem prožil ve velkém městě, ale mládí jsem prožil mezi stromy hustšími a bujnějšími, než jsou tyhle. Pozemky mého otce byly daleko od města. To se ale změnilo. Kde jsem jako kluk lovil a rybařil, teď žádné stromy nejsou. Všechno zmizelo. Yvette mi jednou dovolila zajet si domů. S jejím doprovodem. Lituju, že jsem tam jel. Zkalilo to mé vzpomínky a ty mi teď připadají jako pouhé sny."

"Dobro je stejně skutečné jako zlo," poznamenala jsem. "Nenech si je od Yvette vzít."

Usmál se, ale pak se zachvěl. Motýli zavířili vzduchem jako podzimní listí a vzlétli vysoko do vzduchu. "Už musím jít." Zmizel mezi stromy následován řadou dychtivých motýlů. Bílý plášť jsem ztratila z dohledu, když scházel po opačném svahu kopce. Motýli ho ale sledovali jako droboučcí mrchožrouti stopující umírajícího.

31

Přešla jsem zahradu a příjezdovou cestu. Už jsem byla na postranní cestičce, když mě zvuk auta na štěrkové cestě přinutil ohlédnout se. Byla to Ronnie. Sakra. Zapomněla jsem jí zavolat a zrušit naše ranní běhání. Veronica (Ronnie) Simsová je soukromý detektiv a moje nejlepší kamarádka. Aspoň jednou týdně spolu chodíme cvičit. Obvykle v sobotu ráno. Někdy jdeme do posilovny, jindy běháme. Je sobota ráno a já to zapomněla zrušit.

Pistoli jsem držela u nohy, schovanou pod kabátem. Ne že by jí na tom záleželo. Je to spíš automatická reakce. Když máte takové štěstí, že dostanete zbrojní průkaz, neukazujete zbraň na veřejnosti. Záměrně a bez důvodu ukazovat zbraň na veřejnosti zakládá podstatu přestupku "mávání zbraní" a o průkaz můžete zase přijít. Je to, jako když mladý upír ukazuje tesáky. Známka amatérismu.

Cítila jsem se provinile, že sem Ronnie jela takovou dálku pro nic za nic. Ale pak jsem si všimla, že není sama. Byl s ní Louie Fane. Dr. Louie Fane, profesor biologie na washingtonské univerzitě. Oba se hrnuli z auta, smáli se a hned, jak jim v tom auto nebránilo, se chytili za ruce. Oba byli oblečení na běhání. Louie měl tričko vytažené z kalhot a vzhledem k jeho sto sedmdesáti centimetrům tak dlouhé, že mu skoro zakrývalo kraťasy. Černé vlasy měl úhledně krátce zastřižené. S obrovským trikem to dohromady moc nešlo.

Ronnie byla oblečená do levandulových legín, které zvýrazňovaly její dokonalé nohy. Kraťoučké tričko stejné barvy odhalovalo její ploché břicho. Na cvičení se mnou se nikdy tak pěkně neobléká. Po ramena dlouhé blond vlasy měla čerstvě umyté, vyfoukané a lesklé. Chyběl jí jenom make-up, ale ten ona nepotřebuje. Tvář jí jenom zářila. V šedých očích měla modravý lesk, který se tam objeví, když si vezme šaty správné barvy. Ona si je vybrala a Louie měl oči jenom pro ni.

Stála jsem tam a pozorovala je, jak kráčejí po cestičce, když si mě najednou všimli. Zatvářili se skoro vyděšeně, jako bych se tam zničehonic vynořila. Ronnie se zatvářila trochu rozpačitě, ale Louie vypadal prostě spokojeně. Náhodou vím, že spolu spí, ale jinak by mi stačil jediný pohled. Stáli tam, dívali se na mě a jeho prsty si pohrávaly s jejími. Nebyla jsem si jistá, jestli je to láska, ale rozhodně v tom byla spousta vášně.

Ronnie si mě změřila od hlavy k patě. "Nejsi na to běhání trošku moc nastrojená?"

Zamračila jsem se. "Promiň, zapomněla jsem ti zavolat. Právě jsem se vrátila."

"Co se stalo?" zajímal se Louie. Pořád držel Ronnie za ruku, ale všechno ostatní se změnilo. Najednou byl ve střehu, jako by vyrostl, a jeho černé oči mi pátraly ve tváři. Okamžitě si všiml obvazu a dalších známek vyčerpání. "Jsi cítit krví," chřípí se mu zachvělo, "a něčím horším."

Uvažovala jsem, jestli z mých bot cítí Warrickovo hnijící maso, ale nezeptala jsem se ho na to. Vlastně jsem to ani nechtěla vědět. Je jedním z Rafaelových pobočníků, takže mě překvapilo, že netuší, co se děje. "Vy jste byli mimo město?"

Oba přikývli a i Ronnii zmizel úsměv z tváře. "Byli jsme na chatě." Ta byla součástí majetkového vyrovnání po hodně nepodařeném dvouletém manželství. Ale dům je to úžasný.

"Jo, tam je to fajn."

"Co se děje?" zeptal se Louie znovu.

"Pojďte dovnitř. Nenapadá mě dost krátká verze, abych to zvládla bez kafe."

Následovali mě do domu. Pořád se dotýkali, ale část záře jako by vyprchala. Mám dojem, že na lidi takhle působím. Není snadné spokojeně zářit uprostřed zóny smrti.

Gregory ležel na mém gauči pořád ještě zdrogovaný do blaženého bezvědomí. Louie ztuhl na místě. Ale třeba to nebylo jenom tím leopardodlakem. Pod bílým gaučem a křeslem je veliký peršan. Není to můj koberec. Na bílém nábytku jsou polštáře v barvě perského koberce. V paprscích ranního slunce vypadaly jako drahokamy.

"Stephen," řekla Ronnie. Dokonce udělala krok, jako by ho chtěla pohladit, ale Louie ji strhl zpátky.

"To není Stephen."

"Jak to poznáš?" zeptala jsem se.

"Jsou jinak cítit."

Ronnie zůstala zírat s otevřenou pusou. "Tohle je Gregory?"

Louie přikývl.

"Věděla jsem, že jsou identická dvojčata, ale..."

"Jo," přikývla jsem. "Musím si svléknout šaty, ale musím vám říct jednu věc. Gregory teď patří ke mně. Je to fajn chlap. Tak s ním zacházejte hezky."

Louie se ke mně otočil a zřítelnice v jeho černých očích úplně zmizely. Měl je teď jako černé knoflíky. Krysí oči. "Ale mučil přece vlastního bratra."

"Já u toho byla, Louie. Viděla jsem to."

"Tak jak ho můžeš chránit?"

Potřásla jsem hlavou. "Byla to hodně dlouhá noc, Louie. Řekněme, že bez Gabriela, který je nutil ke zlu, se leopardodlaci vydali jinou cestou. Gregory odmítl mučit jednoho z vlků, a proto mu přelámali nohy."

Výraz v Louieho tváři naznačoval, že tomu nevěří. Zavrtěla jsem hlavou a gestem je vyháněla z pokoje. "Běžte do kuchyně a uvařte kafe. Nechte mě sundat si tyhle zatracený šaty a všechno vám řeknu."

Ronnie ho táhla ke kuchyni, ale nespouštěla ze mě oči plné otazníků. Ústy jsem naznačila "potom" a ona zmizela v kuchyni. Věřila jsem, že Louieho dokáže zaměstnat, aspoň dokud se nepřevléknu. Vlastně jsem si ani nemyslela, že by Gregorymu ublížil, ale leopardodlaci naštvali pořádnou spoustu lidí. Lepší se pojistit než potom litovat.

Richard stál na schůdcích a vrtal díry do stropu nad mojí postelí. To byl můj vklad. V přízemí je jenom moje ložnice. Vzdala jsem se jí, aby Gregoryho nemuseli tahat do schodů. Droboučké vločky ze stropu pokrývaly Richardovo nahé tělo jako jemný bílý prášek. Jenom v džínách vypadal docela jako údržbář. Na posteli stáli Cherry a Zane, drželi kusy trakčního zařízení a pomáhali mu s měřením.

Vrták se zastavil a já se zeptala: "Kde je Vivian?"

"Gwen ji vzala za Sylvií," odpověděl Richard. Pohlédl na mě s neutrálním výrazem v očích a v hlase měl opatrnost. Od toho okamžiku v manéži jsme si toho moc neřekli.

"Je fajn mít v domě terapeutku," poznamenala jsem.

Cherry i Zane mě sledovali upřenými pohledy. Připomínali mi zlaté retrívry při soutěži poslušnosti. Uši nastražené a dychtivě očekávající každičké slovo nebo gesto. Asi se mi nelíbí, když mě takhle pozorují lidi. Znervózňuje mě to.

"Přišla jsem si jenom pro něco na sebe. Chtěla bych se zbavit těch šatů." Přešla jsem kolem nich k šuplíkovému prádelníku. I tady se Jean-Claude měl k dílu. Bylo jasné, že to není můj vkus. Na druhé straně bylo arkýřové okno vyplněné sedačkou. Ta byla přecpaná mojí sbírkou plyšových tučňáků. Na posteli seděl nový se širokou stužkou kolem krku a přáním na chlupatém bříšku.

Vrták se znovu odmlčel a Richard mě pobídl: "Jen do toho. Přečti si přání. Tak by to chtěl."

Podívala jsem se na něj. V očích měl pořád vztek a bolest, ale pod tím bylo ještě něco dalšího. Něco, pro co jsem neměla slova, nebo je možná ani nechtěla hledat. Vzala jsem tučňáka z postele, oprášila ho, otočila se zády a otevřela přání. Vrtačka se nerozběhla. Cítila jsem, jak mě při čtení sleduje.

Stálo tam: "Někdo, s kým bys mohla spát, když tu nejsem." A jako podpis elegantní J.

Vrátila jsem přání zpátky do obálky a s tučňákem přitisknutým k břichu jsem se otočila k Richardovi. Měl úzkostlivý výraz tak neutrální, jak jen dokázal. Díval se na mě a zápasil, aby v jeho tváři nebylo nic znát. Nakonec podlehl. Oči mu zaplavily nezpracované emoce, žádost, slova a nevyřčené věci.

Zane s Cherry slezli z postele a couvli ke dveřím. Nevyšli z ložnice, ale snažili se nestát mezi námi dvěma. Nemyslela jsem, že by došlo ke střetu, ale nedivila jsem se, že šli z cesty.

"Jestli chceš, můžeš si to přečíst. Ale nejsem si jistá, jestli to k něčemu bude."

Vydal ze sebe tichý nesouvislý zvuk, ale smích to nebyl. "Chceš ukazovat milostné dopisy svému bývalému?"

"Nechci se tě dotknout, Richarde. Doopravdy ne. Jestli ti pomůže, když se na ten lístek podíváš, klidně můžeš. Tenkrát poprvé jsem udělala něco, o čem bys nevěděl, jinak nikdy. A teď s tím začínat nechci."

Sledovala jsem, jak zatnul žvýkací svaly, až mu naběhly svaly na krku a ramenou. Zavrtěl hlavou. "Nechci to vidět."

"Fajn." S tučňákem a přáním v jedné ruce jsem se otočila a otevřela šuplík prádelníku. Popadla jsem to, co bylo nahoře. Ani jsem se na to nepodívala. Hlavně jsem chtěla z najednou ztichlé místnosti vypadnout. Pryč od Richardova tíživého pohledu.

"Slyšel jsem, že s tebou někdo přišel," řekl tiše. "Kdo je to?"

Otočila jsem se se šaty i tučňákem zmuchlanými dohromady. "Louie a Ronnie."

Richard se zamračil. "Louieho poslal Rafael?"

Zavrtěla jsem hlavou. "Byli spolu ve svém hnízdečku lásky. Louie vůbec neví, co se děje. Připadá mi na Gregoryho hrozně naštvaný. Je to něco osobního, nebo kvůli Stephenovi?"

"Kvůli Stephenovi," přitakal Richard. "Louie je přátelům nesmírně oddaný." Vyslovil to, jako by snad naznačoval, že ne všichni v domě jsou takhle oddaní. Nebo jsem to možná jenom slyšela v jeho docela nevinné větě. Možná. Vina má spousty neuvěřitelných stránek. Ale při pohledu do Richardových upřímných hnědých očí jsem měla dojem, že jsem neslyšela nic, co by nechtěl říct.

Kdybych tušila, co na to odpovědět, poslala bych leopardodlaky z ložnice a promluvili bychom si. Ale bůh chraň, jestli jsem to věděla. Může to počkat, než si to promyslím. Vlastně asi bude lepší, když to počká. Už jsem nečekala, že bych mohla k Richardovi něco cítit, nebo on ke mně. Spím s jiným mužem a miluji ho. To všechno komplikuje. Při té představě jsem se usmála a zavrtěla hlavou.

"Co je tu k smíchu?" zeptal se. V očích měl strašnou bolest a zmatek.

"K smíchu?" zopakovala jsem. "Nic, Richarde, vůbec nic." Utíkala jsem se převléct do koupelny v přízemí. Je to největší koupelna v domě a má v podlaze zapuštěnou mramorovou vanu. Není tak velká, jako má Jean-Claude v Cirkuse, ale skoro. Spodní a horní okraj vany lemovaly bílé svíčky. Zbrusu nové a nedotčené tu čekaly, až se setmí. Vybral mátovou vůni. Miluje vonné svíčky, co voní po něčem, co je k jídlu. Zase ta jeho posedlost jídlem.

Dole na stříbrném svícnu byla přilepená další kartička. Na vnější straně obálky nebylo nic napsáno, ale říkejte tomu předtucha. Otevřela jsem ji.

Stálo tam: "Kdybychom byli sami, ma petite, přál bych si, abys je za soumraku rozsvítila. A já bych se k tobě připojil. Je ręve de toi." To francouzsky znamená: "Sním o tobě." Tentokrát žádný podpis. Je tak sebejistý. Podle něj jsem jediná žena za skoro čtyři sta let, která ho odmítla. A i já jsem nakonec podlehla. S takovým skóre je těžké si sebou nebýt jistý. Upřímně řečeno bych nejradši napustila vanu, zapálila svíčky a čekala, až se v noci probudí. Připadalo mi to jako ohromně příjemný nápad. Ale máme dům plný hostů, a jestli se Richard zdrží přes noc, musíme se chovat slušně. Kdyby mě Richard opustil kvůli jiné ženě, nenesla bych to tak špatně jako on, ale nedokázala bych být v domě a poslouchat, jak se s ní miluje. Ani já nemám tak silné nervy. Richarda takové situaci nevystavím. Rozhodně ne záměrně.

Musela jsem se do ložnice vrátit ještě jednou. Napoprvé jsem zapomněla na normální podprsenku. Podprsenka bez ramínek není určená k takhle dlouhému nošení. A taky jsem si místo kraťasů, které jsem poprvé ve spěchu popadla, vzala džíny.

Intenzivně jsem si uvědomovala, jak mě Richard pozoruje. Zane s Cherry nás oba sledovali jako nervózní psi, kteří čekají, že je někdo nakopne. Napětí bylo tak hutné, že by se po něm dalo chodit, a leopardodlaci to vnímali. V tom napětí bylo něco víc než fyzická pozornost. Jako by ze všech sil přemýšlel. Já to cítila jako rostoucí tlak, na jehož konci bude kázání nebo hádka.

Nakonec jsem si oblékla nové džíny v té nádherné tmavěmodré barvě, co nikdy nevydrží, sytě modré triko bez rukávů, bílé sportovní ponožky a bílé niky. Většinu starého oblečení jsem strčila do koše se špinavým prádlem a šaty složila nahoru. Ty samozřejmě musím poslat do čistírny. Za džíny jsem si vpředu zastrčila firestar. Mám na něj pouzdro na vnitřní stranu kalhot, ale to zůstalo v ložnici. Nepotřebuju ho tolik, abych se tam pro ně zrovna teď vracela. Pokaždé, když jsme se s Richardem potkali, měla jsem pocit, jako bych pokoušela osud. Nakonec bude trvat na tom, abychom si promluvili, a já na to nejsem připravená. A zvlášť na tenhle hovor možná nebudu připravená nikdy.

Vypůjčený plášť jsem si složila přes ruku. Browning v jedné kapse ho táhl k zemi. Samopal jsem si nechala přehozený přes rameno jako kabelku. Až bude v ložnici volno, odložím ho do skříně. Když máte takovou spoustu zbraní, jde o to nenechat je nikde povalovat. Lykantropové se umějí úžasně rvát, ale nerozeznají jeden konec pistole od druhého. Na odložené zbrani je něco, co lidi pokouší, a na tak parádní, jako je samopal, zvlášť. Je to skoro jako fyzické nutkání zvednout ji, namířit a prásk! Buďto zbraň zajistíte, vybijete, nebo zamknete, nebo ji držte u sebe, kde ji můžete mít pod kontrolou. Taková jsou pravidla. Porušení pravidel vede k tomu, že osmiletý kluk ustřelí hlavu sestřičce v kočárku.

Vešla jsem do obýváku. Gregory z gauče zmizel. Domnívala jsem se, že ho přenesli do ložnice, ale šla jsem se přesvědčit. Bylo by pěkně pitomé nechat si Gregoryho ukrást z obýváku a ani si toho nevšimnout.

Cherry s Richardem ho za Zaneovy pomoci strkali na postel. Gregory byl natolik vzhůru, že naříkal. Richard mě přistihl, jak nakukuji do dveří.

"Jenom jsem se chtěla ujistit, že je Gregory v pohodě," řekla jsem.

"Ne, chtěla ses přesvědčit, že ho ti lumpové nedostali," opravil mě.

Sklopila jsem oči a pak zase zvedla hlavu. "Jo," přikývla jsem.

Řekli bychom si toho víc, ale když Gregoryho nohu připojili na trakci, probudil se. Začal křičet. Lykantropové odbourávají léky neuvěřitelně rychle. Cherry si připravila injekci plnou čiré tekutiny. Vytratila jsem se. Nesnáším jehly. Ale mám-li říct pravdu, nechtěla jsem, aby mi Richard dělal kázání kvůli zbraním. To, že je lykantrop, není náš jediný problém. Richard si myslí, že zabíjím až příliš snadno. Má možná pravdu, ale můj připravený prst na spoušti mu nejednou zachránil zadek. A on mě svou opatrností nejednou vystavil riziku.

Vracela jsem se ven a vrtěla hlavou. Proč se na to vlastně nevykašleme? Rozcházíme se v tolika důležitých oblastech. Nemůže to fungovat. Tolik jsme po sobě toužili a možná se i milovali. Ale nestačilo to. Pokud nenajdeme způsob, jak se dohodnout i na ostatním, jednou to skončí tím, že se navzájem rozsekáme na kusy. Je lepší rozejít se co nejčistěji. Můj mozek s touhle logikou souhlasil. Ostatní části těla si nebyly tak jisté.

Šla jsem za vůní kávy do kuchyně. Byla to nádherná kuchyně, i kdybych někdy přijímala návštěvy nebo vařila. Celá se skříňkami z tmavého dřeva a velikým pultem uprostřed včetně háků na hrnky a pánve. Nemám dost kuchyňského náčiní ani na to, abych zaplnila jedinou skříňku, nemluvě o zbytku té naleštěné nádhery. Ze všech pokojů v novém domě jsem v tomhle nejsilněji cítila, že sem nepatřím. Všechno tu bylo strašně moc takové, jak bych si to nevybrala.

Ronnie s Louiem seděli u malého kuchyňského stolku pro dva. Ten byl umístěný na vyvýšené prosklené verandě. Byla určená pro normálně veliký jídelní stůl. Můj snídaňový koutek vypadal jako dočasná náhražka. Až na kytky. Květiny zabíraly většinu plochy stolu. Navrch k tomu všemu.

Nemusela jsem je počítat, aby mi bylo jasné, že je tu tucet bílých růží a jediná rudá. Jean-Claude mi roky posílal bílé růže, ale od chvíle, kdy jsme se poprvé milovali, tam byla i třináctá. Šarlatově rudá jako flíček vášně ztracený v bílém moři čistoty. Žádné věnování tu nebylo, protože ani nebylo potřeba.

Kousek od Ronnie a Louieho se o zeď opíral Jamil a srkal kafe. Jakmile jsem vešla dovnitř, zmlkl, a to znamenalo, že nejspíš mluvil o mně. Možná že ne, ale mlčení houstlo a Ronnie měla plné ruce práce s tím, aby se dívala jinam. A Louie si mě měřil až příliš přísně. No jo, Jamil něco vykecal.

Nechtěla jsem se o to starat, dokud do sebe nedostanu trochu kofeinu. Nalila jsem si kávu do hrnku s nápisem: "Varování ministra zdravotnictví: rušit mě, než si dám první hrnek kafe, může být nebezpečné pro vaše zdraví." Mívala jsem ho v kanceláři, dokud šéf neusoudil, že klientům vyhrožuju. Nový hrnek jsem si zatím nevybrala. Musím přijít na něco dostatečně provokativního.

Na polici vedle kávovaru stál zářící nový stroj na espresso s dalším věnováním. Usrkla jsem kafe a otevřela ho.

"Něco pro zahřátí. A aby to tuhle prázdnou cuisine trošku zaplnilo." Cuisine je francouzsky kuchyně. Tohle dělal často, jako by si i po více než sto letech v téhle zemi občas nedokázal vzpomenout na správný anglický výraz. Mluvil bezchybně, ale hodně lidí cizím jazykem líp mluví, než píše. Možná to ovšem byla jeho nesmělá snaha naučit mě francouzsky. A funguje to. Napíše mi vzkaz a já ho sháním, abych se zeptala, co to znamená. Nechat si šeptat do ouška sladké hlouposti francouzsky je fajn, ale za chvíli začnete dumat, co přesně šeptá, a tak se zeptáte. Probíhaly i další lekce, ale ne takové, abych o nich mohla mluvit na veřejnosti.

"Pěkné květiny," řekla Ronnie. Hlas měla neutrální, ale pokud jde o Jean-Claudea, vyjádřila se naprosto jasně. Je přesvědčená, že je to dotěrný zmetek. V tom má pravdu. Ale ona si myslí, že je i zlý. A v tom s ní nesouhlasím.

Sedla jsem si na opačnou stranu osmiúhelníku zády ke stěně s hlavou pod úrovní oken. "Dneska nestojím o žádné kázání, Ronnie. Jasný?"

Pokrčila rameny a napila se kafe. "Už jsi velká holka, Anito."

"Správně, to jsem." Znělo to nevrle i mně samotné. Samopal jsem spolu s kabátem odložila vedle sebe na podlahu. Foukala jsem do husté černé kávy. Někdy si tam dávám smetanu a cukr, ale první ranní hrnek mi stačí černý.

"Jamil nás trochu zasvěcoval," prohlásil Louie. "Vy jste s Richardem vážně vyvolávali moc uprostřed Cirkusu?"

Než jsem odpověděla, musela jsem se napít. "Zřejmě."

"Mezi krysodlaky není ekvivalent k vlčí lupě. Je ale běžné takhle přivolávat sílu?"

Ronnie těkala pohledem z něho na mě a zase zpátky. Oči měla trošičku vytřeštěné. Pohybovala se se mnou mezi nestvůrami dost dlouho předtím, než potkala Louieho, ale pořád to pro ni byl nový a neznámý svět. Někdy jsem si myslela, že by bylo lepší, kdybych ji od nich držela dál, ale jak sama říká, jsme už obě veliké holky. Občas dokonce nosí zbraň. Dokáže se rozhodovat sama za sebe.

Jamil mu odpověděl: "Jsem vlkodlak už přes deset let a tohle je má třetí smečka. Nikdy jsem neslyšel o lupě, která by dokázala ulfricovi pomoct přivolat moc kdekoli mimo lupanar, naše místo síly. Většina jich nedokáže ani to. Raina byla první, se kterou jsem se setkal. Uvnitř lupanaru dokázala sílu přivolat. I mimo úplněk byla schopná slabými vlnami síly zvýšit svou moc, ale bylo to něco docela jiného, než co jsem zažil dneska."

"Jamil tvrdí, žes Richardovi pomohla získat dostatek energie, aby ho mohl uzdravit," divil se Louie.

Pokrčila jsem rameny. Opatrně, abych si nevylila kafe. "Pomohla jsem Richardovi zvládnout jeho bestii. Něco jsem přivolala. Já nevím... něco."

"Richarda chytil běs a tys ho pomáhala vrátit zpátky?" vyptával se Louie.

Obrátila jsem se k němu. "Tys viděl, když se přestal ovládat?"

Přikývl. "Jednou."

Při té vzpomínce jsem se otřásla. "Jednou je až dost."

"Ale tys mu pomohla to zvládnout."

"To ano," přisvědčil Jamil. Znělo to spokojeně.

Louie se na něj podíval a potřásl hlavou.

"Co se to tady děje?" zeptala jsem se.

"Říkal jsem Richardovi, že mu nebude líp, dokud se od tebe úplně neosvobodí. Myslel jsem, že aby se uzdravil, musí na tebe zapomenout."

"Teď to zní, jako by sis to rozmyslel," poznamenala jsem.

"Když můžeš Richardovi pomoci ovládnout jeho bestii, potom tě potřebuje. Je mi fuk, jak to zařídíš, Anito. Jestli se rychle něco nestane, skončí v rakvi. A já udělám skoro cokoli, abych tomu zabránil."

Poprvé mi došlo, že Louie mě už nemá rád. Je Richardův nejlepší kamarád. Asi mu to nemůžu mít za zlé. Kdyby Ronnie odkopl stejně ošklivě, jako já opustila Richarda, taky bych byla naštvaná.

"Budeš dokonce Richardovi radit, aby se mnou zase chodil?" vyslovila jsem to jako otázku.

"A ty to chceš?"

Zavrtěla jsem hlavou a vyhnula se jeho pohledu. "Já nevím. Jsme spolu navěky spojeni. To je moc dlouhá doba na to, abychom si dělali naschvály."

Ve dveřích se objevil Richard. "Příliš dlouhá doba na to," dodal, "abych se díval na tebe v jeho náruči." Teď to neznělo trpce. Znělo to unaveně. Husté vlasy a svalnatou horní část těla měl pokryté jemným bílým práškem. Dokonce i džíny měl zabílené. Vypadal jako z nějakého pornofilmu, kde údržbář utěšuje osamělou ženu. Popošel k nám a zastavil se před kyticí růží. "Navždycky se dívat na bílé růže s tvým jménem." Dotkl se jediné rudé růže a usmál se. "Pěkná symbolika." Jeho dlaň se kolem šarlatové květiny sevřela. Když ji otevřel, po stole se rozsypaly rudé okvětní plátky. Na světlou stolní desku dopadla kapka krve. Píchl se o trn.

Ronnie měla vytřeštěné oči a zírala na zničenou růži. S povytaženým obočím se na mě podívala a já ani nevěděla, jakým výrazem jí mám odpovědět. "To bylo dětinské," zlobila jsem se.

Richard se ke mně otočil s napřaženou rukou. "Škoda, že tu není náš třetí, aby tu krev olízl."

Cítila jsem, jak mi rty křiví nepříjemný úsměv. Promluvila jsem dřív, než jsem se dokázala zarazit. Možná jsem z toho snažení už byla unavená. "V téhle místnosti jsou přinejmenším tři lidi, kteří by moc rádi olízli tvou krev, Richarde. A já k nim nepatřím."

Sevřel ruku v pěst. "Ty jsi ale čubka."

"Haf, haf," zaštěkala jsem.

Louie se zvedl. "Nechte toho, oba!"

"Nechám toho, až toho nechá on," vztekala jsem se.

Richard se odvrátil a promluvil, aniž by na kohokoli pohlédl. "Vyměnili jsme ti povlečení. Ale já jsem pořád jako čuně." Otevřel ruku. V čarách na dlani mu tekla krev jako řeka mezi břehy. Otočil se ke mně s očima plnýma vzteku. "Můžu se tu někde umýt?" Pomalu zvedl dlaň k ústům a záměrně pomaličku krev slízl.

Ronnie ze sebe vypravila tichý zvuk, jako by lapala po dechu. Mně se podařilo neomdlít. Už jsem tuhle show viděla. "Nahoře je koupelna se sprchou. Dveře naproti ložnici."

Pomalu si strčil prst do úst, jako by právě dojedl nějaké úžasně chutné kuře. Jeho oči přitom neopustily mou tvář. Nasadila jsem svůj nejlepší netečný výraz, prázdný a nic neříkající. Ať už po mně chtěl cokoli, nezaujatost to nebyla.

"A co ta parádní vana dole?" zeptal se.

"Jen si posluž," přikývla jsem. Upíjela jsem kafe, hotová alegorie nonšalance. Edward by na mě byl hrdý.

"Nenaštve se Jean-Claude, že jsem použil vaši vzácnou vanu? Dobře vím, jak oba milujete vodu."

Někdo mu řekl, že jsme se v Cirkuse milovali ve vaně. Moc ráda bych věděla, kdo to byl, a spočítala mu to. Do tváře mi stoupalo horko. Nedokázala jsem to zarazit.

"Aspoň nějaká reakce," poznamenal.

"Zahanbil jsi mě, už jsi spokojený?"

Přikývl. "Ano, ano, jsem."

"Běž se osprchovat, Richarde, nebo klidně vykoupat. Rozsviť si ty zatracené svíčky a užij si to."

"Připojíš se ke mně?" Byly doby, kdy jsem po takové nabídce od Richarda toužila víc než po čemkoli na světě. Zlost v jeho hlase mi skoro vehnala slzy do očí. Ne že bych brečela, ale bolelo to.

Ronnie vstala a Louie jí položil ruku na paži. Všichni stáli na nohou nebo seděli a snažili se předstírat, že nejsou svědky ničeho bolestně osobního.

Pár hlubokých nádechů a jsem v pohodě. Nedovolím, aby mě viděl brečet. Ani náhodou. "Nepřišla jsem za Jean-Claudem do vany, Richarde. To on přišel za mnou. Možná kdybys nebyl takovej zasranej slušňák, nebyla bych teď s ním, ale s tebou."

"To o tom rozhodne jedna pořádná šoustačka? Takhle snadné to pro tebe bylo?"

Opřela jsem se a kafe mi po ruce stékalo na podlahu. Postavila jsem hrnek na stůl, čímž jsem se dostala blízko Richarda.

Ronnie a Louie ustoupili od stolu a vyklidili nám prostor. Myslím, že kdyby si byli jistí, že nedojde na rány, opustili by kuchyni. Jamil odložil kafe, jako by se připravoval, že se mezi nás vrhne a zachrání nás jednoho před druhým. Ale už bylo pozdě, příliš pozdě.

"Ty zmetku," řekla jsem. "Abychom se dostali tam, kde jsme teď, byli zapotřebí dva."

"Tři," opravil mě.

"Jasně," vztekala jsem se. Oči mě pálily a hrdlo se mi svíralo. "Možná by to parádní šoustačka změnila. Nevím. Tebe ty vznešené mravní ideály v noci zahřejí? Cítíš se díky morálním zásadám míň osamělý?"

Udělal ještě jeden krok, takže jsme se skoro dotýkali. Vztek z něho sršel jako elektřina. "Podvedla jsi mě, a ve tvé posteli je on. A já nikoho nemám."

"Tak si někoho najdi, Richarde, kohokoli, ale nech to být. Kurva, už toho nech."

Ustoupil tak nečekaně, až jsem se zapotácela. Ráznými kroky vyšel ven a za ním zůstávala jeho zlost jako vůně nepříjemného parfému.

Na okamžik jsem znehybněla a pak jsem řekla: "Běžte všichni ven, všichni."

Muži odešli, ale Ronnie zůstala se mnou. Vážně bych nebrečela, ale pohladila mě po ramenou, zezadu mě objala a zašeptala: "To je mi líto." Cokoli kromě soucitu bych ustála.

Dlaněmi jsem si zakryla obličej a rozbrečela se. Schovávám se, pořád se před tím schovávám.

32

Ozval se zvonek. Pohnula jsem se, jako bych chtěla jít otevřít, ale Ronnie mě zarazila. "Někdo tam dojde."

Z obýváku zavolal Zane. "Já tam jdu." Napadlo mě, kde jsou asi Jamil s Louiem. Nejspíš utěšují Richarda.

Odtáhla jsem se od Ronnie a otírala si tvář. "Kdo by to mohl být? Tady uprostřed pustiny."

V kuchyni se najednou objevili Jamil i Louie. Buďto mě slyšeli, nebo jim to bylo stejně podezřelé jako mně. Sebrala jsem ze země samopal a postavila se do dveří s ním v levé ruce tak, aby nebyl vidět. V pravé jsem měla firestar. Zatím taky schovaný. Louie a Jamil přešli do obýváku a pohybovali se podél stěn.

"Nepřipleťte se mi do rány," varovala jsem je.

Trošku se rozestoupili. Ronnie řekla: "Nevzala jsem si zbraň."

"V kapse kabátu na zemi je browning."

Oči měla maličko vytřeštěné a dech zrychlený, ale přikývla a sehnula se pro pistoli.

Zane se na mě ohlédl. Měl rozšířené zorničky. V očích měl němou otázku a já přikývla. Podíval se do kukátka. "Vypadá jako poslíček s květinami."

"Otevři," pobídla jsem ho.

Zane mě poslechl, ale zakryl mi výhled. Cizí hlas byl příliš tichý. Zane se ke mně zase otočil, "Říká, že to máš podepsat."

"Od koho ty kytky jsou?"

Muž se kolem Zanea nahnul dovnitř a silnějším hlasem zavolal: "Od Jean-Claudea."

"Okamžik." Položila jsem samopal na podlahu mimo jeho dohled a s firestarem ukrytým za stehnem jsem se vydala ke dveřím. Jean-Claude mě pořád zásoboval květinami, ale obvykle počkal, až staré začnou vadnout nebo aspoň trochu ztratí na kráse. Ale zřejmě si dneska na romantice dává obzvlášť záležet.

Byl to menší muž. V náručí držel krabici s růžemi. Na ní levačkou přidržoval desky s propiskou na šňůrce.

Zane ustoupil ode dveří, aby mi udělal místo, ale já už celofánovým okýnkem nakoukla do krabice. Žluté růže. Zarazila jsem se a pokusila se o úsměv. "Dám vám spropitné. Počkejte, dojdu si pro kabelku."

Mužovy oči těkaly po místnosti a sledovaly Jamila s Louiem, kteří se k němu zleva i zprava blížili. Ustoupila jsem stranou a snažila se nestát přímo před ním. Následoval mne i s krabicí. Pravou ruku měl ukrytou pod ní.

Nejlepší pozici měl Jamil. Vyslovila jsem jeho jméno s otazníkem na konci. "Jamile?"

Odpověděl jen: "Ano," ale víc nebylo třeba.

"Nechci tuzéra," prohlásil ten muž, "už mám zpoždění. Můžete to prosím podepsat, abych mohl jet?"

"Jistě," přikývla jsem. Jamilovi došlo, o co jde, ale Zane byl pořád rozpačitý. Ronnie byla někde za mnou. Neodvážila jsem se k ní otočit, jenom jsem znovu uhnula a muž mě sledoval rukou, na kterou jsem neviděla, ale v níž, jak Jamil potvrdil, držel pistoli.

Už jsem byla skoro na Louieho úrovni. Zastavil se a čekal, až k němu dojdu. I jemu to bylo jasné. Super, ale co teď?

Vyřešila to Ronnie. "Odhoď zbraň, nebo tě sejmu." Hlas měla sebejistý a pevný. Letmo jsem ji zahlédla, jak stojí s nohama od sebe a oběma rukama míří browningem na muže ve dveřích.

Jamil vykřikl: "Anito!"

Otočila jsem se a současně namířila firestar. Muž už zvedal ruku i s krabicí. Na okamžik jsem zahlédla i jeho pistoli. Ronnie úplně ignoroval a chtěl mě dostat na mušku. Kdyby vystřelil od boku, měl by čas aspoň na jednu ránu, ale on chtěl mít lepší střeleckou pozici.

Zane konečně zareagoval. Měl se držet stranou. To jenom dokazuje, že nadpřirozená síla ani rychlost nestačí. Musíte vědět, k čemu je použít. Vyrazil mu krabici a desky z ruky, takže první rána šla do podlahy.

Ronniina první šla daleko mimo do futra dveří. Mně stál v cestě Zane. Sledovala jsem, jak se zbraň zase zvedá. Tentokrát mířila na Ronnie.

Zane se vrhl po pistoli a ta dvakrát vypálila. Zaneovo tělo sebou škublo a jako ve zpomaleném filmu padalo k zemi. Měla jsem namířeno, takže jakmile mi Zaneovo tělo nebránilo, byla jsem připravená. Ronniina druhá rána zasáhla muže do ramene a odhodila ho dozadu. Zhroucený ve dveřích po mně ještě jednou vypálil. Jeho kulka šla mimo. Moje ne.

Na prsou se mu objevil krvavý květ. Vytřeštěnýma a jakoby nevěřícíma očima na mě zíral, jako by nechápal, co se s ním děje. Přestože se mu v očích objevovaly první doteky smrti, začal znovu zvedat zbraň. Chtěl se pokusit o poslední ránu.

Dva výstřely splynuly v hromovou ozvěnu. Moje rána ho zasáhla do prsou. Ronniina kulka mu ustřelila vršek hlavy. Glazerovy obranné střely s nechráněným tělem takové věci dělají.

S namířenou pistolí připravenou k výstřelu jsem se k němu blížila, ale už bylo po všem. Místo hrudníku měl krvavou kaši a hlava vypadala, jako by ho někdo chtěl skalpovat, ale nějak se dostal moc hluboko. Po schodech na verandu mi stékala krev a další hustší tekutiny.

Vedle mě se objevila Ronnie. Pořád na něj mířila. Vrhla na něj jediný pohled a vypotácela se ven. Skoro přitom zakopla o mužovy nohy. Sesula se do trávy, rozbrečela se a zvracela.

Zane prostě ležel na zemi a krvácel. Louie mu zkontroloval tep. "Umírá." Otřel si krev o Zaneovo tričko a vyšel ven na sluníčko, aby se postaral o Ronnie.

Dívala jsem se na Zaneův bledý hrudník. Jedna kulka ho zasáhla přímo do plic. V ráně se objevovaly rudé bubliny a ozýval se děsivý zvuk nasávaného zvuku, který znamená, že bez lékařské pomoci je ten člověk mrtvý. Nejde o to jestli, ale kdy.

33

Zavolali jsme záchranku a dozvěděli se, že nemůžou přijet hned. Před námi je už několik případů. Myslím, že to byl Louie, kdo mi vypáčil sluchátko z ruky a milé dispečerce se omlouval.

Cherry utíkala do kuchyně. Slyšela jsem, jak otevírá a zavírá šuplíky a jak třískají dvířka.

Vešla jsem za ní.

Stála uprostřed místnosti s vytaženou zásuvkou v ruce. Oči měla skoro nepříčetné vzteky. Než jsem stačila cokoli říct, prohlásila: "Potřebuju igeliťák, lepenku a nůžky."

Na nic jsem se neptala. Otevřela jsem šuplík vedle trouby a podala jí lepenku a nůžky. Igelitové pytlíky byly jedna z mála věcí v prostorném špajzu.

Cherry mi to vytrhla z rukou a pospíchala do obýváku. Netušila jsem, co má za lubem, ale má přece ošetřovatelský kurz a já ne. Jestli to Zaneovi přidá pár minut, jsem rozhodně pro. Záchranka nakonec přijede. Jde jenom o to, aby se toho dožil.

Skoro bych řekla, že nůžky vůbec nepoužila. Igeliťák mu páskou přilepila na prsa a kromě jednoho rohu ho neprodyšně utěsnila. Bylo jasné, že ten roh nepřilepila schválně, ale mně to nedalo. "Proč je ten kout volný?"

Odpověděla, aniž by z pacienta spustila oči. "Volný roh mu umožňuje dýchat. Jakmile ale vdechne vzduch, pytlík se přilepí a ránu uzavře. Říká se tomu kompletní obvaz." Znělo to jako přednáška. Už poněkolikáté jsem si říkala, čím je asi Cherry ve světě lidí. Jako by v ní byly dvě různé osoby. Nikdy jsem nepotkala nikoho, obludu ani člověka, kdo by byl takhle rozpolcený.

"Udrží ho to naživu, než se sem dostane záchranka?" zeptala jsem se.

Konečně zvedla hlavu a upřela na mě vážný pohled. "Doufám."

Přikývla jsem. Bylo to lepší, než co bych pro něj dokázala udělat já. Mně jde dělat do lidí díry. Ale udržet je naživu, to už je horší.

Richard přinesl deku a zakryl jí Zaneovy nohy. Na Cherry nechal, aby ji nahoře okolo rány upravila.

Richard na sobě neměl nic, jenom ručník okolo pasu. Na opálené kůži měl kapky vody, jako by neměl čas se usušit. Když se sehnul, aby Zanea přikryl, přilepil se mu ručník k zadku. Husté vlasy měl slepené do těžkých pramenů a tak mokré, že mu z nich po zádech stékala voda.

Vstal a pod ručníkem bylo vidět hodně vysoko.

"Mám i větší ručníky," upozornila jsem ho.

Zamračil se na mě. "Slyšel jsem střelbu. Nestaral jsem se, jak velký ručník si beru."

Přikývla jsem. "Máš pravdu. Promiň." Můj vztek na Richarda jako by byl nepřímo úměrný množství jeho oblečení. Jestli chce opravdu vyhrát, stačilo by, kdyby se svlékl. A já vztyčím bílou vlajku a zatleskám mu. Je to trapné, ale v podstatě pravda.

Prohrábl si vlasy prsty, odhrnul je z tváře a vyždímal z nich vodu. Při tom nenápadném pohybu se nádherně ukázaly jeho paže a ramena. Maličko prohnul záda. Celý zbytek jeho těla se tím proměnil v jedinou svalnatou linii. Uvědomila jsem si, že mi tělo ukazuje schválně. Vždycky mi připadalo, že si neuvědomuje, jak to na mě působí. Až doteď. Dívala jsem se do jeho naštvaných očí a bylo mi jasné, že mi tělo ukazuje naprosto záměrně. Chtěl mi tak beze slov naznačit, podívej, o co přicházíš, co jsi mohla mít. Jenže kdyby šlo jenom o nádherné tělo, nebolelo by to tolik.

Scházejí mi nedělní večery, kdy jsme se dívali na staré muzikály. Sobotní výlety do lesů, pozorování ptáků nebo víkendy na raftu na Meramecu. Chybí mi, že mi nevypráví o svém dnu ve škole. Schází mi. Tělo je jenom příjemný bonus. Nejsem si jistá, jestli je na světě dost růží, abych kvůli nim zapomněla, čím pro mě Richard málem byl.

Pružně odcházel ke schodům a přerušené sprše. Kdybych měla tak silnou vůli, jak bych si přála mít, nedívala bych se za ním, jak odchází. Najednou jsem měla velice živou představu, že mu olizuju kapky vody z prsou a strhávám z něho bílý ručník. Ta představa byla tak živá, že jsem se musela odvrátit a párkrát se zhluboka nadechnout. Už mi nepatří. A možná ani nepatřil.

"Nechci ti kazit přehlídku hřebců," ozval se Jamil, "ale kdo je ten mrtvý a proč se tě pokusil zabít?"

Jestli jsem si předtím myslela, že se cítím trapně, spletla jsem se. Už jen to, že dovolím, aby mě trable s Richardem odváděly od daleko zásadnějších otázek ohledně pokusu o vraždu, naznačuje, jak málo to zvládám. Je to tak hrozně neopatrné, že se to nedá vyjádřit slovy. Kvůli podobným nedbalostem můžete přijít o život.

"Já ho neznám," odpověděla jsem.

Louie zvedl hadr, který přes něho přehodil. "Já ho také neznám."

"Prosím," ozvala se Ronnie. Už zase měla šedozelenou barvu.

Louie hadr pustil, ale ten se někde zachytil a přilepil se k ráně na hlavě. Krev do něj vsákla jako olej do knotu.

Ronnie vydala tichý dávivý zvuk a utíkala na záchod.

Louie sledoval, jak odbíhá. Pozorovala jsem, jak se za ní dívá. Zachytil můj pohled a řekl: "Už přece zabíjela." Myšlená otázka: "Tak v čem je to teď horší?" zůstala nevyřčená.

"Jenom jednou," vysvětlovala jsem.

Zvedl se ze země. "A reagovala stejně?"

Zavrtěla jsem hlavou. "Myslím, že předtím neviděla téct mozek po verandě."

Do místnosti vešla Gwen. "Spousta lidí snese pohled na krev, ale vadí jim, když vidí téct jiné věci."

"Díky, slečno terapeutko," posmíval se Jamil.

Obrátila se k němu jako malá blonďatá vichřice a její nadpřirozená energie zavířila místností. "Jsi hnusný homofobní hajzl."

Zdvihla jsem obočí. "Uniklo mi něco?"

"Jamil je jeden z těch mužů, kteří jsou přesvědčení, že každá lesbička je jenom heterosexuálka, co čeká na pravého muže. Ke mně se choval tak neodbytně, že mu Sylvie nakopala zadek."

"Ale taková slova od školené terapeutky," ozval se Jason. Když se ozvala střelba, vyběhl ze sklepa, kde byli přes den uložení upíři. Jakmile vzrušení utichlo, vrátil se tam zkontrolovat je.

"Je dole klid?" zavolala jsem za ním.

Věnoval mi ten svůj úsměšek, při kterém se mu dařilo vypadat současně uličnicky i maličko zkaženě. "Klid jako v hrobě."

Vzdychla jsem, protože na to čekal. Ale úsměv mi zmizel z tváře dřív než jemu. "Mohla by to být rada?" zeptala jsem se.

"Co jestli mohla být rada?" divil se Louie.

"Ten, kdo poslal zabijáka," vysvětlovala jsem.

"Vážně si myslíš, že to byl zabiják?" chtěl vědět Jamil.

"Myslíš, jestli to byl profesionální nájemný vrah?"

Jamil přikývl.

"Ne," odpověděla jsem.

"Proč to nebyl profík?" zajímala se Gwen.

"Nebyl dost dobrý," řekla jsem na to.

"Třeba byl panic," navrhl Jamil.

"Myslíš jako první práce?"

"Jo."

"Možná." Pohlédla jsem na ležící tělo zakryté hadrem. "Vybral si špatné povolání."

"Kdyby to byla předměstská hospodyňka nebo investiční bankéř, tak si nevedl špatně," poznamenal Jamil.

"Mluvíš, jako bys o tom něco věděl."

Pokrčil rameny. "Od patnácti dělám bodyguarda a vymahače dluhů. Moje výhrůžky by byly k ničemu, kdybych nebyl ochotný i zabít."

"Jak se to líbí Richardovi?" zajímala jsem se.

Jamil znovu pokrčil rameny. "Richard je docela jiný, ale kdyby nebyl, bylo by po mně. Zabil by mě hned po Marcusovi. Pro nového ulfrika je standardní postup pozabíjet strážce starého vůdce."

"Já si přála tvou smrt."

Usmál se s napjatým, ale ne docela nepříjemným výrazem. "Já vím, žes to chtěla. Někdy k nám máš blíž než on."

"Já jenom nemám tolik iluzí, Jamile. Nic víc."

"Myslíš si, že Richardovy mravní zásady jsou iluze?"

"Dneska ti málem rozdrtil hrdlo. Co myslíš ty?"

"Vím ale, že mě taky uzdravil. To by Marcus s Rainou neudělali."

"Copak by tě nedopatřením takhle těžce zranili?" divila jsem se.

Usmál se a rychle odhalil zuby. "Kdyby mi Raina šla po krku, nebylo by to náhodou."

"Možná z rozmaru," vložila se do toho Gwen, "ale nedopatřením ne."

Vlkodlaci na okamžik dospěli k naprosté shodě. Nikdo z nich Rainu neoplakával. Ani Jamil, který býval na její straně.

Zavrtěla jsem hlavou. "Jenom se mi nezdá, že by sem koncil poslal amatéra s pistolí. I přes den mají dost svých rváčů. Nemuseli by na práci najímat někoho zvenčí."

"Ale kdo jiný?" zeptal se Jamil.

Znovu jsem zavrtěla hlavou. "To bych právě ráda věděla."

Do obýváku se vrátila Ronnie. Všichni jsme sledovali, jak se nejistě vrací ke gauči. Posadila se a oči měla zarudlé od pláče a toho ostatního. Louie jí donesl sklenici s vodou. Pomaličku se napila a pohlédla na mě. Předpokládala jsem, že chce mluvit o mrtvém. Nebo mě možná obviní, jak špatná jsem kamarádka. Ale ona se rozhodla nevšímat si mrtvých a řešit životní peripetie.

"Kdyby ses s Richardem vyspala hned, když jste spolu začali chodit, mohla sis všechnu tuhle bolest ušetřit."

"Seš si tím nějak jistá," odpověděla jsem. Nevadilo mi, že Ronnie změnila téma. Potřebuje se soustředit na něco jiného. Dala bych přednost tématu, které se tolik nedotýká mého milostného života, ale... dlužím jí to.

"Jo," trvala na svém. "Jak se na něho koukáš. A jak se dívá on na tebe, když nechce být krutý. Jo, jsem si naprosto jistá."

Jedna moje část s ní souhlasila, ale ta druhá... "Pořád by tu byl Jean-Claude."

Netrpělivě si odfrkla. "Já tě znám. Kdyby ses pomilovala s Richardem, už bys nespala s tím zatraceným upírem. Pro tebe je sex závazek."

Povzdychla jsem si. Tohle už jsme probíraly. "Sex by měl něco znamenat, Ronnie."

"Souhlasím," přisvědčila. "Kdybych ale měla zábrany, pořád ještě bychom se s Louiem vodili za ručičky. Teď je to úžasné."

"Kam to ale povede?"

Zavřela oči a položila hlavu na opěradlo gauče. "Anito, zbytečně si děláš život těžší, než je potřeba." Otevřela oči a posunula hlavu, aby na mě pořád viděla, ale mohla při tom odpočívat. "Proč by vztah nemohl být prostě to, co je? Proč musíš všechno brát tak zatraceně vážně?"

Založila jsem si ruce na prsou a zírala na ni. Jenže jestli jsem myslela, že pod mým pohledem povolí, spletla jsem se. Já jsem uhnula očima jako první. "Protože to vážné je, nebo by být mělo."

"Ale proč?" chtěla vědět.

Nakonec jsem pokrčila rameny. Kdybych neměla mimomanželský sex s upírem, mohla bych se opřít aspoň o morální pravidla. Ale takhle jsem neměla co namítnout. Tak dlouho jsem byla počestná, a když jsem o poctivost přišla, bylo to ve velkém stylu. Od celibátu k šoustání s nemrtvým. Kdybych byla katolička, stačilo by to na exkomunikaci. Jenže na to samozřejmě stačí už to, že komunikuji s mrtvými. Naštěstí jsem protestantka.

"Chtěla bys radu od tetičky Ronnie?"

Nedokázala jsem se neusmát. Sice maličko, ale lepší něco než nic. "Jakou radu?"

"Běž nahoru a vlez si k němu do sprchy."

Když jsem na ni pohlédla, tvářila jsem se náležitě zděšeně. Vzhledem k tomu, že jsem si přesně tohle před deseti minutami představovala, to celé bylo ještě trapnější. "Přece jsi ho viděla v kuchyni, Ronnie. Vážně si nemyslím, že by měl náladu na společnou sprchu."

V očích se jí objevil zvláštní výraz a já se najednou cítila mlaďoučká a snad i naivní. "Svlékneš se a překvapíš ho. On tě nevyhodí. Takový vztek jen ukrývá vášeň. Touží po tobě stejně silně jako ty po něm. Jenom do toho, kámoško."

Zavrtěla jsem hlavou.

Povzdychla si. "Proč ne?"

"Je v tom spousta věcí, ale hlavně Jean-Claude."

"Na toho se vykašli," radila mi.

Rozesmála jsem se. "No jasně."

"To je vážně tak dobrý? Tak dobrý, že se ho nedokážeš vzdát?"

Chvilku jsem nad tím uvažovala, ale nevěděla jsem, co říct. Nakonec z toho zbyla jediná věc a tu jsem řekla nahlas. "Nejsem si jistá, že je na světě dost bílých růží, abych kvůli nim zapomněla na Richarda." Než mě stačila přerušit, zvedla jsem ruku. "Ale ani si nejsem jistá, že věčnost obsahuje dost příjemných večerů, abych zapomněla na Jean-Claudea."

Sedla si rovně a upřeně mě pozorovala. "Ty to myslíš vážně, že jo?"

"Jo," přikývla jsem.

Ronnie zavrtěla hlavou. "Proboha, Anito, to je beznadějný."

To mě rozesmálo, protože měla pravdu. Mohla jsem se smát nebo brečet a svůj denní příděl slz jsem už vybrečela kvůli Richardovi.

34

Zazvonil telefon a já vyskočila. Teď, když nebezpečí pominulo, si nervozitu můžu dovolit. Šla jsem do kuchyně a zvedla to. Než jsem se stačila představit, slyšela jsem Dolphův hlas. "Jsi v pořádku, Anito?"

"Policejní šeptanda je ještě rychlejší, než jsem si myslela," řekla jsem na to.

"O čem mluvíš?"

Řekla jsem mu to samé, co službě na lince 911.

"To jsem netušil," namítl.

"Tak proč jsi chtěl vědět, jestli jsem v pořádku?"

"Na skoro všechny upíří podniky ve městě ráno v tu samou hodinu někdo zaútočil. Došlo k bombovému útoku na Církev věčného života a k napadením neupírů po celém městě."

Jako dobré šampaňské mě zaplavil strach. Přebytečný adrenalin, který se nemá kde vybít. Mezi nemrtvými mám spoustu přátel, nejenom Jean-Claudea. "Na podnik Mrtvého Davea taky zaútočili?"

"Vím, jak Davea mrzí, že ho od policie vyhodili, když... umřel, ale o své lidi se staráme. Jeho bar dostal uniformovanou ochranu, dokud nezjistíme, co se tu sakra děje. Paliče jsme dostali. Stačil jenom trochu začoudit vnější zeď."

Já věděla, že v Cirkuse jsou jenom zlí upíři, ale Dolph ne. Bylo by mu divné, kdybych se nezeptala. "A Cirkus?"

"Ubránili se proti několika paličům. Proč ses na svou životní lásku nezeptala hned, Anito? Copak není doma?"

Dolph se ptal, jako by už odpověď znal. To mohlo znamenat, že to ví, nebo mi jen hází návnadu. Já si ale byla jistá, že mu pohůnci rady neřekli celou pravdu. Takže půl pravdy. "Jean-Claude tu zůstal přes noc."

Tentokrát byla odmlka daleko tíživější než předtím. Nechala jsem ji narůst až do něčeho tak hmatatelného a nepříjemného, že bych se tím mohla zadusit. Nevím, jak dlouho jsme navzájem poslouchali svůj dech, ale Dolph promluvil první. "To měl štěstí. Vědělas o tom předem?"

To mě zaskočilo. Jestli si myslí, že mám prsty v něčem takovém, není divu, že je na mě nasraný. "Ne, Dolphe, přísahám, že jsem to netušila."

"A tvůj přítel?"

Chviličku jsem nad tím uvažovala. "Myslím, že ne, ale zeptám se ho, až se vzbudí."

"Myslíš, až vstane z mrtvých?"

"Jo, Dolphe," připustila jsem, "přesně to myslím."

"Myslíš si, že by o tom mohl něco vědět a neříct ti to?"

"Nejspíš ne, ale mívá svoje chvilky."

"A ty s ním přesto chodíš... to prostě nechápu, Anito."

"Kéž bych ti to dokázala vysvětlit tak, abys to pochopil, Dolphe. To bych moc ráda, ale nedokážu to."

Vzdychl. "Nenapadá tě, proč někdo dneska na všechny ty stvůry zaútočil?"

"Myslíš, proč dneska, nebo proč na stvůry?" zeptala jsem se.

"Obojí," odpověděl.

"Nějaké podezřelé máte ve vazbě, že jo?"

"Ano."

"Ale nic neřekli."

"Jenom chtěli právníka. A spousta z nich skončila mrtvých jako ten tvůj."

"Lidé proti upírům, nebo možná Lidé především," navrhla jsem.

"Útočil by někdo z nich na kožoměnce?"

Žaludek se mi sevřel do pevného uzlíčku. "Co tím chceš říct?"

"Do jednoho z jejich barů vešel muž s poloautomatickou pistolí se stříbrnou municí."

Na chviličku mě napadlo, že Dolph myslí Kavárnu šílenců, bývalý Rainin podnik, ale to není obecně známý lykantropí zapadák. Zkoušela jsem přijít na to, který podnik je kožoměnců i navenek. "Kožená nora?" Vyslovila jsem to jako otázku.

"Jo," přisvědčil.

Kožená nora je, pokud vím, jediný bar v zemi, kam chodí sadomasochističtí gayové, kteří jsou shodou okolností kožoměnci. Takže trojí cíl pro všechny xenofobní štváče. "Proboha, Dolphe, kdyby se nestalo nic jiného, tohle mohl být skoro kterýkoli pravičák. Dostali jste toho střelce živého?"

"Ne," odtušil Dolph. "Ti, co přežili, ho sežrali."

"Vsadím se, že ne."

"Zabili ho pomocí zubů, Anito. To podle příručky znamená sežrat."

Už jsem viděla kožoměnce pár lidí sežrat, a ne je jenom napadnout. Ale protože to většinou byla nezákonná zabití, tedy vraždy, nechala jsem Dolpha, ať je po jeho. Sice nemá pravdu, ale bylo těžké mu něco dokazovat, aniž bych někoho dostala do potíží.

"Jak myslíš, Dolphe."

Odmlčel se na dost dlouho, abych se zeptala: "Jsi tam ještě?"

"Proč si myslím, že mi něco tajíš, Anito?"

"Copak bych udělala něco takového?"

"Bez mrknutí oka," odtušil.

To, že se mě zeptal na datum, ve mně vyvolalo neurčitou vzpomínku. "Na dnešku je něco zvláštního."

"O co jde?" vyptával se.

"Já nevím - něco. Potřebuješ mě tam?"

"Protože skoro všechen tenhle zmatek se týká nadpřirozených bytostí, volá nás každý uniformovaný strážník, případně jeho pes. Takže jo. Dneska v terénu potřebuju všechny. Zaútočili na izolace s nestvůrami ve většině velkých nemocnic."

"Proboha, Stephen," vzdychla jsem.

"Je v pořádku a ostatní taky," uklidňoval mě Dolph. "Chtěl je dostat nějaký chlapík s devítkou. Zasáhl policistu u dveří."

"Je v pořádku?" zajímala jsem se.

"Přežije to." Dolph nemluvil moc spokojeně a nešlo jenom o útočníka nebo raněného poldu.

"Co se stalo se střelcem?" vyptávala jsem se.

Zasmál se nečekaně drsným smíchem. "Jeden ze Stephenových ‚bratranců' ho odhodil na stěnu tak tvrdě, že mu praskla lebka. Sestry tvrdí, že se střelec chystal vypálit strážníkovi přímo mezi oči, ale... zabránili mu v tom."

"Takže Stephenův bratránek zachránil policistovi život," ujišťovala jsem se.

"Jo," souhlasil Dolph.

"Nezdá se, že bys z toho měl radost."

"Nech toho, Anito."

"Promiň. Co mám dělat?"

"Velí tam tomu Padgett. Je to dobrý polda."

"To od tebe není malá pochvala," poznamenala jsem. "Proč čekám nějaké ale?"

"Ale," navázal Dolph, "v přítomnosti stvůr začíná šílet. Někdo za ním musí dojet a držet ho za ručičku, aby ho nějaký vraždící kožoměnec neodnesl pryč."

"Takže budu jeho chůva?"

"Je to tvoje parta, Anito. Ale můžu tam poslat někoho jiného. Myslel jsem, že to vezmeš."

"Jasně, a dík."

"Nebuď tam celý den, Anito. Vyřiď to co nejrychleji. Zrovna mi volal Pete McKinnon, jestli si tě může půjčit."

"Došlo k dalšímu požáru?"

"Jo, ale nebyl to ten ohnivák. Říkal jsem ti, že na Církev věčného života zaútočili bombou?"

"Jo."

"Je tam Malcolm," pokračoval.

"Kurva," zaklela jsem. Malcolm byl nemrtvý Billy Graham, zakladatel nejrychleji rostoucí denominace v zemi. Je to upíří církev, ale mohou do ní vstoupit i lidé. Vlastně jsou tam vítáni. I když jak dlouho zůstanou lidmi, je diskutabilní.

"Jsem překvapená, že jeho denní úkryt byl takhle očividný."

"Jak to myslíš?"

"Většina vznešených upírů vynaloží spoustu času a energie na to, aby ukryli svou denní adresu a nestal se jim takovýhle průšvih. Je mrtvý?"

"Tobě to dneska pálí, Anito."

"Vždyť víš, jak to myslím," zlobila jsem se.

"To nikdo neví. McKinnon ti zavolá podrobnosti. Nejdřív do nemocnice a potom za Petem na místo činu. Až tam budeš, ozvi se. Rozmyslím si, kam tě pošlu pak."

"Volal jsi Larryho?"

"Myslíš, že by měl na velkou sólovou akci?"

Chviličku jsem o tom přemýšlela. "V nadpřirozených bytostech se vyzná."

Dolph navázal: "Čekám nějaké ale."

Zasmála jsem se. "Hodně dlouho jsme spolu pracovali. Jo, měl by, ale není to střelec. A myslím, že tohle se nezmění."

"Spousta dobrých poldů nejsou střelci, Anito."

"Polda může chodit do práce pětadvacet let, a nikdy na nikoho nevystřelit. Popravčí upírů takové štěstí nemají. Když jdeme do akce, chystáme se někoho zabít. A bytosti, o které jde, to dobře vědí."

"Když máš kladivo, Anito, začne každý problém vypadat jako hřebík."

"I já jsem četla Massad Ayoob, Dolphe. Neřeším všechno pomocí pistole."

"Jistě, Anito. Larrymu zavolám."

Chtěla jsem dodat: "Nenech ho zabít," ale neudělala jsem to. Dolph by ho schválně zabít nenechal a Larry je dospělý. Zasloužil si právo riskovat jako všichni ostatní. Jenže vědomí, že tam bude někde venku, aniž bych mu kryla záda, mě trochu trápilo. Říkají tomu pustit se zástěry. Ale mně to připadá spíš jako amputace končetiny.

Najednou jsem si vzpomněla, proč je dnešní datum tak důležité. "Den očištění," řekla jsem nahlas.

"Cože?" divil se Dolph.

"Historické knihy tomu říkají Den očištění. Upíři to pojmenovali Inferno. Před dvěma sty lety se církev spojila s vojenskými jednotkami v Německu, Anglii... sakra, skoro ve všech evropských zemích kromě Francie - a během jediného dne upálily všechny upíry nebo případné upíří sympatizanty. Byla to děsivá zkáza a v plamenech skončila spousta nevinných lidí. Ale díky ohni dosáhli ti lidé svého cíle. V Evropě bylo upírů o hodně míň."

"Proč se Francie nepřidala k ostatním?"

"Někteří historici se domnívají, že král Francie měl za milenku upírku. Za Francouzské revoluce propaganda v jednu chvíli hlásala, že všichni šlechtici jsou upíři, což samozřejmě nebyla pravda. Někdo tvrdí, že proto byla gilotina tak oblíbená. Zabíjí živé i nemrtvé."

Někde uprostřed té minipřednášky mi došlo, že bych se mohla zeptat Jean-Claudea. Jestli Francouzské revoluci unikl, tak to bylo těsně. Pokud vím, prchal do téhle země právě před revolucí. Proč mě nenapadlo se ho na to zeptat? Protože jsem pořád bez sebe z toho, že chlapík, se kterým spím, je skoro o tři sta let starší než já. Říká se tomu generační předěl. Proto se nesmíte divit, že se v některých ohledech snažím být co nejnormálnější. A ptát se milence na věci, které se staly, když byli George Washington a Thomas Jefferson naživu, rozhodně normální není.

"Anito, není ti nic?"

"Promiň, Dolphe, jen jsem se... zamyslela."

"Neměl bych vědět nad čím?"

"Spíš ne," odpověděla jsem.

Nechal toho. Ani ne před pár měsíci se Dolph nenechal odbýt, dokud jsem mu všechno neřekla. O čemkoli. Ale pokud máme dál spolupracovat, a dokonce zůstat přáteli, je lepší, aby některé věci zůstaly nevysloveny. Náš vztah naprostou otevřenost nemůže přežít. Bylo to tak vždycky, ale mám dojem, že Dolph to ještě nedávno nevěděl.

"Takže Den očištění."

"Jestli o tom budeš mluvit s upíry, neříkej tomu tak. Nazývej to Inferno. Jinak by to bylo jako označit holocaust Židů za rasovou čistku."

"To máš pravdu," souhlasil. "Nezapomínej, že když pracuješ pro policii, pořád tě někdo sleduje."

"Jasně, Dolphe, nezklamu tě."

"Ale nepřeháněj to," brzdil mě.

"Hlídej si záda, Dolphe. Něco se ti stane a velení převezme Zerbrowski."

Dolphův sytý smích bylo to poslední, co jsem slyšela, než to ve sluchátku cvaklo. Nepamatuju se, že by se za těch pět let, co se známe, Dolph někdy po telefonu rozloučil.

Hned jak jsem ho položila, zazvonil telefon znovu. Byl to Pete McKinnon. "Ahoj, Pete. Právě jsem domluvila s Dolphem. Povídal, že byste mě chtěl v hlavní budově Církve."

"Řekl vám proč?"

"Něco s Malcolmem."

"Skoro všichni lidští členové Církve na nás ječí, že se máme postarat, aby se jejich šéf neusmažil. Na západní straně jsme probourali podlahu, abychom zkontrolovali, jestli jsou upíři v pořádku. Nebyli v rakvích a dva z nich se okamžitě proměnili v kouř. Jestli se při pokusu o záchranu stane, že se Malcolm upeče... no, řekněme, že nemám rád kancelářskou práci."

"Co bych pro vás mohla udělat?" měla jsem pocit, že se na tohle v poslední době ptám pořád.

"Potřebujeme vědět, jestli je bezpečné nechat ho tam, dokud se sám neprobudí, nebo jestli musíme vymýšlet, jak ho zachránit. Upír se utopit nemůže, že ne?"

Tahle otázka mi přišla zvláštní. "Upírům voda nevadí, tedy kromě svěcené."

"Ani tekoucí voda?" ujišťoval se.

"No ne, vy jste se připravoval," pochválila jsem ho.

"Jsem blázen do samostudia. Tak co ta proudící voda?"

"Pokud vím, je všechna voda stejná, tekoucí i stojatá. Proč se ptáte?"

"Vy jste nikdy nebyla v budově těsně po požáru, že ne?" zeptal se.

"To ne," přisvědčila jsem.

"Pokud sklep není vodotěsný, bude plný vody. Nateče jí tam spousta."

Může se upír utopit? Moc dobrá otázka. Nejsem si jistá. Možná že může, a proto se ve folklórních pramenech mluví o tekoucí vodě. Anebo je to, jako když se říká, že se upíři umí proměňovat. To vůbec není pravda. "Nepotřebují pořád dýchat, takže myslím, že se neutopí. Čili kdyby se upír probudil v rakvi pod vodou, řekla bych, že by prostě nedýchal a vylezl z vody ven. Ale po pravdě si nejsem stoprocentně jistá."

"Dokážete zjistit, jestli je v pořádku, aniž byste musela dolů?"

"Upřímně řečeno, nevím určitě. Nikdy jsem nic podobného nezkoušela."

"A zkusíte to?"

Přikývla jsem, ale pak mi došlo, že to nevidí, a řekla jsem: "Jasně, ale mám vás na seznamu až jako druhého."

"Tak fajn, ale pospěšte si. Média jsou na to celá žhavá. A mezi nimi a příslušníky Církve to není zrovna pohoda."

"Zeptejte se jich, jestli je Malcolm jediný upír tam dole. A taky jestli je sklep opancéřovaný."

"Proč by to dělali?"

"Hodně sklepů, kde upíři spí, má betonový strop vyztužený železnými pruty. Sklep kostela nemá okna, a to by mohlo znamenat, že spodní prostory byly obzvlášť navržené pro potřeby upírů. Nejspíš to potřebujete vědět, i pokud se tam rozhodnete probourat podlahou."

"To jo."

"Vezměte si pár navztekaných věřících stranou a vyslechněte je. Informace potřebujete tak jako tak a v nich to aspoň vzbudí dojem, že se něco děje."

"To je ten nejlepší nápad, jaký jsem slyšel za poslední dvě hodiny."

"Díky. Budu tam co nejdřív, slibuju." Ještě něco mě napadlo. "Počkejte, Pete. Má Malcolm lidského služebníka?"

"Spousta lidí tady má stopy upířích kousnutí."

"Ne," zarazila jsem ho. "Já myslím skutečného lidského služebníka."

"Já měl za to, že to je prostě člověk, kterého párkrát kousnul upír."

"To já kdysi taky," souhlasila jsem. "Člověku s několika kousnutími upíři říkají renfield. Podle postavy z románu Drákula." Ptala jsem se Jean-Claudea, jak jim říkali, než kniha vyšla. "Otroci," odpověděl. Na hloupou otázku...

"Kdo je tedy lidský služebník?" vyptával se Pete. Připomínal mi Dolpha.

"Člověk, který je s upírem spojený takzvanými znameními. Je to magie nebo mystika, kdy mezi služebníkem a upírem vznikne spojení, jehož bychom mohli využít a zjistit, zda je Malcolm v pořádku."

"Může mít služebníka každý upír?"

"To ne, jenom vysoce postavený, a ještě ne každý. Nikdy jsem neslyšela, že by Malcolm nějakého měl, ale kdyby chtěl, klidně by mohl. Zeptejte se jeho věrných. Řekla bych, že jestli služebníka má, bude ječet hlasitěji než ostatní. Stojí to za pokus. Kdybyste to vyřešil dřív, než dorazím, zavolejte. Dolph tvrdí, že je potřeba zařídit spoustu dalších blbostí."

"To vůbec není legrace. Celé město je jakoby bez sebe. Zatím se nám podařilo omezit oheň jenom na pár budov, ale jestli ten zmatek bude pokračovat, může se nám to vymknout z rukou. Nikdo nedokáže říct, kam až to může zajít."

"Musíme zjistit, kdo je za tím," zlobila jsem se.

"Jo, to musíme," souhlasil Pete. "Přijeďte sem co nejdřív." Byl si tak jistý, že jim dokážu pomoct. Moc ráda bych si byla taky tak jistá. Vůbec nevím, jestli uprostřed dne vůbec něco zmůžu. Kdysi mi řekli, že jediný důvod, proč neumím v poledne probudit mrtvého, je, že tomu sama nevěřím. Teď jsem to chtěla vyzkoušet. Pořád jsem si nemyslela, že to dokážu. Pochybnosti jsou největší nepřítel veškeré magie nebo parapsychologických schopností.

"Budu tam hned, jak to půjde."

"Super. Aspoň nemusím lhát. Uleví se mi, až tu bude někdo, kdo má s upíry zkušenosti. Poldové už dostávají školení, jak s nadpřirozenými bytostmi zacházet, ale hasiče na tyhle věci nikdo necvičí."

Nikdy mě nenapadlo, že hasiči přicházejí se stvůrami do styku skoro tak často jako policie. Sice je nepronásledují, ale vstupují do jejich domů. To může být stejně nebezpečné. Jde o to, nakolik si zmíněné stvůry uvědomí, že to je pomoc.

"Budu tam, Pete."

"Budu čekat. Zatím."

"Nashle, Pete."

Zavěsili jsme. Šla jsem si pro podpažní pouzdro a jiné tričko. Pod tričko bez rukávů se toho moc neschová.

35

Převlékla jsem se do námořnického trika s límečkem a nenarazila přitom na Richarda. Voda už přestala téct, ale on ven nevyšel. Nechtěla jsem se s ním znovu vidět, a zvlášť když bude napůl nahý. Chtěla jsem před ním utéct. Naštěstí pro mě došlo k tomuhle průšvihu. Tedy odborně řečeno. Spousta práce pro policii. Možná dokonce tolik, že budu celý den z domu. Mně to nevadí. Přijela sanitka a odvezla si Zanea. Cherry jela s ním. Cítila jsem se provinile, že nejedu já, ale ona toho pro něj může udělat daleko víc. Policie se k ohledání mrtvého zatím nedostavila. Štvalo mě, že to ostatní s poldy budou muset vyřešit beze mě, ale musím pryč. Vlastně se mi ulevilo, až jsem se na chvíli zastyděla. Ale ne na dlouho.

Ronnie už zase seděla na gauči. Než jsem vyšla ze dveří, zeptala se: "Půjdu do vězení?"

Klekla jsem si a vzala její ledové ruce do svých. "Tys ho nezabila, Ronnie."

"Ustřelila jsem mu kus hlavy. Co to vlastně máš za kulky?"

"Já jsem ho dvakrát zasáhla do prsou. Z jeho srdce nezbylo ani tolik, co by se dalo nabrat na lžičku," uklidňovala jsem ji.

Zavřela oči. "Mozek ti zaneřádil celou verandu. Nepovídej, že by ho tohle nezabilo."

Vzdychla jsem a poplácala ji po ruce. "Prosím tě, Ronnie, udělalas jen, co jsi měla. O tom, která kulka ho dostala, možná rozhodne patolog, ale až sem poldové přijedou, dávej pozor, ať ti to nepřišijou."

"Nejsem včerejší, Anito. Vím, co říct můžu, a co ne." Koukla na mě a nebyl to moc přátelský pohled.

Pustila jsem jí ruce a vstala. "Mrzí mě to, Ronnie."

"Zastřelila jsem dva lidi a pokaždé jsem byla s tebou."

"V obou případech jsi to udělala, abys mi zachránila život," upozornila jsem ji.

Pohlédla na mě zoufalýma očima. "Já vím."

Pohladila jsem ji po tváři a chtěla jí rozcuchat vlasy nebo tak něco. Utěšit ji stejně, jako se utěšuje dítě, ale ona přece dítě není. "Mrzí mě, že se to stalo, Ronnie. Vážně, ale co jiného jsi mohla dělat?"

"Nic," povzdychla si, "a tak si říkám, jestli nedělám nesprávnou práci."

Něco v mém nitru se sevřelo. "Nemyslíš tím, že si říkáš, jestli se nepřátelíš s nesprávnými lidmi? Nestalo se to kvůli tvé práci. Stalo se to kvůli mně."

Pevně mi sevřela ruku. "Navždycky nejlepší kámošky, Anito."

"Díky, Ronnie. Ani nevíš, jak jsem ti vděčná. Myslím, že tvoje přátelství by mi hrozně chybělo, ale nemusíš při mně stát jenom z loajality. Rozmysli si to, Ronnie. Vážně nad tím uvažuj. Můj život asi nebude nikdy bezpečnější. Měla by sis promyslet, jestli se chceš připlést do nějaké střílečky." Už když jsem to říkala, pálily mě oči. Stiskla jsem jí ruku a odvrátila se, aby neviděla, jak metla upírstva brečí.

Nezavolala mě zpátky a nepřísahala mi přátelství až za hrob. Napůl bych si to přála, ale současně jsem byla ráda, že o tom vážně přemýšlí. Kdyby se Ronnie nechala kvůli mně zabít, stáhla bych si vinu přes uši jako čepici a zalezla někam do díry. Všimla jsem si, že mě ze dveří pod schody pozoruje Richard. Třeba bychom do té díry mohli zalézt společně. To by byl skutečný trest.

"Co se děje teď?" zeptal se. Vyfénoval si vlasy do lesklé záplavy vln, které mu padaly přes ramena, jakmile udělal krok do místnosti. Zase si oblékl džíny a našel tričko, které mu bylo dost velké. Bylo to veliké triko s karikaturou Arthura Conana Doyla. Brávám si ho na spaní. Richarda trochu táhlo přes ramena a hrudník. Ne, že by mu bylo malé, jenom těsné. Mně sahá skoro ke kolenům.

"Vidím, že jsi našel fén a šuplík s tričky. Jen si posluž," prohlásila jsem.

"Odpověz mi," naléhal.

"Zeptej se Jamila. Ví úplně všechno."

"Ptal jsem se tebe," vztekal se Richard.

"Nemám čas tu stát a celé to opakovat. Mám práci."

"Policie, nebo upíři?"

"Takhle ses vždycky ptal, protože jsi měl větší strach, když jsem šla popravovat upíra. A ulevilo se ti, když šlo jenom o policii. Proč to sakra chceš vědět teď, Richarde. Co ti je do toho?" Nečekala jsem na odpověď a vykročila za dveří.

Na verandě jsem musela překročit mrtvolu. Doufám, že poldové tu budou brzo. Byl to pro St. Louis typický červencový den - horký a klaustrofobicky vlhký. Jestli tělo rychle neodvezou, začne zapáchat. Jenom další z letních radostí.

Džíp byl na svém místě v garáži. Nechala jsem ho Jean-Claudeovi, aby sem všechny převezl. Ale mám dojem, že s ním nejel. Nikdy jsem nepotkala takhle starého upíra, který by řídil. Staří upíři bývají trošičku technofobní. Už jsem couvala z garáže, když jsem ve zpětném zrcátku zahlédla Richarda. Vypadal naštvaně. Vážně jsem uvažovala, že pojedu dál. Ani se nepohnul. Pro jistotu, kdyby byl tak pitomý, že by neuhnul, jsem zabrzdila a počkala, dokud nedošel k okýnku řidiče.

Zmáčkla jsem tlačítko a okýnko sjelo přesně tak, jak mělo. "Co je?" vyštěkla jsem. Snažila jsem se, aby to působilo stejně nepřátelsky jako pohled v jeho očích.

"Tři členové mé smečky jsou v nebezpečí. Můžou je zavřít, a tys mi o tom neřekla."

"Já to vyřídím, Richarde."

"Starat se o vlky je moje práce."

"Chceš tam jet osobně a vyhlásit, že jsi jejich ulfric? Nemůžeš tam jet a kamarádit se s nimi, protože bys mohl ohrozit svoje tajemství."

Sevřel rám okýnka tak silně, že mu zbělely prsty. "Většina vůdců smečky má skrytou identitu, Anito. To přece víš."

"Vaše alfa pro veřejnost byla Raina. Do nemocnice by za nimi jela ona. Jenže teď je mrtvá a ty jet nemůžeš. Tak kdo tedy?"

Ve dveřích něco prasklo.

"Jestlis mi rozbil auto, budu naštvaná," varovala jsem ho.

Pomalu ruce odtáhl, jako by se potřeboval něčeho držet nebo aspoň ruce něčím zaměstnat. "Moc si na pozici lupy nezvykej, Anito. Brzy tě vyměním."

Ze vzdálenosti ani ne půl metru jsme se navzájem zlostně měřili. Dřív by za mnou přišel, aby mi dal ještě jednu pusu na rozloučenou. Teď to byla jen další hádka.

"Fajn, ale dokud nenajdeš někoho jiného, zbývám ti já. A teď musím jet a pokusit se zabránit tomu, aby naše vlky strčili do basy."

"Nebyli by v péči policie, kdybys je neohrozila."

Tím mě dostal. "Kdybych ke Stephenovi s Nathanielem nepostavila stráž, byli by teď mrtví." Zavrtěla jsem hlavou a začala zase couvat. Richard ustoupil, takže jsem tím neohrozila jeho prsty u nohou.

Stál tam a díval se za mnou, jak odjíždím. Kdyby si řekl, našla bych mu nějaké tričko, ale tohle by to nebylo. Za prvé je moje oblíbené a za druhé mi připomíná jeden víkend. Udělali jsme si maraton filmů o Sherlocku Holmesovi s Basilem Rathbonem. Nijak zvlášť je nemiluju, protože z doktora Watsona dělají kašpara, ale jinak jsou celkem fajn. Tenkrát jsem si vzala tohle tričko, i když bylo moc velké, abych ho nosila i ven. Módní policii jsem tenkrát unikla a Richardovi se moc líbilo. To po něm prostě sáhnul a ani si nevzpomněl? Nebo si ho vzal, aby mi připomněl, čeho jsem se vzdala? Asi v tom spíš vidím pomstychtivost. Jestli si to tričko vzal a ani si na ten víkend nevzpomněl, raději to nechci vědět. Rozsypali jsme popcorn po celém gauči i po mně. Richard nedovolil, abych jen tak vstala a smetla ho. Trval na tom, že mě očistí sám. Podle jeho pravidel nesměl použít ruce, takže to dělal pusou. Jestli pro něho tahle vzpomínka nic neznamená, tak jsme se třeba ani neměli rádi. Třeba jsme po sobě jenom toužili a já se spletla. Bože, doufám, že ne.

36

Další místo činu, další show. Aspoň že mrtvolu už odvezli. Lepší než doma. Nechala jsem tu tři vlkodlaky, aby hlídali Stephena s Nathanielem. Dva z nich čekali na chodbě. Lorraine byla pořád oblečená jako učitelka na druhém stupni základky. Až na pouta. Ta se k ní vůbec nehodila. Seděla na jedné z tvrdých židlí, které mají snad ve všech nemocnicích. Tahle měla příšerný oranžový odstín, který neladil se žádnou z pastelových stěn. Tvář si zakrývala rukama a tiše vzlykala. Její zápěstí v poutech vypadala křehce. Vedle ní klečel Teddy jako nějaký obrovitý vzpěrač a hladil ji po útlých ramenou.

Z každé strany je hlídal uniformovaný policista. Jeden z nich měl ruku jakoby ledabyle opřenou o pažbu pistole. Řemínek, který drží zbraň v pouzdře, už byl otevřený. Naštvalo mě to.

Předstoupila jsem před toho poldu, postavila se trochu moc blízko a pořádně narušila jeho osobní prostor. "Radši si tu zbraň zapněte, strážníku, než vám ji někdo sebere."

Zamžikal na mě nevýraznýma očima. "Madam?"

"Použijte pouzdro podle předpisů, nebo od těch lidí ustupte."

"Nějaký problém, Murdocku?" Kráčel k nám vysoký vychrtlý muž s hlavou plnou tmavých kudrlin. Šaty na něm tak visely, že vypadaly jako půjčené. Tvář mu vylepšovala dvojice ohromných modrých očí. Až na tu výšku vypadal jako dvanáctiletý kluk, co si půjčil tatínkovy šaty.

"Já nevím, pane," prohlásil Murdock s pohledem upřeným před sebe. Vsadila bych se, že býval v armádě nebo aspoň chtěl být. Měl kolem sebe takovou auru nesplněného přání.

Ten vysoký se otočil ke mně. "Copak je tu za problém, detektive...?" Nechal ve větě velikou mezeru pro moje jméno.

"Blakeová, Anita Blakeová. Patřím k Místnímu oddělení pro supernaturální trestné činy."

Podal mi ruku s velikými klouby. Trochu přehnaně s ní pumpoval, ale moc ji nestiskl. Nechtěl mě zkoušet, byl prostě rád, že mě vidí. Z jeho doteku mi po kůži přeběhl mráz. Má paranormální schopnosti. Jako první policista kromě těch, které právě kvůli tomu najali.

"Vy musíte být detektiv Padgett," řekla jsem.

Přikývl a s nádherným úsměvem mi pustil ruku. Když se smál, vypadal ještě mladší. Kdyby nebyl skoro stejně vysoký jako Dolph, asi bych nedokázala respektovat jeho postavení. Ale většina lidí zaměňuje výšku a autoritu. Skoro celý život jsem proti tomu bojovala.

Položil mi ruku kolem ramen a odváděl mě dál od vlkodlaků. Ta ruka na rameni mi moc nevadila. Kdybych byla chlap, neudělal by to. Nechala jsem se odmanévrovat stranou a pak jsem zpod jeho paže vystoupila. Nekomentovala jsem to, prostě jsem to udělala. A pak že nejsem vyrovnanější.

"Zasvěťte mě," pobídla jsem ho.

Udělal to. Bylo to skoro tak, jak povídal Dolph. Jediná informace navíc byla, že tím, kdo muže odhodil na zeď, byla Lorraine. To taky vysvětlovalo její slzy. Nejspíš si myslí, že půjde do vězení. A já jí nemůžu slíbit, že tam nepůjde. Kdyby to byla normální žena, která právě zachránila život policisty tím, že nedopatřením zabila lumpa, do vězení by nešla. Rozhodně ne dnes. Ale ona není člověk a spravedlnost neměří všem stejně, i když tomu sebevíc chceme věřit.

"Shrnu to, jestli tomu správně rozumím," navrhla jsem. "Strážník venku ležel na zemi. Střelec mu mířil na hlavu a chystal se mu dát ránu z milosti, když se na něho ta žena vrhla. Setrvačnost je oba odhodila na protější zeď a on do ní narazil hlavou. Je to tak?"

Padgett nahlédl do poznámek. "Jo, zhruba tak."

"Tak proč má pouta?"

Vytřeštil oči a věnoval mi dokonalý chlapecký úsměv. Detektiv Padgett je zvyklý využívat své osobní kouzlo. Přestože vypadá jako strašák, je zvyklý všechno řešit vzhledem. Přinejmenším se ženami. Vsadila bych se, že na Lorraine by to zabralo ještě hůř.

"Je to lykantropka," prohlásil s úsměvem, jako by se tím všechno vysvětlovalo.

"Ona vám to řekla?" zeptala jsem se.

Zatvářil se zaraženě. "Ne."

"A vy se domníváte, že je lykantropka, na základě čeho?"

Úsměv mu povadl a nahradilo ho nakrčené obočí, se kterým vypadal spíš uraženě než naštvaně. "Odhodila muže na stěnu takovou silou, že mu praskla lebka."

"Drobné stařenky zvednou z vnoučete náklaďák. To z nich dělá lykantropy?"

"Ne, ale..." Jeho tvář se uzavřela do sebe.

"Říkali mi, že kožoměnce nemáte moc rád, Padgette."

"Moje osobní pocity nemají na moji práci vliv."

Rozesmála jsem se a to ho zaskočilo. "Padgette, osobní pocity vždycky ovlivňují naši práci. Přišla jsem sem naštvaná, protože jsem se pohádala se svým bývalým, a proto jsem tak sjela Murdocka kvůli nezapnutému pouzdru. Proč nemáte rád lykantropy, Padgette?"

"Mrazí mě z nich."

Něco mě napadlo. "Doslova?" zeptala jsem se.

"Jak to myslíte, doslova?"

"Když jste v přítomnosti kožoměnců, doopravdy vás mrazí?"

Podíval se k hloučku policistů. Naklonil se blíž a ztišil hlas a mně bylo jasné, že se nepletu. "Pokaždé, když jsou poblíž, jako by po mně lezli mravenci." Teď už nevypadal na dvanáct. Strach a neochota v jeho tváři odhalily vrásky, díky nimž vypadal spíš na třicet než na dvacet.

"Cítíte jejich energii, jejich auru."

Uskočil ode mě. "Houby cítím."

"Koukněte, Padgette, mně bylo jasné, že máte paranormální schopnosti, hned jak jsem vás viděla."

"To je pitomost," zlobil se. Byl vyděšený, vyděšený sám ze sebe.

"Dolph vyhlásil, že hledá policisty s podobným nadáním. Proč jste se nepřihlásil?"

"Nejsem šílenec," odsekl.

"Tak pravda vychází najevo. Nemáte strach z lykantropů. Máte strach sám ze sebe."

Zvedl ohromnou pěst. Ne aby mě uhodil, ale aby nějak uvolnil vztek. "Nic o mně nevíte."

"Mě z nich taky mrazí, Padgette."

To ho maličko uklidnilo. "Jak to v jejich blízkosti můžete vydržet?"

Pokrčila jsem rameny. "Na to si zvyknete."

Zavrtěl hlavou a skoro se otřásl. "Já si na to nikdy nezvyknu."

"Oni to nedělají schválně, detektive. Někteří kožoměnci to dokážou skrývat, čímž jsou na tom líp než ostatní, ale všichni vydávají víc energie pod vlivem silných pocitů. Čím déle je vyslýcháte, tím víc jsou ve stresu. Pak vysílají víc energie a tím silnější mravenčení cítíte."

"Byl jsem s tou ženou sám v místnosti a myslel jsem si, že mi sleze kůže."

"Počkejte, sám? Přečetl jste jí práva?"

Přikývl.

"Řekla vám něco?"

Zavrtěl hlavou. "Ani slovo."

"A co ostatní?"

"Ti muži nic neprovedli."

"Takže můžou jít?"

"Ten velký ji nechce opustit a ten druhý je v pokoji se dvěma zraněnými. Říká, že je nesmí nechat bez dozoru. Přesvědčoval jsem ho, že se o to postaráme. On řekl, že zjevně ne."

Souhlasila jsem s Kevinem. "Máte svědkyně, které tvrdí, že tomu muži nechtěla ublížit. A on dokonce ještě není mrtvý. Tak proč má želízka?"

"Jednoho člověka už dneska zabila. To myslím stačí," namítal.

"Jenom dvě věci, detektive. Za prvé, ta pouta dokáže přetrhnout, kdykoli si vzpomene. A za druhé, kdyby nebyla lykantrop, už byste ji dávno pustil."

"To není pravda," bránil se.

Podívala jsem se na něj. Pokusil se můj pohled vydržet, ale uhnul první. Hleděl někam nad moji hlavu a pak řekl: "Ten muž umírá. Když ji pustím, mohla by se z toho vyvlíknout."

"Vyvlíknout z čeho? Viděla poldu, kterému se chystají ustřelit hlavu, vrhla se na ozbrojeného muže a poldu zachránila. Toho chlapa neroztrhala. Odhodila ho na stěnu. Věřte mi, detektive, že kdyby ho chtěla zabít, udělala by to mnohem důkladněji. Riskovala život, aby zachránila jednoho z vašich."

"Nic neriskovala. Lykantropům kulky neublíží."

"Stříbrné ano. Účinkují stejně jako normální kulky na člověka. Všichni útočníci, které dneska vyšetřují, měli stříbrné kulky, Padgette. Lorraine mohli zabít, ale ona nezaváhala. Kdyby ano, měli bychom tu mrtvého poldu. Kolik občanů by riskovalo život, aby zachránilo policistu?"

Nakonec se na mě podíval a v očích měl takový vztek, že mu o dva odstíny ztmavly. "Dosáhla jste svého."

"Vážně?"

Přikývl. "Ano." Vykročil zpátky k čekajícím uniformovaným strážníkům a vzlykající vlkodlačici. "Sundejte jí pouta."

Murdock se ozval: "Pane?"

"Udělejte to, Murdocku," trval na svém Padgett.

Už nic nenamítal. Prostě si k Lorraine klekl a odemkl jí pouta. Jeho kolega na druhé straně rozepnul pouzdro s pistolí a o dva kroky ustoupil. Nevšímala jsem si toho. Vyhráváme, není potřeba se hádat.

Jakmile měla ruce volné, vrhla se Lorraine ke mně. Věděla jsem, že mi nechce ublížit, ale slyšela jsem, jak o kus dál v chodbě vytahují zbraně. Zvýšila jsem hlas a zavolala: "To je v pořádku, chlapi, ta je v pohodě. Hlavně klid."

Lorraine padla na kolena, pažemi mi objímala nohy a vzlykala. Nahlas a zoufale. Já zdvihla dlaně k oběma koncům chodby. Teddy vstal a polovina pistolí se obrátila proti němu. Mohlo by se to ošklivě zvrtnout.

"Padgette, odvolejte své muže." Letmo jsem se ohlédla a viděla jsem, že vytaženou zbraní míří na Teddyho. Sakra.

"Odložte zbraň, Padgette. Oni pak udělají totéž."

"Ať si sedne," požadoval Padgett klidným a velice vážným hlasem.

"Teddy," zašeptala jsem, "zase si sedni. Ale pomaličku a žádné prudké pohyby."

"Já jsem nic neudělal," hájil se.

"Na tom nezáleží, hlavně to prosím udělej."

Pod ostražitými pohledy půl tuctu pistolníků si sedl na zem. Veliké ruce položil na kolena, aby dokázal, že nemá zbraň. Jako by si nacvičoval, jak vypadat neškodně.

"Teď odložte zbraň, detektive," řekla jsem.

Padgett se na mě chviličku díval. Bála jsem se, že to neudělá. Hleděla jsem do jeho velikých modrých očí a zahlédla tam něco nebezpečného. Strach tak hluboký a rozsáhlý, že toužil zničit to, čeho se bojí. Pak zbraň schoval, ale ten okamžik odhalení mi stačil. Musím si promluvit s Dolphem, jestli Padgett nemá na kontě nějaké zabité kožoměnce. Klidně bych si na to vsadila. Zproštěn obvinění neznamená vždycky nevinný.

Pohladila jsem Lorraine po hlavě. "To je v pohodě. Všechno bude v pořádku." Musím je odsud dostat. Hodní jsou skoro stejně velká hrozba jako lumpové.

Podívala se na mě. Oči měla oteklé a z nosu jí teklo. Skutečný pláč je jako opravdový sex. Když to děláte doopravdy, není to nic pěkného. "Nechtěla jsem mu ublížit," zašeptala.

"Já vím." Zkontrolovala jsem policisty na obou koncích chodby. Někteří uhýbali očima. Zavrtěla jsem hlavou a pomohla jí vstát. "Vezmu je s sebou do pokoje ke Stephenovi a Nathanielovi, detektive Padgette. Nějaké námitky?"

Jenom zavrtěl hlavou.

"Super. Pojď, Teddy."

"Už můžu vstát?" ujišťoval se.

Pohlédla jsem na Padgetta. "Myslíte, že se se svými lidmi dokážete ovládnout?"

"Jistě, pokud nebude vyvádět." Padgett už se nesnažil být okouzlující. Myslím, že se za to divadlo styděl. Bylo mi jasné, že se pořád zlobí. Možná na mě, možná na sebe. To je mi fuk, pokud nezačne střílet.

"Máte uvnitř strážníka?" zeptala jsem se.

Slabě přikývl.

"Má stejně lehkou spoušť, nebo můžu jít dovnitř a on mě nezastřelí?"

Padgett rázně přešel ke dveřím a zaklepal. "Smithi, tady Padgett. Dovnitř jde detektiv." S úklonou otevřel a pustil mě a Lorraine dovnitř.

Pohlédla jsem na mladého uniformovaného policistu usazeného těsně za dveřmi. Na židli naproti němu seděl rozvalený Kevin s nezapálenou cigaretou v koutku úst. Vlkodlak se na mě podíval a mně ten jediný pohled stačil - žádná slast. A nebyl to jenom nikotinový absťák.

Lorraine jsem napůl dostrkala do pokoje a pak se vrátila pro Teddyho. Podala jsem mu ruku a on se jí chytil. Pomohla jsem mu vstát, i když to nebylo nutné. "Díky," prohlásil. A nebylo to za pomoc při vstávání.

"V pořádku," odpověděla jsem. Odvedla jsem ho do pokoje. Jakmile byli oba v pořádku uvnitř, obrátila jsem se k Padgettovi.

"Musíme si promluvit. Pokud dokážete zajistit, že tady nikoho nezastřelí, zatímco budu pryč, dala bych přednost soukromí."

"Jste v pořádku, Smithi?" zeptal se.

Mladý polda odpověděl: "Jsem v pohodě. Mám zvířata rád."

Výraz v Teddyho tváři vyděsil i mě. Nadpřirozená energie v něm stoupala jako žhavá, dráždivá záplava. "Jestli se ten milý policista bude chovat slušně, vy se tak chovejte taky."

Teddy pohlédl přímo na mě. "Dokážu poslouchat rozkazy."

"Skvěle, můžeme si najít kousek soukromí, detektive Padgette?"

Rychle oddechoval a skoro lapal po dechu. Tu vzedmutou energii cítil i on. "Můžeme mluvit tady. Nenechám jednoho ze svých mužů s těmihle tvory."

"Já jsem v pohodě, šéfe," ujistil ho mladý polda.

"Ty nemáš strach?" divil se Padgett. Na tohle se jen zřídka ptá jeden policista druhého. Zeptají se, jsi v pohodě? Nervozitu jsou ochotní přiznat. Strach nikdy.

Strážník Smith maličko vytřeštil oči, ale pak zavrtěl hlavou. "Já Crossmana znám. Je to dobrý chlap. Zachránila mu život." Smith se trochu narovnal na židli a tiše dodal. "Tohle nejsou lumpové."

Na Padgettově tváři se objevil tik. Otevřel pusu, zase ji zavřel a pak se najednou obrátil na patě a odešel. Dveře se za ním zavřely. Zůstali jsme v dusném tichu.

Stephen mě zavolal: "Anito." Natáhl ke mně ruku. Tvář měl čistou. Žádné jizvy ani jiné stopy. Vzala jsem ho za ruku a usmála se.

"Vím, jak rychle se hojíte, ale stejně to na mě udělalo dojem. Minule jsi vypadal hodně ošklivě."

"Já jsem na tom byl hůř," ozval se tichý hlas. Nathaniel na druhé posteli byl vzhůru. Dlouhé kaštanové vlasy mu padaly okolo tváře jako lesklá opona a sahaly mu snad víc než do pasu. Ještě nikdy jsem neviděla muže s takhle dlouhými vlasy. Nevnímala jsem jeho tvář, protože mě zaměstnávaly jeho oči. Měly barvu šeříků. Světlounce levandulovou. Fakt trhák. Trvalo mi pár vteřin, než jsem dokázala zaznamenat zbytek jeho tváře. Teď, když byl vzhůru, vypadal starší, než když byl v bezvědomí - spíš na devatenáct než na šestnáct. Pořád působil vyčerpaně, unaveně a nemocně, ale už to bylo daleko lepší.

"To jo, vypadal jsi hůř," souhlasila jsem.

Stephen se na strážníka Smitha obrátil jako na starého kamaráda. "Můžeme být chvilku sami?"

Smith se podíval na mě. "Souhlasíte?"

Přikývla jsem.

Vstal. "Nevím, jak se to bude líbit Padgettovi, takže jestli si potřebujete vyměnit tajné kódy nebo tak něco, udělejte to rychle."

"Díky," prohlásila jsem vděčně.

"O tom nemluvte." Než vyšel z pokoje, zastavil se před Lorraine. "Děkuju vám. Crossman má ženu a dvě dcery. Kdyby mohly, určitě by vám chtěly poděkovat."

Lorraine zrudla, přikývla a zamumlala. "Není zač."

Smith vyšel ven a já přešla k Nathanielově posteli. "Moc ráda tě vidím při vědomí."

Pokusil se o úsměv, ale bylo vidět, jak ho to zmáhá. Natáhl ke mně levou ruku. Pravou měl pořád připojenou ke kapačce.

Stiskla jsem ji. Jeho sevření bylo slabé a roztřesené. Přitáhl si mou ruku ke rtům, jako by ji chtěl políbit. Nechala jsem ho. Ruka se mu tím snažením úplně rozklepala.

Přitiskl mi rty na ruku. Oči měl zavřené, skoro jako by odpočíval. Na okamžik jsem myslela, že ztratil vědomí, ale pak mi po ní letmo přejel jeho vlhký jazyk.

Ucukla jsem a bojovala s nutkáním otřít si ruku o džíny. "Děkuju, ale potřesení rukou by stačilo."

Zamračil se na mě. "Ale jsi přece naše léoparde lionné," namítal.

"To mi říkají pořád," přikývla jsem.

Otočil hlavu, aby viděl na Stephena. "Lhal jsi mi." V jeho světloučkých očích se chvěly slzy. "Ona nás nenakrmí."

Otočila jsem se na Stephena. "Zřejmě mi unikla část rozhovoru."

"Viděla jsi, jak se Richard dělí se smečkou o svou krev?"

Už jsem začala říkat ne, ale pak jsem si vzpomněla. "Jednou jsem ho viděla, jak z řezné rány krmí Jasona. Ten pak vypadal skoro jako zdrogovaný."

Stephen přikývl. "Tak to je ono. I Gabriel uměl sdílet krev."

Vytřeštila jsem oči. "Netušila jsem, že na to byl dost silný."

"To my taky ne." Tohle byl Kevin. Stál kousek ode mě a pořád ještě nezapálenou cigaretu si přendal do levé ruky. "Bylo nesmírně zajímavé, co Nathaniel o Gabrielovi povídal. Nathaniel byl závislý na heroinu a dělal pouličního prostituta. Gabriel ho zachránil a dal mu nový život."

"Rval se za něj a zbavil ho drog, ale pořád ho pásl. Jenom ho nabízel zvrácenějším klientům."

Kevin poplácal Nathaniela po noze přikryté dekou. Bylo to mimovolné gesto, jako když pohladíte psa. "Ale Nathanielovi se to líbí, že jo?"

Nathaniel se k němu otočil a tiše přisvědčil. "Ano."

"A líbilo se ti i to, když tě vyvrhovali?"

Zavřel oči. "Ne, to ne. Ale do té doby to bylo..."

"V pořádku," přerušila jsem ho. Něco mě napadlo. "Řekl jsi policii, kdo ti to udělal?"

"To on neví," řekl Kevin. Všudypřítomné cigáro už zase vrátil do pusy, jako by mu byla příjemná i samotná chuť papíru.

"Jak to, že to neví?" vyptávala jsem se.

Odpověděl mi Stephen. "Zane ho spoutal, zavázal mu oči a pak odešel. Tak zněla dohoda. Nathaniel je nikdy neviděl."

"Je?" divila jsem se.

Stephen přikývl. "Je."

Zhluboka jsem se nadechla a pomaličku vydechovala. "Nevzpomínáš si na něco zvláštního nebo mimořádného, co by je mohlo pomoci identifikovat?"

"Parfém podobný gardéniím a zápach nemoci."

Super, to nám tedy pomůže, říkala jsem si.

Upřeně se na mě zahleděl a jeho oči najednou nebyly ztěžklé nemocí. Došlo mi, že jsou otupělé zážitky. Bylo to víc než blazeovanost, jako by Nathaniel nakoukl do nižších kruhů pekla. Bude žít, takže o tom může vyprávět, ale vlastně to tak docela nepřežil, poznamenalo ho to.

"Ten parfém si pamatuju. Poznám ho, kdybych ho znovu cítil."

"V pořádku, Nathanieli, v pořádku." Na dně, pod tou děsivou prázdnotou v jeho očích, byla panika. Byl vyděšený, neuvěřitelně vyděšený. Poplácala jsem ho po ruce, a když se jeho prsty sevřely okolo mých, nechala jsem ho. "Teď už ti nikdo neublíží, Nathanieli. To ti slibuju."

"Postaráš se o mě?" Vzhlížel ke mně s takovou syrovou a primitivní potřebou v očích, že bych mu slíbila cokoli, abych ten pohled zahnala.

"Ano, postarám se o tebe."

Celé jeho tělo se uvolnilo. Napětí z něj vyprchalo, jako když z prasklého šálku vytéká voda. Cítila jsem, jak se jako výboj energie přenáší jeho rukou a dlaní do mě. Škubla jsem sebou, ale neodtáhla se.

Usmál se na mě a opřel se do polštářů. Vypadal trochu líp, jakoby silnější.

Pomaličku jsem ruku vytáhla a on mě pustil. Výborně. Otočila jsem se k ostatním v místnosti. "Musím vás odsud dostat."

"Já už můžu domů," souhlasil Stephen, "ale s Nathanielem pořád nemůžeme hýbat."

"Když tu nebudu já jako nárazník, tak těm poldům nevěřím."

"Padgett z nás má hrozný strach," upozornil mě Teddy.

Přikývla jsem. "Já vím."

"Nakrm mě," prosil Nathaniel. "Dej mi svou sílu a můžu jít s vámi."

Zamračila jsem se na něj a pak se zase otočila k Stephenovi. "To přece nemyslí vážně. Abych si kvůli němu prořízla žílu?"

"Richard by to udělal," podotkl Stephen.

"Richard nemůže krmit leopardy," namítala Lorraine, "jenom nás."

"Raina by ho ošoustala, až by se mu zdraví vrátilo," připojil se Kevin.

Tím si ode mě vysloužil dlouhý zkoumavý pohled. "O čem to tu mluvíš?"

"Raina dokázala sdílet energii, aniž by se dělila o krev," vysvětloval. Na jeho tváři byl vidět odpor a chtíč současně, jako by se proti své vůli účastnil některého z Raininých představení. "Přejížděla rukama nad tebou a pak nad svým tělem. A vždycky to skončilo šukáním. Čím víc to ze začátku bolelo, tím víc se jí to líbilo, ale když byla hotová, byla jsi zdravá."

Otočila jsem se na Stephena, protože jsem tomu nevěřila. Přikývl. "Já to viděl."

"Navrhujete, aby..." Lorraine tu děsivou myšlenku nedopověděla, ale mně to bylo jasné.

"Nerozříznu si žílu, a rozhodně se s ním nepomiluju."

"Ty mě nechceš." Nathanielův hlas byl uslzený a zoufalý.

"To není nic osobního," uklidňovala jsem ho. "Jenom mě na náhodný sex moc neužije." Celý tenhle rozhovor připadal ujetý dokonce i mně.

"Potom tu Nathaniel musí zůstat přinejmenším dalších dvacet čtyři hodin," prohlásil Kevin. Cigaretu přitom válel mezi prsty.

Stephen přikývl. "Přesně to si myslí i doktor. Ptali jsme se ho na to, když říkal, že dneska můžu domů."

"Nenechávej mě tu, Stephene." Nathaniel se natáhl přes uličku, jako by na něho mohl dosáhnout.

"Já tě tu nenechám, Nathanieli. Samotného ne, někdo se o tebe postará."

Pak se ozval Teddy. "To, že to pro Rainu končilo sexem, neznamená, že to tak musí skončit vždycky."

Všichni jsme se k němu otočili. "Co tím myslíš?" zeptal se Kevin.

"Pro Rainu všechno končilo sexem. Ale myslím, že léčila dotekem. Řekl bych, že mně se zranění zahojila dřív, než jsme se do toho pustili." Hleděla jsem na stopadesáticentimetrový obvod jeho svalnatého hrudníku a rozbolela mě hlava. Bylo to, jako kdybyste zjistili, že váš zlatý retrívr mluví. U tak ohromného svalovce prostě nečekáte mozek.

Kevin pokrčil rameny. "Já nevím. Jisté je, že mě uzdravila. Nepamatuju si, kdy mi bylo líp. Vzpomínám si jenom na ni."

"Je tady někdo, kdo s Rainou nespal?" zeptala jsem se.

Jediná osoba, co zvedla ruku, byla Lorraine, a jak jsem znala Rainu, ani to nebylo jisté. "Proboha."

"Myslím, že by ho Anita mohla uzdravit i bez sexu, jenom dotykem holé kůže," řekl Teddy.

Už jsem to chtěla odmítnout, ale pak jsem si vzpomněla, jak jsem sdílela energii s Jean-Claudem. I tam byla holá kůže důležitá. Třeba je to stejné. "Když vás Raina uzdravila, nepřipadala vám unavená?"

Všichni muži zavrtěli hlavou. Shodli se na tom, že ji to neoslabovalo, spíš jako by jí to dodávalo energii. To ale byla Raina. Ta bývala neobvyklé štěně dokonce i na vlkodlaka.

Nechtěla jsem tu Nathaniela nechat, i kdyby hlídali vlkodlaci. Padgettovi nemůžu věřit. Navíc není jisté, že ti fanatici, ať už je to kdokoli, se nepokusí o další útok. Buď půjdeme všichni, nebo zůstaneme. Ale mě čekají další místa činu. Nemůžu tu sedět celý zatracený den.

"Dobře, zkusíme to. Nemám ale nejmenší představu, jak mám začít."

Nathaniel se usadil do polštářů s úsměvem jakoby plným nadšeného očekávání ve tváři. Jako dítě, co má dostat slíbenou zmrzlinu. Problém je v tom, že ta zmrzlina jsem já.

37

Kevin strčil židli pod kliku a zajistil nám tak maximální možné soukromí. Smithovi, který teď stál přede dveřmi, jsem řekla, že si potřebuju s kožoměnci promluvit a nevím, kdy budu hotová. Chovali se ke mně jako k detektivovi, takže policisté v uniformách zůstanou venku určitě. Starost mi dělal jedině Padgett. Ten tam vydrží, jenom dokud se jeho ego nevzpamatuje. Trochu jsem čekala, že se pokusí dostat dovnitř. Stačí, aby ucítil, co tady děláme, a rozhodl se, že to nepřipustí.

Postavila jsem se k posteli. Nathaniel se na mě díval tak důvěřivým pohledem, že jsem z toho znervózněla. Otočila jsem se a zjistila, že na mě hledí i všichni ostatní. "Fajn, lidi. Tak co teď? Já nevím, jak se to dělá."

Všichni si vyměnili pohledy. Stephen řekl: "Nevím, jestli ti to dokážeme vysvětlit."

Přikývla jsem. "Chápu, to je magie. Buďto to jde, nebo ne."

"Je to magie?" zajímal se Teddy. "Nebo jenom parapsychologické nadání?"

"Nejsem si jistá, jestli je v tom nějaký rozdíl," prohlásila jsem. "Někdy mám pocit, že snad jen to, že parapsychologické nadání děláte bezmyšlenkovitě, zatímco u magie potřebujete ke spuštění šťávy nějaký rituál."

"Ty se v těchhle věcech vyznáš daleko líp než my," řekl Kevin. "Jsme jenom vlkodlaci, ne čarodějnice."

"Já nejsem čarodějnice. Jsem nekromantka."

Pokrčil rameny. "Pro mě je to stejný." Sednul si na židli, ze které se předtím zvedl, a zamáčkl cigaretu do dlaně ruky, jako kdyby byla zapálená a jeho ruka popelník. Zachmuřeně se ušklíbl. Neznala jsem ho dost, abych si mohla být jistá, ale připadal mi nervózní.

To já taky. Znám jenom dva způsoby, jak vyvolat energii: rituál nebo sex. Když jsem s Jean-Claudem nebo Richardem, nahrazuje sex rituál. Ale s Nathanielem nemám žádné pouto. Žádná znamení, žádné city, nic. Ve skutečnosti ani nejsem jeho léoparde lionné. To je všechno lež. Nedokážu to udělat, když k němu nic necítím. Samotná lítost nestačí.

Nade mnou se tyčil Teddy. "Co se děje, Anito?"

Nejradši bych přešla místnost a zašeptala, ale bylo mi jasné, že Nathaniel mě uslyší kdekoli v maličkém pokoji. "Potřebuju nějaký pocit, ze kterého bych mohla vyjít, aspoň něco."

"Pocit?" divil se.

"Nathaniela vůbec neznám. Je mi ho líto a cítím vůči němu závazek. Ale ani jedno z toho nestačí, abych se do toho mohla pustit."

"Tak co potřebuješ?" Jeho oči byly velice vážné. A inteligence v nich skoro hmatatelná.

Pokusila jsem se to nějak zformulovat, ale nakonec jsem řekla jenom: "Potřebuju něco místo rituálu."

"Raina žádný rituál nepoužívala," prohlásil Kevin ze židle.

"Používala sex. Sex může rituál nahradit."

"Tu noc s Richardem na lupanaru jsi sílu přivolala," poznamenal Stephen. "Nemilovali jste se, ale přesto jsi ji přivolala."

"Ale... Richard mě sexuálně přitahoval. Už to samo o sobě je určitá energie."

"Nathaniel je pěkný," přemlouval mě Stephen.

Zavrtěla jsem hlavou. "Pro mě to nikdy nebylo tak snadné. Potřebuju víc než jen hezkou tvářičku."

Stephen sklouzl z postele v takové té nemocniční košili na šňůrky, ale při pohybu se mu nikde neotevírala. Zahalovala ho jako potah a zakrývala ho mnohem víc, než bylo potřeba. Podobně by asi vypadala na mně. Jedna velikost nikdy nesedí všem.

Pokusil se mě vzít za ruku, ale já mu to nedovolila. "Nech si ode mě pomoct."

"Definuj pomoc." Pak kdo je tu podezřívavý.

Skoro blahosklonně se usmál. S tímhle úsměvem se muži dívají na ženy, když udělají něco roztomile dívčího. Už jenom ten úsměv mě nasral. "Máš s něčím problém?" zeptala jsem se.

"S tebou," odpověděl tiše. "Moc dobře víš, že bych ti nikdy neublížil."

Pohlédla jsem do jeho chrpově modrých očí a přikývla. "Úmyslně nikdy," souhlasila jsem.

"Tak mi teď věř. Pomůžu ti tu sílu přivolat."

"Jak?" chtěla jsem vědět.

Vzal moji ruku do obou dlaní a já mu to tentokrát dovolila. Přitáhl ji k Nathanielovi. Dotkl se konečky mých prstů Nathanielova čela. Měl studenou kůži. Stačil mi jediný dotek a bylo mi jasné, že je mu špatně.

"Pohlaď ho," pobízel mě Stephen.

Hleděla jsem a zavrtěla hlavou. Odtáhla jsem ruku. "To ne."

Nathaniel chtěl něco říct, ale Stephen mu položil prst na rty. "Ne, Nathanieli." Skoro jako by věděl, co chce říct. Přece to ale nemohl vědět jistě. Věřila bych tomu, kdyby patřil ke smečce. To ale nepatřil.

"Zavři oči," naléhal Stephen.

"Hmm-mmm," zavrtěla jsem hlavou.

"Na tohle nemáme čas," přerušil nás Kevin.

"To má pravdu," souhlasil Teddy. "Rozumím, že k tomu máš odpor, ale policie za chvíli zaklepe na dveře."

Jestli s námi nebude Nathaniel schopný odejít, znamená to, že tu budu muset někoho nechat, aby ho hlídal. A to znamená, že ho znovu vystavím riziku. Když budeme někde pohromadě, nebudeme aspoň ohrožovat nevinné policisty, i když většina poldů sebou při tomhle označení škubne.

Zhluboka jsem se nadechla a vyfoukla vzduch. "Fajn, tak co máš za lubem."

"Zavři oči," řekl Stephen.

Zamračila jsem se na něj. Tvářil se trpělivě, a dokonce smířlivě, a já ho poslechla. Vzal mou ruku do dlaní, a teprve když mi začal otevírat pěst, uvědomila jsem si, jak ji mám zaťatou. Začal mi masírovat ruku.

Bránila jsem se. "Nech toho."

"Tak se uvolni," naléhal. "Nebude to bolet."

"Nemám strach, že by to bolelo," řekla jsem.

Obešel mě a postavil se za mě. Tak blízko, že mě lem jeho košile šimral na nohou. "Ale stejně se bojíš." Ztišil hlas, až skoro šeptal. "Nemůžeš ten strach použít na přivolání síly?"

Srdce mi bušilo až v krku a já se bála, ale nebyl to ten správný strach. Strach, který vás zaplaví ve chvíli ohrožení, dokáže sílu přivolat skoro bez jakékoli námahy. Ale tohle byl strach, který vám nedovolí skočit s dokonale připraveným padákem, i když jste se k tomu rozhodli. Není to úplně nezdravý strach, ale brání vám pohnout se.

"Ne," odpověděla jsem.

"Tak se toho strachu zbav," radil mi. Vzal mě jemně za paže a posadil mě na kraj postele.

Nathaniel tiše protestoval, jako by ho to bolelo.

Otevřela jsem oči, ale Stephen řekl: "Zavři je." Byla to věta nejpodobnější rozkazu, jakou jsem od něho kdy slyšela. Zavřela jsem je.

Vzal mé dlaně a položil konečky mých prstů Nathanielovi z obou stran na tváře. "Kůže na spáncích je tak jemňoučká." Táhl mé prsty lehoučce dolů po Nathanielově obličeji. Prsty mi po něm klouzaly, jako bych byla slepá a pokoušela se zapamatovat si jeho rysy.

Vklouzl mýma rukama Nathanielovi do vlasů. Byly jako hedvábí, neuvěřitelně heboučké. Na dotek byly jako samet. Nabírala jsem dlaněmi to měkoučké teplo, sklonila tvář k jeho vlasům a přivoněla k nim. Ucítila jsem slabý pach nemocnice. Ponořila jsem tvář do sametové záplavy a pod tím vším objevila jeho pach. Voněl po vanilce s nádechem dřeva, polí a kožešin. Nepatří sice ke smečce, ale jeho pach je důvěrně známý. Voní jako domov. Něco ve mně přeskočilo, jako když otočíte vypínačem.

Otevřela jsem oči a věděla, co mám dělat. Věděla jsem také, jak na to, a chtěla jsem to udělat. Vzdáleně jsem si uvědomila, že Stephenovy ruce mě už dávno pustily.

Pohlédla jsem do Nathanielových šeříkových očí a naklonila se k tomu úžasnému pohledu. V cudném polibku jsem se svými rty dotkla jeho a ten slaboučký dotek probudil energii jako horkou vlnu, ze které mi brněla kůže. Valila se ze mě jako voda, teplá, uvolňující a naplňující. Ale energie sama o sobě nestačila. Potřebovala usměrnit a vést, a já věděla, jak to mám udělat, jako bych to už někdy dělala. Nevzpírala jsem se tomu, vůbec jsem neměla chuť.

Chtěla jsem sjet rukou po jeho prsou dolů, ale nemocniční košile ho úplně zakrývala. Byl malý jako Stephen. Jenže jeho košile se zapínala vepředu, ne vzadu. Má ruka našla otvor a vklouzla na nahou kůži. Klouzala po ní, dokud jsem nenašla ránu.

Rozkročmo jsem vyskočila na Nathanielovy nohy. Znovu vydal slabé bolestné zasténání, ale mně se to líbilo. Stáhla jsem z něj deku, rozepnula mu košili a odhalila jeho tělo. Stehy se po jeho bledé kůži táhly jako tenká černá čára skoro od jednoho boku k druhému. Děsivá rána, smrtící.

Od pasu dolů byl nahý. V nemocnicích nás vždycky svlékají, abychom byli co nejzranitelnější. Pohled na jeho nahotu mě měl zarazit. Trochu to mnou otřáslo. Nečekala jsem to, a najednou bylo pozdě. Ale energii to bylo fuk. Lehoučce jsem po stezích přejela prsty.

Nathaniel vykřikl, ale jen zčásti bolestí. Byl napůl ztopořený, ještě než jsem sklonila tvář ke stehům. Lízala jsem ránu jako pes, dlouhými, pomalými pohyby jazyka. Když jsem zdvihla hlavu a podívala se do jeho sklopených očí, už byl ztopořený víc než napůl. V tu chvíli mi bylo jasné, že ho můžu mít a že touží, abych poslední krok udělala.

Ostatní v místnosti jsem vnímala jako bzučení energie, jako vibrující horizont energie ve svém nitru. Náhodný sex mě nikdy nezajímal, ale vůně a doteky Nathanielova těla mě skoro přemohly. Nikdy jsem nebyla v takovém pokušení. A to byl skoro naprostý cizinec. Jenže pokušení je jenom pokušení. Nemusíte mu podlehnout. Zvedla jsem se nad ním na kolenou a položila ruce na jeho drobné kyčelní kosti. Pak jsem je posunula ke středu rány. Jakmile se mé ruce dotkly, položila jsem je na sebe a zatlačila. Ne svaly ani svým slabým tělem, ale energeticky. Hrnula jsem tu horoucí vzedmutou energii do jeho těla.

Zasténal a páteř se mu ohnula jako luk. Rukama mi sevřel ramena a prsty se mi křečovitě zaťaly do holé kůže.

Bylo to jako vyhlazovat nedokonalosti na nějaké zombii. Až na to, že Nathanielovo tělo bylo teplé a živé a já neviděla očima to, co opravuji. Ale cítila jsem to. Cítila jsem, jak se jeho tělo rovná a sílí, a hladila ho na místech, kterých se žádná ruka neměla dotknout. Převalovala jsem je mezi prsty a naplňovala ho vzedmutým žárem, který vyvěral v mém nitru. Proudil do něho mýma rukama a dlaněmi. Žár se šířil jeho i mým tělem, až nám kůží vířila něco jako horečka a utvářela z našich těl jediný útvar, tvořený žhavou kůží a stále narůstající vlnou energie. Vzdouvala se tak, že jsem musela zavřít oči. Ale dokonce i ve tmě se rozjasnilo. Před mýma očima vybuchovaly bílé květy.

Dýchala jsem přerývaně, povrchně a příliš mělce. Otevřela jsem oči a sledovala Nathanielovu tvář. On dýchal ve stejném rytmu. Nutila jsem nás k pomalejšímu tempu a zpomalovala tak i náš dech. Vnímala jsem jeho srdce, jako bych se ho dotýkala a držela je v dlani. Mohla jsem se dotknout kterékoli jeho části. Mohla jsem každou tu část mít. Cítila jsem, jak mu pod kůží voní krev, a toužila ji okusit.

Když jsem na něho klesla a přitiskla ústa k jeho, byl už zahojený. Otočila jsem mu obličej stranou a okusovala mu krk, dokud jsem pod kůží neucítila pulz. Lízala jsem kůži, ale to mi nestačilo. Položila jsem ústa na bušící tep a jemně kousala do masa, dokud jsem v ústech neměla tlukot jeho srdce. Chtěla jsem kousnout silněji a silněji, dokud nevytryskne krev. Toužila jsem po ní. Neurčitě jsem si uvědomila, že Jean-Claude se už probudil. To, co teď cítím, je jeho hlad, jeho potřeba. Ale jeho potřeba mě nenutila osedlat si Nathanielovo tělo. Moje ovšem taky ne.

Připomněla jsem si Nathanielovo tělo a to, že jsem se s ním předtím ani nesetkala. A přitom vím, jak chutná. Znám jeho doteky tak, jak je můžou znát jenom jeho milenky. Tohle nejsou moje vzpomínky. To není moje energie.

Sklouzla jsem z Nathaniela, pokusila se slézt z postele a spadla na kolena. Nedokázala jsem vstát, zatím ještě ne. Richard říkal, že dokud bude smečka existovat, nebude Raina mrtvá. Do téhle chvíle jsem nechápala, co tím myslel. Přivedla jsem sem tu čubku až z pekla. Přivedla jsem ji sem a pořádně si to užívala.

Ale já umím i něco víc, něco, co Raina nedělala. Tohle jí nemůžu vyčítat. Já vím, jak Nathanielovo tělo uzdravit, a vím taky, jak ho roztrhat na kusy. To, co dokážete spravit, můžete i zničit. Když jsem ve své metafyzické dlani držela jeho srdce, měla jsem na okamžik temné nutkání sevřít pěst a mačkat ten pulzující a tepající sval, dokud nevytryskne krev a jeho život se nezastaví. Chvilička, okamžik nutkání tak zlého, že to vyděsilo dokonce i mě. Nejradši bych to hodila na tu čubku z pekla, ale něco mi říkalo, že tenhle kousíček temnoty je jenom můj. Pouze Stephenova ruka na ústech mi bránila, abych vykřikla nahlas.

38

Stephenova dlaň zdusila křik v pouhé sténání. Pevně mě k sobě tiskl, jako by měl strach, co udělám, kdyby mě pustil. Ani já si tím nebyl jistá. Jako nejlepší nápad mi připadalo jít běhat. Utíkat, dokud to všechno nevyběhám, dokud se toho pocitu nezbavím. Ale stejně jako Richard nemůžu utéct sama před sebou. Při té představě jsem přestala zápasit a zůstala klidně sedět ve Stephenově náručí.

"Jsi v pořádku?" zeptal se tiše.

Přikývla jsem.

Jeho ruka mi pomalu sklouzla z pusy, jako by si nebyl jistý, že jsem ho slyšela a rozuměla mu.

Zhroutila jsem se a málem se sesula na podlahu.

Znovu a znovu mě hladil po tváři, jako když chcete uklidnit nemocné dítě. Neptal se, co se nepovedlo. Nikdo z nich se neptal.

Nathaniel si klekl k nám. Nevypadal jenom uzdravený, vypadal dokonale zdravý. Usmíval se a byl krásný takovým tím chlapeckým, nehotovým způsobem. Kdybyste mu ostříhali vlasy a vyměnili oči, mohl by klidně hrát ve školním fotbalovém týmu a chodit s nastávající královnou krásy.

Pocit, že jsem ho přede dvěma minutami málem ojela, mi vehnal horko do tváře a přinutil mě skrýt ji na Stephenově rameni. Nechtěla jsem se dívat do toho hezkého mladistvého obličeje a myslet na to, jak blízko jsem měla k milování s ním. Skutečnost, že si jeho tělo pořád pamatuji do podrobností, které jsem osobně nikdy nezažila, mi v tom nijak nepomáhala. Raina je pryč, ale ne zapomenuta.

Ucítila jsem pohyb. Chvějivá energie kožoměnců se přibližovala. Nemusela jsem se ani podívat, abych si byla jistá, že se shlukují kolem mě. Energie houstla, jako když se uzavírá kruh. Těžko se mi dýchalo.

Cítila jsem, jak se mého obličeje dotýká něčí tvář. Pohnula jsem hlavou, takže jsem pár centimetrů od sebe viděla Kevina. Čekala bych Nathaniela. Teddyho ohromné dlaně mě hladily po nahých pažích. Pak je zvedl k nosu. "Voníš jako smečka."

Lorraine ležela na zádech a hleděla na mě nahoru. Její oči byly nezvykle vlčí. "Je cítit jako Raina." Otočila tvář, takže se její rty dotkly na koleně mých džínů.

Věděla jsem, že pokud to dovolím, usneme na jedné veliké hromadě jako vrh štěňat. A taky to, že vzájemné doteky patří k tomu, co drží smečku pohromadě, podobně jako hlazení u primátů. Doteky a utěšování nemusejí být erotické. To byla Rainina volba. Jsou to vlci, ale také lidé, a tedy primáti. Takže dvě zvířata, ne jenom jedno.

Kevin mi položil hlavu do klína a tváří se mi opíral o stehno. Neviděla jsem mu do očí, takže nevím, jestli se změnily ve vlčí. Ozval se jeho tichý a nezřetelný hlas: "Teď potřebuju cigaretu."

Nedokázala jsem zadržet smích. A jakmile jsem se začala smát, nebyla jsem schopná přestat. Smála jsem se, až mi po tvářích tekly slzy. Vlkodlaci mě hladili rukama a otírali se tváří o moji nahou kůži. Brali na sebe můj pach. Váleli se ve zbytcích Rainina pachu. A mě označovali vlastním.

Stephen mě políbil na tvář, stejně jako byste políbili sestru. "Jsi v pořádku?" Nebylo snadné si vzpomenout, ale myslím, že na to se už ptal předtím.

Přikývla jsem. "Ano." Můj hlas zněl slabě a vzdáleně. Uvědomila jsem si, že jsem na pokraji šoku. To není dobré.

Stephen ode mě nohou vlky odehnal. Pohybovali se malátně, jako by energie, kterou jsme vyvolali, byla droga, nebo se možná spíš podobala sexu. To nevím. A ani si nejsem jistá, jestli to vědět chci.

"Richard říkal, že Raina nezemře, dokud bude žít smečka. Myslel tím tohle?" zeptala jsem se.

"Ano," přikývl Stephen. "Ale nikdy jsem neslyšel o nikom, kdo by ke smečce nepatřil a byl schopný něčeho podobného. Duchové mrtvých by měli vstupovat jenom do lukoi."

"Duchové mrtvých," opakovala jsem. "Chceš snad říct, že pro ně nemáte nějaké hezké pojmenování?"

"Jsou to munini," prozradil Stephen.

Při tom jsem se málem znovu rozesmála. "Paměť, Odinův havran."

Přisvědčil. "Ano."

"Co to přesně bylo, co je to? Žádný duch to nebyl. Já vím, jaké pocity vyvolá duch."

"Cítila jsi jednoho z nich," prohlásil Stephen. "To je nejlepší vysvětlení, které ti můžu dát."

"Je to energie," přerušil nás Teddy. "Energie nevzniká ani nezaniká. Jenom existuje. Máme v sobě energii každého, kdo někdy ke smečce patřil."

"Takže ne všech lukoi, že ne?"

"Ne," připustil, "ale od prvního člena smečky až do dneška je v sobě máme všechny."

"Všechny ne," opravila ho Lorraine.

Přikývl. "Někdy některý z nás zemře třeba při nehodě a nám se nepodaří jeho tělo získat a rozdělit se o ně. Pak všechno, čím byl, i všechny jeho vědomosti, je pro nás ztraceno."

Kevin se vrátil ke své židli, ale pořád seděl na zemi a opíral se ramenem o její sedátko. "Někdy," dodal, "se rozhodneme někoho nejíst. Je to skoro jako exkomunikace. Smečka tě nechce po smrti stejně jako zaživa."

"Proč jste nezavrhli Rainu? Byla to zvrácená sadistická čubka."

"To bylo Richardovo rozhodnutí," vysvětloval Teddy. "Myslel, že by odmítnutím jejího těla naštval některé členy smečky, které ještě neměl na svojí straně. V tom měl pravdu, ale... teď ji máme v sobě."

"Je silná," řekla Lorraine a zachvěla se. "Dost silná, aby slabého vlka úplně ovládla."

"Babské tlachy," odfrkl si Kevin. "Je mrtvá. Její moc se vynoří, jenom když ji někdo zavolá."

"Já ji nevolala," ozvala jsem se.

"Ale my možná ano," řekl tiše Stephen. Ležel na zádech na podlaze a oči si zakrýval dlaněmi, jako by to byla příliš děsivá představa.

"Co tím chceš říct?"

"Chci říct, že to, co jsi právě udělala, jsem vždycky viděl dělat jedině Rainu. Myslel jsem na ni a vzpomínal."

"Já taky," přidal se Kevin.

"Ano," řekl Teddy. Přesunul se k protější stěně, jako by si v mojí blízkosti nevěřil.

Lorraine ustoupila s ním a sedla si k němu, takže se jejich těla lehce dotýkala. Uklidňující blízkost. "I já jsem na ni myslela. Byla jsem ráda, že tady není. Že je to Anita." Objala se okolo ramen, jako by jí bylo chladno, a Teddy ji chytil svalnatou paží, přitiskl ji k sobě a položil jí bradu do vlasů.

"Já jsem na Rainu nemyslel," prohlásil Nathaniel. Blížil se ke mně po čtyřech.

"Nesahej na mě," varovala jsem ho.

Převalil se na záda a vypadal docela jako obrovské kotě, které chce podrbat na bříšku. Protáhl se a napjal se od prstů na nohou až po konečky prstů na rukou. Převalil se na břicho a opřel se o lokty. Díval se na mě a dlouhé, sytě hnědé vlasy mu padaly do tváře jako opona. Jeho šeříkové oči na mě hleděly divoce a skoro děsivě. Zase si lehnul v záplavě vlasů a energie. Nespouštěl pohled z mojí tváře a mně došlo, jak je rozpustilý. Snad ani ne svůdný, ale dovádivý. Bylo to něco jiného a mě to znervózňovalo možná ještě víc. Nathanielovi se dařilo být jako děcko, jako kotě, a přitom zůstat dospělý. Nevěděli jste, jestli ho pohladit po hlavě, podrbat ho po břiše nebo mu dát pusu. Tohle všechno mi připadalo stejně vhodné. Na mě v tom byl moc velký zmatek.

S pomocí vzdálenější postele jsem se zvedla na nohy. Jakmile jsem si byla jistá, že při chůzi nespadnu, pustila jsem se jí. Zakolísala jsem, ale moc ne. Jsem schopná jít. Výborně, protože odsud chci vypadnout.

"Co máme dělat?" zeptal se Stephen.

"Jeďte do mého domu. Je tam Jean-Claude a byl tam i Richard."

"A co s ním?" zeptal se Kevin.

Nathaniel zvedl hlavu tak, aby na nás všechny viděl. Nic neříkal, o nic nežádal, ale já cítila jeho tep ve svých ústech. Věděla jsem, že má strach. Bojí se, že zase zůstane sám. Doufala jsem, že moje schopnost vcítit se do něj nebude trvalá. Už takhle se mi hlavou honí dost mužů, nechci k nim přidávat dalšího.

"Vezměte ho s sebou," rozhodla jsem. "Leopardi jsou mí stejně jako vy."

"Máme ho chránit a chovat se k němu jako ke členovi smečky?" ujišťoval se Kevin.

Třela jsem si spánky. Začínala mě bolet hlava. "Ano, ano. Poskytla jsem mu ochranu. Každý leopard, který mě požádá o ochranu, ji dostane."

"Jsi naše lupa, takže nás to zavazuje je chránit," poznamenala Lorraine, "a dokonce za ně dát i život. Udělají oni to samé?"

Hlava už mě nezačínala bolet, už mě bolela.

Nathaniel se převalil na nohy pohybem tak elegantním, že snad nemohl být skutečný, a tak rychle, že jsem to skoro nepostřehla. Posadil se u nohou Stephenovy postele a pozoroval mě jasnýma, dychtivýma očima. Pak řekl: "Mé tělo patří tobě. Jestli chceš i život, klidně si ho vem." Řekl to skoro věcně - ne, radostně, jako by to byla skvělá věc.

Ostře jsem si ho změřila. "Nestojím o ničí život, Nathanieli, ale smečka je ochotná kvůli tvé ochraně riskovat své životy a já od tebe očekávám to samé."

"Udělám, cokoli si budeš přát," souhlasil. "Stačí jenom říct."

Neprohlásil "požádat". Prohlásil "říct". Nikdy jsem podobnou formulaci neslyšela. Znamenalo to, že nemá právo odmítnout. Zeptala jsem se: "Vědí tu všichni, že mě nemusíte slepě poslouchat? Když řeknu skočte, tak doufám, že se prostě jen nezeptáte, jak vysoko, že ne?"

"To ne," připustil Stephen. Ve tváři měl ostražitý a opatrný výraz.

"A co ty?" zeptala jsem se a obrátila se k Nathanielovi.

Zvedl se na kolenou a horní část těla naklonil ke mně. Oběma rukama se pořád opíral o pelest postele. Nesnažil se mě dotknout, jenom být ke mně blíž. "A já co?" řekl.

"I ty chápeš, že máš právo odmítnout? Že moje slovo není jako příkaz shůry?"

"Prostě řekni, co po mně chceš, Anito, a já to udělám."

"Jenom tak, bez ptaní to uděláš?"

Přikývl. "Cokoli."

"Takhle je to mezi leopardy, nebo tedy pardy, zvykem?" divila jsem se.

"Ne," odpověděl Stephen, "to je prostě Nathaniel."

Zavrtěla jsem hlavou a doslova před sebou mávala rukama, jako bych to všechno chtěla smazat. "Na tohle nemám čas. Je zdravý. Vezměte ho s sebou."

"Mám počkat ve tvém pokoji?" zeptal se Nathaniel.

"Jestli si potřebuješ odpočinout, klidně si posluž. Já tam nebudu."

Šťastně se usmál a já měla divný pocit, že slyší něco jiného, než co říkám. Chtělo se mi pryč z tohohle pokoje, pryč od nich všech. Řeknu Padgettovi, že je posílám do bezpečného úkrytu, a on to vezme, protože je chce mít z krku. Chce se jich zbavit daleko víc než já.

Doktor nad Nathanielovým uzdravením užasl. Propustili ho i přesto, že chtěli provést ještě nějaké další testy. To jsem kategoricky odmítla. Máme před sebou spoustu povinností. Všichni se nacpali do Kevinova a Teddyho auta a já si šla pro džíp. Měla jsem radost, že jsem se jich na chvilku zbavila. Měla jsem radost, i když to znamenalo jen další místo činu přede mnou. Měla jsem radost, i když jsem pořád nevěděla, jak zjistím, jestli je Malcolm tam dole ve tmě naživu. Nathaniel mě sledoval zadním okýnkem auta a nespustil ze mě šeříkový pohled, dokud nezahnuli za roh. Byl ztracený a teď si myslí, že se zase našel. Ale pokud čeká, že budeme víc než kamarádi, je ztracený dál.

39

Cítila jsem se děsně, a to jsem neměla ani modřinu. Soustředila jsem se na další problém a to, co jsem udělala, i to, co jsem udělala málem, jsem odsunula na vedlejší kolej. Nic s tím nemůžu dělat, dokud si nepromluvím s Jean-Claudem a s Richardem. Bála jsem se připoutat k upírovi, ale nikdy jsem se nebála pout s vlkodlakem. Měla jsem vědět, že je to stejná pakáž.

Asi během tří minut mi třikrát zapípal pager. Nejdřív McKinnon, pak Dolph a ještě nějaké neznámé číslo. To volalo během deseti minut dvakrát. Sakra. Zastavila jsem u pumpy. Nejdřív jsem zavolala Dolphovi.

"Anito?"

"Jak pokaždé víš, že jsem to já?"

"Nevím," odpověděl.

"Co se děje?"

"Kde jsi?"

"Na cestě do kostela za McKinnonem."

"Pete je tady se mnou."

"To zní hrozivě."

"Do nemocnice vezou nějakého upíra," řekl.

"V rakvi?"

"Ne."

"Tak jak...?"

"Našli ho na schodech zabaleného v dekách. Myslí si, že nepřežije. Ale byl to jeden z azylových domů Církve. Máme tu ženu se stopami po kousnutí a ta tvrdí, že to byl strážce mladších upírů, kteří jsou pořád uvnitř. Dělá si starosti, co budou dělat, až se probudí a strážce, který by je uklidnil a nakrmil, u nich nebude."

"Nakrmil?" divila jsem se.

"Říkala, že večer se každý z nich trošku napije strážcovy krve. Tvrdí, že bez toho by jejich hlad příliš zesílil a mohli by být nebezpeční."

"Hotový pramen informací."

"Je vyděšená, Anito. Kruci, na krku má dvě upíří kousnutí a má strach."

"Sakra," zaklela jsem. "Už jsem na cestě. Ale po pravdě řečeno nevím, co po mně chceš, Dolphe."

"Ty jsi odborník na upíry, ne já." Zazněl v tom náznak nepřátelství.

"Rozmyslím si to cestou. Třeba přijdu na nějaký plán, než se tam dostanu."

"Dokud nebyli legální, prostě bychom je tam dole spálili."

"No jo," povzdechla jsem si, "staré dobré časy."

"Jo," přisvědčil. Nezdálo se mi, že by pochopil můj sarkasmus. Ale u Dolpha je to těžko říct.

Vytočila jsem třetí číslo a zvedl to Larry. "Anito." Hlas měl přiškrcený a plný bolesti.

"Co se děje?" zeptala jsem se. Hrdlo jsem najednou měla sevřené.

"Jsem v pořádku."

"Ale vůbec to tak nezní," upozornila jsem ho.

"Jenom jsem se s těmi stehy asi moc hýbal a tak. Potřebuju si vzít prášek proti bolesti, ale pak nebudu moct řídit."

"Potřebuješ někam hodit?"

Chvíli byl zticha a pak řekl: "Ano."

Moc dobře jsem věděla, co všechno musel překousnout, aby mi zavolal. Tohle byl jeden z jeho prvních případů, kdy pracoval v terénu pro policii beze mě. To, že potřebuje jakoukoli pomoc, ho musí pořádně žrát. Mě by to děsně rozzuřilo. Vlastně bych asi nezavolala. Přemáhala bych to, dokud bych neomdlela. Tím nechci kritizovat Larryho, ale sebe. Někdy je prostě rozumnější než já.

"Kde jsi?"

Dal mi adresu a nebylo to daleko. Máme štěstí. "Jsem ani ne pět minut od tebe, ale nemůžu tě hodit domů. Jsem na cestě na další místo činu."

"Když nebudu muset řídit, budu v pohodě. Už mě stojí veškeré soustředění, abych se udržel na silnici. Když je řízení takhle těžké, je nejvyšší čas zastavit."

"Ty jsi fakt chytřejší nežli já."

"To znamená, že by sis o pomoc neřekla," poznamenal.

"No... řekla."

"Kdy bys požádala o pomoc?"

"Kdybych sjela z cesty a potřebovala zavolat odtahovku."

Rozesmál se, ale pak se syčivě nadechl, jako by ho to bolelo. "Počkám na tebe."

"Už jedu."

"Já vím," přikývl. "A dík, že neopakuješ, žes mi to říkala."

"A dokonce jsem si to ani nemyslela, Larry."

"Vážně?"

"Přísahám na..."

"Neříkej to."

"Začínáš být pověrčivý, Larry?"

Na chviličku se odmlčel. "Možná. Ale možná to byl jen dlouhý den."

"Bojím se, že noc bude ještě delší," prohlásila jsem.

"Díky," řekl. "Přesně to jsem potřeboval slyšet." Pak bez rozloučení zavěsil.

Možná jsem Dolpha tomu, že se neloučí, naučila sama. Třeba jsem vždycky posel špatných zpráv a každý chce hovor se mnou co nejrychleji ukončit. No, snad ne.

40

Čekala jsem, že Larry bude sedět v autě. Neseděl. Opíral se o ně. Už z dálky jsem viděla, jaké má bolesti. Záda měl ztuhlá a snažil se nehýbat víc, než je naprosto nezbytné. Zastavila jsem vedle něj. Zblízka vypadal ještě hůř. Bílou společenskou košili měl špinavou od sazí. Kalhoty od letního obleku byly hnědé, takže to přežily trochu líp. Na čele a tváři měl černé šmouhy. Černá barva lemovala jeho modré oči, takže vypadaly tmavší. Jako safíry zasazené do onyxu. Pohled měl unavený, jako by ho bolest vyčerpávala.

"Proboha, vypadáš děsně," přivítala jsem ho.

Skoro se usmál. "Díky, to jsem potřeboval."

"Vezmi si prášek a nastup do džípu."

Začal vrtět hlavou, uprostřed pohybu se ale zarazil a řekl: "Ne, jestli mě odvezeš, pojedu k další nehodě."

"Smrdíš, jako by na tobě někdo podpálil šaty."

"Ty vypadáš nádherně," řekl s odporem.

"Co se stalo, Larry?"

"Kromě toho, že mám pocit, jako bych měl v zádech vražený do ruda rozžhavený pohrabáč?"

"Jo, kromě toho," přikývla jsem.

"Povím ti to v autě." Pod trucovitostí byla slyšet únava.

Nehádala jsem se s ním. Prostě jsem vykročila okolo džípu. Po pár krocích jsem si uvědomila, že on nejde. Otočila jsem se a viděla, že stojí naprosto nehybně s očima zavřenýma a rukama zaťatýma v pěst.

Vrátila jsem se k němu. "Mám ti dát ruku?"

Otevřel oči a usmál se: "Spíš záda. Ruce jsou v pohodě."

Usmála jsem se a jemně ho vzala za paži. Napůl jsem čekala, že se bude bránit, ale ne. Musí ho to hrozně bolet. Udělal nemotorný krok a já ho podepřela. Pomaličku jsme postupovali okolo džípu. Když jsem ho dostala ke dveřím spolujezdce, dýchal rychle a mělce. Otevřela jsem dvířka, ale nevěděla jsem, jak ho dostanu dovnitř. Tak jako tak to bude hodně bolet.

"Jenom mi podej ruku. Zvládnu to sám," prohlásil.

Zvedla jsem ruku. Pořádně ji stiskl a posadil se. Trochu zasykl. "Říkala jsi, že druhý den to bude bolet víc. Proč musíš mít vždycky pravdu?"

"Není lehké být dokonalá," chlubila jsem se, "ale je to břímě, které jsem se už naučila nést." Věnovala jsem mu svůj nejlepší nic neříkající pohled.

Usmál se a pak se začal smát nahlas. Bolest ho nutila předklonit se, a to bolelo ještě víc. Nakonec sebou na sedadle chvíli jen tak škubal. Když se dokázal zase posadit, svíral palubní desku, až mu zbělely prsty. "Proboha, nerozesmívej mě."

"Promiň," omlouvala jsem se. Z kufru jsem přinesla dětské ubrousky s lanolínem a aloe vera. Skvěle se s nimi otírá krev. Na saze asi budou taky fungovat. Podala jsem mu je a pomohla mu zapnout si bezpečnostní pás. Jistě, kdyby ho neměl zapnutý, bolelo by to míň, ale se mnou nikdo nejezdí bez pásů. Kdyby máma byla připoutaná, byla by dneska naživu.

"Vem si prášek, Larry. Vyspíš se v autě. Až tady skončím, dovezu tě domů."

"Ne," prohlásil. Znělo to tak tvrdohlavě a odhodlaně, že mi bylo jasné, že mu to nerozmluvím. Tak proč se o to pokoušet?

"Tak ať je po tvém," řekla jsem. "Co jsi dělal, že vypadáš, jako by ses styděl za své pihy?"

Obrátil ke mně oči a zamračil se.

"Vyválel ses v sazích," řekla jsem. "Copak ses nikdy nedíval na Disneyho filmy ani nečetl knížky pro děti?"

Slabě se na mě usmál. "V poslední době ne. Mám za sebou tři spáleniště, kde jsem měl jenom potvrdit, že upíři jsou mrtví. Na dvou z nich jsem nenašel nic než popel. Na tom třetím byl jeden, co vypadal jako ohořelé klacky. Nevěděl jsem, co mám dělat, Anito. Pokusil jsem se mu nahmatat puls. Vím, že to byla pitomost. Lebka mu vybuchla a já byl samý popel." Seděl toporně a snažil se ovládnout, ale na těle mu bylo vidět, že se hroutí bolestí, jak uhýbal před ranou, které byl dneska svědkem.

To, co jsem se mu chystala říct, mu moc neuleví. "Upíři shoří na popel, Larry. Jestli tam byly kosterní pozůstatky, pak to nebyl upír."

Otočil se ke mně a náhlý pohyb mu vehnal slzy do očí. "Ty myslíš, že to byl člověk?"

"Pravděpodobně. Nejsem si jistá, ale pravděpodobně ano."

"A díky mně se to nikdy nedovíme jistě. Bez tesáků z lebky se nedá určit rozdíl."

"To není docela pravda. Můžou prověřit DNA. I když po pravdě si nejsem jistá, co se vzorky DNA udělá oheň. Jestli se jim podaří je odebrat, můžou aspoň říct, jestli to byl upír nebo člověk."

"Jestli to byl člověk, zmařil jsem možnost použití zubních záznamů," naříkal si.

"Larry, jestli lebka byla takhle křehká, nejspíš ji nemohlo zachránit nic. Nevěřím, že by vydržela odběr otisků zubů."

"Seš si tím jistá?" zeptal se.

Olízla jsem si rty a měla v úmyslu lhát. "Na sto procent ne."

"Ty bys poznala, že to byl člověk. Ty by ses ho nedotýkala. Nemyslela by sis, že je naživu."

V autě se rozhostilo ticho.

"Odpověz mi," naléhal.

"Ne, já bych puls nekontrolovala. Domnívala bych se, že jsou to lidské pozůstatky."

"Sakra, Anito, už to dělám přes rok a pořád dělám pitomé chyby."

"Ne pitomé, jenom chyby."

"Jaký je v tom rozdíl?" chtěl vědět.

Říkala jsem si, že to, jak si nechal rozpárat záda, byla pitomá chyba, ale nahlas jsem to nevyslovila. "Sám víš, v čem je rozdíl, Larry. Až se přestaneš litovat, bude ti to jasné."

"Přestaň se chovat blahosklonně, Anito."

Vztek v jeho slovech se mě dotkl víc než slova samotná. Tohle dneska nemám zapotřebí. To fakt ne. "Larry, moc ráda bych ti pofoukala ego, ale zrovna mi došly kandované třešně i štěněčí ocásky. Ani můj den zrovna nebyl samá sranda."

"Co se stalo?" zajímal se.

Zavrtěla jsem hlavou.

"No tak. Promiň. Už tě poslouchám."

Nebyla jsem si jistá, kde začít, a nebyla jsem připravená někomu povídat, co se odehrálo v nemocničním pokoji. A nejmíň ze všech Larrymu.

"Vůbec nevím, kde začít, Larry."

"Tak to zkus," pobízel mě.

"Richard se choval hnusně."

"Milenecké problémy," prohlásil. Znělo to skoro pobaveně.

Přísně jsem si ho změřila. "Přestaň se chovat blahosklonně, Larry."

"Promiň."

"Ale to není všechno. Než mě narychlo odvolali, měla jsem jet do Církve věčného života. Ve sklepě nocuje Malcolm. Jeho příznivci ho chtějí zachránit a hasiči chtějí vědět, jestli ho tam můžou nechat do soumraku, kdy se probudí sám."

"No a?" Larry se zatvářil překvapeně.

"No a já nemám nejmenší představu, jak zjistím, jestli je Malcolm mrtvý nebo naživu."

Zůstal na mě zírat. "To si děláš srandu."

"Kéž by."

"Jsi přece nekromantka," prohlásil.

"Probouzím zombie a občas nějakého upíra, ale nemůžu probudit vznešeného upíra Malcolmova kalibru. A i kdybych to dokázala, tak co? Dokazovalo by to, že je naživu, nebo že je mrtvý? Chci tím říct, že jestli ho dokážu přivolat, mohlo by to prostě znamenat, že je z něj zombie. Zatraceně, Jean-Claude se už probudil, tak třeba Malcolm taky."

"Upíří zombie?" divil se Larry.

Pokrčila jsem rameny. "Já nevím. Jsem jediný člověk, kterého znám, co dokáže probouzet upíry stejně jako zombie. Není o tom ani moc knih."

"A co Sabitini?"

"Myslíš toho kouzelníka?"

"Během představení probouzel zombie a měl upíry, kteří mu plnili přání. Četl jsem očitá svědectví."

"Tak za prvé, umřel v roce 1880. Trošku dřív, než já přišla na svět. A za druhé, ti upíři byli prostě mazaní a svezli se s ním. Pro upíry, které jinak na potkání zabíjeli, to byl způsob, jak se svobodně pohybovat mezi lidmi. Říkali tomu Sabitini a jeho ochočení upíři."

"Nikdo nedokázal, že to byl podvodník, Anito."

"Fajn, ale teď je mrtvý a žádný deník po sobě nezanechal."

"Tak ho probuď a zeptej se ho," radil Larry.

Zírala jsem na něj tak dlouho, až jsem musela honem dupnout na brzdy, abych nenabourala auto před sebou. "Co jsi to povídal?"

"Probuď Sabitiniho a zjistíš, jestli uměl probouzet upíry stejně jako ty. Je mu jenom něco přes sto let. Už jsi komunikovala s daleko staršími zombiemi."

"Asi ti unikl loňský případ, kdy kněžky voodoo probudily nějakého nekromanta. Zombie se úplně vymkla kontrole a začala zabíjet lidi."

"Tos mi povídala, ale kněžky netušily, co je zač. Když to víš dopředu, můžeš se na to připravit."

"Ne," zavrtěla jsem hlavou.

"Proč ne?" zeptal se.

Otevřela jsem pusu a zase ji zavřela, protože jsem na to neměla dobrou odpověď. "Nesouhlasím s tím, když se mrtví probouzejí ze zvědavosti. Víš, kolik peněz mi nabízeli za probuzení různých celebrit?"

"Stejně bych rád věděl, co se stalo Marilyn Monroe," trval na svém.

"Když to po mně budou chtít její příbuzní, třeba to udělám. Ale neprobudím tu nešťastnou ženu jenom proto, že nějaký bulvár slíbil šéfovi peníze."

"Slíbili šéfovi spoustu peněz," opravil mě Larry. "Dost na to, aby poslal Jamisona, ať to zkusí. Ale on ji probudit nedokázal. Na to, aby to zvládl bez pořádné oběti, je mrtvá moc dlouho."

Zavrtěla jsem hlavou. "Jamison je sráč."

"A všichni ostatní v Oživovatelích Inc. to odmítli."

"Včetně tebe," upozornila jsem ho.

Pokrčil rameny. "Mohl bych ji probudit a zeptat se jí, jak umřela, ale před kamerami ne. Je to chudák ženská. Pronásledovali ji už zaživa a nedali jí pokoj ani po smrti. To mi nepřipadá fér."

"Jsi hodný kluk, Larry."

"Ne tak hodný, abych věděl, že upíři shoří na prach, ale kosterní pozůstatky jsou lidské."

"Nezačínej s tím zas, Larry. To jsou prostě zkušenosti. Měla jsem ti to říct, než jsi dneska vyrazil. A upřímně, vedeš si dobře. Tohle jsem ti říkat nechtěla."

"Myslelas, že to vím?" zeptal se.

"Jo."

"Všiml jsem si, že mě v poslední době už tolik nepoučuješ. Při práci s tebou jsem si dělal víc poznámek než ve škole."

"Teď už jich tolik není?" usmála jsem se.

"Není. Moc jsem o tom nepřemýšlel, ale není." Najednou se ušklíbl a oči se mu rozzářily. Hrůzy celého dne byly pryč. Na chviličku to byl zase ten optimistický kluk se zářícíma očima, co se kdysi objevil na mém prahu. "Chceš říct, že se to snad konečně naučím?"

"No jo," souhlasila jsem, "naučíš. Vlastně kdybys měl trochu lehčí spoušť, řekla bych, že jsi docela dobrý. Není snadné naučit se všechno, Larry. Něco se objeví, a ty najednou zjistíš, že vůbec netušíš, co se to sakra děje."

"Pro tebe to platí taky?" ujišťoval se.

"Jo, taky."

Zhluboka se nadechl a zase vydechl. "Párkrát jsi mě překvapila, Anito. Když se stvůry chovají tak divně, že ani ty nevíš, co se děje, obvykle je to hodně ošklivé."

Měl pravdu. Přála bych si, aby se mýlil, protože zrovna teď netuším, co se sakra děje. Nerozumím tomu, co se mi přihodilo s Nathanielem. Nevím, jak na Richarda působí jeho znamení. Nemám představu, jak zjistím, jestli je Malcolm pořád ještě nemrtvý, nebo jestli postoupil do dlouhodobějšího stádia skutečné smrti. Vlastně mám tolik otázek a tak málo odpovědí, že bych nejradši jela domů. Třeba bychom si s Larrym mohli vzít prášek proti bolesti a oba spát až do zítřka. Zítra to určitě bude lepší. Sakra, aspoň doufám.

41

Když jsme tam dorazili, z domu se ještě kouřilo. Řídká šedivá oblaka kouře se zvedala ze zčernalých trámů jako miniaturní duchové. Jako nějakým trikem nechal oheň vysokou kupoli na vršku budovy nedotčenou. Spodní poschodí byla zčernalá a zničená, ale kupole se tyčila nahoře jako jasný signální oheň vysoko nad vrakem. Vypadalo to, jako by si nějaký obr s černými zuby z domu pořádně ukousl.

Většinu úzké ulice zabíralo požární auto. Podél obrubníku vsakovala široká kaluž vody podobná mělkému jezeru. Tou se brodili hasiči a na ramenou tahali kilometry hadic. Pořádný kus před vším tím děním nás zastavil uniformovaný policista.

Stáhla jsem okýnko a ukázala mu průkazku. Je to malá zalaminovaná kartička se sponkou, co vypadá oficiálně, ale odznak to není. Někdy mě strážníci nechají projít. Ale někdy se musí jít dovolit. Ve Washingtonu jednali o Brewsterově zákoně, který by dal popravčím upírů stejné postavení, jaké mají federální maršálové. Nebyla jsem si jistá, jaký z toho mám pocit. Poldu dělá mnohem víc než jen odznak, ale já osobně bych moc ráda měla odznak, abych ho mohla ukazovat.

"Anita Blakeová a Larry Kirkland. Jdeme za seržantem Storrem."

Strážník se na moji průkazku zamračil. "Budu to muset s někým probrat."

Povzdychla jsem si. "Fajn, počkáme tady."

Uniformovaný policista se vydal hledat Dolpha a my čekali.

"Dřív ses s nimi hádala," poznamenal Larry.

Pokrčila jsem rameny. "Jenom dělají svou práci."

"Odkdy tě to přestalo štvát?"

Podívala jsem se na něj. Usmíval se a to ho zachránilo před zničující replikou, kterou jsem měla připravenou. A kromě toho bylo milé vidět ho, jak se něčemu směje. "No tak měknu - maličko. A co má být?"

Jeho úsměv se změnil v úšklebek. Strýček by řekl, jako kdyby musel žrát hovna. Jako by ta věc, kterou se chystá říct, byla tak vtipná, že ji ani nedokáže vyslovit. Vsadila bych se, že mně tak vtipná určitě připadat nebude.

"Změkla jsi proto, že miluješ Jean-Claudea, nebo je to pravidelným sexem?"

Sladce jsem se na něj usmála. "Když už mluvíme o pravidelném sexu, jak se má policistka Tammy?"

Zrudl jako první. Byla jsem spokojená.

Uniformovaný strážník kráčel ulicí k nám s policejním detektivem Tammy Reynoldsovou v závěsu. Jo! Život je úžasný.

"Tak přeci jen bude třešnička," poznamenala jsem.

Vtom ji Larry zahlédl. Slabý ruměnec zesílil do krvavě rudého odstínu červenějšího než jeho vlasy. Modré oči měl trošičku vykulené ve snaze nadechnout se. Saze už si otřel, takže jeho tvář nevypadala jako zarudlý otok.

"Že nic neřekneš, Anito? Tammy nemá ráda, když si ji někdo dobírá."

"A kdo má?" opáčila jsem.

"Omlouvám se," řekl. Mluvil hodně rychle, aby to stihl, než k nám dorazí. "Mrzí mě to. Už se to nestane. Prosím tě, neztrapni mě před Tammy."

"Copak bych toho byla schopná?"

"Bez váhání," ujišťoval mě. "Nedělej to, prosím."

Už byli skoro u auta. "Nelaškuj se mnou, a já tě taky nechám na pokoji," zašeptala jsem.

"Ujednáno," souhlasil.

S úsměvem jsem stáhla okýnko. "Moc ráda vás vidím, detektive Reynoldsová."

Reynoldsová se zamračila, protože ji jen málokdy ráda vidím. Je to čarodějnice a vůbec první policejní detektiv s nadpřirozenými schopnostmi přesahujícími parapsychologické nadání. Je ale mladá, chytrá a nadšená, jen se trošku moc snažila být mojí kamarádkou. Je fascinovaná tím, že probouzím mrtvé. Chce o tom vědět úplně všecko. Nikdy jsem nepotkala čarodějnici, před níž jsem se cítila jako pouťová atrakce. Čarodějnice jsou většinou příjemné a chápavé duše. Možná je to tím, že Reynoldsová je křesťanská čarodějnice, příslušnice hnutí Následovnic cesty. Sekty, jejíž počátky se datují do doby gnostiků, která obsáhla skoro veškeré magické schopnosti. Za inkvizice byly takřka vyhubeny, protože jejich víra jim nedovoluje držet schopnosti v tajnosti, ale nějak to přežily. Fanatici to vždycky nějak dokážou.

Reynoldsová je vysoká a rovné hnědé vlasy jí sahají po ramena. Já bych její oči označila za oříškové, ona ale tvrdí, že jsou zelené. Šedozelené s velikým, světle hnědým kruhem okolo zorničky. Zelené oči mívají kočky. Lidi většinou ne. Pokoušela se se mnou přátelit, a když jsem jí o probouzení mrtvých nic neřekla, obrátila se na Larryho. Zpočátku se zdráhal ze stejného důvodu jako já, ale mně sex nenabízela. Díky tomu Larry skončil v její náruči.

Kdyby mě k tomu opravňoval nějaký morální postoj, asi bych si stěžovala na jeho volbu lásek. Nevadilo mi, že je čarodějnice, ani to, že je polda. Byl to ten náboženský fanatismus. Když ale spíte pod jednou dekou s chodící mrtvolou, nemáte moc prostoru pro výhrady.

Sladce jsem se na ni usmála.

Reynoldsová se zamračila ještě víc. Nikdy jsem ji neviděla tak ráda. "I já vás ráda vidím, Anito." Její přivítání bylo opatrné, ale znělo upřímně. Vždycky ochotná nastavit i druhou tvář. Jako správná křesťanka.

Začínám uvažovat nad tím, jestli i já jsem dobrá křesťanka. Nepochybuji o bohu. Pochybuji sama o sobě. Předsvatební sex s upírem otřásl mojí vírou ve spoustu věcí.

Sklonila svých sto sedmdesát pět centimetrů a koukla přese mě na Larryho. "Ahoj, Larry." Její úsměv byl taky opravdový. Rozzářily se jí při něm oči. Cítila jsem, jak z ní sálají vlny touhy, nebo dokonce lásky, jako horký, trapný proud.

Ruměnec opustil Larryho tvář a nechal ji mléčně bílou, posetou pihami jako kaňkami hnědého inkoustu. Obrátil k ní ohromné modré oči a mně se vůbec nelíbilo, jak se na ni dívá. Nebyla jsem si jistá, jestli je to z Larryho strany jenom touha. Ze strany Reynoldsové třeba taky ne, ale o její city nemám takové obavy jako o Larryho.

"Detektive Reynoldsová," řekl. Je to má představivost, nebo má o něco hlubší hlas? Ne.

"Larry." V tom jediném slově bylo žáru až moc.

"Kde máme zaparkovat?" chtěla jsem vědět.

Mrkla na mě očima jako lískové oříšky, jako by na okamžik zapomněla, že tam jsem. "Někde vzadu."

"Super."

Ustoupila, aby mě nechala zaparkovat, ale z Larryho nespouštěla oči. Třeba je to víc než vášeň. Sakra.

Zaparkovali jsme. Larry si opatrně rozepnul pás a jenom se u toho ušklíbl. Na benzínce jsem mu držela dveře.

"Mám ti přidržet dveře?"

Toporně se otočil ke dveřím a snažil se nehýbat horní polovinou těla. S rukou na klice se zarazil. Trošičku lapal po dechu. "Ano, prosím."

Já bych si z čisté tvrdohlavosti otevřela sama. Larry je z nás vážně ten chytřejší.

Podržela jsem mu dveře a podala mu ruku. Já táhla, on se odstrkoval nohama a společnými silami jsme ho postavili. Bolestí se začal hrbit, ale to mu napjalo záda, takže to bylo ještě horší. Nakonec zůstal stát tak rovně, jak jen dokázal, opíral se o džíp a snažil se popadnout dech. O ten vás bolest připraví.

Zničehonic se u nás objevila Reynoldsová. "Co se děje?"

"Pověz jí to ty. Já si jdu promluvit s Dolphem."

"Jasně," prohlásil Larry přiškrceně. Měl by být v posteli omráčený anestetiky do bezvědomí. Třeba není zas o tolik chytřejší.

Zahlédnout Dolpha nebylo těžké. Pete McKinnon stál vedle něj. Bylo to jako jít ke dvěma menším horám.

Dolphův tmavý oblek vypadal čerstvě vyžehlený, bílou košili měl naškrobenou a kravatu utaženou těsně k límečku. Nemohl být na vedru dlouho, dokonce i Dolph se potí.

"Ahoj, Anito," přivítal mě.

"Dolphe."

"Moc rád vás zase vidím, slečno Blakeová," prohlásil Pete McKinnon.

Usmála jsem se. "Moc ráda slyším, že mě někdo rád vidí."

Jestli to Dolph pochopil, nedal to na sobě znát. "Všichni na tebe čekáme."

"Dolphovi vždycky stačilo jen pár slov," poznamenal Pete.

Ušklíbla jsem se na něj. "To mě těší, že to není osobní."

Dolph se na nás zamračil. "Až s tím vy dva skončíte, čeká na nás práce."

Ušklíbli jsme se s Petem na sebe a následovali Dolpha přes mokrou ulici. Byla jsem moc ráda, že mám zase niky. Ve správných botách stačím každému muži.

Nějaký vysoký hubený hasič se šedivým knírem sledoval, jak rázuji přes ulici. I přes červencové horko na sobě měl helmu i bundu. Čtyři další se svlékli do triček a nechali si jenom gumové kalhoty. Někdo je pokropil vodou. Vypadali jako reklama na soutěž kulturistů v mokrých tričkách. Pili gatoradu a vodu jako o život.

"To kolem zrovna projel náklaďák s gatoradou, nebo je to nějaký starobylý rituál po požáru?" zeptala jsem se.

Odpověděl mi Pete. "V úplné výstroji je zatracené horko. Dochází k dehydrataci. Voda je kvůli rehydrataci a gatorada kvůli iontům, aby nikdo vedrem neomdlel."

"Aha," přikývla jsem.

Přešel k nám hasič, který před chvíli smotával hadici. Pod helmou byl vidět jemný trojúhelník obličeje. Jasně šedé oči zachytily můj pohled. Vysunula bradu a v jejím držení těla byla vidět výzva. Znám ty příznaky. Mám jich na kontě pořádnou porci. Měla jsem pocit, že bych se měla omluvit, neboť jsem předpokládala, že je muž, ale neudělala jsem to. To by byla urážka.

Pete mě představil vysokému muži. "Tohle je kapitán Fulton. Je tady velitel zásahu."

Podala jsem mu ruku, zatímco on si to teprve rozmýšlel. Měl širokou dlaň se silnými klouby. Potřásl mi rukou, jako by se bál, že ji rozmáčkne, a co nejrychleji přerušil dotek. Vsadila bych se, že má moc velkou radost, že má v jednotce hasičku.

Představil mě zmíněné osobě. "Desátník Tuckerová." Podala mi ruku.

Měla příjemný, pevný stisk a tak upřímný pohled, že to bylo až nepříjemné.

Usmála jsem se. "Jsem ráda, že pro změnu nejsem na místě činu jediná žena."

Na tváři se jí objevil slaboučký úsměv. Nepatrně přikývla, ustoupila a přenechala prostor kapitánovi.

"Jak moc toho víte o požárech, slečno Blakeová?"

"Bez toho slečno, a moc toho o nich nevím."

Po té opravě se zamračil. Cítila jsem, jak se Dolph vedle mě nespokojeně zavrtěl. Na jeho tváři to nebylo znát, ale já skoro cítila, jak si říká, abych nebyla jako osina v zadku. Cože, já?

Desátník Tuckerová na mě zírala vytřeštěnýma očima. Tvář měla naprosto nehybnou, jako by se snažila zadržet smích.

Připojil se k nám další hasič. Mokré tričko měl přilepené k břichu, na jaké jsou potřeba spousty sklapovaček, ale já si ten pohled stejně užívala. Byl vysoký, blond, měl široká ramena a vypadal, jako by měl nést surf nebo jít na návštěvu za Barbie do jejího domu snů v Malibu. Na rozesmáté tváři měl šmouhu od sazí a oči zarudlé.

Podal mi ruku a nečekal, až ho někdo představí. "Já jsem Wren." Žádná hodnost, jenom jméno. Sebejistý.

Podržel mou ruku o chviličku déle, než bylo nezbytné. Nebylo to protivné, jenom zajímavé.

Sklopila jsem oči. Ne ze studu, ale proto, že někteří muži zaměňují přímý oční kontakt a svádění. A já mám na talíři víc mužských svalů, než kolik dokážu zvládnout, i bez toho, že bych si tam přidávala zamilované hasiče.

Kapitán Fulton se na Wrena zamračil. "Chcete se na něco zeptat, slečno Blakeová?" To slečno zdůraznil, jako by v něm byla aspoň tři č.

"Máte tu sklep plný upírů, které potřebujete zachránit, aniž byste je vystavili slunečnímu světlu a bez toho, že by pokousali vaše lidi. Je to tak?"

Chvíli na mě upřeně hleděl. "To je asi tak v kostce."

"Proč je tam prostě nenecháte, než se úplně setmí?" zeptala jsem se.

"Podlaha se může každou chvíli zhroutit," vysvětloval.

"To by je vystavilo slunečním paprskům a zabilo," řekla jsem.

Přikývl.

"Dolph říkal, že jednoho upíra zabaleného v dekách jste poslali do nemocnice. Kvůli tomu si myslíte, že ani ostatní nebudou v rakvích?"

Zamžikal víčky. "Na schodech dolů je další upír. Je to..." Sklopil pohled, pak ho prudce zvedl a naštvaně opětoval ten můj. "Už jsem oběti požárů viděl, ale něco podobného ještě ne."

"Jste si jistý, že je to upír?"

"Ano, proč?"

"Protože upíři vystavení slunci nebo plamenům obvykle shoří na popel. Někdy zbyde pár úlomků kostí."

"Uhasili jsme ho vodou," vysvětloval Wren. "Nejdřív jsme mysleli, že to je člověk."

"A proč jste změnili názor?"

Teď uhnul pohledem zase Wren. "Pohyboval se. Měl popáleniny třetího stupně, zasažené chrupavky, svaly a kosti, ale natahoval k nám ruku." Tvář měl bledou a vyděšenou. "Tohle by se nemělo dít. Nepřestávali jsme ho polévat vodou, protože jsme si mysleli, že ho snad zachráníme. Přestal se ale hýbat."

"A vy jste si mysleli, že je mrtvý?" zeptala jsem se.

Všichni tři se na sebe podívali. Kapitán Fulton řekl: "Takže myslíte, že by mrtvý být nemusel?"

Pokrčila jsem rameny. "Nikdy u upírů nepodceňujte jejich schopnost přežít, kapitáne."

"Musíme se tam vrátit a dostat ho do nemocnice," prohlásil Wren. Otočil se a chystal se zase vyrazit dovnitř. Fulton ho chytil za paži.

"Poznáte, jestli je upír živý, nebo mrtvý?" zeptal se.

"Myslím, že ano."

"Myslíte?"

"Nikdy jsem neslyšela, že by nějaký upír přežil oheň. Tak jo, myslím, že poznám, jestli je živý. Kdybych tvrdila něco jiného, lhala bych. A tomu se vyhýbám, když o něco jde."

Dvakrát rázně přikývl, jako by na mě změnil názor. "Žhář polil celou podlahu, po které půjdeme, urychlovačem. A jakmile se ocitneme dole, bude podlaha nad námi."

"No a?"

"Ta podlaha to nemusí vydržet, slečno Blakeová. Pro moje lidi to bude naprosto dobrovolný úkol."

Hleděla jsem do jeho vážné tváře. "Jaká je pravděpodobnost, že se podlaha propadne, a jak asi brzy?"

"To nikdo neví. Po pravdě řečeno jsem překvapený, že se už nezhroutila."

"Je to azylový dům Církve věčného života. Jestli je to stejné jako v posledním jejich sklepě, bude strop z betonu vyztuženého železnými pruty."

"To by vysvětlovalo, proč nespadl," přikývl Fulton.

"Takže budeme v bezpečí?" zeptala jsem se.

Fulton se na mě podíval a zavrtěl hlavou. "Horko mohlo beton oslabit, a dokonce u železných prutů narušit jejich odolnost v tahu."

"Takže to na nás klidně může spadnout," řekla jsem.

Přikývl. "Až budeme dole."

Super. "Jdeme na to."

Fulton mě chytil za paži a pevně ji sevřel. Ostře jsem si ho změřila, ale nehnul ani brvou a nepustil mě. "Uvědomujete si, že nás to může pohřbít zaživa, rozmačkat, a dokonce utopit, když tam bude dost vody?"

"Pusťte mě, kapitáne." Hlas jsem měla klidný a pevný, ale ne rozzlobený. Bod pro mě.

Fulton mě pustil a ustoupil. V očích měl zmatek. Byl vystrašený. "Jenom chci, abyste věděla, co se může stát."

"To ona ví," řekl Dolph.

Dostala jsem nápad. "Kapitáne Fultone, jak vnímáte to, že máte poslat své lidi na možnou smrt kvůli pár upírům?"

V tmavých očích se mu něco pohnulo. "Zákon říká, že jsou to lidi. A lidi nikde nenecháte zraněné ani uvězněné."

"Ale," pobízela jsem ho.

"Ale mí muži pro mě mají daleko větší cenu než pár mrtvol."

"Ještě nedávno bych přinesla buřty a žužu na opékání," připustila jsem.

"Tak proč jste změnila názor?" chtěl vědět Fulton.

"Pořád potkávám spoustu lidí, kteří jsou stejně zrůdní jako ty stvůry. Možná nejsou tak strašidelní, ale stejně zlí."

"Práce u policie vás připraví o iluze o našich bližních," prohlásila Tammy. Nakonec se k nám s Larrym připojili. Těch pár metrů Larrymu trvalo pořádně dlouho. Bolí ho to tak, že nebude trvat na tom, aby šel s námi dovnitř. Dobře.

"Půjdu tam, protože je to moje práce, ale líbit se mi to nemusí," řekl Fulton.

"Fajn, ale pokud tam máme vlézt, bylo by lepší, kdybychom se ven dostali před setměním, protože bez té upíří gardedámy budeme ve sklepě plném mladých upírů, kteří nedokážou dost dobře ovládat svůj hlad."

Vytřeštil oči, takže v nich byla vidět spousta bělma. Vsadila bych hodně peněz, že Fulton se už někdy s našimi zubatými spoluobčany seznámil blíž. Na krku jizvy neměl, ale to nic nedokazuje. Bez ohledu na to, co vidíte ve filmech, nejdou upíři vždycky po krku. Krev proudí těsně pod povrchem na spoustě míst.

Lehce jsem se dotkla jeho paže. Svaly měl napjaté jako příliš utaženou strunu. "O koho jste přišel?"

"Cože?" Vypadal, jako by mu dělalo potíže se na mě soustředit.

"O koho vás upíři připravili?"

Hleděl na mě a hnědé oči se pomalu zaostřovaly. Ať už se za nimi skrývá jakákoli děsivá představa, pomalu ustupovala. Měl skoro normální výraz, když říkal: "O ženu a dceru."

Čekala jsem, že řekne ještě něco víc, ale ticho kolem nás houstlo jako hluboké, nehybné jezero plné hrůzy z těch dvou zašeptaných slov. Žena a dcera. A o obě přišel. Ne - vzali mu je.

"A teď máte jít dolů do tmy, riskovat životy svých lidí i ten svůj a zachraňovat je. To fakt nasere."

Zhluboka se nadechl nosem a pomalu vydechoval. Sledovala jsem, jak se začíná zase ovládat. Jak kousek po kousku buduje obranné mechanismy. "Když jsem se dozvěděl, kdo je uvnitř, chtěl jsem to nechat shořet."

"Ale neudělal jste to," řekla jsem. "Odvedl jste svou práci."

"Ještě to není hotovo," namítl tiše.

"Život je svině," řekla jsem.

"A nakonec umřete," dokončil Larry místo mě.

Otočila jsem se a zamračila se na něj, ale nemělo cenu se přít. Dneska měl rozhodně pravdu.

42

Ta se dvěma kousnutími, jak to poeticky nazval Dolph, byla malá žena po třicítce. Hnědé vlasy měla stažené dozadu do ohonu, který nepříjemně odhaloval její krk s upířími kousnutími. Upíří nadšenci, lidi, kteří milují upíry jen kvůli sexuálnímu vzrušení, kousnutí skrývají, pokud nejsou mezi svými. Lidští členové Církve věčného života skoro vždycky kousnutí ukazují. Mají vhodně ostříhané vlasy a krátké rukávy, jsou-li kousnutí na zápěstí nebo v ohbí paže. Jsou na ta kousnutí pyšní a považují je za znamení spásy.

Horní dvojice otvorů od tesáků byla větší a kůže kolem zarudlá a potrhaná. Někdo si při krmení nebral servítky. Spodní kousnutí byla elegantní a skoro chirurgicky čistá. Jmenovala se Caroline a držela se rukama kolem ramen, jako by jí byla zima. Vzhledem k tomu, že na chodníku byste mohli smažit vajíčka, řekla bych, že jí zima nebyla. Nebo aspoň ne tahle zima.

"Chtěla jste se mnou mluvit, Caroline?"

Přikývla a hlava se jí houpala nahoru a dolů jako jednomu z pejsků, co se dávají na zadní okýnko auta. "Ano," odpověděla zadýchaně. Koukla na Dolpha a McKinnona a pak zase na mě. Ten pohled mluvil za všechno. Chce mluvit soukromě.

"Půjdeme se s Caroline trošku projít. Nebude to vadit?"

Dolph přikývl a McKinnon řekl: "Červený kříž rozdává kafe a limonády." Ukázal k malému autu se slunečníkem. Dobrovolníci od Červeného kříže hasičům a poldům poskytují kávu a vlídné slovo. Nevidíte je na každém místě činu, ale docela často.

Dolph zachytil můj pohled a nepatrně přikývl. Důvěřuje mi natolik, že ji můžu vyslechnout bez něho, a je přesvědčen, že mu sdělím všechny informace, které by souvisely se zločinem. Skutečnost, že mi pořád tolik věří, mi trochu projasnila den. Fajn, že to dokáže aspoň něco.

Je taky hezké, že dělám něco užitečného. Dolph se nemohl dočkat, až na místo činu dorazím. Ale teď nastala patová situace. Fulton se nijak nehrnul do toho riskovat životy svých lidí kvůli pár mrtvolám. A nebylo to jenom v tom. Kdyby tam dole bylo šest lidí, už dávno bychom na sobě měli výstroj a šli dolů. Jenže tohle nejsou lidi, a bez ohledu na to, co říká zákon, je v tom rozdíl. Dolph měl pravdu, před rozhodnutím v případu Addison vs. Clark by sem přivolali hasiče, aby se postarali, že se oheň nerozšíří na další domy, ale nechali by ho shořet. Standardní postup.

To ale bylo před čtyřmi lety a od té doby se svět změnil. Nebo si to alespoň říkáme. Jestli upíři nejsou v rakvích a strop se propadne, budou vystaveni slunečnímu světlu, a bude to. Hasiči prorazili stěnu kousek od schodů sekerou, a tak jsem viděla mrtvolu druhého upíra. Byla upražená, ale ne na prach. Nedokázala jsem vysvětlit, proč tělo zůstalo takhle nepoškozené. Dokonce jsem si ani nebyla stoprocentně jistá, že se po setmění nezahojí. To - i já to pořád říkám. Ale tělo bylo tak strašně popálené, že vypadalo jako ohořelé klacky pokryté zčernalou kůží. Svaly na tváři se scvrkly a odhalily zuby včetně tesáků v bolestné grimase. Hasič Wren mi vysvětlil, že svaly se horkem smršťují tak rychle, že někdy přelámou i kosti. Když si myslíte, že už o smrti všechny nepříjemné věci víte, dozvíte se, že jste se spletli.

Musím o tom těle uvažovat jako o "tom", jinak bych se na ně nedokázala dívat. Caroline upíra musela znát. Myslím, že pro ni bylo daleko těžší považovat tělo za to.

Od milé paní z Červeného kříže dostala limonádu. I já jsem si dala colu, což znamená, že muselo být příšerné vedro, když jsem se vzdala kafe.

Odvedla jsem ji k zahrádce sousedního domu, kde nikdo nebyl venku a nedíval se. Všechny záclony byly zatažené a před garáží nestálo auto. Všichni na celý den odjeli. Jedinou známkou života byl trojúhelníkový záhon růží, nad nímž se vznášel černý otakárek. Poklidně. Na okamžik mě napadlo, jestli to není jeden z Warrickových ochočených motýlů, ale žádnou energii jsem necítila. Byl to prostě motýl, který se nad trávníkem vznášel jako drak z kusu papírového kapesníčku. Posadila jsem se do trávy. Caroline se ke mně připojila a uhladila si světle modré šortky, jako by byla spíš zvyklá nosit sukně. Napila se limonády. Teď, když mě měla sama pro sebe, se zdálo, že neví, kde začít.

Asi by bylo lepší, kdybych počkala, až začne sama, ale trpělivost jsem už dávno vyplýtvala. A navíc nepatří zrovna k mým hlavním přednostem. "Co jste mi chtěla říct?" zeptala jsem se.

Velice opatrně postavila plechovku limonády do trávy a drobnými prsty si uhlazovala lem kraťasů. Na krátce ostříhaných nehtech měla světle růžový lak, který ladil s proužky na jejím tričku bez rukávů. Počítám, že to je lepší než světle modrá.

"Můžu vám věřit?" zeptala se hlasem stejně křehkým a neduživým, jako byla celá.

Nesnáším takovéhle otázky. Neměla jsem chuť jí lhát. "Snad. To záleží na tom, co mi chcete svěřit."

Caroline se zatvářila maličko zaskočeně, jako by čekala, že prostě odpovím: "Ale samozřejmě."

"To od vás bylo velice upřímné. Většina lidí si ani neuvědomuje, že lže." Něco v tom, jak to řekla, ve mně vzbudilo pocit, že Caroline často obelhali lidé, kterým věřila.

"Já se snažím nelhat, ale jestli máte informaci, která by nám mohla pomoct, měla byste mi to říct." Napila jsem se z plechovky a snažila se vypadat lhostejně. Nutila jsem své tělo, aby nebylo tak napjaté a neprozradilo, jak ráda bych na ni řvala, dokud mi to prostě nepoví. Ale bez mučení nemůžete lidi přinutit, aby mluvili. A Caroline mi svá tajemství svěřit chce. Musím zachovat klid a dovolit jí to. Když budu příliš dychtivá nebo na ni tlačit, buďto to rozbalí a řekne všecko, nebo se uzavře a nechá nás v bryndě. Mračit se na ni můžu potom.

"Už přes tři měsíce pro tenhle azylový dům dělám něco jako styčného důstojníka. Strážce, který dohlížel na mladé, byl Giles. Silný a plný energie, ale dokud se úplně nesetmělo, byl uzavřený ve své rakvi. Předevčírem se probudil během dne. Poprvé v životě. Ten na schodech byl jeden z našich nejmladších upírů."

Dívala se na mě vytřeštěnýma očima. Naklonila se ke mně a ještě víc ztišila hlas. Abych ji slyšela, musela jsem se k ní sehnout tak, že ji mé vlasy šimraly po rameni.

"Nikdo z mladých není mrtvý ještě ani dva roky. Víte, co to znamená?"

"Znamená to, že by se neměli během dne probouzet. A znamená to, že ten na schodech měl shořet na popel."

"Přesně tak," přikývla. Zdálo se, že se jí ulevilo, že konečně našla někoho, kdo jí rozumí.

"Tahle předčasná probuzení se týkala jen vašeho azylového domu?"

Zavrtěla hlavou a teď už šeptala. Měly jsme hlavy u sebe, jako když si prvňáčci povídají při hodině. Byla jsem tak blízko, že jsem viděla jemné červené žilky v jejích očích. Caroline kvůli něčemu nemůže spát. "Ve všech azylových domech a kostelích se upíři najednou začali probouzet dřív. A připadalo nám, že mladí mají větší hlad." Přejela si prsty po ošklivé ráně na krku. "Dokonce i jejich strážci je nedokázali tak snadno zvládnout."

"Měl někdo teorii, proč se to děje?" zeptala jsem se.

"Malcolm se domnívá, že na ně někdo musel působit."

Měla bych několik kandidátů na to, kdo by na upíry mohl mít vliv, ale nebyly jsme tady kvůli mým nápadům. Byly jsme tu kvůli tomu, co odpoví Caroline. "Máte představu kdo?"

"Víte o naší slavné návštěvě?" zeptala se ještě tišším hlasem, jako by se to bála vyslovit.

"Pokud myslíte upíří koncil, tak jo. Setkala jsem se s nimi."

Šokovaně uskočila. "Setkala jste se s nimi," zašeptala. "Ale Malcolm se s nimi ještě nesešel."

Pokrčila jsem rameny. "Prokázali... úctu nejdříve vládci města."

"Malcolm říkal, že se s námi spojí, až budou připraveni. Viděl v jejich příjezdu znamení, že zbytek upírstva je už připravený přijmout pravou víru."

Neměla jsem v úmyslu tam sedět a vyprávět jí, proč rada doopravdy přijela do města. Jestli to Církev neví, pak to vědět nepotřebuje. "Nemyslím si, že by se koncil nějak zvlášť zajímal o náboženství, Caroline."

"Proč by sem jinak přijeli?"

Pokrčila jsem rameny. "Koncil má svoje důvody." No vidíte, nelhala jsem. Bylo to sakra tajemné, ale rozhodně ne lež.

Zdálo se, že jí tohle vysvětlení stačí. Třeba je na tajemné kecy zvyklá. "Proč by nám chtěl koncil ublížit?"

"Možná v tom žádné ubližování nevidí."

"Pokud hasiči půjdou dolů zachránit naše mladé a ti se bez hlídače probudí..." Přitáhla si kolena k hrudníku a chytila si nohy rukama. "Probouzejí se z mrtvých, a dokud se nenakrmí, jsou z nich nemyslící bestie. Než zase přijdou k sobě, mohla by spousta lidí přijít o život."

Vzala jsem ji za rameno. "Vy sama z nich máte strach?" Nikdy jsem se nesetkala se členem Církve, který by měl strach z upírů, a už vůbec ne s takovým, který by jim jako lidský prostředník dobrovolně dával krev.

U krku si stáhla tričko, dokud nebyla vidět horní část jejích malých prsou. Na bledé kůži jednoho z nich měla stopy kousnutí, které se podobalo spíš psímu než kousnutí upíra. Tkáň byla ošklivě zhmožděná, jako by od ní upíra odtrhli skoro hned, jak začal sát.

"Giles ho ode mě oderval. Musel ho zavřít. Když jsem viděla jeho tvář, hned mi bylo jasné, že nebýt Gilese, zabil by mě. Ne kvůli tomu, aby si mě vzal nebo mě převedl na druhou stranu, ale kvůli potravě." Schovala ránu pod tričkem, objala se rukama kolem ramen a v červencovém žáru se roztřásla.

"Jak dlouho jste v Církvi, Caroline?"

"Dva roky."

"A tohle je poprvé, co máte strach?"

Přikývla.

"Tak to si museli pořádně dávat pozor."

"Co tím chcete říct?" zeptala se.

Natáhla jsem levou ruku a ukázala jí jizvy. "Ta spousta zjizvené tkáně v lokti je místo, kde se do mě zakousl upír. Zlomil mi ruku. Mám štěstí, že s ní ještě můžu hýbat."

"A co tohle?" Dotkla se stop drápů, které se mi táhly po předloktí.

"Lykantropí čarodějnice."

"A jak to, že máte na ruce vypálený kříž?"

"Lidi s několika kousnutími jako vy měli pocit, že bude zábavné mě jím ocejchovat. A bavili se tím, dokud se neprobudil jejich pán."

Vytřeštila oči. "Ale upíři v Církvi takoví nejsou. My takoví nejsme."

"Všichni upíři jsou takoví, Caroline. Někteří to ovládají lépe než ostatní, ale stejně se musí živit lidskou krví. Nemůžete mít opravdovou úctu k něčemu, v čem vidíte potravu."

"Vy ale žijete s Pánem města. Myslíte si o něm to samé?"

Zamyslela jsem se nad tím a odpověděl jí po pravdě. "Někdy."

Zavrtěla hlavou. "Myslela jsem, že vím, co chci. A co budu dělat po celou věčnost. Teď nevím vůbec nic. Připadám si tak... ztracená." Z vytřeštěných očí jí vytryskly slzy.

Objala jsem ji kolem ramen a ona se ke mně přitiskla a sevřela mě malýma, pečlivě pěstěnýma rukama. Plakala tak tiše, že to bylo poznat jen z toho, jak se chvěla.

Držela jsem ji v náručí a nechala ji vyplakat. Jestli povedu ty milé hasiče dovnitř a šest čerstvých upírů se probudí z mrtvých, buďto jsou hasiči mrtví, nebo budu nucená upíry pozabíjet. Rozhodně to nebude situace, ze které by všichni vyšli spokojení.

Musíme zjistit, jestli jsou upíři naživu, a získat nad nimi určitou kontrolu. Pokud ty problémy způsobuje rada, třeba by je mohla pomoci i vyřešit. Když do města přijedou velcí zlí upíři, aby mě zabili, většinou se na ně neobracím o pomoc. Ale my se tu snažíme zachránit upíří životy, ne lidské. Možná nám pomůžou. Možná ne, ale za zeptání nic nedáš. Tak jo, za zeptání musíš něco dát, a nejspíš to nebude málo.

43

Dokonce i po telefonu mi bylo jasné, jak je Jean-Claude šokovaný mým nápadem obrátit se na koncil o pomoc. Můžete tomu říkat tušení. Doslova ze sebe nedokázal vypravit slovo. To bylo skoro poprvé.

"Proč je nepoprosit o pomoc?"

"Protože jsou koncil, ma petite," odpověděl. Hlas měl skoro zadýchaný vzrušením.

"Přesně tak," přisvědčila jsem. "Jsou to vůdci tvého lidu. Být vůdce neznamená jenom mít privilegia. Platí se za to i určitá cena."

"To povídej washingtonským politikům v oblecích za tři tisíce dolarů," navrhl.

"Já netvrdím, že jsme na tom líp. To je mimo diskusi. I oni mají na tomhle problému podíl. Proboha, mohou nám pomoct to vyřešit." Něco mě napadlo. "Pokud to nedělají schválně," dodala jsem.

Dlouze vzdychl. "Ne, ma petite, tohle není schválně. Mně nedošlo, co se děje ostatním."

"Proč se to vyhnulo našim upírům?"

Nejspíš se rozesmál. "Našim upírům, ma petite?"

"Vždyť víš, jak to myslím."

"Ovšem, ma petite, vím, jak to myslíš. Naše lidi jsem chránil."

"Neber si to špatně, ale překvapuje mě, kde jsi vzal šťávu na to zabránit radě, aby s tvými lidmi dělala problémy."

"Po pravdě řečeno, já taky, ma petite."

"Takže jsi teď mocnější než Malcolm?"

"Vypadá to tak," přisvědčil tiše.

Chvilku jsem o tom přemýšlela. "Proč ale ta časná probuzení? A proč větší hlad? Proč by si měl koncil přát, aby k tomu docházelo?"

"Oni si to nepřejí, ma petite. Je to jenom vedlejší důsledek jejich blízkosti."

"To mi vysvětli," naléhala jsem.

"Už pouhá jejich přítomnost dá nechráněným upírům zvláštní moc: budí se dřív a snad mají i jiné schopnosti. Nenasytný hlad a nedostatek sebeovládání u mladých může znamenat, že se rada rozhodla nesát krev, dokud bude na mém území. Vím, že Cestovatel může prostřednictvím nižších upírů přijímat energii i bez toho, že by se jich zmocnil."

"Takže si bere část krve, kterou oni vypijí?"

"Oui, ma petite."

"A ostatní potravu přijímají?" vyptávala jsem se.

"Jestli se ty potíže dotýkají všech členů Církve, pak myslím, že ne. Řekl bych, že Cestovatel přišel na způsob, jak z nich vysávat energii. I když si neumím představit, jak by Yvette přežila třeba jedinou noc bez toho, že by někomu způsobila bolest."

"Na to má Warricka." Jakmile jsem to vyslovila, došlo mi, že jsem neměla možnost Jean-Claudeovi říct o Warrickově výletu během dne ani o jeho varování. Jean-Claude se ze spánku probudil, když jsem byla v nemocnici obklopená dlaky. Od té doby jsem jezdila od jednoho naléhavého případu k druhému.

"Zatímco jsi přes den spal, přišel mě navštívit Warrick," prozradila jsem.

"Jak to myslíš, ma petite?"

Řekla jsem mu to. Všechno.

Odmlčel se. Jedině jeho tichý dech prozrazoval, že tam ještě je. Pak konečně promluvil. "Věděl jsem, že Yvette získala moc prostřednictvím svého pána, ale nenapadlo mě, že by mohla tlumit Warrickovy schopnosti." Zničehonic se zasmál. "Proto mi hned nedošlo, že jsem taky vznešený upír, když jsem poprvé pobýval s radou. Možná i můj pán tehdy bránil tomu, aby se mé schopnosti rozvinuly."

"Změnilo Warrickovo varování nějak tvé plány?" zeptala jsem se.

"Jsme povinni zúčastnit se formálního přijetí, ma petite. Když odmítneme zaplatit za tvé leopardodlaky, poskytneme Padmovi a Yvette přesně tu záminku, na kterou čekají. Okamžitě nás vyzvou. Porušit slib nebo dané slovo je pro nás skoro neodpustitelný hřích."

"Vystavila jsem nás nebezpečí," zlobila jsem se.

"Oui, ale pokud chceš zůstat sama sebou, nemohla jsi dělat nic jiného. Tak Warrick je vznešený upír. Koho by to napadlo? Tak dlouho sloužil Yvette jako hračka."

"Jak dlouho?" zajímala jsem se.

Jean-Claude se na pár okamžiků odmlčel. "Za křižácké války býval rytíř, ma petite."

"Za které křižácké války? Bylo jich několik," řekla jsem.

"Jak rád hovořím s někým, kdo se vyzná v historii, ma petite. Ale sama jsi byla v jeho blízkosti. Jak je starý?"

Zamyslela jsem se nad tím. "Hádala bych tak devět set."

"Což by znamenalo?"

"Nezkoušej mě, Jean-Claude. První křižáckou výpravu na konci jedenáctého století."

"Exactement."

"Takže Yvette byla stará už v té době," divila jsem se.

"Ty neznáš její věk?"

"Je jí tisíc let. Ale pěkně chabých tisíc let. Potkala jsem upíry v tomhle věku, kteří mě skoro vystrašili k smrti. Ona ne."

"Ovšem. Yvette nenahání strach kvůli svému věku nebo moci. Může žít až do konce světa, a nikdy nebude vládnout."

"A to ji pořádně sere," doplnila jsem.

"To bylo řečeno bez příkras, ale přesně, ma petite."

"Požádám Cestovatele o pomoc."

"Už jsme vyjednali veškerou pomoc, kterou od nich můžeme dostat, ma petite. Dál se u nich nezadlužuj. Snažně tě prosím."

"Nikdy jsi mě o nic neprosil," upozornila jsem ho.

"Tak k tomu teď přihlédni, ma petite. Nedělej to."

"Nebudu se s nimi dohadovat," řekla jsem.

Vydechl, jako by dlouho zadržoval dech. "Výborně, ma petite, výborně."

"Jenom je o to požádám."

"Ma petite, ma petite, co jsem ti zrovna říkal?"

"Podívej, snažíme se tu zachraňovat životy upírů, ne lidí. Upíři jsou v téhle zemi legální. To ale neznamená, že máte jenom práva. Znamená to i závazky. Nebo by aspoň mělo."

"Chceš apelovat na jejich smysl pro spravedlnost?" Ani se nesnažil zakrýt nedůvěru v hlase. Vlastně ji spíš zdůraznil.

Takhle řečeno to znělo jako blbost, ale... "Koncil je za to, co se děje, částečně odpovědný. Ohrozili vlastní lidi. To dobří vůdci nedělají."

"Nikdo je ještě nenařkl z toho, že by byli dobří vůdci, ma petite. Oni prostě jsou. Otázka nestojí, jestli jsou dobří nebo špatní. Máme z nich strach, a to stačí."

"To je pitomost. To nestačí. To ani zdaleka nestačí."

Vzdychl. "Jenom mi slib, že se s nimi nepokusíš vyjednávat. Předlož jim svou žádost, ale za pomoc jim nic nenabízej. Tohle mi musíš odpřisáhnout, ma petite. Prosím."

Mohlo za to "prosím" a strach v jeho hlase. "Slibuji. Je to jejich práce. Nebudu vyjednávat, abych někoho přesvědčila, že má udělat něco, co by stejně měl."

"Máš v sobě úžasnou kombinaci cynismu a naivity, ma petite."

"Myslíš, že je naivní čekat, že rada upírům v tomhle městě pomůže?"

"Zeptají se, co z toho budou mít, ma petite. Co jim odpovíš?"

"Řeknu jim, že to je jejich povinnost. A když to neudělají, povím jim, že jsou svině, co nemají žádnou čest."

Rozesmál se. "Co bych za to dal, abych to mohl slyšet."

"Pomohlo by, kdybys byl u toho?"

"Ne. Jestli si budou myslet, že to byl můj nápad, budou požadovat protihodnotu. Jedině ty, ma petite, můžeš být takhle naivní a doufat, že ti uvěří."

Nepovažuji se za naivní a žralo mě, že mě za takovou pokládá on. Ale samozřejmě je o tři století starší než já. Madonna by mu nejspíš přišla naivní. "Dám ti vědět, jak na tom jsem."

"Ach, Cestovatel se jistě postará, abych se dozvěděl, jak to dopadlo."

"Způsobím ti tím problémy?"

"V problémech jsme až po uši, ma petite. O moc horší už to být nemůže."

"To měla být útěcha?" zeptala jsem se.

"Un peu," souhlasil.

"To znamená trochu, že jo?"

"Oui, ma petite. Vous dispose a apprendre."

"Nech toho," řekla jsem.

"Jak si přeješ." Ztišil hlas do svůdného šepotu, jako by už i tak neměl hlas jako z erotických snů. "Co jsi dělala, když jsem se dneska probudil?"

Na svoje malé dobrodružství v nemocnici jsem málem zapomněla. Teď se vzpomínka vrátila s takovou silou, že mi vehnala horko do tváří. "Nic."

"Ne, ne, ne, ma petite, to není správná odpověď. Rozhodně jsi něco dělala."

"Už přijeli Stephen s Nathanielem?"

"Ano."

"Výborně. Promluvíme si potom."

"Odmítáš mi odpovědět?"

"Ne, jenom mě nenapadá dost krátká odpověď, v níž bych si nepřipadala jako děvka. A na delší verzi nemám čas. Nemohl bys tedy počkat?"

"Budu čekat třeba celou věčnost, když mě má dáma požádá."

"Ty kecy si můžeš dát, víš kam, Jean-Claude."

"A potěší tě, když ti popřeju hodně štěstí s radou?"

"Jo, to jo."

"Je v pořádku být dáma, Anito. Být žena, na tom není nic špatného."

"Nejdřív si to zkus a pak můžeš něco povídat," odsekla jsem a zavěsila. "Má dáma" zní jako můj pes. Vlastnictví. Jsem jeho lidská služebnice. A pokud ho nezabiju, tak se to nezmění. Přesto mu nepatřím. Jestli někomu patřím, pak jenom sama sobě. A proto koncil oslovím sama za sebe, jako Anita Blakeová, popravčí upírů a policejní prostředník pro všechny nestvůry. Jean-Claudeovu lidskou služebnici by neposlouchali, mě třeba budou.

44

Telefon v Cirkuse zvedl Thomas. "Musíš dělat i práci lokaje?" zeptala jsem se.

"Jak prosím?" řekl.

"Omlouvám se, tady Anita Blakeová."

Chvíli uvažoval a pak odpověděl. "Omlouvám se, ale až do setmění jsme mimo provoz."

"Je tam Fernando?"

"Ano, správně. Po setmění."

"Potřebuji mluvit s Cestovatelem, Thomasi. Žádám o to v jedné policejní záležitosti, ne jako Jean-Claudeova lidská služebnice. Pár upírů je v průšvihu a já myslím, že by nám mohl pomoci."

"Ano, místa rezervujeme," řekl.

Dala jsem mu telefon Dolphovi do auta. "Nemáme moc času, Thomasi. Jestli mi nepomůže, musím tam jít sama s policisty a hasiči."

"Těším se. Uvidíme se večer." Zavěsil.

Kdyby byl Fernando mrtvý, život by byl o tolik veselejší. A navíc jsem Sylvii slíbila, že ho zabiju. Vždycky se snažím dodržet slovo.

Dolph se opíral o dveře a zajímal se, co mi tak dlouho trvá, když zazvonil telefon. Pohlédla jsem na něj. Přikývl a odešel stranou. Zvedla jsem sluchátko.

"Ano."

"Vyřídili mi, že se mnou potřebuješ mluvit."

Zajímalo by mě, čí rty a tělo používá. "Díky, žes mi zavolal zpátky, Cestovateli." Trocha zdvořilosti nemůže škodit.

"Když se za tebe Thomas přimlouval, byl neobvykle výmluvný. Co ode mě chceš?"

Vysvětlila jsem mu to co možná nejstručněji.

"A co bych podle tebe mohl v tomhle tvém problému udělat?"

"Mohl bys jim přestat brát energii. To by stačilo."

"Pak bych se musel krmit živými lidmi. Máš někoho, koho bys pro každého z nás místo nich nabídla?"

"Ne, žádné nabídky nebo dohody. Tohle je záležitost policie, Cestovateli. Teď za mnou stojí autorita lidského zákona, ne Jean-Claude."

"Co je pro mě lidský zákon? Nebo pro nás?"

"Jestli tam půjdeme a oni nás napadnou, některé z nich zabiju. Taky by mohli zabít policistu nebo hasiče. To není nejlepší publicita vzhledem k tomu, že se na podzim má rozhodovat o Brewsterově zákoně. Koncil zakázal všem upírům v zemi vzájemné střety, dokud zákon nebude schválený. Zabíjet policisty je určitě také zakázané."

"To je," připustil. Hlas měl velice opatrný. Vůbec nic na sobě nedal znát. Nepoznala jsem, jestli je naštvaný, pobavený nebo jestli je mu to úplně fuk.

"Žádám tě, abys mi pomohl zachránit životy svých upírů."

"Patří té vaší Církvi, ne mně," opravil mě.

"Ale rada přece rozkazuje všem upírům."

"My jsme nejvyšší zákon."

Ta formulace se mi nelíbila, ale nechala jsem to být. "Mohl bys ve všech konkrétních případech zjistit, jestli jsou upíři ve vyhořelých budovách naživu, nebo ne. Mohl bys jim zabránit v tom, aby se probudili dřív a napadli nás."

"Obávám se, že přeceňuješ mé schopnosti, Anito."

"Já bych řekla, že ne," trvala jsem na svém.

"Pokud nám Jean-Claude poskytne... potravu, s radostí si přestanu půjčovat energii od ostatních."

"Ne, za tohle nic nedostaneš, Cestovateli."

"Když nic nedostanu, tak ty taky ne," opáčil.

"Zatraceně, tohle není hra."

"My jsme upíři, Anito. Copak nechápeš, co to znamená? My nejsme součástí vašeho světa. Co se s vámi stane, na nás nemá vliv."

"Blbost. Nějací fanatici se tu snaží zopakovat Inferno. A to na vás vliv má. Zatímco jste spali, museli Thomas s Gideonem odrážet útočníky. I to na vás má vliv."

"Na tom nezáleží. Žijeme ve vašem světě, ale nejsme z něho," namítal.

"Podívej, to možná platilo v roce 1500 nebo tak, ale v okamžiku, kdy se upíři stali plnoprávnými občany, se to změnilo. Jednoho upíra odvezli do nemocnice v sanitce. Dělají, co můžou, aby ho udrželi naživu, ať už vám na tom záleží, nebo ne. Hasiči riskují životy a chodí do vypálených domů zachraňovat upíry. Fanatici se vás snaží zabít, ale ostatní lidé se vás pokoušejí chránit."

"Pak jste blázni," prohlásil.

"Možná," připustila jsem, "ale my nebozí lidé jsme přísahali, že budeme sloužit a pomáhat. A my své sliby držíme v úctě."

"Chceš naznačit, že já ne?"

"Jenom říkám, že jestli nám tu nepomůžete, pak si nezasloužíte být koncil. Nejste žádní vůdci. Jste jenom paraziti, kteří těží ze strachu poddaných. Skuteční vůdci nenechají své lidi umírat. Ne, pokud je mohou zachránit."

"Paraziti. Snad bych měl ostatním členům rady říct, jak vysoké mínění o nás máš." Teď zuřil. Vnímala jsem to i po telefonu jako sálavý žár.

"Jo, pověz jim to. A nezapomeň zdůraznit, Cestovateli, že upíři nemůžou z plnoprávného občanství jenom čerpat výhody. Mají také závazky k lidskému zákonu, který je legalizoval."

"Vážně je to tak?"

"Jo, je to tak. Tohle tajemné ‚ve vašem světě, ale ne z vašeho světa' možná fungovalo v minulosti. Tak vítej ve dvacátém století, protože právě to legální postavení znamená. Jakmile jste občané, kteří platí daně, vlastní podniky, žení se, dědí a mají děti, nemůžete se schovávat v nějaké kryptě a počítat desetiletí. Teď už jste součástí našeho světa."

"Budu přemýšlet o tom, cos právě řekla, Anito Blakeová."

"Jakmile s tebou domluvím, půjdu dovnitř. Začneme upíry vynášet v pytlích na mrtvoly, abychom je chránili, kdyby se propadl strop. Jestli se mezitím probudí z mrtvých, dojde ke krveprolití."

"Chápu vaše potíže," poznamenal.

"A uvědomuješ si, že právě přítomnost rady jim dává energii, aby se mohli probudit během dne?"

"Nedokážu změnit účinky naší blízkosti na nižší upíry. Jestli si Malcolm chce nárokovat postavení vládce, pak je jeho povinnost, aby zajistil svým lidem bezpečí. Já to nemůžu dělat za něj."

"Nemůžeš, nebo nechceš?" zeptala jsem se.

"Nemůžu," odpověděl.

Hmmm. "Možná jsem přecenila tvoje schopnosti. V takovém případě se ti omlouvám."

"Přijímám a uvědomuji si, jak zřídka se za cokoli omlouváš, Anito." Telefon se odmlčel.

Zmáčkla jsem tlačítko a bzučení na lince ztichlo.

Jakmile jsem vystoupila z auta, Dolph se vrátil. "No?" zeptal se.

Pokrčila jsem rameny. "Vypadá to, že tam půjdeme bez podpory upírů."

"Nemůžeš se spoléhat na jejich pomoc, Anito." Vzal mě za ruku a stiskl ji. To ještě nikdy neudělal. "Tohle je jediné, s čím můžeš počítat. Jeden člověk pomáhá druhému. Stvůry na nás kašlou. Jestli myslíš, že ne, klameš sama sebe." Pustil mou ruku a odkráčel pryč dřív, než mě napadl nějaký vtip. To je fuk. Po tom, co jsem mluvila s Cestovatelem, jsem si stejně nebyla jistá, že mi nějaký zbývá.

45

O hodinu později jsem byla oblečená v obleku pro manipulaci s nebezpečným materiálem. Byl přinejmenším nemotorný a v saintlouiském vedru se změnil v přenosnou saunu. Okolo loktů a zápěstí jsem měla omotanou silnou pásku zajišťující spoje mezi rukavicemi a rukávy. Dvakrát jsem se nechtě vyzula z bot, a tak mi zalepili i nohavice. Cítila jsem se jako astronaut, který navštívil špatného krejčího. A jako by to nestačilo, měla jsem na zádech přenosný dýchací přístroj. Nechybělo moc a mohli jsme se potápět, ale my se pod vodu nechystali. Byla jsem za to vděčná.

Místo náustku s regulátorem jsem měla masku, která mi zakrývala obličej, ale jinak se to hodně podobalo kyslíkovému přístroji. Mám potápěčské zkoušky. Udělala jsem si je na střední škole a pravidelně si je obnovuji. Když je necháte propadnout, musíte znovu absolvovat celý zatracený výcvik. Obnovení není tak složité. Odkládala jsem nasazení masky tak dlouho, jak to jen bylo možné. Po nehodě při potápění na Floridě trpím klaustrofobií. Ne tolik, abych měla problémy ve výtahu, ale uzavřená v obleku, s maskou zakrývající obličej a v přilbě přes celou hlavu jsem zpanikařila a nevěděla, co mám dělat.

"Vážně si myslíte, že tohle všechno je nezbytné?" zeptala jsem se aspoň podesáté. Kdyby mi dali normální hasičskou helmu s dýchacím přístrojem, zvládla bych to.

"Ano, jestli jdete s námi," odpověděla desátnice Tuckerová. Ani deset centimetrů navíc jí moc nepomohlo. Obě jsme vypadaly jako v něčích odložených šatech.

"Jestli ve sklepě plavou mrtvoly, hrozí nebezpečí kontaminace," dodal poručík Wren.

"Vážně tam bude tolik vody?"

Podívali se po sobě. "Vy jste nikdy nebyla v domě, kde hořelo, že ne?" zeptala se Tuckerová.

"Ne."

"Až budeme vevnitř, bude vám to jasné," prohlásila.

"To zní hrozivě."

"Tak jsem to nemyslela," uklidňovala mě.

Tuckerová neměla moc smyslu pro humor, a Wren ho měl zase příliš. Byl mi nápomocný, zatímco jsem se soukala do obleku. Přesvědčil se, že mě dobře zalepil, a teď na mě plýtval zářivými úsměvy. Ale nebylo to nic očividného. Nic tak evidentního, abych mohla říct, hele, já mám přítele. Pokud jsem věděla, chová se takhle pořád, a já nechtěla vypadat jako hlupák, že si to beru osobně.

"Nasaďte si masku, pomůžu vám nasadit si přilbu," navrhl Wren.

Zavrtěla jsem hlavou. "Prostě mi dejte normální helmu a já si vezmu dýchací přístroj."

"Anito, jestli spadnete do vody s otevřenou přilbou, bude oblek zbytečný."

"Já to risknu," zkoušela jsem to.

Tuckerová řekla: "Od náklaďáku s obleky sem se vám šlo špatně, ale to se naučíte. Ovšem v hluboké vodě máme problémy s rovnováhou i my."

Znovu jsem zavrtěla hlavou. Srdce mi bušilo tak prudce, že jsem měla potíže s dýcháním. Nasadila jsem si masku. Nadechla jsem se a ozval se děsivý zvuk. Bylo to, jako když dýchá Darth Vader, až na to, že jsem to byla já. Ve vodě a ve tmě je to jediný slyšitelný zvuk. Když čekáte na smrt, může to hřmět jako bouře.

"Musíte si utáhnout pásky," prohlásil Wren. Začal mi stahovat popruhy, jako by mi bylo pět a musela se obléct, abych si mohla hrát ve sněhu.

"Já to zvládnu." Můj hlas se ozval z vysílačky v masce.

Stále s úsměvem zvedl ruce v rukavicích k nebi. Nebylo lehké ho urazit, i když jsem to zkoušela. Měl pořád radostnou, dobrou náladu, od které jako by se všechno odráželo. Nevěřte lidem, kteří se pořád usmívají. Buďto vám chtějí něco prodat, nebo nejsou moc chytří. Wren mi jako hlupák nepřipadal.

A ke všemu jsem nemohla utáhnout pásek na té zatracené masce. Nikdy jsem nepracovala ráda v čemkoli tlustším, než jsou chirurgické rukavice. Strhla jsem si masku a můj první nádech opravdového vzduchu byl příliš hlasitý a dlouhý. Potila jsem se a nebylo to jenom horkem.

Browning a firestar jsem si odložila na kraj hasičského auta. Na vnější straně obleku bylo dost kapes i na pět pistolí. Na zádech jsem v improvizovaném batůžku měla uříznutou brokovnici ze soupravy na zabíjení upírů. No jo, není to legální, ale Dolph se mnou kdysi honil čerstvě probuzeného upíra. Jsou jako na PSP: imunní vůči bolesti a silnější než normální upír. Neuvěřitelně silní, a navíc s tesáky. Bez přemýšlení jsem mu ukázala brokovnici. Schválil to. Naposledy to skončilo dvěma hlídači a jedním policejním nováčkem rozmrskanými po celé hale. Dolph a jeho muži teď aspoň mají stříbrné kulky. Úřední mašinerií nakonec pohnulo to, že jeho a Zerbrowského kvůli tomu skoro zabili. Než je dostali oficiálně, dávala jsem jim krabičku stříbrné munice k Vánocům. Nechtěla jsem se dívat, jak z někoho z nich uniká život kvůli tomu, že nemají dost stříbrných kulek.

Nože jsem nechala v pochvách na zápěstích. Nosit nože jen tak v kapsách obleku, který má být vodo - a vzduchotěsný, mi připadalo jako defétismus. Jestli přijdu o obě pistole a budu muset pod oblekem lovit nože, budeme už nejspíš stejně v háji. S tím si nemusím dělat starosti. Kolem krku mi jenom tak visel stříbrný křížek. Nejlepší odpuzovač mladých upírů, jaký mám. Neumějí bojovat proti odhalenému kříži, zvlášť když mu víra dodává sílu. Potkala jsem jenom jediného upíra, který dokázal proniknout přes zářící kříž a ublížit mi. A ten je teď mrtvý. Zvláštní, že tolik z nich končí takhle.

Popošla ke mně Tuckerová. "Pomůžu vám dotáhnout masku."

Zavrtěla jsem hlavou. "Nechte si mě na konec. Čím kratší dobu budu v tomhle úboru, tím líp."

Olízla si rty, začala něco povídat, zarazila se a řekla: "Jste v pořádku?"

Normálně bych odpověděla, že jasně, ale teď jsou na mně závislí a možná i jejich životy. Jak moc jsem vystrašená? Vystrašená. "Ne tak docela," odpověděla jsem.

"Vy máte klaustrofobii, že jo?" zeptala se.

Musela jsem se tvářit překvapeně, protože řekla: "Spousta lidí chce k hasičům, ale uprostřed požáru s maskou na obličeji a v kouři tak hustém, že nevidíte ani vlastní ruku před očima, nemůžete trpět klaustrofobií."

Přikývla jsem. "To docela chápu."

"V průběhu výcviku vám úplně zakryjí oči a nechají vás pracovat s výzbrojí, jako by vám výhled zakrýval kouř. Poznám, komu to vadí."

"Můžu mít oblek bez dýchacího přístroje. Způsobuje to ten oblek spolu s tím, jak slyším svůj dech. Těsně po škole jsem měla nehodu při potápění."

"Zvládnete to?" Žádné obviňování, prostě upřímnost.

Přikývla jsem. "Nenechám vás na holičkách."

"Na to jsem se neptala," odpověděla.

Hleděly jsme na sebe. "Dejte mi pár minut. Jenom jsem netušila, co je to za oblek. Budu v pohodě."

"Určitě?"

Přikývla jsem.

Nic dalšího neřekla. Prostě šla pryč a nechala mě vzpamatovat se.

Nakonec si Wren šel promluvit s Fultonem. Dovnitř půjde Wren a Tuckerová, protože jsou oba zdravotníci a jejich lékařský výcvik by se nám mohl hodit. A po pravdě řečeno jsem nestála o to být potmě s Fultonem a partou upírů. Je prostě příliš vyděšený. Ne že bych se mu divila, ale ani jsem ho nechtěla mít za zadkem. I když, kdybych se viděla, jak se potím a bojuji s dechem, asi bych tam nechtěla ani sama sebe. Sakra. Tohle zvládnu. Musím to zvládnout.

V obleku se ke mně lopotila Tammy Reynoldsová. Neměli dost velký, aby byl Dolphovi, takže moje ozbrojená záloha bude ona. Jaká radost. Nemůžu je tam poslat s Tammy jako jedinou ochranou.

Tammy se podařilo natáhnout ramenní pouzdro přes oblek. Měla takový ten, co se dává jen přes ramena a popruhy se neprotahuje žádný pásek. Když jsem byla nakupovat, všechna podobná pouzdra mi byla moc volná. Možná proto, že mám úzká ramena. Já bych si ho musela nechat upravit. Nekupuji si nic, co bych musela přešívat. Šaty ani pouzdra na zbraně.

Reynoldsová se na mě usmála. "Larry je vážně zklamaný, že s námi nemůže jít."

"To se mi ulevilo," řekla jsem.

Zamračila se na mě. "Myslela jsem, že byste chtěla, aby vás kryl."

"To jo, ale pistole mu nepomůže, když se na nás zřítí strop."

"Myslíte, že k tomu dojde?" zeptala se.

Pokrčila jsem rameny. Soustředila jsem se na navlékání obleku, na drobné detaily a Wrenovo tiché škádlení. Dařilo se mi příliš nemyslet na to, že půjdeme po podlaze, která se pod námi může propadnout, a potom půjdeme dolů a budeme čekat, že se na nás zřítí, zatímco se budeme brodit ve vodě plné rakví a upírů. Může být něco lepšího?

"Řekněme prostě, že jsem opatrná."

"A nechcete riskovat Larryho život."

"Správně. Nelíbí se mi představa, že by se Larrymu něco stalo. Z jakéhokoli důvodu." Ostře jsem na ni pohlédla.

Zamrkala oříškovýma očima a pak se usmála. "To mně taky ne, Anito, mně taky ne."

Přikývla jsem a nechala to být. Rodičovskou úlohu jsem splnila. Nebyla jsem si jistá, proč Tammy nevěřím, ale bylo tomu tak. Ženská intuice. Nebo možná už nevěřím nikomu. Možná.

Vrátila se k nám Tuckerová. "Je čas uzavřít obleky." Dívala se přímo na mě.

Přikývla jsem. Nechala jsem ji, aby mi upravila na obličeji masku. Zavřela jsem oči a soustředila se na dýchání - nádech, výdech, nádech, výdech. Když při potápění dýcháte příliš rychle, můžou vám puknout plíce. Teď jsem chtěla jenom předejít hyperventilaci.

Nasadila mi přilbu obleku přes hlavu. Pozorovala jsem ji při tom a uvědomovala si, že mám vytřeštěné oči.

Z rádia v masce se ozval Wrenův srdečný hlas. "Dýchejte normálně, Anito."

"Já dýchám normálně," odpověděla jsem. Připadalo mi zvláštní, že můžu takhle mluvit, když mé dýchání mi zní sípavě, hlasitě a děsivě. S regulátorem v ústech mluvit nemůžete, i když jsem zjistila, že s regulátorem sevřeným mezi zuby můžete křičet. Pod vodou to má příšernou ozvěnu.

S helmou přes masku nebyla viditelnost zrovna nejlepší. Zkusila jsem otočit hlavou a zjišťovala jsem, jak velká jsou slepá místa. Periferní vidění bylo to tam.

Ve vysílačce se ozval Tammyin hlas. "Není v tom skoro nic vidět."

"Na to si zvyknete," prohlásila Tuckerová.

"Doufám, že v tom oděvu nebudu tak dlouho, abych si na to zvykla," řekla jsem.

"Když řekneme ‚běžte', utíkejte jako o život," upozorňovala mě Tuckerová.

"Protože se propadá podlaha, že jo?" ujišťovala jsem se.

Myslím, že přikývla, ale přes všechny ty vrstvy těžko říct. "Správně."

"Fajn, ale jakmile se dostaneme ke schodům, povedu vás já, a když řeknu ‚utíkejte jako o život', znamená to, že nás upíři chtějí sežrat."

Wren s Tuckerovou se na sebe podívali. "Řeknete nám, že máme utíkat," opakoval Wren, "a my se zeptáme, jak rychle."

"Domluveno," souhlasila Tuckerová.

"Super," uzavřela jsem to. Po pravdě řečeno se mi strašně ulevilo, že se s nikým nemusím hádat. Žádné diskuse. Ach, ta úleva. Kdybych se nepotila jako prase, neposlouchala děsivou ozvěnu vlastního dechu a nemusela se znovu učit chodit v okovaných botách, řekla bych, že práce s hasičským sborem je úleva. Ale není. Radši bych se se zvláštní jednotkou spouštěla po laně doprostřed střelby, než se jako mumie belhala v tomhle obleku a snažila se ho nikde nenechat. Sakra, je to jenom fobie. Všechno je v pořádku. Nic se mi neděje. Ale mé tělo logiku neposlouchalo. Fobie už jsou takové. Rozum s nimi nehne.

Wren vstoupil na podlahu v domě. Ozval se zvuk, jako když obr vzdychá ze spánku. Znehybněl a pak dupnul tak silně, až jsem myslela, že mi srdce vyskočí do pusy.

"Neměli bychom být víc potichu?" zeptala jsem se.

Do ucha mi promluvil Wrenův hlas. "Běžte přesně, kudy jdu já. Neodbočujte a běžte za sebou."

"Proč?" zajímala jsem se.

"To, že podlaha drží tam, kde jdu, ještě neznamená, že je pevná i jinde."

"Aha," přikývla jsem.

Šla jsem přímo za Wrenem, takže jsem mohla zblízka sledovat, jak se s dupáním pohybuje vpřed. Znervózňovalo mě to. Za mnou šla Tuckerová a zástup uzavírala Reynoldsová.

Každému jsem dala křížek a oni si ho dali do kapsy obleku. Proč si ho nikdo neoblékl stejně jako já? Protože Tuckerová a Wren nesli každý balík neprůhledných pytlů na mrtvoly. Měli jsme v plánu nastrkat upíry do pytlů a pak je odnést nahoru. V sanitce a v pytlích na mrtvoly budou do soumraku v bezpečí. Jestli to podnikneme a strop se do setmění nezřítí, budu pořádně naštvaná. Ale přežiju to. Pokud to nespadne, když budeme dole.

Nábožně jsem našlapovala přesně tam jako Wren. Zeptala jsem se ale: "I bez obleku dělám daleko menší kroky. A v něm jsem skoro jak mrzák. Můžu dělat menší kroky?"

"Pokud budou v přesně stejné linii jako ty moje, tak ano," odpověděl Wren.

Ulevilo se mi. Podlaha byla pokrytá sutí. Ohořelá prkna byla plná hřebíků. Teď jsem chápala, proč máme v botách železné vložky. Byla jsem za ně vděčná, ale proto se mi ještě nešlo lehčeji.

U jedné stěny vedla dírou v podlaze dolů hadice. Byla připojená k velice hlasité pumpě o kus dál. Odsávají ze sklepa vodu. Jestli je místnost vodotěsná, může být plná až ke stropu. Uklidňující představa.

Fulton na vodu zavolal cisternu na nebezpečný materiál. Připadalo mi, že vampýrismus považuje za silně nakažlivou chorobu. Je sice nakažlivý, ale ne tímhle způsobem. Jenže velitel zásahu je on. Začínala jsem zjišťovat, že na místě požáru to znamená totéž, jako kdyby byl bůh. S bohem se nemůžete hádat. Můžete se na něj naštvat, ale tím se nic nezmění.

Soustředila jsem se na každý krok. Dávala jsem pozor na suť. Našlapovala ve Wrenových stopách. Kromě pohybu vpřed jsem nemyslela na nic na světě. Uvědomovala jsem si, že slunce pálí a po zádech mi teče pot, ale jen vzdáleně. Neexistovalo pro mě nic než pohyb kupředu a na nic jsem nemusela myslet. Dýchala jsem normálně, když vtom jsem narazila do Wrenových zad.

Ztuhla jsem na místě a bála se pohnout. Něco selhalo?

"Co se stalo?" zeptala jsem se.

"Schody," upozornil mě.

Aha, došlo mi. Teď je mám vést já. Na to jsem nebyla připravená. Po pravdě jsem si nebyla jistá, jestli v tom zatraceném obleku dokážu sejít po schodech. Podcenila jsem, jak obtížná v něm chůze může být.

"V takovéhle budově jsou nejnebezpečnější schody," prozradil Wren. "To, co se propadne jako první, jsou většinou právě schody."

"Snažíte se nás uklidnit?" zeptala se Reynoldsová.

"Ne, jen vás na to připravit," odpověděl. "Vyzkouším prvních pár schodů. Když budou držet, vrátím se a pustím dopředu Blakeovou." Teď se mnou neflirtoval. Choval se profesionálně a používal příjmení.

"Pozor na ležící tělo," varoval mě. Stoupl na první schod a dupnul tak hlasitě, že jsem vyskočila.

Tělo na schodech bylo černé a zuhelnatělé. Ústa mělo otevřená v němém výkřiku. Museli byste se podívat zblízka, abyste viděli tesáky. Tesáky skutečných upírů nejsou velké. Odhalené šlachy byly tak napjaté, až jste měli dojem, že musí prasknout, když na ně sáhnete. Celé tělo mi připadalo křehké, jako by se při prvním doteku mělo změnit v prach. Vzpomněla jsem si na Larryho a lebku, co se proměnila v popel, když na ni sáhnul. Tohle tělo vypadalo pevnější, ale ne o moc. Může být naživu? Je v něm nějaká jiskřička, která je po setmění rozhýbe a probudí k životu? To jsem netušila. Měl by to být popel. Na slunci by mělo hořet dál bez ohledu na to, kolik vody na ně lili.

Vyrušil mě Wrenův hlas. "Už můžete jít, Anito."

Podívala jsem se dolů a zjistila, že Wren sestoupil o několik schodů, skoro do půlky schodiště. Tma dole mu zahalovala nohy, jako by stál v kaluži. Byl už tak hluboko, že opravdu nedočkavý upír ho mohl popadnout za nohu a strhnout dolů. Nesoustředila jsem se. Moje chyba.

"Pojďte sem nahoru, Wrene," pobídla jsem ho.

Poslechl mě, ale jako by mu na hrozícím nebezpečí nezáleželo. Zatraceně. "Ty schody jsou betonové, takže jsou docela pevné. Měla byste být v pohodě."

"Pořád mám na každý schod dupnout?"

"Bude to jistější," přisvědčil.

"A když ucítím, že povoluje, mám křičet?"

"Jo." Protáhl se kolem mě.

Zírala jsem do té temné hlubiny. "V tomhle obleku se potřebuji držet zábradlí. A v druhé ruce budu mít pistoli. Na baterku už mi ruka nezbývá," stěžovala jsem si.

"Můžu se pokusit svítit před vás, ale nebude to přesně tam, kam potřebujete."

"S tím si nedělejte starosti, dokud vám neřeknu." Minutku nebo dvě mi trvalo, než jsem vylovila browning z kapsy. V jedné ruce rozhodně budu mít pistoli. V tlustých rukavicích jsem musela použít obě ruce, abych odsunula pojistku. Zasunula jsem prst pod lučík na kohoutek. Normálně takhle zbraň nikdy nenosím. Ale prst v rukavici se pod lučík nechtěl vejít. Teď jsem připravená. Kdybych měla pistoli ještě odjišťovat, nikdy bych nevystřelila včas. Cvičím sice v zimních rukavicích, ale až dodnes se mi ani nesnilo o tom, že bych střílela upíry v obleku pro manipulaci s nebezpečným odpadem.

"Kde to vázne?" ozval se Fulton. Zapomněla jsem, že sleduje všechno, co si říkáme. Jako by nás špehoval.

"Ty zatracené rukavice nejsou zrovna dělané na střílení."

"Co tím myslíte?" zeptal se.

"Chci tím říct, že teď už jsem připravená jít dolů," odpověděla jsem. Mířila jsem browningem vzhůru a trochu před sebe. Kdybych v obleku upadla a náhodou vystřelila, budu se vážně snažit netrefit nikoho za sebou. Zajímalo by mě, jestli má detektiv Tammy připravenou pistoli. A zajímalo by mě, jak dobrá je střelkyně. A jaká je v krizových situacích? Odříkala jsem krátkou modlitbu, abychom nebloudili, křečovitě se chytila zábradlí a dupla na první schod. Nepovolil. Upírala jsem oči do husté temnoty pod polovinou schodů. Sluneční paprsky tmou procházely jako nůž.

"Tak do toho, lidi," řekla jsem. A vydali jsme se dolů.

46

Voda sahala pod vrchní schody. Sklep se změnil v jezero. Wrenova baterka přejela nad hladinou jako malý pátrací reflektor. Voda byla naprosto černá a všechna tajemství skrývala ve svých tichých útrobách. Asi tři metry od schodů plavala rakev a mírně se na černočerné hladině pohupovala.

I přes syčení a funění vlastního dechu jsem slyšela šplouchání vody. Ozýval se tam zvuk, jako když dřevo drhne o dřevo. Jako u lodí uvázaných v přístavu. Ukázala jsem rukou a světlo Wrenovy baterky můj pohyb následovalo. U protější zdi do sebe narážely dvě rakve.

"Vidíme tři rakve, ale měly by tu být ještě čtyři další. Po jedné pro jejich hlídače, toho na schodech a ještě další dvě."

Poslední krok jsem udělala do vody. I přes oblek jsem kapalinu vnímala jako vzdálený chlad a váha tekutiny mi narážela do kotníků. I tenhle vjem vody stačil, aby se mi zrychlil dech a srdce se mi rozbušilo v krku.

"Dýchejte pomaleji," varoval mě Wren. "Hrozí vám hypervenilace."

Zhluboka jsem se nadechla a pomalu vydechovala. V duchu jsem počítala, abych dech ještě zpomalila. Napočítala jsem do patnácti a pak další nádech.

"Jste v pohodě?" zeptal se.

"Co se děje?" ozval se Fulton.

"Nic," odpověděl mu Wren.

"Co se stalo?" zajímal se Fulton.

"Scházejí nám čtyři rakve. I kdyby se dvě potopily, pořád nám chybějí dvě. Uvažuji, kde mohou být," vysvětlovala jsem.

"Buďte opatrná," varoval mě.

"Jako panna o svatební noci," ujistila jsem ho šeptem.

Někdo se zasmál. Trocha zábavy nikdy neškodí.

Pokusila jsem se dupnout na další schod. Voda mi sahala po kolena a mně ujela noha. Najednou jsem klouzala dolů a jenom ruka na zábradlí mi zabránila, abych neskončila na dně. Seděla jsem ve vodě po bradu, byla jsem vyděšená a připadala si jako idiot. To je kombinace, na kterou nejsem pyšná.

Wren sestoupil ke mně, přejel světlem po hladině a pomáhal mi na nohy. Tu pomoc jsem potřebovala. Zvedla jsem na světlo browning, ze kterého kapala voda.

"Bude to ještě fungovat?" zeptal se.

"Můžu střílet klidně i pod vodou," ujistila jsem ho. Pořád mě překvapuje, kolik lidí si myslí, že pistoli voda vadí. Potom ji musíte pořádně vyčistit, ale při střílení je to jedno. Doby, kdy jste museli držet prach v suchu, jsou dávno minulostí.

Sešla jsem ze zbývajících schodů a pomalu vklouzla do studené vody. Začala jsem dýchat nepravidelně. Do prdele, jsem vyděšená. S oběma nohama na podlaze jsem mohla z kapsy vytáhnout baterku, nebo bych z ruksaku na zádech mohla vyndat brokovnici. Než si ale vyměním zbraň, počkám, až detektiv Tammy s pistolí sestoupí dolů a bude mě krýt. Pořád nevím, jak dobrá je, ale lepší něco než nic.

Voda mi sahala do půlky hrudníku. Ne až do podpaží, ale skoro. Opatrně jsem vykročila do vody. Víc jsem plavala, než kráčela, pistoli jsem držela v obou rukou před sebou. Byla jsem v takové pohotovosti, jak je to jen možné ve vypůjčeném kosmickém skafandru.

To, že postrádáme dvě rakve s upíry uvnitř, se mi vůbec nelíbilo. Nejspíš prostě klesly ke dnu, ale břicho jsem měla sevřené a čekala jsem, že mě za kotníky chytí něčí ruce a stáhnou mě pod vodu. Botou jsem narazila na něco tvrdého a chviličku jsem nemohla popadnout dech. Sklouzla mi po tom noha. Asi plechovka od barvy. Řekla bych, že upíři mají ve sklepě zbytečné krámy stejně jako všichni ostatní.

"Mám tu nějaké úlomky," řekla jsem nahlas.

"Mluvíte jako skutečný hasič," pochválil mě Wren.

"Rakev?" zeptala se detektiv Tammy ze schodů. Do vody vlezla jako poslední.

"Ne, jenom plechovku."

Rakev už doplula skoro ke mně. Sama od sebe. Natáhla jsem k ní ruku a nechala ji vznášet se v slabých vlnkách. "Až Wren s Tuckerovou dojdou k rakvi, ustoupím dozadu. Kryjte mě, než vytáhnu brokovnici."

"Provedu," souhlasila Tammy. Ruku s baterkou držela těsně nad hlavní pistole, takže světlo se pohybovalo tam, kam zamířila. Při chůzi pročesávala vodu před sebou. Samotný pohled na ni stačil, aby mi napětí v ramenou trochu povolilo.

"Neotvírejte rakev, dokud nebudu hotová," řekla jsem. Na okamžik jsem si uvědomila, že můj dech už mi nedělá starosti. Dusivá uzavřenost ustoupila adrenalinové euforii z toho, že jsem po prsa ve vodě uprostřed upírů. Možná z toho budu mít potom trauma. Jestli to přežijeme.

Wren s Tuckerovou chytili rakev každý na jednom konci. Dokonce i oni měli s pohybem ve vodě problémy. "Reynoldsová, beru si brokovnici."

"Kryju vás," ujistila mě.

Ustoupila jsem a přesunula si ruksak na prsa. Měla jsem chviličku na to, abych si rozmyslela, jestli zkusím browning strčit zpátky do kapsy u kalhot, nebo do batůžku, kde jsem teď měla brokovnici. Rozhodla jsem se pro batoh. Nechám si ho dál vpředu. Můžu dovnitř strčit ruku, kdybych pistoli potřebovala. Otočila jsem brokovnici a opřela pažbu o rameno. Pevně jsem se zapřela, nakolik to bylo možné, a řekla: "Otevřete ji."

Tuckerová rakev držela a Wren odsunul víko. Přitom se mi postavil do rány. "Stojíte mi v ráně, Wrene."

"Cože?"

"Ustupte doprava," popoháněla jsem ho.

Bez otázek mě poslechl, ale i tohle zaváhání ho mohlo stát zranění nebo život. Upírka ležela na zádech, dlouhé vlasy rozhozené okolo bledého obličeje s jednou rukou přitisknutou k hrudi jako spící dítě.

"Můžu ji naložit?" zeptal se Wren.

"Nepleťte se mi do rány a můžete dělat, co budete chtít," odpověděla jsem.

"Pardon," omlouval se. I přes mikrofony bylo slyšet, jak je mu to trapné.

Neměla jsem čas chlácholit mu ego. Měla jsem dost starostí s tím, jak jsem dávala pozor na upíry. Pozornost jsem soustředila hlavně na tu v otevřené rakvi, ale ve skafandru jsem neměla žádné periferní vidění. Sluch jsem měla sotva poloviční. Připadala jsem si naprosto nepřipravená.

"Proč naše kříže nezáří?" zeptala se těsně za mnou Reynoldsová.

"V blízkosti mrtvých nesvítí," vysvětlovala jsem.

Wren s Tuckerovou měli problém s tím, jak tělo dostat do pytle. Nakonec si ho Wren přehodil přes rameno a Tuckerová začala dovnitř soukat nohy. Upírka ležela naprosto nehybně na Wrenových zádech. Dlouhé vlasy se jí dostaly do vody a namočené změnily barvu na černou. Když ji strkali do pytle, zahlédla jsem její smrtelně bledou tvář. Přilepily se jí na ni prameny mokrých vlasů a vypadala jako utonulá.

Tuckerová zatáhla zip a řekla: "V pytli je voda. Nedalo se s tím nic dělat."

Wren si tělo co nejlépe vyvážil a vydal se ke schodům. "Když je budeme nosit jen dva, bude to trvat pořádně dlouho," řekl.

Ve vysílačce se ozval Fultonův hlas. "Máme tu ještě dva obleky, slečno Blakeová. Můžu tam poslat další muže?"

"Jako jeden z obětních beránků," odpověděla jsem, "říkám jo." Proč si tu zábavu nemáme užít všichni?

Wren už byl u schodů a s jednou rukou na zábradlí začal vystupovat nahoru. Snažil se schody zkoušet stejně jako cestou dolů a skoro po zádech spadl do vody. "Jdu prostě nahoru. Jestli to povolí, nenechte mě tu zasypaného, dokud mi nedojde vzduch."

"Vynasnažíme se," uklidňovala jsem ho.

"Díky," prohlásil. Jeho sarkasmus byl ve vysílačce docela dobře slyšet.

Tuckerová přisunula jednu z dalších rakví. Reynoldsová se brodila k ní, aby ji podržela, zatímco Tuckerová chytila víko. Neměla dost síly, aby ho odsunula tak snadno jako Wren. Jenom ho šoupala. Pak se jí to podařilo a víko narazilo do druhé rakve s hlasitým, znělým zaduněním. Z toho zvuku mě rozbrněly konečky prstů.

"Sakra," vydechla Reynoldsová.

"Je všechno v pořádku?" zeptal se Fulton.

"Jo," odpověděla jsem, "jsem jenom trošku nervózní."

"Jste v pohodě, Tuckerová?" opakoval.

"To jsem byla já," přiznala se Reynoldsová. "Omlouvám se."

Další upír byl muž s krátkými hnědými vlasy a bílou kůží posetou pihami. Měřil přes metr osmdesát. Toho dostat do pytle bude ještě těžší.

Tuckerová přišla na nápad přitáhnout rakev ke schodům a využít ji při manipulaci s tělem. Mně to připadalo rozumné. Spodek schodů nebyl na slunci, takže upírům by to nemělo vadit.

Reynoldsová s Tuckerovou přitáhly rakev k úpatí schodiště, právě když se Wren vrátil dolů. Položil rozepnutý vak vedle těla. "Jestli Reynoldsová a Tuckerová rakev podrží, myslím, že bych ho mohl do toho pytle převalit."

"Mně to připadá jako slušný plán," souhlasila Tuckerová. Vystupovala z vody.

Reynoldsová se na mě podívala a já přikývla: "Klidně." Přesunula se na druhou stranu rakve. Pistolí už na nic nemířila a světlo její baterky zářilo hluboko ve vodě jako zlatá svítící koule ve zhasnutém bazénu.

Wren se naklonil přes tělo, aby ho k sobě převalil. "Už zase se mi pletete do rány, Wrene," upozornila jsem ho.

"Omlouvám se," řekl, ale ruce měl napůl pod tělem. Nepohnul se.

"Hněte se, sakra," popoháněla jsem ho.

"Už ho skoro mám ve vaku."

Upírova hlava sebou křečovitě škubla. Někdy se jim to stává i ve "spánku", ale teď se mi to nelíbilo. "Nechte ho a okamžitě ustupte, Wrene." Můj a Reynoldsové křížek se rozzářily jako dvě malá bílá sluníčka.

Wren udělal, co jsem po něm chtěla, ale už bylo pozdě. Upír se na něho vrhl s otevřenou pusou a vyceněnými tesáky. Zakousl se do obleku a přebytečný vzduch hlasitě zasyčel. Byli moc blízko, abych mohla použít brokovnici. "Je tvůj, Reynoldsová," řekla jsem.

Wren zaječel.

Výstřely z pistole Reynoldsové zazářily ve skoro úplné tmě. Upír s dírou uprostřed čela od Wrena ucukl. Ale nebyl mrtvý, ani zdaleka. Čerstvě probuzení upíři takhle snadno neumírají. Vypálila jsem do jeho bledého obličeje. Tvář vybuchla v záplavě krve a kousků masa; drobné těžší úlomky s tichým žbluňkáním dopadaly do vody. S ustřelenou hlavou dopadl na zvednuté víko rakve, ale ruce se mu dál křečovitě svíraly na sametovém čalounění. Kopal nohama. Wren těžce dosedl na schody.

Tuckerová volala: "Wrene, Wrene, mluv na mě."

"Tady jsem," odpověděl chraplavým hlasem. "Tady jsem."

Opatrně jsem popošla o dva kroky blíž k vodou zalitým schodům a vypálila další ránu do upírových prsou. Tím jsem udělala díru i do víka za jeho zády. Zasunula jsem do hlavně další náboj a volala: "Honem nahoru. Hned!"

Klekla jsem si k Wrenovi. Jednou rukou jsem ho chytila pod paží. V druhé jsem měla brokovnici. Přes zvonění v uších jsem slyšela, jak Tuckerová říká: "Něco se mi otřelo o nohu."

"Ven. Hned!" Snažila jsem se je naléhavostí v hlase popohnat do schodů. Wrena jsem zvedala na nohy a strkala ho nahoru. Nemusela jsem ho pobízet. Jakmile se dostal na světlo, otočil se a čekal na ostatní.

Reynoldsová byla skoro u nás. Po obou stranách Tuckerové se vynořily dvě ruce, ze kterých kapala voda.

Zaječela jsem: "Tuckerová!"

Ruce se sevřely a najednou byla ve vzduchu a po zádech se řítila pod vodu. Hladina se nad ní zavřela jako černá pěst. Neměla jsem na co střílet.

Její hlas ve vysílačce byl jasně slyšet. Dýchala tak trhaně, že už jen ten zvuk mi působil utrpení. "Wrene, pomoc mi!"

Sklouzla jsem ze schodů a vrhla se do vody. Dovolila jsem, aby se nade mnou temnota zavřela. Můj křížek ve vodě zářil jako maják. Zahlédla jsem pohyb, ale nebyla jsem si jistá, že je to ona.

Pohyb ve vodě jsem cítila i chviličku předtím, než mě zezadu sevřely něčí ruce. Do obleku se zakously zuby a ruce roztrhly helmu, jako by byla z mokrého papíru. Převalily mě pod vodu a já jim to dovolila. Nechala jsem nedočkavé ruce, aby si mě přitáhly, až jsem upírovi strčila hlaveň pod bradu a vypálila. Ve světle křížku jsem sledovala, jak jeho hlava mizí v gejzíru krve. Dýchací masku jsem pořád měla na obličeji, takže jsem se nezačala topit.

Tuckerová nepřetržitě křičela. Její ječení bylo všude, ve vysílačce, ve vodě, a neustále se odráželo od stěn.

Zvedla jsem se a po těle mi sklouzly zbytky obleku. Výkřiky Tuckerové trošku ztichly. Voda křik nesla jako zesilovač.

Reynoldsová i Wren už byli ve vodě. Pitomý nápad. Namáhavě se snažili k něčemu dostat. Na opačné straně sklepa plaval ochranný oblek Tuckerové. Wren se vrhl do vody a snažil se k ní doplavat. Reynoldsová s pistolí v ruce se s ním snažila držet krok. Její kříž oslnivě zářil.

Řvala jsem do rádia: "Všichni ven! Ven, sakra, ven!" Nikdo mě neposlouchal.

Křik Tuckerové najednou ztichl. Všichni ostatní ječeli ještě hlasitěji. Všichni kromě mě. Já byla zticha. Křik nám nepomůže. Jsou tu s námi přinejmenším tři upíři. Mladí a právě se probudili. Jestli odsud nevypadneme, je po nás.

Z vody přede mnou se jako blesk vynořil upír. Brokovnice vypálila dřív, než jsem si to stačila uvědomit. Upírův hrudník vybuchl, ale stejně mě pevně sevřel. Měla jsem čas zasunout do hlavně další nábojnici, ale už ne vypálit. V takovýchhle chvílích se svět děsivě zrychluje i hrozně zpomaluje. Nemůžete zabránit, aby k něčemu došlo, ale vidíte to do trýznivých detailů. Upírovy prsty se mi bolestivě zatínaly do ramenou a držely mě, zatímco jsem se napřahovala k úderu. Letmo jsem zahlédla tesáky lemované černými vousy. Světlo mého kříže bylo až šíleně jasné a ozařovalo upírovu tvář jako baterky o Halloweenu. Vypálila jsem mu z brokovnice přímo pod bradu. Neměla jsem čas mířit, jenom stisknout spoušť. Lebka jako rudý déšť vybuchla přímo na moji masku. Byla jsem oslepená krví i dalšími, hustšími věcmi. Zpětný ráz pušky mě posadil opět do vody. Šla jsem pod hladinu a netušila, jestli ten tvor jde ještě po mně, nebo jestli je mrtvý.

Namáhavě jsem se hrabala nahoru. Voda mi z masky odplavila krev, ale pevnější části na ní zůstaly přilepené, takže jsem dál byla slepá. Strhla jsem si ji. Přišla jsem o vysílačku, ale zase jsem viděla.

Upír přede mnou plaval, ani tváří nahoru, ani dolů. Vůbec žádnou neměl. Mňamka.

Když Reynoldsová vystřelila, zněly mi rány divně. Uvědomila jsem si, že jsem hluchá na ucho, u kterého jsem měla při posledním výstřelu brokovnici. Tělo upíra na kulky reagovalo. Zakolísalo, ale nezastavilo se. Zasahovala ho do trupu přesně tak, jak vás to učí na střelnici.

"Do hlavy," křičela jsem.

Zvedla zbraň, ale pistole naprázdno cvakla. Říkala jsem si, že sáhne do kapsy pro nový zásobník, když vtom se na ni upír vrhl a oba zmizeli ve vodě.

Svlékla jsem si to, co ještě zbývalo z mého obleku. I přes přelepené spoje ze mě sklouzl, jako když had sundává kůži. Přehmátla jsem, nachystala si brokovnici a ponořila se do vody. Plavala jsem rychleji, a kdyby bylo co chytit, chytila bych to. Křížek mi svítil na cestu jako maják. Ale já plavala za křížkem Reynoldsové. To byl můj orientační bod.

Měla jsem pár vteřin, abych se k ní dostala, než bude po všem. Ucítila jsem pohyb asi vteřinu předtím, než se na mě vrhla poslední upírka. Otočila jsem se, namířila na ni brokovnici, ale ona mi ji vytrhla. Myslím, že by se chytila čehokoli, ale vytrhla mi zbraň z rukou a sápala se po mně.

Byla docela hezká. Dlouhé blond vlasy se za ní vlnily, jako by byla mořská panna z nějaké pohádky. Ve světle křížku její pleť zářila. Sáhla po mně. Měla jsem připravený nůž a zabodla jí ho pod bradu směrem vzhůru. Lehce zajel dovnitř, ale k mozku nedosáhl. Nebyla to smrtící rána. To ani zdaleka ne. Stála ve vodě a chňapala rukama po noži. Myslím, že ji netrápila bolest. Nemohla prostě dost otevřít pusu, aby se nakrmila.

Další čepel jsem jí vrazila pod žebry do srdce. Její tělo sebou škublo a strašlivě vytřeštila oči. Otevřela pusu, takže jsem viděla nůž zabodnutý do její hlavy. Neartikulovaně zařvala a uhodila mě hřbetem ruky. Jedině voda zabránila, abych vylétla do vzduchu. Dokázala pohltit část nárazu. Upadla jsem dozadu a voda se nade mnou zavřela. Chviličku jsem plavala, pak jsem se pokusila nadechnout, nabrala jsem si plnou pusu vody, rozkašlala se a namáhavě se hrabala na nohy. Hned jak jsem vstala, jsem zase upadla. Na tváři jsem ucítila něco teplejšího, než byla voda. Tekla mi krev. Před očima jsem měla tmu plnou bílých květů.

Přestože měla v těle mé poslední dva nože, šla upírka pořád po mně. Ve sklepě už nebyl slyšet žádný křik. Neviděla jsem dost daleko, ale mohlo to znamenat jediné. Reynoldsová, Wren i Tuckerová jsou mrtví.

Ustupovala jsem vodou. O něco jsem zakopla a upadla. Zalila mě voda. Tentokrát jsem vstávala hůř a pomaleji. Zakopla jsem o svůj skafandr a na něm byl i ruksak s browningem. Přestávala jsem vidět. Jako bych na upírku hleděla ve světle stroboskopu. Zavřela jsem oči, ale bílé květy se prodraly i zavřenými víčky. Klesla jsem pod vodu a nohou našla batoh. Zadržela jsem dech, nebo jsem prostě přestala dýchat? Nevzpomínám si. Aniž bych otevřela oči, browning jsem vytáhla. Na to, abych ho použila, vidět nepotřebuji.

Popadla mě za vlasy a táhla mě k hladině. Jakmile jsem se vynořila, vypálila jsem. Dělala jsem jí do těla díry jako zuby na zipu, dokud jsem se nedostala k bledému obličeji. Natáhla ke mně ruku a položila ji na ústí pistole. Pak jemné prsty explodovaly a změnili se v kusy kostí a ruka v krvavý pahýl. Střílela jsem do toho obličeje, dokud z něj nebyla rudá změť a já nebyla hluchá na obě uši.

Upírka se zhroutila dozadu do vody a mně se podlomila kolena. Voda se nade mnou zavřela. Snažila jsem se zase dostat nahoru, ale nedokázala jsem to. Myslím, že jsem se naposledy nadechla, a pak všude kolem mě tančily šedé a bílé skvrny. Neviděla jsem zářící křížek ani černou vodu. Pak můj svět pohltila přívětivá a dokonalá temnota. Chviličku jako by jsem se vznášela, neurčitě jsem si pomyslela, že bych měla mít strach, a pak už vůbec nic.

47

Probudila jsem se na trávě, kde jsme předtím seděly s Caroline. Zvracela jsem vodu se žlučí, cítila se strašně, ale byla jsem naživu. Být naživu je fajn. Skoro stejně fajn bylo, že nade mnou stála detektiv Tammy Reynoldsová a sledovala, jak se na mně činí záchranáři ze sanitky. Ruku měla přivázanou k tělu a plakala. A pak už nic. Jako by někdo přepnul kanál a já se probudila na jiném programu.

Tentokrát jsem byla v nemocnici a měla jsem strach, že se mi Reynoldsová jen zdála a že je ve skutečnosti mrtvá. Na židli vedle mé postele seděl Larry se zakloněnou hlavou. Buďto spal, nebo byl anestetiky sjetý, že o sobě nevěděl. Jeho přítomnost jsem pochopila jako znamení, že Reynoldsová nebyla halucinace. Kdyby jeho drahá byla mrtvá, asi by tady neseděl nebo by přinejmenším nespal.

S mžouráním se probral, ale pohled měl rozostřený. Nejspíš od léků. "Jak ti je?"

"Nejdřív povídej ty."

Usmál se, pokusil se vstát, ale musel se zhluboka nadechnout, než se mu to podařilo. "Kdybych nebyl zraněný, pomáhal bych teď venku Tammy zachraňovat upíry."

Něco na prsou mi povolilo. "Takže je naživu. Bála jsem se, že se mi to jen zdálo."

Zamžikal na mě. "Jo, je naživu. A Wren taky."

"Jak to?" zeptala jsem se.

Zakřenil se na mě. "Nějaký upír jménem Cestovatel zřejmě dokáže obývat těla jiných upírů. Tvrdí, že je členem jejich koncilu a že tu je, aby nám pomohl. Říká, žes ho k tomu přemluvila." Larry mě upřeně pozoroval a závoj prášků proti bolesti jako by mu sklouzl z očí, jak se mě silou vůle snažil přesvědčit, abych mu řekla pravdu.

"V podstatě to tak bylo," přikývla jsem.

"Ovládl tělo upíra, který napadl Tammy a Wrena. Zachránil je. Tammy vrazila ruku upírovi do pusy, takže je zlomená, ale to se zahojí."

"A co Wren?"

"V pohodě, ale to, co se stalo Tuckerové, ho pořádně sebralo."

"Ta to nedokázala," řekla jsem.

Zavrtěl hlavou. "Byla ošklivě potrhaná, skoro přervaná vejpůl. Pohromadě ji držel jenom skafandr."

"Takže jsi do ní nemusel vrážet kolík," poznamenala jsem.

"Tu práci za mě odvedli sami upíři," řekl. "Tělo Tuckerové dostali ven, ale upíry, co jsi zabila ty, ne."

Podívala jsem se na něj. "Nech mě hádat, propadlo se to, že jo?"

"Ani ne pět minut po tom, co vytáhli ven tělo Tuckerové a tebe položili na trávu, se to celé zřítilo. Tělo upíra, kterého právě užíval Cestovatel, začalo hořet. Ještě nikdy jsem žádného z nich hořet neviděl. Bylo to úchvatné i děsivé současně. Zasypala ho suť. Nemohli ho vyhrabávat, dokud se nesetmělo, protože by ho zase vystavili slunečnímu světlu. Sotva s tím začali, prohrabal se ven sám."

"Napadl někoho?" zeptala jsem se.

Larry zavrtěl hlavou. "Připadal mi docela klidný."

"Tys tam byl?"

"Jo."

Nechala jsem to být. Nemá smysl dělat si starosti, co by se mohlo stát, kdyby si rozzuřený upír chtěl probojovat cestu na svobodu. Také mi připadalo velice zajímavé, že Cestovatel nesnese sluneční světlo, a Warrick ano. Přežít sluneční světlo, třeba i slabé, je mezi chodícími mrtvolami nejvzácnější schopnost. Nebo má možná Warrick pravdu. Třeba je to boží milost. Kdo jsem já, abych to soudila.

"Zdá se mi to, nebo se už hýbeš líp a nebolí to tolik?" ujišťovala jsem se.

"Uplynulo dalších čtyřiadvacet hodin. Začíná se to hojit."

"Cože?" vyhrkla jsem.

"Celý den jsi byla mimo. Je neděle večer."

"Kurva," zaklela jsem. Sešel se Jean-Claude s radou beze mě? Ta "večeře", nebo co to mělo být, už proběhla? "Kurva," opakovala jsem.

Zamračeně prohlásil: "Mám pro tebe zprávu od Cestovatele. Řekni mi, proč se najednou tváříš tak vyděšeně, a předám ti ji."

"Předej mi ji rovnou, Larry. Prosím."

Pořád ještě se mračil, když říkal: "Večeře se posouvá, dokud ti nebude tak dobře, aby ses jí mohla zúčastnit."

Svalila jsem se do polštářů a úleva přemohla celý můj obličej i tělo.

"Co se tu sakra děje, Anito?"

Možná za to mohl otřes mozku. Nebo fakt, že nerada lžu Larrymu přímo do očí. Ať tak nebo tak, řekla jsem mu pravdu. Pověděla jsem mu úplně všecko. Řekla jsem mu o Richardovi a našich znameních. Něco o tom věděl, ale to, co jsem zjistila v poslední době, ne. Pár věcí jsem vynechala, ale moc ne. Když jsem skončila, ohromeně si sednul zpátky na židli.

"No tak něco řekni."

Zavrtěl hlavou. "Svatá Marie nebo Pane Bože, nevím, kde začít. Jean-Claude měl včera tiskovou konferenci a Cestovatel seděl po jeho boku. Mluvili o jednotě lidí a upírů tváří v tvář téhle děsivé události."

"Čí tělo Cestovatel použil?" zeptala jsem se.

Larry se zachvěl. "To je jedna z nejpříšernějších upířích schopností, jakou jsem kdy viděl. Použil nějakého upíra z Malcolmovy církve. Malcolm na tiskovce byl také. Cestovatel využil své schopnosti k záchraně ostatních upírů včetně Malcolma."

"Kdo mluvil jeho jménem, dokud bylo slunce na obloze?" zajímala jsem se.

"Jeho lidský služebník, Balthasar."

"Balthasar jako kontakt s veřejností. To je děsivé," poznamenala jsem.

Larry se zamračil. "Řekl mi, že má slabost pro zrzavé muže. Dělal si legraci?"

Rozesmála jsem se a rozbolela mě z toho hlava. Zničehonic jsem si intenzivně uvědomovala sílící bolest hlavy, která jako by tam byla pořád a léky ji jenom zakrývaly. Moderní chemie. Tu ničím nenahradíš.

"Nejspíš ne, ale neměj strach. Nejsi na jídelním lístku."

"A kdo je?" zeptal se Larry.

"To ještě nevím. Zjistil Dolph, kdo je za bombovými útoky?"

"Ano." Řekl to, jako by mi ta odpověď měla stačit.

"Řekni mi to, než vstanu z postele a něco ti udělám."

"Byli to Lidé především. Policie dneska udělala razii v jejich ústředí a většinu vůdců pozavírala."

"To je úžasné." Zamračila jsem se. Bolelo to, a tak jsem zavřela oči a řekla: "Jak se Lidé především dozvěděli, kde všechny stvůry jsou? Zaútočili na soukromé domy i tajné denní úkryty. Vůbec neměli vědět, kde to je."

Zaslechla jsem, jak se otevírají dveře, a chviličku na to Dolphův hlas. "Upíři mezi sebou měli zrádce."

"Nazdar, Dolphe."

"Ahoj. Je fajn, že jsi vzhůru."

"Jo, být vzhůru je fajn," řekla jsem. "Jakého zrádce?"

"Pamatuješ na Vicky Pierceovou? A na tu její scénku v Zápalných obětech?"

"Pamatuju."

"Měla přítele, co byl členem Lidé především. Práskla nám ho, když jsme ji podruhé vyslýchali."

"Kvůli čemu jste ji předvedli?"

"Vypadá to, že jí za o divadýlko někdo zaplatil. Pohrozili jsme jí, že ji obviníme z napadení a pokusu o vraždu. Sesypala se jako laciný karetní stolek."

"A co měla naše Miss Modré oči společného s upířím zrádcem?"

"Chodila s Harrym, barmanem a spolumajitelem Zápalných obětí."

Měla jsem v tom zmatek. "Tak proč zinscenovali ten výstup v jeho podniku? Proč riskoval katastrofu?"

"Její lidský přítel jí za to chtěl zaplatit. Nechtěla, aby se dozvěděl, že chodí s Harrym. Harry s tím souhlasil, protože si říkal, že by vypadalo divně, kdyby jeho bar byl jediný podnik, který by fanatici nepřepadli."

"Takže Harry věděl, k čemu ty informace použijí?" podivila jsem se. Těžko jsem dokázala uvěřit, že by toho byl nějaký upír schopný, natož pak někdo tak starý jako Harry.

"Věděl. Dostal část peněz," prohlásil Dolph.

"Proč?"

"Až ho najdeme, zeptáme se ho."

"Budu hádat. Zmizel."

Dolph přikývl. "Neříkej to svému příteli."

"Upíři mohou být vaše jediná naděje na Harryho dopadení."

"Ale vydají nám ho, nebo ho zabijí?"

Odvrátila jsem zrak a vyhýbala se jeho pohledu. "Budou parádně naštvaní."

"To jim nezazlívám, ale chci ho živého, Anito. Potřebuji ho živého."

"Proč?"

"Nedostali jsme všechny členy Lidé především. Nechtěl bych, aby si pro nás přichystali další ošklivé překvapení."

"Máte Vicky. Neprozradí vám to?"

"Požádala o právníka a teď si najednou na nic nevzpomíná."

"Sakra."

"Musí nám říct, jestli nechystají další velkou akci."

"Ale nemůžete ho najít," upozornila jsem ho.

"Správně."

"A nechcete, abych o tom řekla Jean-Claudeovi."

"Dej nám dvacet čtyři hodin, abychom Harryho našli. Jestli se nám to nepodaří, můžeš na to pustit třeba všechny upíry. Než ho zabijí, pokus se z něho dostat informace."

"Říkáš to, jako bych měla být u toho, když bude umírat," zlobila jsem se.

Dolph si mě mlčky měřil.

Tentokrát jsem jeho pohledu neuhnula. "Já pro Jean-Claudea nezabíjím, Dolphe, i když třeba drby z ulice tvrdí něco jiného."

"Moc rád bych tomu věřil, Anito. Ani netušíš, jak rád bych tomu věřil."

Opřela jsem se do polštářů. "Věř si, čemu chceš, Dolphe. Já s tím stejně nic nenadělám."

Bez dalšího slova vyšel ven, jako by to, co chtěl říct, bylo příliš bolestné a definitivní. Dolph na mě pořád tlačí, a to nás od sebe vzdaluje. Začínala jsem si dělat starosti, že toho nenechá, dokud nebude pozdě. Možná budeme spolupracovat, ale už nebudeme přátelé. Bolest hlavy se zhoršila a nebylo to jenom tím, že léky přestávaly působit.

48

Vystavili mi osvědčení, že jsem zdravá. Doktoři žasli nad mojí schopností regenerace. Kdyby jen věděli. Během dne mi volal Pete McKinnon. Zjistil, že požáry podobné těm, co založil náš ohnivák, se vyskytly i v New Orleansu a v San Francisku. Chvilku mi trvalo, než jsem si vzpomněla, proč mohou mít právě tahle města význam. Jakmile mi to došlo, zeptala jsem se: "A co v Bostonu?"

"V Bostonu žádný požár nebyl. Proč?"

Myslím, že mi nevěřil, když jsem řekla "jen tak", ale na rozdíl od Dolpha to nechal být. Nebyla jsem připravená na upíří koncil ukázat prstem. To, že k požárům došlo ve městech, která navštívili, ještě neznamená, že to museli být oni. V Bostonu požáry nebyly. A to, že v St. Louis došlo k tajemným požárům a rada je tady, nic nedokazuje. Jo, a velikonoční zajíček mi každý rok nosí dobroty.

Jean-Claudeovi jsem se svěřila se svým podezřením. "Ale proč by někdo z koncilu zapaloval prázdné budovy, ma petite? Kdyby někdo z nich dokázal ovládat oheň, neplýtvali by tím na prázdné reality. Ne, pokud by tím, že ta nemovitost shořela, něco nezískali."

"Myslíš finanční prospěch?" zeptala jsem se.

Pokrčil rameny. "Možná, ale osobní motivace by mi k nim seděla líp."

"Nedokážu získat skoro žádné informace, aniž bych radu udala úřadům jako možné podezřelé," stěžovala jsem si.

Zdálo se mi, že o tom chvilku uvažuje. "Možná bys s jistou sebevraždou mohla počkat, až jestli přežijeme dnešní večer."

"Jasně," souhlasila jsem.

Když padla skutečná tma, měla jsem na sobě krátké přiléhavé šaty z černého sametu s výstřihem do V a bez rukávů. Ty šaty v pase mají jenom krajku. Skrz ni svůdně prosvítala moje světlá kůže. K tomu přiléhavé černé punčochy o trochu výš než do půli stehen, takže se jejich pružná krajková manžeta skoro dotýkala černých saténových kalhotek lemovaných krajkou. Punčochy mi byly o číslo větší. Koupil mi je Jean-Claude a udělal to schválně. Už předtím jsem si elastické punčochy zkoušela a musela jsem uznat, že delší jsou k mým krátkým nohám více lichotivé. Jako by tak trochu rámovaly tu pravou oblast. Kdybychom si plánovali zájmovou činnost, moc ráda bych viděla jeho výraz, až před ním budu stát jenom v těch punčochách. Takhle to bylo jenom frustrující a trochu děsivé.

Sametové boty na vysokém podpatku, které mi vybral, jsem rezolutně odmítla. Místo nich jsem si vzala vlastní černé lodičky. Nejsou sice tak atraktivní, a dokonce možná ani pohodlnější, ale mají tak nízké podpatky, že v nich můžu utíkat, nebo kdyby bylo potřeba, nosit bezvládné leopardodlaky.

"Jsi dokonalá, ma petite. Až na ty boty."

"Na to zapomeň," řekla jsem. "Máš štěstí, žes mě dostal do punčoch. Z představy, že se oblékám pro případ, že by všichni přítomní chtěli vidět mé prádlo, mi naskakuje husí kůže."

"Kázala jsi Cestovateli o odpovědnosti a splácení dluhů. No a my dneska zaplatíme za tvé leopardodlaky. Nebo toho teď lituješ?"

Gregory pořád ležel s dlahami v mojí ložnici, byl bledý a vypadal křehce. Vivian byla v pokoji pro hosty a odpovídala nejvýš jednoslabičně.

"Ne, nelituji toho."

"Pak tedy zavoláme ostatní a vyrazíme." Ale nehýbal se. Zůstal ležet na břiše na bílém gauči s hlavou opřenou o složená předloktí. Kdyby to byl kdokoli jiný, řekli byste, že se rozvaluje na gauči. Ale Jean-Claude se nerozvaluje. Pózuje, polehává, ale nerozvaluje se. Ležel docela natažený, jenom špičky jeho černých bot visely dolů z gauče.

Na sobě měl oblečení, které jsem už viděla, ale proto ještě nebylo míň hezké. Miluji jeho oblečení a ráda se dívám, jak se obléká i svléká.

"Na co myslíš?" zeptala jsem se.

"Přál bych si, abychom dneska zůstali doma. Moc rád bych tě kousek po kousku svlékal a těšil se z tvého těla."

Jenom z toho návrhu se mé tělo sevřelo. "To já taky," prohlásila jsem a klekla si před něj na podlahu. Krátkou sukni jsem ohnula, abych ji nezmačkala ani nevytahala. Tohle mě nenaučil on, ale babička Blakeová při nedělních bohoslužbách, kde zřejmě bylo důležitější to, jak vypadám, než kázání.

Položila jsem bradu na gauč kousek od jeho obličeje. Kolem se vyřinuly moje vlasy, šimraly ho po složených rukou a kroutily se kolem jeho obličeje.

"Máš tak pěkné prádlo jako já?" zeptala jsem se.

"Z česaného hedvábí," odpověděl tiše.

Vybavila se mi vzpomínka tak silná, až jsem se roztřásla. Dotek jeho těla skrz silné hedvábí a skoro živá textura, již česaná látka vytvářela okolo jeho pevného těla. Musela jsem zavřít oči, aby to na mně nebylo vidět. Ta představa byla tak živá, že jsem zaťala pěsti.

Jeho pohyb jsem cítila okamžik předtím, než mě políbil na čelo. Promluvil, když se jeho rty pořád ještě dotýkaly mé kůže. "Myšlenky tě zrazují, ma petite."

Zvedla jsem obličej a jeho rty mi klouzaly po tváři. Byl naprosto pasivní, zatímco já se pohybovala směrem k němu, dokud se naše rty nesetkaly. Pak se jeho ústa přitiskla k mým a rty a jazyky se daly do práce. Ani jeden z nás nepoužil ruce, dotýkali jsme se jenom ústy. Tváře jsme měli přitisknuté k sobě.

"Můžu vás vyrušit?" Důvěrně známý hlas byl tak plný vzteku, že jsem se od Jean-Claudea musela odtáhnout.

Na opačném konci gauče stál Richard a díval se na nás. Neslyšela jsem ho přicházet. Slyšel ho Jean-Claude? Vsadila bych se, že ano. Nikdy by mě nenapadlo, že by třeba i v agonii vášně někoho nechal, aby se k němu přiblížil. Nebo mě jenom nenapadlo, že bych ho mohla tak rozptýlit. Kdože tu trpí nedostatkem sebedůvěry?

Posadila jsem se na paty a zvedla k Richardovi oči. Měl na sobě černý frak s dlouhými šosy. Hnědé vlasy měl ulízané dozadu do ohonu, který budil dojem, že má krátké vlasy. Každému bylo jasné, že je Richard hezký, ale teprve když schoval vlasy, došlo vám, jak dokonalý je jeho obličej. Vysoko položené lícní kosti, plná ústa a důlek na bradě. Hleděl na mě z té krásné a tak dobře známé tváře a tvářil se útočně. Uvědomoval si, jak na mě působí, a chtěl ještě trochu otočit nožem v ráně.

Jean-Claude se na gauči posadil s ústy umazanými od mé rtěnky. Rudá barva na jeho bledé pleti působila jako překvapivý šarlat krve. Přejel si prstem okolo úst a pak po horním rtu. Červený prst si vložil do úst a pomaličku a s rozmyslem ho olízal. Pohled upíral na mě, ale ta show byla pro Richarda.

Byla jsem mu za to vděčná, ale současně jsem se zlobila. Věděl, že se mi Richard snaží ublížit, a tak ubližoval Richardovi. Ale současně ho lákal na návnadu a sypal do jeho ran příslovečnou sůl.

Výraz na Richardově tváři byl tak zoufalý, že jsem musela odvrátit pohled. "Stačí, Jean-Claude," řekla jsem, "to stačí."

Jean-Claude se zatvářil pobaveně. "Jak je libo, ma petite."

Richard se na mě znovu podíval. Pohlédla jsem mu do očí. Možná jsem se tvářila tak zoufale, že se na to nedokázal dívat. Otočil se a vyšel ven.

"Oprav si tu pikantní rtěnku a pak musíme jít." V Jean-Claudeově hlase byla lítost stejně jako jindy radost nebo sex.

Vzala jsem ho za ruku a něžně si ji zvedla k ústům. "Pořád z nich máš strach? I po vší té publicitě? Kdyby nás chtěli zabít, přece by se s tebou neobjevili před kamerami." Pohladila jsem ho po noze. Přejížděla jsem dlaní po látce, ale dotýkala se jeho stehna pod ní. "Proboha, Cestovatel si přece potřásl rukou se starostou St. Louis."

Pohladil mě po obličeji a chvíli mou tvář choval v dlani. "Koncil se nikdy předtím nesnažil být, jak bys možná řekla, konvenční. Je to jejich první snaha ovládnout zcela novou oblast. Ale po tisíce let jsou to ty nejhorší noční můry, ma petite. A jediný den v lidské politice z nich neudělá něco jiného."

"Ale..."

Dotkl se prstem mých rtů. "Je to dobré znamení, ma petite. V tom s tebou souhlasím, ale ty je neznáš jako já. Nevidělas je z jejich horší stránky."

Myslí mi blesklo Rafaelovo odhalené živé maso, Sylvie zhroucená v řetězech a její tichý a zlomený hlas. Pohled na Fernanda, jak zneužívá Vivian. "Viděla jsem je dělat hodně hnusné věci," namítala jsem. "Tys stanovil pravidla, Jean-Claude. Nesmějí nás zmrzačit, znásilnit ani zabít. Co jiného ještě zbývá?"

Lehce mě políbil na rty, vstal a podal mi ruku. Chytila jsem se jí a nechala se vytáhnout na nohy. Na tváři měl pobavenou masku, kterou jsem kdysi dávno považovala za jeho normální výraz. Teď jsem věděla, že to znamená, že něco skrývá. Takhle se tváří, když má strach a nepřeje si, aby to někdo věděl.

"Ty mě děsíš," řekla jsem tiše.

Usmál se. "Ne, ma petite, to oni udělají za mě. Za nás za všechny." S touhle uklidňující poznámkou šel ven svolat ostatní. Já sáhla do kabelky pro rajcovní rtěnku. Rada si stanovila vlastní podmínky. Dnes žádné zbraně. Proto jsem byla takhle oblečená. Stačil jediný pohled a bylo jasné, že nemám zbraň. Jean-Claude si myslel, že jím to aspoň nedá záminku mě prohledávat. Když jsem se ho zeptala, co by na tom bylo, odpověděl: "Nechceš jim dát důvod, aby se tě dotýkali, ma petite. V tom mi můžeš věřit."

Věřila jsem mu. Nechtěla jsem, aby se mě někdo z koncilu dotýkal. To nikdy. Čeká nás hodně dlouhá noc.

49

To, co býval dřív Jean-Claudeův obývák a ještě předtím Nikolaosin trůnní sál, se proměnilo na banket. Někde našli tři a půl metru dlouhý stůl. Teď z něho byly vidět jenom těžké nohy v podobě tlap s drápy a vyřezávané lví tlamy. Ubrus byl tak silně vyšívaný zlatem, že se ve světle svícnů na stole třpytil. Kdybychom z něho měli jíst, měla bych strach, že ho poškodíme, ale žádné jídlo na něm nebylo. Žádné talíře a kolem žádné židle. Na ubruse ležely bílé lněné ubrousky se zlatými kroužky, křišťálové skleničky na víno a ohromný ohřívač s modrými plynovými plameny olizujícími jeho lesklý povrch. Nad zářícím stolem visel za zápěstí muž a jeho nohy se bezmocně kývaly. Visel přímo nad prázdnou mísou ohřívače. Jmenoval se Ernie. Jeho svalnaté tělo bylo docela nahé. V ústech měl roubík, který zachytil i část ohonu jeho dlouhých vlasů. Na obou stranách hlavy měl vlasy vyholené. Tím ho koncil nechtěl mučit. Udělal si to sám. Byl to poslední z Jean-Claudeových nohsledů, člověk, který se chtěl stát upírem a učednická léta si odpracovával jako služka nebo poslíček. A teď zřejmě jako předkrm.

Richard, Jean-Claude a já jsme stáli vpředu a Jamil, Damian, Jason a překvapivě i Rafael za námi. Krysí král trval na tom, že půjde s námi. Příliš jsem se s ním nehádala. Měli jsme každý povolený jeden doprovod plus Jasona. Toho si zvlášť vyžádala Yvette. Tím, že jsme ho vzali s sebou, máme dalšího vlkodlaka, ale on měl modré oči až příliš vytřeštěné a dýchal moc rychle. Yvette pro Jasona zosobňovala peklo, a to peklo si ho pozvalo.

Ernie na nás všechny hleděl, kopal nohama, zmítal se a pokoušel se nám přes roubík něco říct. Myslím, že chtěl říct: "Sundejte mě dolů," ale přísahat bych na to nemohla.

"Co má tohle znamenat?" řekl Jean-Claude. Jeho hlas vyplnil ohromnou místnost, syčel a hřměl, až stíny vracely jeho slova jako drsná a temně černá ozvěna.

Ze vzdálené chodby vystoupil Padma. Na sobě měl oděv, který se třpytil zlatem stejně jako ubrus na stole. Na hlavě měl dokonce zlatý turban s pavími pery a safírem větším než můj palec. Vypadal, jako kdyby si někdo z komparzového rejstříku objednal mahárádžu.

"Jean-Claude, neprokázals nám žádné pohostinství. Malcolm se svými lidmi nám nabídl občerstvení. Ale ty, Pán města, jsi nám nenabídl nic." Pokynul rukou k Erniemu. "Tenhle sem vešel bez našeho dovolení. Tvrdí, že patří tobě."

Jean-Claude popošel kupředu, dokud nestál až u stolu, a podíval se Erniemu přímo do tváře. "Vrátil ses z návštěvy rodiny o dva dny dřív. Příště, jestli nějaké příště bude, nejdřív zavolej."

Ernie na něho hleděl vytřeštěnýma očima a skrz roubík tiše kňučel. Kopal nohama, takže se znovu rozhoupal.

"Ze snahy uniknout tě budou jedině bolet ramena," upozornil ho Jean-Claude. "Buď v klidu." Jakmile to dořekl, Ernie se uvolnil a nakonec visel skoro bezvládně. Jean-Claude ho ovládl pohledem a ukolébal ho ne-li ke spánku, pak alespoň ke smíření s osudem. Napětí se vytratilo a muž hleděl na Jean-Claudea prázdnýma hnědýma očima plnýma očekávání. Aspoň už nebyl tak vyděšený.

Objevili se Gideon s Thomasem a postavili se z obou stran vedle Padmy. Thomas měl na sobě kompletní uniformu a holínky se mu třpytily jako černé zrcadlo. Měl bílou přilbu s chocholem nahoře. Nejspíš z koňských žíní. K tomu rudý kabát s mosaznými knoflíky, bílé rukavice, a dokonce kord.

Gideon byl skoro nahý. Na těle měl jenom bílou roušku, která mu sotva zakrývala bedra. Skoro celý krk mu pokrýval těžký zlatý obojek vykládaný drobnými diamanty a ohromnými smaragdy. Přes něj mu spadaly pečlivě učesané zlaté vlasy. Řetízek vedoucí od jeho obojku držel v ruce Thomas.

Padma natáhl ruku a Thomas mu řetízek předal. Thomas a Gideon ani nemrkli. Už tohle představení nejspíš zažili.

Jediný důvod, proč jsem ještě nepronesla kousavou poznámku, byl v tom, že jsem v podstatě dala Jean-Claudeovi slovo. Dneska bude mluvit jen on. Myslel si, že bych mohla říct něco, co by někomu zvedlo mandle. Cože, já?

Jean-Claude vykročil okolo stolu. Já a Richard jsme šli dva kroky za ním a kopírovali pohyb Padmy a jeho miláčků. Symbolika toho všeho byla každému jasná. Věc se měla tak, že já s Richardem jsme to hráli. Obávám se, že oni ne.

"Předpokládám, že máš v úmyslu proříznout mu hrdlo nad nádobou ohřívače a pak jeho krev podávat všem," poznamenal Jean-Claude.

Padma se usmál a elegantně pokývl hlavou.

Jean-Claude se rozesmál tím svým nádherně hmatatelným smíchem. "Kdybys to vážně měl v úmyslu, Páne šelem, pověsil bys ho za kotníky."

S Richardem jsme si za jeho zády vyměnili pohledy. Otočila jsem se a koukla na Ernieho nehybně visící postavu. Proč asi Jean-Claudea napadlo, že by měl viset za kotníky? Na hloupou otázku...

"Chceš snad říct, že blufuji?" zeptal se Padma.

"Ne," odpověděl Jean-Claude, "jenom se nás snažíš ohromit."

Padma se usmál a tentokrát málem i očima. "Tys tuhle hru vždycky hrál dobře."

Jean-Claude se lehce uklonil, ale nespustil oči z druhého upíra. "Jsem poctěn, jak dobře o mně smýšlíš, Páne šelem."

Padma se krátce zasmál. "Máš medový jazyk, Páne města." Jeho humor byl najednou ten tam. Tvář měl zničehonic krutou a bez výrazu. Až na ten hněv. "Faktem zůstává, že jsi byl špatný hostitel. Musel jsem se nasytit prostřednictvím svých služebníků." Jeho tmavá ruka přejela po Gideonově nahém rameni. Tygrodlak nereagoval. Jako by tam Padma vůbec nebyl. Nebo možná jako kdyby tam nebyl on sám, Gideon.

"Ale jsou tu i další, kteří nemají takové štěstí jako já. Ti trpí hlady, Jean-Claude. Pobývají na tvém území jako hosté a zakoušejí hlad."

"Živí je Cestovatel," poznamenal Jean-Claude. "Myslel jsem, že krmí také tebe."

"Nepotřebuji jeho použitou energii," řekl Padma. "Ostatním pomáhal, dokud mu tahle," volnou rukou ukázal na mě, "neřekla, aby s tím přestal."

Otevřela jsem pusu a málem jsem si řekla o dovolení. Pak jsem si pomyslela, do háje s tím. "Požádala jsem ho, jestli by toho nenechal," opravila jsem ho. "Cestovateli nikdo neříká, co má dělat." Tak vidíte, bylo to tak diplomatické, až mi z toho trnuly zuby.

Jeho smích vstoupil do místnosti dřív než on sám. Cestovatelovo nové tělo bylo mladé, hezké a mužské a jako čerstvě mrtvé mělo ještě pěkné opálení. Po jeho boku přicházel Balthasar a majetnicky to druhé mužské tělo hladil. Jako novou hračku, s níž se potřebuje seznámit. Prozradili mi, že Malcolm Cestovateli půjčuje jednoho člena své církve. Zajímalo by mě, jestli Malcolm doopravdy ví, co Cestovatel s Balthasarem s tím tělem dělají.

Skoro bych řekla, že oba na sobě měli tógy, ale to by nebylo docela přesné. Cestovatel na sobě měl těžkou purpurovou látku sepnutou na rameni zlatou broží s rubíny. Levé rameno měl holé, jako by se chtěl pochlubit opálenou kůží. Oděv měl v pase stažený dvojitou tkanou šňůrou. Sahal mu skoro ke kotníkům, takže byste mohli zahlédnout sandály přivázané k nohám řemínky.

I Balthasar byl v rudém, se stříbrnou broží s ametystem. Jeho odkryté rameno odhalovalo dost velkou část hrudníku. Snad na důkaz toho, jaké má svaly. Jako by o tom někdo pochyboval. Rudé šaty měl přepásané purpurovou šňůrou.

"Hele, vypadáte jako Bobbseyovic dvojčata," řekla jsem.

Jean-Claude si odkašlal.

Zmlkla jsem, ale všichni měli tak fešácké oblečky, že jsem si nebyla jistá, jestli se dokážu zdržet poznámek. Prostě si o to sami říkali.

Cestovatel zaklonil hlavu a rozesmál se. Byl to šťastný smích se slabým podtónem podobným syčení hadů. Obrátil ke mně hnědé oči, ale v jejich hlubině byl on sám. Poznala bych ho bez ohledu na to, jakýma očima by na mě hleděl.

Balthasar byl o pár centimetrů nižší než nové tělo. Stál tak blízko, že by ho Cestovatel mohl vzít kolem ramen, jako když se vyšší muž prochází se ženou, tiskne ji k sobě a chrání ji.

"Dneska jsem zachránil tvé lidi, Anito. Zachránil jsem i spousty upírů. Pořád ti to nestačí?"

"Jean-Claude?" Vyslovila jsem jeho jméno jako otázku.

Dlouze si povzdychl. "Nemělo smysl tě k tomu slibu nutit. Buď sama sebou, ma petite, ale snaž se nikoho neurážet." Ustoupil dozadu, takže jsme všichni stáli v jedné řadě. Třeba se mu ta symbolika také nelíbila.

"Jsem nadšená, že jsi dneska pomohl mým přátelům," začala jsem. "Jsem uchvácená tím, že jsi zachránil všechny uvězněné upíry. Ale získal jsi za to ohromnou publicitu bez jakéhokoli rizika. Myslela jsem, že připouštíš, že byste se měli maličko zmodernizovat a vykročit do dvacátého století."

"Ovšemže s tím souhlasím, Anito. Jistěže ano." Cestovatel se otřel tváří o Balthasarův obličej a pohlédl na mě tak vyzývavě, až jsem byla moc ráda, že není heterosexuál.

"Tak k čemu tohle středověké divadlo?" Ukázala jsem palcem na Ernieho.

Letmo pohlédl na visícího muže a pak zase na mě. "Já bych to nechal být, ale ostatní hlasovali, a je pravda, že Jean-Claude byl velice laxní hostitel."

Jean-Claude se dotkl mé ruky. "Kdybyste přišli na mé pozvání nebo aspoň požádali o povolení ke vstupu na mé území, moc rád bych vám potvrdil lovecká práva. I když sami jistě přijdete na to, že další výhodou legality je ohromující množství ochotných obětí. Lidé vám dokonce platí za to, abyste na jejich tělech uhasili žízeň."

"Je to náš dávný zákon," prohlásil Cestovatel, "že se na cizí půdě bez povolení sami neživíme. Já jsem ostatní krmil, ale tvá lidská služebnice mi ukázala, že mé schopnosti mají na místní populaci vážné vedlejší účinky." Odešel od Balthasara a přistoupil skoro na dotek k Jean-Claudeovi.

"Ale na žádného z tvých upírů to nepůsobilo. Nedokázal jsem jim brát energii ani jim ji dodat. Tomu jsi byl schopen zabránit. Překvapilo mě to víc než kterýkoli jiný z tvých činů, Jean-Claude. Je z toho cítit moc, již bych od tebe nikdy neočekával. Ani teď, ani třeba za tisíc roků." Udělal ještě pár kroků a zastavil se před Richardem. Jeho nové tělo bylo pořád vyšší. Měřil aspoň metr devadesát.

Stáli tak blízko sebe, že se Richarda šarlatová látka dotýkala od prsou ke kolenům. Cestovatel ho obešel tak těsně, že ani na okamžik nepřerušil kontakt a klouzal po přiléhavém fraku jako ruka v látkové rukavici. "Padma svým spojením takovou moc nezískal." Nakonec zůstal stát mezi Jean-Claudem a Richardem. Zvedl ruku, aby Richarda pohladil po tváři, ale ten ho chytil za zápěstí.

"Tak dost," řekl Richard.

Cestovatel ruku pomalu táhl směrem dolů, takže dlaní přejel po Richardově předloktí. S úsměvem se obrátil k Balthasarovi. "Tak co myslíš?"

"Řekl bych, že Jean-Claude je šťastný muž," prohlásil Balthasar.

Po Richardově tváři se rozlil ruměnec a ruce sevřel do pěstí. Dostal se do pozice, ve které se většinou ocitají ženy. I když popíráte, že s někým spíte, nikdo vám to nevěří. A čím důrazněji to popíráte, tím silněji ostatní přesvědčujete o své vině.

Ale Richard byl chytřejší než já. Nepokusil se to popřít. Jenom se otočil a změřil si Cestovatele. Hleděl mu přímo z očí do očí a řekl: "Běž ode mě."

Všichni padouši se rozesmáli. Nikdo z nás ne. Kupodivu jsem mezi nás počítala i Gideona a Thomase. Co dělají s Padmou? Jaká série událostí je dostala do jeho područí? Pokud to všichni přežijeme, třeba se jich budu mít možnost na to zeptat. To ale nebylo jisté. Pokud Padmu zabijeme, oni pravděpodobně zemřou s ním. A jestli Padma zabije nás, no, však víte.

Cestovatel v záplavě nachové látky přešel ke mně. "Čímž se dostáváme k tobě, Anito." Jeho nové tělo se nade mnou tyčilo do výše. Byl skoro o třicet centimetrů vyšší, ale co, na to si zvyknete.

"O co jde?" zeptala jsem se a ostře si ho změřila.

Znovu se rozesmál. Byl tak zatraceně spokojený. Pak mi došlo, o co jde - ještě v něm doznívá slast. S Balthasarem leštili rodinné klenoty.

Pohlédla jsem do jeho usměvavé tváře a zeptala se: "Má tohle nové tělo jeden úd navíc, nebo Balthasar prostě miluje změny na jídelním lístku?"

Smích se mu vytratil z očí a potom i z tváře, jako když slunce klesne za horizont. To, co tu zbylo, bylo chladné a nepřítomné a rozhodně se s tím nedalo mluvit.

Možná jsem toho řekla až moc.

Jean-Claude mě vzal za ramena a táhl mě zpět. Chtěl se postavit přede mě, ale nedovolila jsem mu to. "Já jsem ho nasrala, tak mě před ním nechraň."

Jean-Claude mě nechal před sebou, ale na nějaký nepostřehnutelný signál se dal do pohybu zbytek našeho průvodu a rozestoupil se do vějíře.

Z chodby vyšli Yvette, Warrick a Liv. "Sluší vám to k sežrání." Sama se zasmála svému vtipu. Byla oblečená v jednoduchých bílých společenských šatech. Její nahá ramena byla bělejší než látka šatů. Jakmile jsem ji uviděla, bylo mi jasné, že nejedla. Paže od ramen k zápěstí jí zakrývaly rukávy, které nebyly připojené k šatům. Přiléhavý živůtek přecházel v bohatou bílou sukni, jejíž vrstvy odpovídaly podivným samostatným rukávům. Bělavé blond vlasy jí padaly kolem tváře v složitých copech a spirálách. Pro Yvette to nebyl dobový kostým, jen módní výstřelek. Make-up působil proti papírově bílé pleti jako zbytečně tmavý, ale i kdybyste byli hrozně vyčerpaní, těžko byste dosáhli takhle přezíravého vzhledu.

Warrick měl bílý oblek s límečkem kolem dokola, u kterého není kam uvázat kravatu. Byl to moc pěkný oblek a tak dokonale ladil s Yvettinými šaty, že vypadali, jako by sestoupili z parádního svatebního dortu.

Yvette se v šatech nesla, jako by se v nich narodila. Warrick působil, že ho oblek nepříjemně dusí.

Liv si nás nestranně změřila. Na sobě měla modré formální šaty určené pro nějakou méně hranatou i svalnatou ženu. Kvůli ní na nich přibyl rozparek a neseděly jí dobře.

Tohle bylo poprvé, co jsem se s Liv setkala od chvíle, kdy jsem se dozvěděla, že pomáhala mučit Sylvii. Čekala bych, že budu litovat, že jsem ji nezabila, když jsem k tomu měla příležitost. Ona ale v očích měla nejistotu a pohybovala se tak nervózně, až jsem si řekla, že možná koncil poznala i z druhé stránky. Měla strach. To mě potěšilo.

"Vypadáš, jako by ty šaty byly po někom, Liv," neudržela jsem se. "Jako něčí chudá příbuzná."

"To tě Cestovatel dal Yvette jako služku?" zeptal se Jean-Claude. "To se tě tak rychle vzdal?"

"Yvette mi jenom pomohla s oblékáním," prohlásila se vztyčenou hlavou, ale rukama se pokoušela šaty uhladit, aby jí líp seděly. Nepomáhalo to.

"Máš ve skříni daleko atraktivnější oblečení," poznamenal Jean-Claude.

"Ale žádné šaty," přerušila ho Yvette. "Při formální příležitosti musí mít žena šaty." Sladce se usmála.

Zalitovala jsem, že jsem si šaty vzala. "Vím, cos provedla Sylvii, Liv. Litovala jsem, že jsem ti místo kolene neustřelila hlavu. Ale víš co? Pár let s koncilem a možná toho budeš litovat sama."

"Já ničeho nelituji," prohlásila. Ale okolo očí měla napětí a i v tom překrásném pohledu se něco mihlo. Něco ji vyděsilo. Důkladně a až do morku kostí. Jedna moje část by chtěla vědět, co to bylo, ale stačil mi pohled na to, jaký má strach.

"Jsem moc ráda, že si to užíváš, Liv," řekla jsem.

Doprostřed téhle scény vešel Asher. Vlasy měl stažené dozadu v úzkém copu. Pořád měly skoro stejnou barvu jako kovová vlákna v ubrusu. Byl to neuvěřitelný odstín, i kdyby byl člověk. Jeho účes odkrýval jizvy v jeho tváři. Nebylo snadné se na ně nedívat. Nezírat na ně. A zbytek jeho oblečení to nijak neusnadňoval.

Nahá horní polovina jeho těla byla plná neuvěřitelných kontrastů. Stejně jako jeho tvář byla z poloviny andělsky krásná a napůl spečená jako děsivý sen. Kalhoty měl z černé kůže. Po straně byl od boků vidět pruh nahého masa až k lýtkům, kde ho zakrývaly vysoké boty. Kůže na pravé straně stehna byla zjizvená. Jizvy jako by v polovině stehna končily. Tím vyvstávala zásadní otázka. Udělali z něho mučitelé eunucha, nebo ho nechali celého? Bylo to, jako když se stane bouračka. Chcete to vědět, ale současně nechcete.

"Jean-Claude, Anito, je skvělé, že jste se k nám připojili." Vyslovil ta zdvořilá slova posměšně a naplnil je syčivou vášní výhrůžky.

"Tvá přítomnost je stejně milá, jako byla vždycky," odpověděl Jean-Claude. Jeho slova byla neurčitá a naprosto neutrální, buďto lichotka, nebo sarkastický posměšek. Každý si mohl vybrat.

Asher se k nám rychle přiblížil s dokonalými rty ohnutými v úsměvu. Zase pracovaly obě poloviny jeho rtů. Pod jizvami má svaly pořád celé. Zastavil se přímo přede mnou. Byl asi o dva kroky blíž, než mi bylo příjemné, ale neustoupila jsem ani si nestěžovala. Jenom jsem na jeho úsměv odpověděla úsměvem. Ani jeden z nás se neusmíval očima.

"Líbí se ti mé šaty, Anito?"

"Trochu agresivní, nemyslíš?"

Přejel prstem po krajce v mém pase. Otvorem vklouzl dovnitř a dotkl se mé kůže. Z úst mi uniklo slabé zasténání.

"Můžeš se mě dotýkat, kdekoli budeš chtít," prohlásil.

Odsunula jsem jeho ruku stranou. "Bohužel tvou nabídku nemůžu opětovat."

"Já myslím, že můžeš," poznamenal Cestovatel.

Pohlédla jsem na něj. "Ne," trvala jsem na svém, "to nemůžu."

"Jean-Claude naprosto jasně formuloval vaše podmínky," řekl Cestovatel. "Asher se potřebuje nakrmit. Tím, že se napije tvé krve, pravidla neporuší. Myslím, že by do tebe radši ponořil něco jiného, ale bude se muset spokojit s tesáky."

Zavrtěla jsem hlavou. "To sotva."

"Ma petite," řekl Jean-Claude tiše.

Nelíbil se mi způsob, jímž mě oslovil. Otočila jsem se a stačil mi jediný pohled. "To si snad děláš srandu."

Přistoupil blíž a vzal si mě stranou. "Pravidla, která jsi stanovila, o sdílení krve nic neříkají."

Upřeně jsem na něj hleděla. "Ty vážně chceš, aby pil moji krev?"

Zavrtěl hlavou. "Tady nejde o to, co chci, ma petite. Ale když nás nesmějí mučit ani znásilňovat, moc prostoru jsme jim nenechali."

"Jestli mi chcete vrátit jednoho z mých leopardodlaků," navrhl Padma, "třeba Vivian, zajistím vám bezpečný odchod. Za moji slaďoučkou Vivian."

Jako by čekal na tuhle narážku, vstoupil do místnosti Fernando. Měl modřiny, ale dokázal jít. Jaká škoda. Na sobě měl ozdobnou vestu a něco jako harémové kalhoty. Spíš než mahárádža něco jako Arabské noci.

"Řekl ti Fernando, že ji znásilnil?"

"Já vím, co můj syn dělá."

"A ona tím pro tebe neztrácí cenu?" divila jsem se.

Padma na mě pohlédl. "Co s ní budu dělat, až bude znovu moje, po tom ti nic není, smrtelnice."

"To ani nápad," odsekla jsem.

"Pak nemáš na výběr. Musíš nakrmit jednoho z nás. Pokud je mezi námi někdo, kdo by ti udělal větší radost, někdo... míň odporný, dalo by se to zařídit. Třeba bych si tě mohl vzít sám. Z nás připadá Asher přitažlivý jedině Yvette, ale její vkus byl vždycky zvláštní až groteskní."

Asher na sobě nedal nic znát, ale já dobře věděla, že to slyšel. Měl to slyšet. Posledních dvě stě let s ním zacházeli jako s cirkusovým monstrem. Není divu, že má takovou zlost.

"To radši Asherovi dovolím, aby si mě vzal celou, než bych tobě dovolila, aby ses mě dotkl."

Na okamžik se na Padmově tváři objevilo překvapení a pak arogance. Ta urážka se mu nelíbila. Super. "Třeba se tvé přání vyplní ještě dnešní noci, Anito."

To mě nepotěšilo a Asherovi dělalo problémy se na mě jenom podívat, jako by měl strach. Ne snad ze mě, ale bál se, že to je nějaká důmyslná hra, která mu má ublížit. Byl napjatý jako někdo, koho pořád kvůli spoustě různých věcí bijí.

Jean-Claude zašeptal: "Díky, ma petite." Myslím, že se mu ulevilo. Řekla bych, že čekal, že radši shořím v pekle, než bych se podvolila. Než se Padma pokusil vtipkovat, rozhodně bych dělala větší drahoty. Ale udělám to. Kdybych si postavila hlavu a odmítla, znamenalo by to boj. A my bychom prohráli. Jestli nám darování trochy krve zachrání život až do rána, ráda se bez ní obejdu.

Pak zařval leopard. Zježily se mi chlupy na rukou. Do místnosti vešla dvojice leopardů a kolem krku se jim třpytily obojky plné drahých kamenů. Když mě míjeli, ten černý - asi Elizabeth - na mě zavrčel. Byli velcí prostě jako leopardi. Nižší než dánská doga, ale delší. Kráčeli jako svaly pokryté sametem a místnost naplnila jejich energie a zlost a brněla na kůži ostatních kožoměnců jako droga. Svinuli se do klubíčka u Padmových nohou.

Cítila jsem, jak se vzedmula Richardova energie. Plynula z něho jako uklidňující záplava, snažila se leopardy utišit a volala je zpátky do lidské podoby.

Padma řekl: "Ne, to ne. Patří mně. Ponechám je, v jaké podobě budu chtít a jak dlouho budu chtít."

"Začnou ztrácet lidské vlastnosti," upozornil ho Richard. "Elizabeth je zdravotní sestra. Nemůže dělat svou práci, když bude mít tesáky nebo oči, které se nezmění zpátky."

"Nemá žádný jiný úkol než mně sloužit," prohlásil Padma.

Richard vykročil kupředu. Jean-Claude mu položil ruku na rameno. "To je návnada, mon ami."

Richard ruku setřásl, ale přikývl. "Řekl bych, že mi Pán šelem nemůže zabránit v tom, abych je změnil zpět do lidské podoby."

"To má být výzva?" zeptal se Padma.

"Leopardodlaci ti nepatří, Richarde," upozornila jsem ho.

"Tihle dva nepatří nikomu," trval na svém.

"Mohou být mí, pokud budou chtít," navrhla jsem.

"Ne," řekl Padma. "Ne, už se ničeho nevzdám. Nikoho dalšího vám nedám." Couvl ke zdi a táhl za sebou za drahocenný obojek Gideona. Stejně blízko ho následoval i Thomas. "Ashere, vezmi si ji."

Asher se mě pokusil chytit za paži, ale já před ním ustoupila. "Zadrž své koně. To ti nikdo neříkal, že očekávání zesiluje požitek?"

"Na tohle jsem čekal přes dvě staletí, ma cherie. Jestli očekávání zesiluje požitek, pak to bude vážně úžasné."

Uhnula jsem před jeho dychtivýma očima a obrátila se k Jean-Claudeovi. "Poradíš mi něco?"

"Pokusí se to provést jako znásilnění, ma petite." Zarazil mě, než jsem stačila cokoli říct. "Ne skutečné znásilnění, ale výsledek je překvapivě podobný. Jestli to dokážeš, udělej z toho svádění. Proměň donucení ve slast. To je to poslední, co čeká, a znervózní ho to."

"Jak moc znervózní?" chtěla jsem vědět.

"Řekl bych, že to závisí na tom, jak silné máš nervy."

Ohlédla jsem se na Ashera. Nedočkavost v jeho tváři byla až děsivá. Bylo mi líto, že si ho celá staletí dobírají, ale moje vina to není. "Bojím se, že takhle dobré ne."

Richard nás poslouchal. Přišel blíž a zašeptal: "Dáváš krev jednomu upírovi, tak co je potom další?"

"Ma petite a já se nepotřebujeme dělit o krev, abychom se mohli dělit o moc," upozornil ho Jean-Claude.

Richard se na něj zamračil a potom i na mě. "Pořád jsi tak zdrženlivá. Nedokážeš se nikomu oddat zcela?"

Jean-Claudeův výraz byl neutrální, nic neříkající a nádherný. Přejela jsem pohledem z jeho netečné tváře na Richardovu zlostnou a potřásla jsem hlavou. "Kdybych mohla najít někoho jiného, kdo by nám dělal třetího místo tebe, Richarde, udělala bych to. Ale jsme spojení, tak se nechovej jako idiot." Odstrčila jsem ho, až zakolísal, a měla jsem co dělat, abych mu cestou nevlepila facku. Být hnusný v soukromí je jedna věc. Ale chovat se tak před padouchy je proti pravidlům.

50

Asher mě zatáhl do rohu a ostatní se kolem shromáždili na zemi, jako když se na základní škole vyprávějí pohádky. Ale lepší analogie je možná hra na řemesla. Prudce mě k sobě přitáhl a rukou zabořenou v mých vlasech mi ovládal hlavu. Políbil mě tak tvrdě, že by mi udělal modřinu, kdybych neotevřela pusu. Já ale věděla, co mám dělat. Zavřela jsem oči a dala mu francouzák. Přejela jsem mu jazykem mezi tesáky. Umění francouzského líbání s upírem, aniž bych přišla o jedinou kapku krve, jsem dovedla k dokonalosti a zřejmě jsem byla dobrá, protože Asher se odtáhl jako první. Na tváři měl výraz naprostého a dokonalého úžasu. Nevypadal by tak překvapeně, ani kdybych mu dala pohlavek. Ne, určitě by byl překvapený míň. On facku čekal.

Jean-Claude měl pravdu. Pokud dokážu Ashera překonat a odvážit se dál než on, možná do mě tesáky nezatne. Stálo to za pokus. Nedovolila jsem ani Jean-Claudeovi, aby se napil mé krve. Nebyla jsem si jistá, jestli je to skutečně menší zlo, ale holka si musí někde stanovit hranice.

Asher ke mně přiblížil obličej, takže se naše nosy skoro dotýkaly. "Koukni se na mě, holčičko, podívej se na mě. Toho se přece nechceš dotýkat."

Ten překvapivý světlemodrý odstín jeho očí, skoro jen bílý s modrým nádechem, zarámovaný zlatými řasami, byl nádherný. Soustředila jsem se na jeho oči. "Rozpusť si vlasy," řekla jsem.

Odstrčil mě od sebe, až jsem ztratila rovnováhu. Štvala jsem ho. Chtěla jsem ho připravit o pomstu. Toho, kdo chce, znásilnit nemůžete.

Přistoupila jsem k němu a svůdně ho obcházela. Skoro jsem litovala, že nemám vysoké podpatky, které mi nabízel Jean-Claude. Záda měl Asher hladká a nedotčená. Jen pár pramínků jizev, kde svěcená voda stekla z boku. Přejela jsem dlaněmi po jemné kůži a on ucukl, jako bych ho kousla.

Prudce se otočil, chytil mi ruce a držel mě kus od sebe. Málem horečně pátral v mé tváři. Ať už tam viděl cokoli, nepotěšilo ho to. Posouval ruce výš, dokud mě nedržel za zápěstí, a pak si položil mou dlaň na zjizvenou stranu hrudníku. "To je snadné zavřít oči a tvářit se, že ti to nevadí. Není těžké hladit to, co není poškozené." Tiskl mou ruku k drsným brázdám na své hrudi. "Ale tohle je realita. S tímhle musím žít každou noc, s tímhle budu žít celou věčnost. Tohle mi udělal."

Přistoupila jsem blíž a přitiskla k jizvám předloktí i paže. Jeho kůže byla hrubá a zvrásněná, jakoby ze zmrzlé vody. Ze vzdálenosti pár centimetrů jsem mu hleděla do tváře a řekla: "Tohle ti neudělal Jean-Claude. To ti udělali muži, kteří jsou dávno mrtví." Zvedla jsem se na špičky a políbila ho na zjizvenou tvář.

Zavřel oči a z oka mu po hrbolaté tváři stekla jediná slza. Políbila jsem tu slzu a vtom otevřel oči a ty byly zničehonic překvapivě blizoučko. Já v nich viděla strach, osamění a strádání tak zničující, že mu muselo strávit srdce stejně jistě, jako mu svěcená voda strávila kůži.

Toužila jsem ho zbavit všeho trápení, které jsem v jeho očích viděla. Chtěla jsem ho držet v náručí, dokud bolest nepomine. A v tom okamžiku jsem si uvědomila, že to nejsem já. Byl to Jean-Claude. To on chtěl zahojit Asherovo utrpení. On ho chtěl zbavit děsivé prázdnoty. Dívala jsem se na Ashera přes vrstvu pocitů, které jsem k němu nikdy necítila, skrz patinu nostalgie po lepších nocích, po lásce, slasti a horkých tělech v mrazivé tmě.

Postupovala jsem polibky dolů po jeho líci a dávala si pozor, abych se dotýkala jenom jizev, stejně jako jsem se předtím nemocné kůži vyhýbala. Krk měl kupodivu celý a nepoškozený. Políbila jsem klíční kost a bílý hřeben jizev na ní. Povolil sevření, ale nepouštěl mě. Vyklouzla jsem z jeho objetí a polibek za polibkem jsem něžně pokračovala po jeho těle dolů.

Přejela jsem mu jazykem po břiše v místech, kde se ztrácelo v kalhotách. Zachvěl se. Přesunula jsem se na nahou kůži na jeho boku a mířila dolů. Jakmile jizvy v polovině stehna skončily, přestala jsem také. Narovnala jsem se a on mě upřeně sledoval. Pozoroval mě a skoro vystrašeně čekal, co udělám dál.

Musela jsem se postavit na špičky, abych dosáhla na jeho cop. Bývalo by to lehčí zezadu, ale on by to mohl brát jako odmítnutí. Nemůžu si přestat všímat jeho jizev, i kdybych to vůbec neměla v úmyslu. Rozvázala jsem cop, rozpletla prameny a pak jsem se k němu musela přitisknout, abych neztratila rovnováhu, zatímco jsem prsty pročesávala zlaté kudrny. Když se ve správný okamžik dotýkáte něčích vlasů, je v tom něco nesmírně osobního. Dala jsem si na čas, vychutnávala jsem si ten pocit, mimořádnou barvu, ty bohaté vlny mezi prsty. Když se mu vlasy v hustých pramenech řinuly po ramenou, s chodidly na zemi jsem se sklonila. Do lýtek mě chytala křeč, příliš dlouho jsem stála nehybně.

Do pohledu jsem vložila to, co jsem viděla před sebou. To, jak je krásný.

Asher mě lehounce políbil na čelo. Na chviličku mě k sobě přitiskl a ustoupil. "Nedokážu tě ovládnout pohledem. A bez toho nebo bez výbuchu vášně by ti to jenom působilo bolest. Nasytit se můžu od kohokoli. Ale to, co jsem viděl ve tvé tváři, mi nikdo jiný dát nedokázal." Otočil se k Jean-Claudeovi. Dlouze se na sebe dívali, pak Asher vyšel z kruhu a já se zase vydala k Jean-Claudeovi.

Sedla jsem si vedle něj s koleny pod sebou a sukní rozloženou dozadu. Objal mě a políbil mě na čelo stejně jako před chviličkou Asher. Zajímalo by mě, jestli na mé kůži nehledá chuť Asherových rtů. Ta představa mi ale nedělala těžkou hlavu. Možná by měla, ale nezeptala jsem se ho. Nebyla jsem si jistá, jestli to chci vědět.

Cestovatel se jako kouzlem zvedl na nohy. Prostě zničehonic stál. "Myslím, že by nás víc nepřekvapilo ani to, kdyby Anita tady před námi vyčarovala draka. Ochočila si Ashera a nezaplatila za to ani kapkou krve." Mihl se k volnému prostoru. "Yvette se tak snadno uspokojit nedá." Usmál se na ni a ona se postavila na nohy. "Že ne, drahoušku?"

Cestou k Cestovateli prohrábla prsty Jasonovy vlasy. Trhnul sebou, jako by ho uštknula, a ji to ohromně pobavilo. Ještě se smála, když se k němu v záplavě bílých spodniček otáčela. Rozpřáhla náruč. "Pojď ke mně, Jasone."

Schoulil se do klubíčka. Vypadal jako malá kulička, z níž čouhají lokty a kolena. Jenom zavrtěl hlavou.

"Já si tě vybrala, zlatíčko," prohlásila Yvette. "Nejsi dost silný, abys mě mohl odmítnout."

Napadlo mě něco strašného. Klidně bych se vsadila, že Jean-Claude si nevymínil, že nechat někoho shnít je zakázané. Jason by se z delšího objetí hnusné smrti nemusel vzpamatovat. Naklonila jsem se k Jean-Claudeovi a zeptala se ho: "Mučení jsi vyloučil, že jo? Žádné jednoznačné mučení."

"Ovšem," přisvědčil.

Vstala jsem. "Můžeš se z něho nakrmit, ale nesmíš na něho seslat hnilobu."

Obrátila ke mně chladný pohled. "To nikdo nezakázal."

"Jean-Claude vyjednal zákaz mučení. A hniloba pro Jasona znamená mučení, i když přitom budeš pít jeho krev. To moc dobře víš. Proto sis ho vybrala."

"Chci jenom svou kapku vlkodlačí krve a chci ji přesně tak, jak to mám nejradši," trvala na svém.

Richard prohlásil: "Můžu tě nakrmit já."

"Nemáš představu, co jí nabízíš, Richarde," varovala jsem ho.

"Ale vím, že jsem povinen Jasona chránit a tohle by nevydržel." Zvedl se a v novém fraku vypadal skvostně.

"Říkal ti Jason, co se mu stalo v Bransonu?" zeptala jsem se. Jason měl nechtěnou schůzku se dvěma upírkami, které se najednou začaly rozpadat. Proměnily se v napůl zetlelé mrtvoly, zatímco s nimi ležel nahý v posteli. Teď je to jeho nejhorší noční můra, skoro fobie. Já jsem toho byla svědkem, a dokonce jsem mrtvé ruce cítila na svém těle, když jsem se ho snažila zachránit.

"Jason mi o tom vyprávěl," ujistil mě Richard.

"Slyšet o něčem není to samé jako u toho být, Richarde."

Jason schoval tvář na svých kolenou. Něco tiše říkal. Musela jsem si k němu kleknout, abych ho slyšela. Pořád dokola opakoval: "Nezlobte se, nezlobte se, nezlobte se." Pohladila jsem ho po ruce a on s vytřeštěnýma očima vykřikl. Pusu měl v úžasu široce otevřenou.

"V pohodě, Jasone. To bude v pořádku." Richard měl pravdu. Tohle Jason nedokáže.

Přikývla jsem. "Máš pravdu, Richarde."

"Ne," ozval se Padma. "Ne, Král vlků je můj. O toho se dělit nebudu."

"Já se s ničím menším než s kožoměncem nespokojím," prohlásila Yvette.

Jamil vstal.

Richard řekl: "Chránit Jasona je můj úkol, Jamile, ne tvůj."

"A moje práce je chránit ulfrika."

Richard zavrtěl hlavou a začal si rozvazovat černého motýlka. Rozepnul několik horních knoflíčků plisované košile a odhalil pevnou dokonalou linii krku.

"Ne," zlobila se Yvette. S rukama v bok dupala nohama. "On nemá strach. Chci někoho, kdo se bude bát."

V duchu mě napadlo, že určitě mít strach bude. Bude se hrozně bát. Ale všimněte si, že jsem nevyskočila a nenabídla se na Jasonovo místo. Tohle představení už jsem viděla. A vůbec jsem netoužila v něm hrát titulní roli.

"Já mám s ulfricem vlastní plány," zlobil se Padma.

Cestovatel na ně sykl jako na zlobivé děti. "Je to férová nabídka, Yvette. Samotného ulfrika místo slabého vlka."

"Mně ale nejde o sílu jeho krve. Jde mi o jejich hrůzu."

"Pro někoho, kdo ani není v radě, je to až příliš šlechetná nabídka," přisadil si Padma.

"To se pořád takhle štěkají?" zeptala jsem se.

"Oui," odpověděl Jean-Claude.

V podstatě věčný život a až děsivá moc, a oni jsou takhle malicherní. Zklamala jsem se v nich. Vlastně je to typické. Pohladila jsem Jasona po tváři a přiměla ho, aby se na mě podíval. Oddechoval rychle a povrchně. Sáhla jsem mu na ruce. Měl je ledové.

"Jasone, když na tebe nesešle rozklad, dokážeš jí dát krev?"

Musel dvakrát polknout, než dokázal promluvit. "To nevím."

Odpověděl pravdivě. Byl vyděšený. "Půjdu tam s tebou."

Vtom se na mě podíval a vnímal mě, ne křik ve své hlavě. "Jí se to nebude líbit."

"Ať jde do háje. Buď takhle, nebo vůbec."

Tím jsem si vysloužila slaboučký úsměv. Sevřel mé dlaně ležící volně na jeho. Přikývl.

Koukla jsem na Jean-Claudea, který stále seděl vedle nás. "Moc jsi mi nepomohl."

"I já jsem tohle představení už viděl, ma petite." Tak přesně zrcadlil mé vlastní myšlenky, že jsem se zarazila nad tím, čí myšlenky jsou vlastně čí. Ale vyděsilo mě, co říkal. Nebyl ochotný se Yvette nabídnout, ani aby zachránil Jasona.

Vstala jsem a postavila Jasona na nohy. Držel se mé dlaně jako dítě, co jde poprvé do školky a má strach, že ho maminka nechá s těmi surovci samotného.

"Pokud dáš čestné slovo, že na něho nesešleš hnilobu, můžeš se z něho nasytit."

"Ne," odmítla Yvette. "Ne, tím by se to celé zkazilo."

"Je to na tobě," prohlásila jsem. "Jestli to Padma dovolí, můžeš mít Richarda. Ten se ale nebude bát. S ním se můžeš rozkládat, ale Jasonovu hrůzu z něho nedostaneš." Ustoupila jsem stranou, aby na něho pořádně viděla.

Jason sebou škubl, ale zůstal stát, přestože jí nechtěl nebo nedokázal pohlédnout do očí. Upřeně hleděl na mě. Myslím, že se mi ve skutečnosti díval za výstřih. Ale pro jednou jsem ho nezarazila. Rozptýlení bylo přesně to, co potřeboval. A jak jsem Jasona znala, vůbec mě nepřekvapilo, že si vybral hru na kukačku.

Yvette si olízla rty. Nakonec přikývla.

Vedla jsem Jasona k ní. Byl na tenhle výstup parádně oblečený. Měl na sobě kožené kalhoty obarvené modře a o dva odstíny tmavší, než byly jeho oči. Kalhoty mu seděly, jako by je na sobě měl namalované, a spojitě přecházely do vysokých bot stejné barvy. Košili neměl, jenom vestu ladící s kalhoty zapnutou třemi koženými řemínky.

Když vykročil do uvolněného prostoru, maličko klopýtl. Yvette se k němu rychle blížila a on čím dál víc zaostával. Jenom má ruka mu bránila, aby neutekl. "Klid, Jasone, klid."

Vrtěl hlavou a vzpíral se mému sevření. Ne že by se se mnou pral, ale ani nespolupracoval.

"Je toho na něho moc," ozval se Richard. "Je to můj vlk a nedovolím, aby ho někdo trápil."

Pyšně a arogantně jsem se k Richardovi obrátila. "Je to i můj vlk." Pomalu jsem pustila Jasonovo zápěstí a vzala jeho tvář do dlaní. "Jestli je to pro tebe příliš, stačí říct ne, a my to uděláme jinak."

Chytil mě za zápěstí a já viděla, jak se dává dohromady. Sledovala jsem, jak mu namáhavě nabyté sebeovládání vyzařuje z očí a z tváře. "Nenechávej mě tu."

"Jsem tady s tebou."

"Ne," bránila se Yvette, "nemůžeš ho držet za ruku, až se budu krmit."

Otočila jsem se k ní. Jason stál tak blízko, že se naše těla dotýkala. "Pak je po všem. Ani se ho nedotkneš."

"Nejdřív sis ochočila Ashera. A teď se pokoušíš ochočit i mě. Ale nemáš nic, po čem bych toužila, Anito."

"Mám Jasona."

Zasyčela na mě a všechna přepečlivá krása se sesypala a odhalila netvora v jejím nitru. Chňapla po něm, ale on ucukl. Sekala po něm rukou jako kočka tlapou, jenže já stála mezi nimi a manévrovala ke středu kruhu. Cítila jsem, že Jason zády narazil na zeď, a sevřela jsem Yvette paži.

"Vnímej jeho děs, Yvette. Já cítím, jak mi jeho srdce naráží do zad. To, že ho budu držet za ruku, ho strachu nezbaví. Nemůžu udělat nic, aby se přestal bát tvého doteku."

Jason mi přitiskl tvář na záda a rukama mě chytil kolem pasu. Pohladila jsem ho po zápěstí. Celé jeho tělo vibrovalo stejným rytmem jako srdce a jeho krev obíhala tak prudce, až jsem to cítila. Jeho děs se vznášel ve vzduchu jako horký viditelný opar.

"Dobrá," souhlasila. Ustoupila na střed volné podlahy. Natáhla k nám bledou ruku. "Pojď, Anito, přiveď naši odměnu."

Otáčela jsem se v jeho objetí, dokud jsem ho zase nedržela za ruku. Dlaně se mu potily. Přivedla jsem ho tak, že k ní stál zády. Sevřel mi ruku v obou dlaních. Ruce se mu třásly. Zíral mi do tváře, jako bych byla poslední věc na světě.

Yvette se dotkla jeho zad.

Zasténal. Přitáhla jsem ho k sobě, takže jsme se dotýkali rameny a obličeje jsme měli pár centimetrů od sebe. Neměla jsem pro něho slova útěchy. Nedokázala jsem mu nabídnout nic než ruku, které by se držel, a něco, k čemu by se upnuly jeho myšlenky.

Yvette mu přejížděla prsty po ramenou, dokud se nedostala k řemenům, které zapínaly vestu. Když s nimi zápolila, otřela se mi o prsa. Chtěla jsem ustoupit, ale Jason měl paže napjaté jak struny. Zůstala jsem na místě, ale i mně srdce bušilo až v krku. I já z ní měla strach. Bála jsem se toho, co je v ní.

Objala ho kolem pasu, aby se dostala k poslední přezce, a celým tělem se k němu zezadu přitiskla. Rychlým pohybem světlounce růžového jazyka mu olízla ucho.

Zavřel oči a sklonil hlavu, takže se naše čela dotkla.

"To zvládneš," uklidňovala jsem ho.

Se zavřenýma očima přikývl. Čelem se dál dotýkal mého.

Yvette mířila rukama po zádech nahoru, pak se posunula na jeho nahý hrudník a rychle sjela nehty dolů.

Jason zasténal a mně došlo, že to nebylo strachy. Spal s ní dřív, než tušil, co je zač. Proto znala jeho tělo a věděla, jak ho jako správná milenka rozvášnit. Teď to používala proti němu.

Jason se ode mě odtáhl. Díval se na mě a tvářil se zoufale.

Stáhla mu vestu z ramen a přejela jazykem po jeho páteři.

Odvrátil ode mě tvář, abych mu neviděla do očí. "Vůbec nevadí, když ti něco z toho bude příjemné."

Zase se otočil ke mně a v jeho pohledu byly kromě strachu i další věci. Strach by mi vyhovoval víc, ale trpí tady on.

Yvette si klekla a dole na zádech mu něco prováděla pusou. Zničehonic se mu podlomila kolena a oba nás strhl na podlahu. Nakonec jsem ležela na zádech a na mně Jason. Jednu nohu jsem měla volnou, což byla výhoda i omezení, protože díky tomu se dostal přímo na mě. Uvědomila jsem si, že jeho tělu je příjemné, že takhle leží. Nebyla jsem si jistá, jak je na tom to ostatní. Hluboko v hrdle se mu ozývaly tiché zvuky.

Vyhrabala jsem se zpod něj natolik, že se rozkrokem netiskl přímo na ten můj, a posadila se, abych viděla, co mu Yvette udělala. Na zádech kousek od páteře měl stopy tesáků. Krůpěje krve se na modré kůži třpytily jako barvy na stejnokroji skotské gardy.

Objal mě kolem pasu. "Nenechávej mě tu, prosím." Tvář mi tiskl na břicho. Z napětí v jeho těle se mi rozbušilo srdce.

"Já tě tu nenechám, Jasone." Podívala jsem se přes něj na Yvette.

Seděla v záplavě bílých sukní, jako by čekala, že kolem půjde potulný fotograf. Usmála se, a když jí úsměv dospěl do očí, naplnil je temným spokojeným světlem. Měla ze sebe ohromnou radost.

"Napila ses. Je konec," prohlásila jsem.

"Moc dobře víš, že jsem se vůbec nenasytila. Okusila jsem ho, ale nenakrmila jsem se."

Za pokus to stálo. Měla pravdu. Věděla jsem, že se nenakrmila. "Tak to udělej, Yvette."

"Kdybych ho mohla nechat hnít, bylo by to rychlejší. Já ale potřebuji jeho hrůzu i slast, a to chvíli trvá."

Jason se tichoučce ozval, jako když ve tmě pláče malé dítě. Podívala jsem se na Richarda. Pořád ještě stál, ale už se na mě nezlobil. V očích měl opravdovou bolest. Nejradši by tam místo Jasona byl sám. Jako pravý král by tu bolest vzal na sebe.

Ucítila jsem svěží a zelený les a vlhké tlející listí tak silně, až se mi sevřelo hrdlo. Hleděla jsem na Richarda a bylo mi jasné, co navrhuje. O muninech jsme se trochu pohádali. Myslel si, že jsem před nimi v bezpečí, protože nejsem kožoměnec. Neuvědomoval si, že znamení, která mě s ním spojují, by mě mohla i ohrozit. Ale jedna možnost mě napadla. Ne přivolat Rainu. To bych si nikdy nechtěla zopakovat, ale sílu smečky. Jejich vřelost a doteky - to by mohlo pomoci.

Zavřela jsem oči a cítila, jak se znamení na mém těle otevírají jako dveře zakryté závěsem. Jason zvedl hlavu a vzhlédl ke mně. Nozdry se mu zachvěly. Ucítil mě a vnímal sílu.

Yvette mu strhla vestu ze zad, jako by byla z papíru.

Jason zasténal.

Olizovala mu tělo a pak se najednou její ústa na jeho žebrech zavřela. Viděla jsem, jak jí ztuhly svaly na čelistech, a Jasonovo tělo se na mně křečovitě napjalo. Zhroutil se a hrabal rukama po zemi, jako by nevěděl, co s nimi. Jako by nevěděl, co se svým tělem.

Yvette se odtáhla a zůstaly po ní úhledné červené dírky. Z rány stékala krev. Olízla si rty a usmála se na mě.

"Bolelo to?" zeptala jsem se Jasona.

"Ano," odpověděl, "ano i ne."

Začala jsem ho zvedat.

Yvette mu položila ruku doprostřed zad. "Ne, chci, aby byl na zemi. Chci ho mít pod sebou."

Ucítila jsem silný pižmový pach srsti. Jason se pokusil na mě podívat, ale Yvette mi jeho hlavu strčila do klína. Opřela se o jeho tělo a ostře mi pohlédla do tváře. "Co to děláš?"

"Jsem jeho lupa. Volám na pomoc smečku."

"Ti mu nemůžou pomoct," prohlásila.

"Ale ano," oponovala jsem, "můžou." Sklouzla jsem dolů a zavrtěla se pod Jasonovým tělem. Černé šatičky mi končily asi u pasu. Všichni měli ohromný výhled na moje punčochy a kalhotky. Ještě štěstí, že všechno ladí. Do tváře jsem Jasonovi neviděla. Jeho tělo jsem cítila víc, než mi bylo příjemné. Ale potřebovala jsem jeho oči a obličej. Chtěla jsem, aby se na mě podíval.

Ještě nikdy jsem nezkoušela misionářskou polohu s mužem, který by byl vysoký jako já. Oční kontakt byl neuvěřitelně intimní. Nervózně se zasmál. "Mívám takovéhle fantazie."

"Zvláštní," odpověděla jsem. "Já nikdy."

"Ach, to je kruté." Páteř se mu prohnula a tělem se přitiskl ke mně. Yvette ho znovu ochutnala. Strach se vrátil plnou silou a naplnil mu oči panikou.

"Tady jsem. Jsem tady."

Zavřel oči a zhluboka se nadechl. Nasával vůni listí, srsti a temných míst plných těl, která všechna voněla smečkou. A Yvette znovu zaútočila.

Jason vykřikl a já se nadzvedla dost na to, abych viděla, že mu upírka odtrhla pruh kůže tak velký, že zůstal volně viset. Kůži mu zbarvila krev.

K okraji kruhu přistoupil Jean-Claude. "Teď se nekrmíš, ale mučíš ho. Tím to končí."

"Ne," bránila se Yvette, "já se nasytím."

"Tak to udělej," pobízel ji Jean-Claude, "ale rychle, než nám dojde trpělivost."

Plazila se po jeho těle, celou vahou ho tiskla k zemi a mě drtila pod ním. Kožené švy v jeho rozkroku mě bolestivě tlačily. Rychle lapal po dechu. Dýchal rychleji a rychleji. Začínal hyperventilovat.

"Dívej se na mě," řekla jsem.

Yvette ho chytila za vlasy a prudce mu škubla hlavou dozadu. "Ne, na mě se dívej. Protože já ti ublížím, Jasone. Budu tě strašit ve snech."

"Ne," zarazila jsem ji. Síla ve mně se vzedmula a já ji vyprskla do její bledé tváře. Z dlouhé mělké rány na líci jí začala téct krev.

Všichni ztuhli. Yvette zvedla ruku ke krvácející tváři. "Jak jsi to udělala?"

"Když ti řeknu, že nevím, budeš mi věřit?"

"Ne," odsekla.

"Ale tomuhle věř, čubko. Rychle to dokonči, nebo tě rozpářu." Věřila jsem tomu, co říkám, i když jsem si nebyla jistá, jestli bych to dokázala zopakovat. Způsobit takové řezné rány na dálku umí jenom velice mocní upíři. Ani Jean-Claudea jsem nikdy neviděla udělat něco podobného.

Yvette mi uvěřila. Naklonila se tak blízko, že krev z její rány kapala do Jasonových blond vlasů. "Jak chceš, putain, ale abys věděla, neuspím ho. Za tohle," ukázala mi ránu pootočením hlavy, "bude trpět."

"Třeba ne," opáčila jsem.

Zamračila se na mě. Evidentně to nebyla odpověď, jakou čekala. Vzala jsem Jasonovu hlavu do dlaní a přinutila ho, aby mi pohlédl do očí. Pod jeho strachem teď byl údiv, protože dobře věděl, že jsem nikdy neudělala nic podobného, jako se teď přihodilo Yvette. Ale nemohl říct, tý jo, jémine, jak se ti to před těmi lotry povedlo?

Yvette se posunula, dokud se celým tělem netiskla k Jasonovi. On se přisunul ke mně. Mezi námi nebylo nic kromě kůže jeho kalhot a trošky saténu. Mé tělo na to zareagovalo. Teď jsem musela zavřít oči zase já, aby si toho nevšiml. Možná to bylo tou fyzickou reakcí, ale najednou jsem se topila v pachu kožešin a horoucí důvěrné známosti jeho těla. Munin se dostavil jako vřelá, vzdouvající se vlna.

Zvedla jsem obličej a políbila ho. V okamžiku, kdy se naše rty dotkly, se mezi námi přelila síla. Bylo to pouto jiného druhu a intenzivnější než s Nathanielem, a já si uvědomila proč. Nathaniel nepatří ke smečce.

Jason mi nejdřív polibek nevracel. Pak se ponořil do mých úst a do horké energie, která narůstala, až jsem ji na svém těle, na obou našich tělech, cítila jako žhavý vánek. Pak síla zasáhla Yvette a přinutila ji vykřiknout. Zaťala Jasonovi do krku tesáky. Vykřikl do mých úst a jeho tělo ztuhlo, ale energie bolest unášela a odplavovala ji pryč.

Cítila jsem Yvettina ústa jako vysavač, který nasává energii. Vyslala jsem ji proti ní a odhodila ji od nás v kotrmelcích. Byla zpitá víc než jen krví.

Jakmile se Jason zbavil Yvette, obrátil se ke mně. Líbal mě, jako by chtěl vlézt dovnitř a přetáhnout mě přes sebe, a já mu polibky vracela. Před chvílí jsem Rainina munina vítala, ale teď jsem nevěděla, jak to vypnout.

Cítila jsem, jak na to dole reaguje a že se udělal, a to mi pomohlo znovu získat sebekontrolu. Mít to zase ve svých rukou byl pěkně trapný okamžik.

Jason se na mě zhroutil a těžce oddychoval. Tentokrát ne ze strachu. Otočila jsem hlavu, abych se podívala na ostatní okolo. Yvette ležela na boku o kousek dál. Byla schoulená do klubíčka a po tváři jí stékala krev. Skoro nepřítomně ji olizovala, jako by i nejmenší námaha pro ni byla příliš. Promluvila ke mně francouzsky: "Je ręve de toi." Něco podobného už jsem jednou slyšela od Jean-Claudea. Říkala, že se jí o nás bude zdát.

Slyšela jsem se, jak odpovídám: "Jak to, že Francouzi v takovouhle chvíli vždycky vědí, co říct?"

Jean-Claude si k nám klekl. "Máme to v genech, ma petite."

"Aha," vzdychla jsem. Nedokázala jsem se Jasonovi podívat do očí. Dál ležel na mém těle.

"Jasone," ozvala jsem se a poklepala ho na nahé rameno. Neřekl nic. Prostě se ze mě převalil na podlahu. Daleko blíž k Yvette, než by kdy byl ochotný připustit.

Najednou jsem si uvědomila, že mám sukni pořád kolem pasu. Jean-Claude mi pomohl posadit se a já se kroutila a stahovala si sukni.

Richard si klekl vedle nás. Čekala bych kousavou poznámku. Rozhodně jsem mu pro ni poskytla munici. Překvapil mě, když prohlásil: "Raina. Je mrtvá, ale ne zapomenutá."

Řekla jsem: "Nevtipkuj."

"Promiň, Anito. Když jsi mi to říkala, nedošlo mi, že to bylo skoro úplné splynutí. Teď už chápu, proč jsi z toho měla strach. Existují způsoby, jak zabránit, aby se to neopakovalo. Měl jsem na tebe hrozný vztek a nechtěl jsem ti věřit, že to bylo tak zlé." Tváří se mu mihnul podivný výraz. Napůl ztrápený a napůl rozpačitý. "Mrzí mě to."

"Jestli zařídíš, aby už se to nestalo, omluva se přijímá."

Zničehonic se nad námi tyčil Padma. "Teď si zatančíme spolu, ulfriku. Po tom, co nám předvedla tvoje lupa, se už opravdu nemůžu dočkat, až okusím tvou krev."

Richard se podíval na mě, pak na Jasona a Yvette, kteří pořád leželi, jako by se nedokázali ani hnout. "Bojím se, že nejsem tak dobrý."

"Řekl bych, že se podceňuješ, vlku," lichotil mu Padma. Podával Richardovi ruku, ale ten se zvedl sám. Oba byli skoro stejně vysocí. Hleděli na sebe a já hned cítila, jak mezi nimi blýská energie a jak se navzájem testují.

Položila jsem hlavu Jean-Claudeovi na prsa a zavřela jsem oči. "Musíš mě odtud dostat dřív, než začnou. Teď bych nevydržela být v blízkosti takové energie." Pomohl mi vstát, a když mě neudržely nohy, vzal mě do náruče a bez námahy mě zvedl. Stál tam a jenom mě držel, jako by čekal, že budu protestovat.

Vzala jsem ho kolem krku a pobídla ho: "Klidně to udělej."

Usmál se a bylo to úžasné. "Po tomhle jsem hrozně dlouho toužil." Bylo romantické, že mě konečně nese v náručí? Ano. Ale když se Jasonovi podařilo s námahou vstát ze země, měl na modrých kalhotách velikou skvrnu. To vůbec romantické nebylo.

51

Padma s Richardem stáli těsně mimo svůj dosah a dívali se na sebe. Oba vypustili energii jenom jako vnadidlo na konci provázku a čekali, kdo návnadu sežere první. Richardova energie byla stejná jako vždycky. Jako elektrizující žár. Ale Padmova energie byla podobná. Víc než u kteréhokoli upíra, s nímž jsem se setkala, byla ta jeho hřejivá, a můžu-li to tak říct, živá. Neměla v sobě elektrické brnění jako Richardova, ale měla v sobě vášeň.

Jejich energie naplnila místnost, jako by jí byl prostoupen samotný vzduch. Byla všude, a nikde. Richardova energie se mi zakousla do kůže a vyloudila mi z hrdla zasténání, které Jean-Claude následoval jako ozvěna. Padmova energie mi na těle vzplála, jako bych se příliš přiblížila k hořícímu plameni. Kombinace těchhle energií byla skoro bolestivá.

Postoupil k nám Rafael. Jean-Claude mě pořád držel v náručí, takže je vám jasné, jak blbě jsem se cítila. Krysí král měl obyčejný, tmavě modrý oblek a bílou košili s povolenou kravatou. Černé lakýrky měl vyleštěné, že se blýskaly, ale klidně by mohl jít kamkoli. Na obchodní schůzku nebo na pohřeb. Jo, vypadalo to jako obleky, co se nosí jenom na svatby a na pohřby.

"Vypadá to vyrovnaně," promluvil, "jenže to je lež." Říkal to tak tiše, jako by mluvil jenom k nám, ale stáli jsme dost blízko, aby to slyšel i Richard. "Se mnou dělal to samé a pak mě rozdrtil."

"Nerozdrtil tě," opravila jsem ho. "Vyhrál jsi."

"Jenom proto, že jste mě zachránili."

"Ne," trvala jsem na svém. "Nedal jsi mu krysodlaky. Ty jsi vyhrál." Dotkla jsem se Jean-Claudeova ramena a on mě postavil. Udržela jsem se na nohou. Hurá.

"Velice působivé, ulfriku," prohlásil Padma, "ale podíváme se, co ještě dokážeš. Díky, Rafaeli, žes mi pokazil překvapení. Tuhle laskavost ti někdy vrátím." Takže teď bez servítků, jak se říká. Místností zahřměla Padmova energie. Zavrávorala jsem a jedině Jean-Claudeova ruka zabránila tomu, abych klesla na kolena.

Richard vykřikl a na kolena klesl. Nás zasáhl jenom dozvuk Padmovy energie. Richarda trefila naplno. Čekala jsem, že s Richardem udělá to samé, co se mnou, ale neudělal to. Měl jiné plány.

"Proměň se pro mě, Richarde. Mám radši potravu se srstí."

Richard zavrtěl hlavou. Hlas měl přiškrcený, jako by slova musel tahat ven násilím. "Nikdy."

"Nikdy může být velice dlouhá doba," řekl Padma. Cítila jsem jeho energii na kůži, jako by mi po ní běhali brouci. Mravenci s doruda rozžhavenými pohrabáči. A kousali mě. Tohle dělal leopardodlačici Elizabeth, když ji trestal.

Richard se nesvíjel na zemi jako ona. Zopakoval: "Ne." Postavil se na nohy a udělal klopýtavý krok k upírovi.

Pálení zesílilo a žhavá píchnutí se k sobě přiblížila, takže spíš připomínala souvislou plochu z tenoučkých drátků. Slabě jsem vzdychla, ale Richard pořád stál. Udělal další nejistý krok.

Proud energie ustal tak náhle, že nepřítomnost bolesti srazila Richarda na kolena skoro k Padmovým nohám. V nenadálém tichu byl Richardův dech hrozně hlasitý.

"Takže bolest tě ke mně nepřivede," říkal Padma. "Dost hraní, ulfriku. Můžu se teď nasytit?"

"Hlavně ať to mám za sebou," řekl Richard.

Padma se usmál, ale v jeho úsměvu se mi něco nelíbilo. Jako by měl všechno pod kontrolou a šlo to podle plánu.

Postavil se Richardovi za záda a ladně klesl na kolena. Přejel dlaní po straně Richardova krku a otočil mu hlavu ke straně. Dělal si prostor pro čistou ránu. Jednou rukou sklouzl Richardovi po prsou a přitiskl ho k sobě. Druhou držel jeho hlavu otočenou ke straně.

Padma se k němu naklonil a něco mu zašeptal do ucha. Richardovým tělem proběhla křeč. Pokusil se Padmovi vymanit, ale upír byl neuvěřitelně rychlý. Vklouzl oběma rukama pod Richardovy paže a prsty mu spojil za krkem. Učebnicový dvojitý nelson. Richardovo snažení skončilo tím, že zůstal ležet na zemi a upír na něm. Kdyby to byl sportovní zápas, Richard by byl na lopatkách a poražený. Ale tady nebyl žádný soudce, aby řekl: "Dost."

"Co se děje?" zeptala jsem se.

"Já Richarda varoval," odpověděl Rafael, "ale on vždycky byl tak silný."

"Cože?" vyptávala jsem se.

"Volá k sobě Richardovo zvíře, ma petite," prohlásil Jean-Claude. "Už jsem ho to viděl dělat."

Richardovo tělo se křečovitě zmítalo takovou silou, že si s ostrým prasknutím rozrazil hlavu o podlahu. Svalil se na bok, ale upír dál zůstal na něm a pořád šeptal a šeptal.

"Tvoje zvíře se mu tímhle způsobem podařilo přivolat?" zeptala jsem se Rafaela.

"Ano."

Dívala jsem se na něj. Upřeně sledoval tu podívanou a vyhýbal se mému pohledu. "Volal mé zvíře, jako kdyby mi kůži polil vodou a pak ji zase vysušil. Opakoval to pořád dokola, dokud jsem neomdlel. Probudil jsem se tak, jak jste mě našli, na skřipci se staženou kůží." Když to říkal, měl hlas stejně neutrální, jako by mluvil o někom jiném.

"Pomoz mu," řekla jsem a otočila se k Jean-Claudeovi.

"Když vstoupím do kruhu, Padma to použije jako záminku, aby mě mohl vyzvat. A jestli dojde k souboji, prohraju."

"Takže to je návnada," pochopila jsem.

"Ale on si to také užívá, ma petite. Zlomit silného je největší radostí jeho bytí."

Z Richardových úst unikl výkřik. Výkřik, který končil zavytím.

"Pomůžu mu já."

"Jak, ma petite?"

"Mě Padma nemůže vyzvat na souboj ani nemůže zavolat mé zvíře. Při doteku působí znamení silněji, že ano?"

"Oui."

Usmála jsem se a vykročila k Richardovi. Jean-Claude se mě nesnažil zastavit. Nikdo se o to nepokusil. Richardovi se podařilo zvednout na kolena, ale upíra měl pořád na zádech. Richardovy oči byly jantarové a vlčí a neměl daleko k panice. Z téhle blízkosti jsem jeho bestii viděla jako ohromný stín těsně pod hladinou temného jezera. Jestli vystoupá k hladině, strhne ho s sebou. Rafael zřejmě přijal svou porážku, ale Richard ne. Richard by tím sám sebe příliš ponížil.

"Co to děláš, smrtelnice?" zeptal se Padma a zvedl ke mně oči.

"Jsem jeho lupa i jeho třetina. Dělám svou práci." Vzala jsem Richardovu tvář do dlaní a to mu pomohlo. Fyzický dotek stačil na to, aby se dokázal ovládnout. Cítila jsem, jak jeho tep zpomaluje a chvění jeho těla ustává. Cítila jsem, jak temný stín klesá zpátky do hlubin. Richard se mého znamení držel jako tonoucí lana a omotal si je kolem těla.

"Ne," vykřikl Padma. "Patří mně."

Usmála jsem se na něho. "Ne, je můj. Ať už se ti to líbí, nebo ne, patří mně."

Richardovy oči se vrátily k normální hnědé a ústy naznačil dvě slova. "Děkuju ti."

Padma prudce vstal. Byl tak rychlý, že to vypadalo jako kouzlo. Popadl mě za zápěstí takovou silou, že mi zůstane modřina, ale já řekla: "Nemůžeš mě vyzvat, protože nejsem upír. Nemůžeš okusit moji krev, protože dárcem můžu být jen jednou za noc, a to bylo s Asherem."

Richard zůstal na zemi s jednou rukou ohnutou tak, že docela neležel, ale mně bylo jasné, že je vyčerpaný až do morku kostí, unavený a slaboučký.

"Naše pravidla znáš moc dobře, Anito," prohlásil Padma. Prudce mě k sobě přitáhl, takže se naše těla skoro dotýkala. "Nejsi upírka ani potrava, ale pořád jsi jeho lupa."

"Chceš se pokusit přivolat moje zvíře?" divila jsem se. "Nemůžeš zavolat něco, co nikde není."

"Cítil jsem tvoji moc nad tím malým vlkodlakem." Zvedl si mou ruku k tváři a čichl mi ke kůži, jako by cítil exotický parfém. "Jsi cítit smečkou, Anito. Je v tobě něco, co můžu vyvolat. A ať už je to cokoli, já to dostanu."

"Ona není součástí dohody," ozval se Jean-Claude.

"Zasáhla do toho," namítal Padma. "Tím se stala součástí této hostiny. Neměj strach. Neublížím jí. Příliš."

Naklonil se ke mně a promluvil tichým něžným hlasem. Bylo to francouzsky, ale nemluvím dost dobře, abych mu rozuměla. Zachytila jsem výrazy pro vlka, moc a měsíc a pak jsem cítila, jak se ve mně energie vzdouvá. Bylo to příliš brzo po Jasonovi. Energie byla pořád blízko, stále na povrchu. Padma ji volal a já nevěděla, jak to zastavit. Energie mi zaplavila tělo jako žhavá potopa. Kolena se mi podlomila, on mě zachytil a já se sesula proti jeho tělu.

Richard mi sáhl na nohu, ale už bylo příliš pozdě. Pokusil se posílit mé sebeovládání stejně jako předtím já to jeho, ale já zatím žádnou sebekontrolu neměla. Padma zavolal a munin mu odpověděl. Podruhé během hodiny do mě vstupovala Raina.

Energie mi naplnila tělo a já vstala a přitiskla se tělem k Padmovi. Ze vzdálenosti několika centimetrů jsem si ho měřila. Ta síla se toužila někoho dotýkat. Kohokoli. Nezáleželo jí na tom koho. Mně na tom záleželo a tentokrát jsem se dostatečně ovládla, abych to odmítla. Řekla jsem: "Ne." Odstrčila jsem se od něho, až jsem upadla na podlahu.

Padma mě následoval, hladil mě po vlasech a po tváři, a já před ním po čtyřech utíkala. "Velice zajímavé. Tahle energie je sexuální povahy, nejspíš rozmnožovací pud."

Jean-Claude řekl: "Nech ji na pokoji, Páne šelem."

Padma se rozesmál. "A co myslíš, že se stane, když její bestii volat nepřestanu? Myslíš, že to vzdá? Myslíš, že mě ošoustá?"

"To se nedozvíme," opáčil Jean-Claude.

"Jestli mi zkazíš zábavu, je to jako výzva. Jen mezi námi."

"Už dlouho po tom toužíš."

Padma se znovu zasmál. "Ano, myslím, že za smrt Zemětřasa jsi měl zemřít. Ale jenom za to tě zabít nemůžu. Rada to hlasováním zamítla."

"A když mě zabiješ v souboji, nikdo ti to nebude mít za zlé?"

"Přesně tak."

Choulila jsem se na podlaze, objímala se rukama a pokoušela se sílu zase vtáhnout do sebe. Ta ale neustupovala. Přilezl ke mně Richard a dotkl se mé nahé paže. Ucukla jsem, jako bych se o něj spálila, protože jsem ho chtěla. Chtěla jsem ho tak nepokrytě a primitivně, až mě z toho rozbolelo celé tělo.

"Nedotýkej se mě, prosím."

"Jak ses toho posledně zbavila?"

"Je to sex nebo násilí. Munin odejde po sexu nebo násilí." Nebo po léčení, napadlo mě. I když i to byl určitým způsobem sex.

Padmova energie se přes nás převalila jako tank. Jako tank s pásy plnými hřebíků. Oba jsme vykřikli a Jean-Claude křičel s námi. Z úst mu jako rudá záplava vytryskla krev a mně bylo jasné, co mu Padma udělal. Pocítila jsem to, když to zkoušel na mně. Pronikl svou energií do Jean-Claudea, otevřel ji a něco mu vevnitř roztrhl.

Jean-Claude padl na kolena a na bílou košili mu stříkala krev. Bez přemýšlení jsem vyskočila na nohy a postavila se mezi Padmu a Jean-Claudea. Kůži mi spalovala energie. Můj vztek ji živil, jako by to opravdu bylo divoké zvíře.

"Jdi mi z cesty, smrtelnice, nebo nejdřív zabiju tebe a teprve potom tvého pána." Stát tak blízko k Padmovi bylo jako být obklopená neviditelnou zdí z ohně a bolesti. Nejdřív oslabil Richarda a potom mě. Provedl něco se znameními. A bez nás Jean-Claude nemůže vyhrát.

Přestala jsem s energií ve svém nitru bojovat. Přijala jsem ji a živila. Vyhrkla mi z pusy jako smích, který mi zježil chlupy na rukou. Tohle nebyl můj smích. Doufala jsem, že ho uslyším nejdřív v pekle.

Padma mě popadl za paže a zvedl mě ze země. "Jestli budeš zasahovat do souboje, můžu tě zabít."

Políbila jsem ho. Byl to jen něžný dotek rtů.

Na chvíli byl tak zaskočený, že úplně ztuhl. Pak mi polibek vrátil a chytil mě kolem zad. Pořád jsem visela ve vzduchu. Zvedl tvář natolik, aby mohl říct: "I kdybys mě ošoustala přímo tady na místě, jeho nezachráníš."

Ze rtů mi plynul smích a já cítila, jak mi oči vyplňuje temnota. V hlavě se mi otevřela chladná, bílá část mé duše, kde nebylo nic než ticho a statická elektřina. Část, kde jsem zabíjela. Teď ji vyplnila Raina. Vzpomněla jsem si na ten pocit, když jsem v rukou držela Nathanielovo srdce. Na ten okamžik, kdy jsem si uvědomila, že ho můžu zabít. Že ho chci zabít daleko víc než ho uzdravit. Zabíjet je o tolik snadnější.

Objala jsem Padmu kolem krku a políbila ho na ústa. Zasouvala jsem energii jako meč. Tělo mu ztuhlo, pokoušel se roztáhnout ruce, ale teď jsem se ho už držela já. Srdce měl hladké a těžké. Třepalo se uprostřed té síly jako ryba v síti. Svou energii jsem drtivě svírala okolo něj. Klesl na kolena a vykřikl mi do úst. Krev z něho vytryskla jako horký proud a pusu mi naplnila slaná teplá vlna vzrušení.

Zezadu mě chytily něčí ruce a pokoušely se mě od Padmy odtrhnout. Ze všech sil jsem se ho držela. Nohama jsem ho objímala okolo pasu a rukama kolem krku. "Ustupte, nebo mu rozmačkám srdce. Zpátky!"

Thomas padl na kolena vedle nás. Po bradě mu stékala krev. "Zabiješ mě i Gideona."

Nechtěla jsem je zabít. Energie začala ustupovat a na její místo nastupovala lítost. "Ne!" Řekla jsem to nahlas. Živila jsem energii zlostí a vztekem. Munin se zvětšil a celou mě vyplnil. Jemně a pomalu jsem svírala Padmovo srdce.

Opřela jsem si tvář o jeho lícní kost a zašeptala: "Proč se nebráníš, Páne šelem? Kde je tvoje ohromná žhnoucí moc?"

Nedostala jsem jinou odpověď než namáhavé oddechování.

Zmáčkla jsem trošku víc.

Zalapal po vzduchu. "Můžeme umřít společně," řekl hlasem vlhkým krví.

Otřela jsem se obličejem o jeho tvář. Krev z jeho rtů se nám rozmazala po tvářích. Vždycky jsem věděla, že krev lykantropy vzrušuje, ale nikdy jsem nechápala, jak moc. Nejde ani tak o dotek krve jako o její chuť. Teplou, sladkou, slabě kovovou, a pod tím vším pach strachu. Jak moc se bál! Měla jsem to na jazyku a cítila to.

Odtáhla jsem se od něj, abych mu viděla do tváře. Byla jako krvavá maska. Jedna moje část byla zděšená. A ta druhá by ho nejradši dočista olízala jako kočka misku smetany. Místo toho jsem stiskla maličko víc a dívala se, jak mu krev z pusy vytéká rychleji.

Energie v něm narůstala jako horká vlna. "Zabiju tě dřív, než umřu, lupo."

Držela jsem ho v dlani a cítila, jak se jeho síla vzdouvá. Pořád ještě byla slabá, ale dost silná, aby na to stačila. "Jsi pořád ještě věřící hinduista?" zeptala jsem se ho.

V očích se mu objevil zmatek.

"Kolik špatné karmy jsi nashromáždil během tohoto otočení kola?" Rychle jsem mu olízla rty a musela jsem si o něho opřít čelo a zavřít oči, abych neudělala to, po čem munin toužil. To, co by udělala Raina, kdyby tu byla. "Jak veliký trest v příštím vtělení bude dost velký, Padmo? Kolik životů potrvá, než tohle otočení vyvážíš?"

Odtáhla jsem se, abych mu viděla do obličeje. Už zase jsem se ovládala natolik, abych mu neočistila tváře jazykem. Podle výrazu jeho tváře jsem věděla, že se nepletu. Bál se smrti i toho, co přijde po ní.

"Co bys udělal, aby ses zachránil, Padmo? Co bys mi dal? Koho by ses vzdal?" zašeptala jsem nakonec.

Také šeptem odpověděl: "Cokoli."

"Kohokoli?" zeptala jsem se.

Jenom na mě hleděl.

Jean-Claude napůl seděl a napůl ležel v Richardově náručí. "Dokud jeden z nás nezemře, duel pokračuje. Máme právo trvat na tom, abys to skoncovala."

"To se tolik nemůžeš dočkat smrti?" prohlásil Cestovatel. "Smrt jednoho z nás je smrtí všech." Stál nad námi, ale o kousek dál, jako by si nepřál, aby ho s námi někdo příliš úzce spojoval. Celé to bylo příliš krvavé, primitivní a smrtelné.

"To je otázka pro Padmu, ne pro mě," odpověděl Jean-Claude.

"Jaká je tvá cena?" chtěl vědět Padma.

"Už žádné další tresty za Zemětřasovu smrt. Prohrál v souboji. Nic víc v tom nebylo." Jean-Claude se rozkašlal a ze rtů mu vystříkla další krev.

"Souhlasím," řekl Padma.

"Souhlasím," opakoval jako ozvěna Cestovatel.

"Nikdy jsem nechtěla jejich smrt kvůli té Zemětřasově," prohlásila Yvette. "Souhlasím."

Asher řekl: "Zemětřas si svoji smrt zasloužil. Souhlasím."

Jean-Claude ke mně natáhl ruku. "Pojď ke mně, ma petite. Už jsme v bezpečí."

Zavrtěla jsem hlavou a něžně a cudně jsem políbila Padmu na čelo. "Slíbila jsem Sylvii, že všichni, kdo ji znásilňovali, zemřou."

Padmovo tělo sebou trhlo. Konečně nějaká reakce. "Tu ženu můžeš mít, ale mého syna ne."

"Souhlasíš s tím, Cestovateli? Tobě teď Liv říká pane. To se jí jenom tak vzdáš?"

"Zabiješ ho, když odmítnu?" zeptal se.

"Dala jsem Sylvii slovo," odpověděla jsem. Dobře jsem věděla, že to pro ně už něco znamená.

"Potom je Liv tvá a můžeš si s ní dělat, co uznáš za vhodné."

"Pane," ozvala se.

"Ticho," okřikl ji Cestovatel.

"Vidíš, Liv, jsou to netvoři." Dívala jsem se do Padmova zkrvaveného obličeje a sledovala, jak mu oči zaplavuje strach, jako když do sklenice lijete vodu. Viděla jsem, jak mi hledí do tváře a nevidí tam nic než netečnost. Ne, já jsem poprvé chtěla zabíjet. Ne z pomsty ani kvůli něčí ochraně, dokonce ani proto, že jsem dala slovo, ale proto, že jsem mohla. Protože pro nějakou temnou část v mém nitru by bylo potěšení rozmáčknout mu srdce a dívat se, jak z něho vytéká tmavá krev. Moc ráda bych to svedla na Rainina munina, ale jistá jsem si tím nebyla. Třeba jsem taková já. Možná to tak bylo vždycky. Sakra. Netušila jsem, jak to je, a nezáleželo mi na tom. Dovolila jsem, aby se mi ta představa objevila v očích i ve tváři. Dávala jsem to Padmovi jasně najevo a jeho výraz i oči byly najednou plné strachu. Pochopil mě.

"Já chci Fernanda," řekla jsem tiše.

"Je to můj syn."

"Za jeho zločiny musí někdo zemřít, Padmo. Byla bych radši, kdyby to byl on, ale když mi ho nedáš, vezmu si místo něho tebe."

"Ne," ozvala se Yvette. "Už jsme byli víc než velkomyslní. Dovolili jsme vám zabít člena koncilu a uniknout bez trestu. Vydali jsme vám zrádkyni a naši novou hračku. Nic dalšího vám nedlužíme."

Dívala jsem se na Padmu, ale mluvila jsem hlavně k Cestovatelovým uším. "Kdybyste urazili jenom upíry v tomhle městě, už by bylo po všem a nic byste nám nedlužili. Ale my jsme lukoi, a ne upíři. Přivolali jste k sobě naši geri a ona přišla. Pokusili jste se ji zlomit, a když nepovolila, mučili jste ji. Mučili jste ji, i když jste věděli, že vám lukoi nevydá. Bezdůvodně jste ji zneuctili. Měli jste na výběr. Udělali jste to, protože jste nečekali odvetu. Pán šelem si myslel, že naše smečka mu nestojí za povšimnutí. Že jsme jen pěšáci ve velké hře."

Pustila jsem jeho srdce, protože kdybych to neudělala, munin by ho zabil. Vrazila jsem do něho energii ještě silněji. Zatlačila jsem prudce a takovou silou, že vykřikl. Gideon s Thomasem jeho výkřik opakovali jako ozvěna.

Padma se zhroutil na záda na podlahu a já dál obkročmo seděla na jeho těle.

Zvedla jsem se. Nohy jsem měla po stranách jeho těla a dlaněmi jsem se mu opírala o prsa.

"My jsme Thronos Rokke, Lid trůnní skály. Nejsme ničí pěšáci."

Fernando poklekl na okraji kruhu. "Otče," řekl.

"Jeho život, nebo tvůj, Padmo. Jeho, nebo tvůj."

Padma zavřel oči: "Jeho."

"Tati! Nemůžeš mě jí vydat. Jim!"

"Tvoje čestné slovo, že patří nám a můžeme ho potrestat, jak uznáme za vhodné. Třeba i smrtí," řekla jsem.

Padma přikývl. "Máte mé slovo."

Kolem Fernanda se najednou objevili Damian, Jason a Rafael. Natáhl ruku k otci. "Jsem tvůj syn."

Padma se na něho nepodíval. Když jsem z něho slezla, schoulil se na boku tváří od Fernanda.

Hřbetem ruky jsem si otřela krev z brady. Munin odcházel, ustupoval. Cítila jsem krev úplně všude. Převalila jsem se na bok a zvracela jsem. Ani napodruhé krev nechutná o nic líp.

Jean-Claude ke mně natáhl ruku a já šla k němu. Jakmile se mě dotkla jeho chladná ruka, cítila jsem se líp. Ne o moc, ale o trošku určitě. Richard mě něžně hladil po tváři. Dovolila jsem jim, aby mě schovali v náručí. Vypadalo to, že Jean-Claude z mojí blízkosti čerpá sílu. Dokonce se trochu narovnal.

Při letmém pohledu jsem si všimla, že Gideon a Thomas dělají s Padmou skoro to samé. Ze všech tří crčela krev, ale jen Padmovy oči byly vyděšené a plné strachu. Dohnala jsem ho na samý okraj propasti. Nás oba. Vychovali mě jako katoličku a já si nebyla jistá, jestli je na světě dost zdrávasů, aby odčinily to, co se se mnou poslední dobou děje.

52

Fernando se jim pokusil vytrhnout, ale bylo jich na něj moc. Spoutali ho stříbrnými řetězy a dali mu roubík. To kvůli tomu, aby ukončili jeho neustálé žadonění. Nemohl uvěřit, že ho zradil vlastní otec.

Liv se nebránila. Připadalo mi, že to bere rezignovaně. Zřejmě ji překvapovalo jenom to, že jsem je oba na místě nezabila. Ale měla jsem s nimi jiné plány. Urazili smečku. A smečka je odsoudí. To je taková společná aktivita. Třeba pozvou i krysodlaky a zorganizují mezidruhovou pařbu.

Když je odváděli, bylo tak hluboké ticho, že všem v místnosti zvonilo v uších. Yvette ho porušila. Roztomile se usmívala. Díky Jasonově krvi a naší společné energii vypadala svěže a nádherně.

"Jean-Claude se ale pořád musí zodpovídat ze svého zrádného jednání," prohlásila.

"Co to blábolíš?" divil se Cestovatel.

"Můj pán, Morte d'Amour, ho obvinil, že se pokouší v téhle zemi vybudovat další koncil. Koncil, který nás připraví o moc a udělá z nás směšné loutky."

Cestovatel nad tím mávl rukou. "Jean-Claude je vinen spoustou věcí, ale tahle k nim nepatří."

Yvette se usmála a mně to stačilo. Chystala se říct něco ošklivého. "Co říkáš, Padmo? Jestli je zrádce, můžeme ho za to popravit. Stane se z něho příklad pro ostatní, aby se už nikdo neodvážil uzurpovat si moc rady."

Padma pořád seděl na zemi a choulil se v náručí svých dvou služebníků. Ještě mu nebylo moc dobře. Ostře si změřil naši skupinku. I my jsme se choulili na zemi. Nás šest si dneska rozhodně nezatancuje. Pohled v Padmových očích mluvil za vše. Ponížila jsem ho, vyděsila k smrti a donutila ho, aby vlastního syna vydal na jistou smrt. Usmál se, a nebyl to pěkný úsměv. "Jestli jsou zrádci, musejí být potrestáni."

"Padmo," ozval se Cestovatel, "dobře víš, že to je falešné obvinění."

"Já neřekl, že jsou zrádci, Cestovateli. Řekl jsem, jestli jsou zrádci. Jestli jsou zrádci, musejí být potrestáni. S tím musíš souhlasit i ty."

"Ale oni zrádci nejsou," trval na svém Cestovatel.

"Jako prostředník svého pána žádám o hlasování," prohlásila Yvette. "A myslím, že vím, jak budou tři z nás hlasovat."

Asher se postavil vedle Jean-Claudea a nás ostatních. "Oni nejsou zrádci, Yvette. A tvrdit to je lež."

"Lži jsou nesmírně zajímavé. Nemyslíš... Harry?" Zvedla ruku, jako by to byl signál pro barmana Harryho, aby se k nám připojil. Myslela jsem, že dneska už mě nic nepřekvapí. Spletla jsem se.

"Vidím, že Harryho znáte," řekla Yvette.

"Hledá tě policie, Harry," upozornila jsem ho.

"Já vím," přikývl. Aspoň že se mi nedokázal podívat do očí. Měla jsem z něho tak maličko lepší pocit.

"Věděl jsem, že Harry pochází z vaší linie," ozval se Jean-Claude, "ale on k vám patří úplně."

"Oui."

"Co má tohle znamenat, Yvette?" zajímal se Cestovatel.

"Harry předal informace těm děsným fanatikům, aby mohli všechny stvůry pozabíjet."

"Proč?" zeptal se Cestovatel.

"Přesně to bych chtěla vědět," připojila jsem se.

"Můj pán má ze změn strach stejně jako většina starých. Naše legalizace je nejradikálnější změna, která nám kdy hrozila. Bojí se jí. Chce, aby to přestalo."

"Tak jako Zemětřas," poznamenala jsem.

"Exactement."

"Ale vraždění upírů to nezastavilo," namítla jsem. "Dokonce to proupíří lobby posílilo."

"Jenže teď," prohlásila, "se pomstíme. Naše pomsta bude tak krvavá a děsivá, že se všichni obrátí proti nám."

"To nemůžeš udělat," zděsil se Cestovatel.

"Padma mi k tomu poskytl klíč. Pán města je slabý a jeho pouto se služebníky ještě slabší. Pokud ho někdo vyzve, nebude těžké ho zabít."

"Ty," namítl Cestovatel, "sice můžeš Jean-Claudea vyzvat, ale nikdy se Pánem města nestaneš. Nikdy nebudeš mít dost velkou moc, aby ses stala vznešenou upírkou. To moc tvého pána tě nutí, aby ses vyvyšovala nad svoje místo."

"Je pravda, že já se pánem nikdy nestanu, ale mezi námi je vznešený upír, který nenávidí Jean-Claudea i jeho služebnici. Asher." Vyslovila jeho jméno, jako by to měli naplánované.

Podíval se na ni, ale tvářil se překvapeně. Ať už měla v plánu cokoli, on o tom nevěděl. Podíval se na Jean-Claudea. "Chceš po mně, abych ho zabil, dokud je tak slabý, že nedokáže bojovat?"

"Ano," přisvědčila.

"Ne," odmítl Asher, "netoužím po Jean-Claudeově postavení. Takhle rozhodně ne. Porazit ho v čestném souboji je jedna věc, ale tohle... je zrada."

"Myslela jsem, že ho nenávidíš," pobízela ho Yvette.

"To ano, ale i čest má pro mě svou váhu."

"Nejspíš tím naznačuješ, že pro mě ne?" Pokrčila rameny. "Máš pravdu. Kdybych se mohla stát pánem tohoto města, udělala bych to sama. Ale můžu žít třeba dalších tisíc let a nikdy nedosáhnu žádného postavení. Tobě v tom však nebrání čest. Je to ona." Ukázala na mě. "Musí v tobě být nějaká alchymie, Anito. Dokážeš očarovat každého upíra i kožoměnce, který se k tobě přiblíží."

"I tys to okusila, ale nemám pocit, že bys mnou byla unesená," odsekla jsem.

"Mám daleko neobvyklejší chutě než na tebe, oživovatelko."

"Pokud Asher nepřevezme město jako jeho pán, nemáš nad zdejšími upíry žádnou moc. Nemůžeš je přinutit, aby lidem provedli něco strašného," ozval se Cestovatel.

"Nespoléhala jsem ve svém plánu jenom na Asherovu nenávist. Získat kontrolu nad upíry ve městě by bylo užitečné, ale ne nezbytné. Krveprolití už začalo," říkala Yvette.

Všichni jsme zmlkli, zírali na ni a mysleli na to samé. Já to vyslovila nahlas. "Jak to myslíš, že už začalo?"

"Pověz jim to, Warricku," pobízela ho.

Zavrtěl hlavou.

Povzdychla si. "Fajn, tak jim to povím já. Než jsem ho objevila, býval to svatý válečník. Byl schopný seslat Boží oheň. Je to tak?"

Nedíval se na nikoho z nás. Stál tam a jeho ohromná postava bíle svítila. Ale hlavu měl sklopenou jako malý kluk, kterého chytli za školou.

"Podpaloval jsi v New Orleansu, v San Francisku i tady. Proč ne v Bostonu?" zeptala jsem se.

"Říkal jsem ti, že čím déle jsem pryč od našeho společného pána, tím silnější se cítím. V Bostonu jsem byl ještě slabý. Teprve v New Orleansu jsem cítil, že se ke mně poprvé po skoro tisíci letech vrací milost boží. Zpočátku jsem tím byl jako opilý. Velice jsem se styděl, že jsem tu budovu zapálil. Nechtěl jsem, ale bylo to tak nádherné a čisté."

"Já jsem ho při tom přistihla," pokračovala Yvette. "Rozkázala jsem mu, aby to dělal i jinde. Všude, kam pojedeme. Chtěla jsem, aby zabíjel lidi, ale k tomu jsem ho nedokázala přinutit ani mučením."

Zvedl hlavu. "Dával jsem si pozor, abych nikoho nezranil."

"Ty jsi pyrokinetik," užasla jsem.

Zamračil se. "Ten dar mi dal Bůh. Bylo to první znamení, že se mi vrací Jeho milost. Předtím jsem se asi svatého ohně bál. Měl jsem strach, že mě pohltí. Ale teď už se zkázy neobávám. Ona chce, abych boží dar užíval ke zlým účelům. Chtěla po mně, abych dnes spálil stadion i se všemi lidmi uvnitř."

"A co jsi udělal, Warricku?" zeptala jsem se.

Zašeptal: "Nic."

Yvette ho zaslechla. Okamžitě byla u nás jako záplava vířících bílých sukní. Chytila ho za bradu a přinutila ho, aby se na ni podíval. "Celý smysl toho, proč jsi měl spálit ostatní budovy, byl v tom, abychom zanechali řadu důkazů, která by vyvrcholila dnešní malou obětí. Malou zápalnou obětí našemu pánu. Určitě jsi stadion zapálil, jak jsme plánovali."

Vrtěl hlavou. Modré oči měl vytřeštěné, ale neměl v nich strach.

Uhodila ho tak silně, že mu na tváři zůstal rudý otisk její ruky. "Ty svatouškovský zmetku. Jsi odpovědný stejnému pánu jako já. Za tohle ti nechám shnít maso až na kost."

Warrick se napřímil. Bylo na něm vidět, jak se připravuje na blížící se mučení. Stál tam zářivě bílý a vypadal jako skutečný boží rytíř. Ve tváři měl takový mír, že byla krása se na něho dívat.

Yvettina síla se vyřinula ven a mě zasáhl jenom slaboučký odraz. Ale Warrick tu stál čistý a nedotčený. Nestalo se vůbec nic. Yvette se otočila k nám. "Kdo z vás mu pomáhá? Kdo ho přede mnou chrání?"

Došlo mi, co se stalo. "Nikdo mu nepomáhá, Yvette," vysvětlila jsem. "Je to upíří pán a ty už mu nemůžeš ublížit."

"O čem to mluvíš? Patří mně. Je můj a já s ním můžu dělat, co uznám za vhodné. Vždycky mi patřil."

"Ale už nepatří," upozornila jsem ji.

Warrick se blaženě usmál. "Bůh mě tě zbavil, Yvette. Konečně mi prominul, že jsem odpadl od Jeho milosti. Chlípná touha po tvém bělostném těle mě přivedla do pekla. Ale teď jsem se jí zbavil. Jsem volný."

"Ne," vykřikla. "Ne!"

"Zdá se, že náš bratr a člen rady omezoval Warrickovy schopnosti," poznamenal Cestovatel. "Stejně jako tobě moc dává, Yvette, Warrickovi ji bral."

"To není možné," sténala. "Vypálíme tohle město do základů a přihlásíme se k tomu. Ukážeme jim, jak jsme příšerní."

"Ne, Yvette," zarazil ji Warrick. "To neuděláme."

"Tebe k tomu nepotřebuji," chlubila se. "Dokážu být dost strašná sama o sobě. Určitě se najde reportér, kterého bych mohla obejmout. A pak ho nechám před kamerami shnít. Já našeho pána nezklamu. Já budu děs, po kterém touží. Tak příšerná, jací jsme ve skutečnosti." Natáhla ruku k Harrymu. "Pojď, najdeme si nějakou oběť pěkně na veřejnosti."

"To nesmíme dovolit," ozval se Cestovatel.

"Ne," přidal se Padma. S Gideonovou a Thomasovou pomocí se postavil na nohy. "Tohle nemůžeme schválit."

"Ne," prohlásil Warrick, "nesmíme jí dovolit, aby pokoušela někoho dalšího. Už toho bylo dost."

"Ne, ještě toho nebylo dost. Nikdy toho nebude dost. Najdu si někoho, aby zaujal tvé místo po mém boku, Warricku. Vycvičím si místo tebe jiného. Někoho, kdo mi bude sloužit napořád."

Pomalu zavrtěl hlavou. "Nemůžu ti dovolit, abys ukradla duši jinému muži. Nikoho dalšího nevydám peklu tvého objetí."

"Myslela jsem, že ses bál pekla," posmívala se Yvette. "Byla to staletí strachu, že se za své zločiny budeš smažit v pekle." Sešpulila rty a zvýšila hlas. "Staletí jsem poslouchala fňukání nad tvojí čistotou a odpadnutím od Boží milosti a nářky nad trestem, který tě čeká."

"Já už se trestu nebojím, Yvette."

"Myslíš si, že ti bylo odpuštěno," řekla.

Zavrtěl hlavou. "Jenom Bůh ví, jestli mi opravdu bylo odpuštěno, ale jestli mám být potrestán, pak jsem si to zasloužil. Stejně jako my všichni. Nedovolím však, abys do stejné situace zlákala někoho dalšího."

Přistoupila k němu a přejela mu prsty po bělostné blůze. Ztratila jsem ji z očí za jeho širokými zády, ale když se vynořila na druhé straně, rozpadala se. Přejela tlejícíma rukama po bílém obleku a nechávala po sobě zelenočerné fleky a slizké cestičky jako od obludných slimáků.

Richard zašeptal: "Co se to s ní děje?"

"To je pravá Yvette," vysvětlovala jsem.

"Vrátíš se se mnou do Francie. A budeš mi dál sloužit, i když jsi teď pán. Jestli je někdo schopný takové oběti, pak jsi to ty, Warricku."

"Ne, to ne," odmítl. "Kdybych byl doopravdy tak silný a hodný boží milosti, možná bych se s tebou vrátil, já ale tak silný nejsem."

Objala ho hnijícíma rukama okolo pasu a usmála se na něj. Její tělo se měnilo v trosky a z bílých šatů jí vytékaly tmavé tekutiny. Její husté blond vlasy usychaly před očima a měnily se ve zteřelé seno. "Tak mě ještě naposledy polib, Warricku. Do úsvitu si za tebe musím najít náhradu."

Sevřel ji pažemi v bílém obleku a přitiskl ji ke své vysoké postavě. "Ne, Yvette, ne." Díval se na ni dolů a v jeho tváři bylo něco téměř jako něha. "Odpusť mi," řekl. Pak natáhl ruce před sebe.

Z jeho dlaní vyšlehly plameny podivně světlé barvy. Byly ještě jasnější než plynový hořák.

Yvette obrátila rozpadající se tvář a ohlédla se po ohni. "To se neodvážíš," řekla.

Warrick ji uchopil do náruče. Nejdřív chytly její šaty. "Nebuď idiot, Warricku! Pusť mě!"

Dál ji držel, a když oheň zasáhl její tělo, vzplála, jako by byla politá petrolejem. Hořela modrým světlem. Křičela a zmítala se, ale on si ji tiskl na prsa. Nemohla plameny udusit ani rukama.

Zahalily Warricka modravou aureolou, ale nechytil. Stál tam jako žlutobílá postava obklopená modrými plameny a vypadal jako světec. Jako někdo svatý a nádherný, ale příliš strašlivý, než abyste pohled na něho snesli. Stál tam, zářil a Yvette mu v náručí začínala černat a rozpadat se. Usmál se na nás. "Bůh na mě nezapomněl, jenom můj vlastní strach mě celá staletí držel v jejím otroctví."

Yvette sebou v jeho rukou škubala a pokoušela se uniknout, ale držel ji pevně. Padl na kolena a sklonil hlavu, zatímco ona s ním dál zápasila. Hořela, maso jí odpadávalo od kostí a nepřestávala křičet. Místnost naplnil zápach hořících vlasů a pečeného masa, ale skoro žádný dým. Jenom rostoucí žár. Všichni v místnosti od nich ustupovali. Nakonec se Yvette přestala hýbat a ztichla.

Myslím, že zatímco Yvette hořela, vřískala a svíjela se, Warrick se modlil. Modré plameny šlehaly skoro až ke stropu a pak změnily barvu. Teď byly žlutooranžové jako normální plameny.

Vzpomněla jsem si na McKinnonovo vyprávění o tom, jak ohnivák jednou chytil, když oheň změnil barvu. "Warricku, Warricku, pusť ji. Uhoříš s ní."

Warrickův hlas se ozval naposled. "Já se boží náruče nebojím. Žádá si oběti, ale je milosrdný." Ani nevykřikl. Oheň ho začal stravovat, ale nevydal ani hlásku. V tom tichu jsem zaslechla jiný hlas. Vysoké, neartikulované ječení. Bez citu a bez naděje. Yvette byla pořád naživu.

Nakonec se někdo zeptal, jestli tu není hasicí přístroj. "Ne, není," odpověděl Jason. Pohlédla jsem na něj přes celou místnost a on se mi zadíval do očí. Hleděli jsme na sebe a mně bylo jasné, že přesně ví, kde hasicí přístroj je. I Jean-Claude, který mě držel za ruku, věděl, kde je. K čertu, i já jsem to věděla. Ale nikdo z nás pro něj neběžel. Nechali jsme ji shořet. Oba jsme je nechali shořet. Warricka bych zachránila, kdybych mohla. Ale Yvette - jen hoř, holka, hoř.

53

Koncil se vrátil domů. Měli jsme slovo dvou jeho členů, že už nás nikdy nebudou otravovat. Nebyla jsem si jistá, že jim můžeme věřit, ale ničeho lepšího jsme dosáhnout nedokázali. Já i Richard jsme se pravidelně scházeli s Jean-Claudem a učili se ovládat svá znamení. Munina pořád nedokážu ovládnout, ale pracuju na tom a Richard mi s tím pomáhá. Snažíme se nebýt na sebe tak hnusní. Do konce léta je mimo hru, aby dokončil doktorát z nadpřirozené biologie. Na takovou dálku se se znameními pracuje těžko.

V tamější smečce hledá možné kandidátky na novou lupu. Nevím, co si o tom mám myslet. Ani si nejsem jistá, že budu postrádat právě Richarda. Je to spíš celá smečka, lukoi. Vždycky si můžete najít nového kluka, ale nová rodina, a zvlášť takhle neobvyklá, to je vzácný dar. Přidali se ke mně všichni leopardodlaci, dokonce i Elizabeth. Jaké překvapení.

Leopardi mi říkají Nimir-Ra, leopardí královna. Už jsem skoro jako Tarzan, no ne?

Fernanda a Liv jsem předala Sylvii. Až na pár kousků, které si Sylvie nechala jako suvenýry, se po nich slehla země.

Nathaniel se ke mně chtěl nastěhovat. Teď mu platím byt. Bez někoho, kdo by mu organizoval život, je zřejmě ztracený. Zane, který se zotavil ze střelných zranění, tvrdí, že Nathaniel potřebuje pána nebo paní a že je tím, čemu lidi kolem S&M říkají hračka. To znamená někdo, kdo je ještě o stupeň níž než otrok, někdo, kdo není schopný fungovat samostatně. Nikdy jsem o ničem podobném neslyšela, ale připadá mi to trefné. Aspoň u Nathaniela. Ne, vůbec netuším, co s ním budu dělat.

Stephen a Vivian spolu chodí. Po pravdě řečeno už jsem si začínala myslet, že je na kluky. Aspoň vidíte, jak málo toho vím.

Asher zůstal v St. Louis. Tady je kupodivu mezi přáteli. S Jean-Claudem nostalgicky vzpomínají na věci, o nichž jsem já jenom četla v učebnicích dějepisu nebo je viděla ve filmu. Navrhla jsem Asherovi, aby zkusil navštívit plastického chirurga. Odpověděl, že se ty jizvy nemůžou zahojit, protože jsou způsobené posvěceným předmětem. Ale já na to, za optání nic nedáš. Když se vyrovnal s představou, že by moderní technologie mohla dokázat něco, co jeho úžasné tělo ne, zeptal se. Doktoři to vidí nadějně.

S Jean-Claudem jsme pokřtili vanu v mém novém domě. Všude svítily bělostné svíce a jejich záře se odrážela na jeho nahých prsou. Na hladině vody plavaly okvětní lístky pětadvaceti růží. To na mě čekalo, když jsem se jednou ve tři ráno vrátila domů. Hráli jsme si až do svítání a pak jsem ho strčila do svojí postele. Zůstala jsem s ním, dokud jeho tělo nevychladlo a mně neruply nervy.

Richard má pravdu. Nedokážu se Jean-Claudeovi odevzdat celá. Nejsem ochotná ho nasytit. Dokonce s ním ani nechci spát v jedné posteli. I když je strašně hezký, je to přece jen oživlá mrtvola. Pořád se ostýchám před vším, co mi to nějak silněji připomíná. Jako třeba pití krve nebo snížená tělesná teplota. Jean-Claude rozhodně zná klíč k mému libidu, ale k mému srdci... může mít chodící mrtvola klíč k mému srdci? Ne. Ano. Možná. Jak to sakra mám vědět?