Cynthia Hand

Nadpozemská 02. Zasvěcená

PROLOG

V tom snu je smutek. Cítím ho, převažuje nad vším ostatním. Hrozný smutek, který mě dusí,

rozmazává mi vidění a svazuje mi nohy, zatímco klopýtám ve vysoké trávě. Jdu mezi

borovicemi mírně do kopce. Tohle není stráň z mé vize. Není tu žádný lesní požár. Tohle

místo jsem ještě nikdy předtím neviděla. Je to něco nového. Obloha je čistá a modrá. Nikde není ani mráček. Slunce svítí. Ptáci zpívají. Teplý vánek vane mezi stromy.

Černé křídlo musí být blízko. Opravdu blízko. Pokud to mám rozlišovat podle tíhy smutku,

který cítím. Rozhlížím se kolem sebe. V tu chvíli vidím jít vedle mě mého bratra. Má na sobě

oblek, černé sako a to všechno: tmavě šedou košili s knoflíky, nablýskané boty, stříbrnou

kravatu. Dívá se přímo před sebe. Čelist má napjatou odhodláním, zlostí nebo něčím jiným, co nedokážu určit. “Jeffrey,” mumlám.

Nedívá se na mě. Říká: “Jdeme, ať už je to za námi.”

Přála bych si vědět, co tím myslí.

Pak mě někdo bere za ruku. Je to známé, teplo jeho k?že na té mé, štíhlé mužské prsty, které se obalují kole těch mých. Jako ruce chirurga, napadá mě. Christiánovi. Lapám po

dechu. Neměla bych ho nechat držet mě za ruku, ne teď, ne po tom všem, ale neodtahuju se. Vzhlížím od rukávu jeho saka k jeho tváři, k jeho vážným zeleným očím se zlatými skvrnkami.

A najednou ze mě padá tíha smutku.

Dokážeš to, šeptá mi v myšlenkách.

kapitola 1

HLEDÁNÍ MIDASE

Starý zrezlý náklaďáček už není modrý. Oheň obarvil Tucker?v Chevy LUV z roku 1978 na

směsici černé, šedé, oranžové a rezavé. Teplo rozbilo všechna okna, pneumatiky shořely a

interiér tvořil odporný zčernalý kov, roztavená palubní deska a zničené čalounění. Bylo těžké

tomu uvěřit stejně, jako bylo těžké se teď na to dívat. Ještě před několika týdny byla moje

nejoblíbenější činnost na světě jezdit v tomhle starém náklaďáčku se staženými okýnky,

nechat si mezi prsty klouzat vzduch a pokradmu se dívat na Tuckera jenom proto, že jsem

- 1-

milovala sledování ho. Tohle bylo místo, kde se všechno stalo. Přímo v tomhle otlučeném

starém a z většiny zrezavělém náklaďáčku. Tohle je místo, kde jsem se zamilovala.

A teď je všechno spálené.

Tucker se díval na to, co mu zbylo z náklaďáčku se smutkem v bouřkově modrých očích.

Jednou rukou se opíral o spálenou kapotu, jako kdyby tak dával svému autu svoje poslední sbohem. Beru ho za druhou ruku. Moc toho neřekl od chvíle, kdy jsme sem přišli. Strávili

jsme celé odpoledne chozením po spálené části lesa a hledáním Midase, Tuckerova koně. Část

mě si myslela, že nebyl dobrý nápad znovu se sem vracet a hledat, ale když mě Tucker

poprosil, abych ho sem vzala, souhlasila jsem. Chápu to - miloval Midase, ne jenom proto že to

byl šampión v ródeu, ale hlavně kv?li tomu, že Tucker byl u toho, když se Midas narodil,

pozoroval jeho první nejisté kroky. Vychoval ho, vytrénoval ho a projel na něm prakticky každou stezku v Tetonu. Chce vědět, co se s ním stalo. Chce to uzavřít.

Znám ten pocit.

V jednu chvíli jsme narazili na kostru losa spálenou skoro na popel. Na jednu příšernou chvíli

jsem si myslela, že to byl Midas, ale pak jsem uviděla parohy. I tak to bylo ale všechno, co jsme našli.

“Je mi to líto, Tucku,” říkám. Vím, že jsem Midase nemohla zachránit. Nebyl žádný zp?sob,

jak bych ten den mohla z lesa vynést Tucka i jeho obrovského koně, ale stále cítím, jako

kdyby to byla moje chyba.

Chytá mě pevněji. Otáčí se a tak mi ukazuje náznak d?lku na jeho tváři.

“Hej, nemusí ti to být líto,” říká. Obtáčím mu ruce kolem krku, když si mě přitahuje blíž. “Já jsem ten, kdo by se měl omlouvat za to, že jsem tě sem dneska vytáhl. Je to deprimující.

Mám pocit, že bychom měli oslavovat. Zachránilas mi přece živit.” Usmívá se. Tentokrát je to

skutečný úsměv plný vřelosti, lásky a všeho, co bych si jenom mohla přát. Přitahuju si ho k

sobě dol? a nechávám se utěšit zp?sobem, jak se jeho rty pohybují na těch mých, jak mu buší

srdce proti mé dlani a naprostou jistotou a pevností tohohle kluka, který mi ukradl srdce. Na chvíli si dovoluju ztratit se v něm.

Nesplnila jsem svoje poslání.

Snažím se tu myšlenku zatlačit pryč, ale ona z?stává. Něco se ve mně kroutí. Najednou nás

zasahuje prudký poryv větru a předchozí mrholení se mění v déšť, který pořád sílí. Od doby,

kdy skončil požár, pršelo celé tři dny. Je zima - takový druh zimy, která vám prosákne i skrz kabát. Mezi zčernalými stromy se valí mlha.

Připomíná mi to peklo.

Odtahuju se od Tuckera. Třesu se.

- 2-

Bože, napadá mě, potřebuju terapii.

Přesně tak. Úplně si sama sebe dokážu představit, jak vyprávím m?j příběh natažená na

pohovce. Jak se svěřuju s tím, že mám v sobě andělskou krev, jak jsem byla seslána na zemi,

abych splnila svoje poslání a jak jsem zrovna v ten osudný den narazila na padlého anděla,

který mě doslova vzal asi na pět minut přímo do pekla. A který se pokusil zabít mojí mámu. A

jak jsem s ním bojovala pomocí podivného kouzelného svatého světla. Pak jsem musela odletět zachránit kluka z lesního požáru, jenže jsem ho nezachránila. Místo toho jsem

zachránila své ho přítele, ale ukázalo se, že ten p?vodní kluk v?bec zachránit nepotřeboval,

protože i on měl v sobě andělskou krev.

Jo, mám takový pocit, že moje první návštěva terapeuta by skončila zavřením mě do polstrované cely a zašněrováním do svěrací kazajky.

“Jsi v pořádku?” šeptá Tuck.

Neřekla jsem mu o pekle. Ani o Černém křídlu. Kv?li tomu, že mi máma řekla, že čím víc bude vědět o Černém křídlu, tím spíš upoutá jeho pozornost. A taky to funguje.

Neřekla jsem mu o spoustě věcí.

“Jsem v pořádku. Já jenom …” Co? Co vlastně? Jsem beznadějně zmatená? Naprosto jsem to

podělala? Budu věčně odsouzená k zániku?

Místo toho říkám jenom: “Je mi zima.”

Objímá mě, tře mi paže ve snaze zahřát mě. Na chvíli si u něj všímám ustaraného a lehce

dotčeného pohledu, když mu dochází, že jsem mu neřekla celou pravdu. Já se ale natahuju a tisknu mu další polibek na koutek úst.

“Už se nikdy nebudeme rozcházet, domluveno?” poznamenávám. “Nemyslím si, že bych to

zvládla.”

Jeho oči měknou. “Domluveno. žádné další rozcházení. Pojďme,” říká, bere mě za ruku a vede

mě zpátky k místu na okraji spáleného lesa, kde mám zaparkované auto. Otevírá mi dveře,

pak obchází auto ke straně spolujezdce, nasedá dovnitř a šklebí se. “Tak už odsud sakra

vypadněme.”

Zbožňuju, když říká sakra.

A už mám až po krk pekla.

…

Ve stříbrném Priusovi na parkovišti v Jackson Hole sedí v první den školy úplně jiná holka. Za prvé, tahle dívka je blondýna: má dlouhé, vlnité zlaté vlasy s jemnými odstíny červené. Má je

- 3-

pevně stažené v culíku, který jí padá na jedno rameno a na hlavě má šedý klobouk, který

doufá že je dost cool a módní na to, aby odlákal pozornost od jejích vlas?. Vypadá opáleně -

není to nic přehnaného, ale má určitě jiný odstín k?že. Není to ale vlasy nebo k?ží, proč se

nepoznávám, když se podívám do zpětného zrcátka. Je to v mých očích. V těch velkých

modro-šedých očí, které už dokážou rozeznat dobro od zla. Vypadám starší. Moudřejší. A doufám, že je to pravda.

Vystupuju z auta. Obloha je šedivá. Pořád prší. Pořád je zima. Nem?žu si pomoct, ale očima

skenuju mraky a hledám uvnitř sebe jakýkoliv náznak smutku, který by mohl znamenat, že je

tady někde poblíž padlý anděl. I když mi máma řekla, že po nás Samjeeza nejspíš nep?jde

hned. Zranila jsem ho a nějakou dobu bude trvat, než se vyléčí. Má to něco dočinění s tím, jak ubíhá čas v pekle. Za den tam uběhne tisíc let nebo za tisíc let tam uběhne jeden den,

něco takového. Nechci předstírat, že to nějak chápu. Jsem jenom ráda, že se nemusíme stěhovat z Jacksonu a nechat tak za sebou celý dosavadní život. Alespoň zatím ne.

žádné negativní emoce, které by mohl zp?sobovat zlý anděl. Rozhlížím se po parkovišti a

doufám, že uvidím Tuckera, ale zatím tu není. Nedá se nic dělat. Musím dovnitř. Narovnávám

si naposledy na hlavě klobouk a mířím ke dveřím.

M?j druhý ročník čeká.

“Claro!” volá na mě známý hlas dřív, než stačím ujít tři kroky. “Počkej.” Otáčím se a vidím

Christiana Prescotta, jak vylézá ze svého zbrusu nového pick-upu. Tenhle je černý, velký s

lesklými stříbrnými koly s nápisem NEJVĚTŠÍ PRACANT na korbě.

Staré auto, stříbrný Avalanche, který dřív parkoval na okraji mých vizí, shořel v lese taky. Nebyl to pro auta zrovna moc dobrý den.

Čekám, až kolem mě proběhne. Jenom při pohledu na něj mám divný pocit, jsem nervózní a cítím se, jako kdybych ztrácela rovnováhu. Naposledy jsem ho viděla před pěti dny v noci,

kdy jsme stáli na mojí verandě. Oba jsme byli promočení od deště, špinaví od sazí a snažili se

sebrat odvahu a jít dovnitř. Byli jsme oba dost šílení na to, aby nám došlo, co se stalo.

Dovnitř jsme ale nakonec nešli, což jak jsem si hned uvědomila, nebyla Christianova vina.

Volal. Za těch posledních pár dní několikrát. Ale vždycky když jsem viděla, jak se na displeji objevilo jeho jméno, část mě zamrzla, jako kdybych ve světle reflektor? uviděla jelena, a já to nezvedla. Když jsem to konečně udělala, nevěděli jsme, co máme tomu druhému říct.

Všechno se to scvrklo na: ´Takže, tys mě nepotřebovala na to, abych tě zachránil.´ a ´Ne. A

tys mě nepotřeboval na to, abych tě zachránila já.´ Pak jsme se rozpačitě zasmáli, jako

kdyby celé poslání byl jenom nějaký vtip a pak jsme oba mlčeli, protože jsme nevěděli co víc

říct. Omlouvám se, že jsem to podělala? Zdá se, že jsem naprosto zkazila celé tvé božské

poslání? Moje chyba?

“Čau,” říká mi.

“Ahoj.”

- 4-

“Pěkný klobouk,” říká, ale jeho pohled ulpívá hned na vlasech. Jako kdyby se pokaždé, když

mě vidí, jenom utvrzoval o tom, že jsem ta holka z jeho vizí.

“Díky,” daří se mi říct. “Jsem tu dneska inkognito.”

Mračí se. “Inkognito?”

“Víš. Ty vlasy.”

“Aha.” Zvedá ruku, jako kdyby se chtěl dotknout pramenu mých vlas?, který se mi uvolnil z

culíku, ale místo toho sevře ruku do pěsti a zase jí spouští dol? podél těla. “Proč se znovu

nepřebarvíš?”

“Snažila jsem se.” Dělám krok zpátky a strkám si volný pramen za ucho. “Ale ta barva už mi

nedrží. Neptej se mě proč.”

“Záhada,” řekl a koutek úst se mu vytahuje do malého úsměvu, z kterého by mi ještě před

rokem asi roztálo srdce. Je sexy. A ví to o sobě. Ví, že jsem zadaná a i tak pořád chodí kolem a usmívá se na mě tímhle svým úsměvem. Snažím se nemyslet na sen, který se mě nechce celý

týden pustit a na to, že Christian se zdá být v celém tom snu jediná věc, která mě drží od toho, abych se úplně nepomátla. Snažím se nepřemýšlet o slovech Patříme k sobě. Na slova, která se znovu a znovu opakovala v mé vizi.

Nechci patřit k Christianovi Prescottovi.

Úsměv z tváře mu mizí a jeho oči jsou znovu vážné. Vypadá, jako kdyby mi chtěl něco říct.

“Tak se ještě uvidíme,” říkám možná až příliš prudce a mířím k budově.

“Claro,” Kluše vedle mě. “Hej, počkej. Myslel jsem, že si možná m?žeme na obědě sednout

spolu.”

Zastavuju se a zírám na něj.

“Nebo ne,” říká a doprovází to svým pověstným smích/výdech zvukem. Srdce mi začíná tlouct na plné obrátky. Já už nemám zájem o Christiana. Jenom se ta zpráva nejspíš ještě nedostala k mému srdci. Sakra.

Sakra. Sakra.

Některé věci se mění. A některé hádám zase ne.

Všichni si všímají mých vlas?. Samozřejmě. Doufala jsem, že si jich budou všímat tou tišší

cestou. Pár zašeptání, během pár dní i nějaký ten drb a pak se to přežene. Ale během prvních

- 5-

dvou minut mě na hodině Francouzštiny donutí učitelka sundat klobouk a pak to skoro

připomíná jaderný výbuch.

“Tak nádherné, tak nádherné,” říká pořád slečna Colbertová. Pak ke mně přistupuje a hladí

mě po hlavě. Držím se příběhu, který jsme vymysleli s mámou. Jeli jsme letos v létě do

Kalifornie a našli jsme dokonalou kadeřnice, které jsme zaplatili astronomickou částku za to,

aby mě změnila z oranžové noční m?ry na krásnou jahodu. Říkám to celé třídě ve

francouzštině, zatímco předstírám, že umím jazyk jenom na jejich úrovni a nemluvím plynně.

To patří ale ještě k té zábavné části odpoledne. Jsem připravená odejít dom? ještě před

devátou. Slyším zvonek a vím, že to nestíhám, tak celé fiasko začíná znovu na hodině

Matematiky. Tvoje vlasy jsou tak nádherné, tak nádherné. Pak znovu na třetí hodině Umění, jako kdyby se všichni mohli sebrat začít kreslit mě a moje nádherné vlasy.

Nejhorší je ale čtvrtá hodina Vláda. Je tam Christian.

“Tak znova čau,” říká, když stojím ve dveřích a civím na něj.

Myslím, že bych neměla být překvapená. V Jackson Hole je jenom 600 student?, takže je

velká šance, že budeme mít nějakou hodinu společně. Četla jsem, že by sem měl s námi chodit i Tucker.

A kde je sakra celé ráno Tucker? Když tak o tom přemýšlím, nevidím ani Wendy.

“Tak p?jdeš dovnitř?” ptá se Christian.

Sedám si vedle něj a štrachám v tašce, abych našla trhačku a tužku. Zhluboka se nadechuju a

pak pomalu otáčím hlavu ze strany na stranu, abych alespoň částečně uvolnila napětí v krku.

“Dlouhý den?” ptá se.

“Nemáš ani tušení.”

Hned potom se do třídy vřítí Tucker.

“Celý den jsem tě hledala,” říkám mu, když si sedá ke stolečku z mé druhé strany. “Tys teď

teprve přijel do školy?”

“Jo. Problémy s autem,” říká. “Máme ten příšerný starý křáp, který používáme, když

objíždíme okolí ranče a dneska ráno nechtěl nastartovat. Jestli sis myslela, že bylo moje

auto šrot, měla bys vidět tuhle věc.”

“Nikdy jsem neřekla, že byl tv?j Modrý zrezavělý náklaďáček šrot,” říkám mu.

Odkašlává si a usmívá se. “Co ty na to? Máme spolu hodinu, ty a já, a to jsem letos ani

nemusel nikoho podplácet.”

- 6-

Směju se. “A tys někoho loni podplatil?”

“Ne, oficiálně,” přiznává Tucker. “Zeptal jsem se paní Lowellové, paní v kanceláři, kte rá má

na starosti plánování rozvrh?, jestli by byla tak hodná a dostala do mě třídy Britské historie. Bylo to na poslední chvíli. Abych byl přesnější deset minut před začátkem hodiny. Přátelím se

s její dcerou, což pomohlo.”

“Ale proč …?”

Směje se. “Jsi tak roztomilá, když ti něco nedochází.”

“Kv?li mně? Tak to v žádném případě. Byla jsem jenom to stupidní kalifornský kuře, co ti

nabouralo auto.”

Šklebí se. Vrtím v úžasu hlavou.

“Jsi blázen, víš?”

“Ale, a to jsem si myslel, že jsem byl sladký a romantický.”

“Dobře. Takže, přátelíš se s dcerou paní Lowellové? A jak se jmenuje?” ptám se s předstíranou žárlivostí.

“Allison. Milá holka. Byla jedna z holek, kterou jsem vzal loni na ples.”

“Je hezká?”

“No, má zrzavé vlasy. A já mám prostě slabost pro zrzavé vlasy,” říká. Lehce ho plácám po

paži. “Hej. Mám taky slabost pro drsňačky.”

Znovu se směju.

V tu chvíli cítím vlnu frustrace. Je to tak silný pocit, že mi stírá z tváře úsměv.

Christian.

Tyhle věci se v poslední době dějí. Někdy, většinou když to nejmíň čekáte. Je to, jako kdybych měla dovolený vstup do hlav jiných lidí. Stejně jako teď. Vnímám Christianovu

přítomnost na mé druhé straně tak intenzivně, že skoro cítím, jak mi očima vypaluje do hlavy

díru. Nedokážu přečíst jeho myšlenky, ale dokážu všechno vyčíst z jeho pocit? - všimnul si,

jak přirozené pro mě je vést tuhle odlehčenou konverzaci s Tuckem. Přeje si, abych s ním vtipkovala úplně stejně, abychom si konečně dokázali promluvit, konečně se propojili. Chce mě umět takhle rozesmát.

- 7-

Vědět tohle, je jen tak mimochodem, vážně na hovno. Máma tomu říká empatie. Říká, že je to

vzácný dar mezi lidmi s andělskou krví. Vzácný dar, ha ha. Zajímalo by mě, jestli to tak

funguje i naopak.

Tucker se mi dívá přes rameno a zdá se, že si teprve teď všiml Christiana.

“Jak se vede, Chrisi? Užil sis léto?” ptá se.

“Jo, fantasticky,” odpovídá mu Christian a já najednou vyklouzávám z jeho mysli a cítím z něj

jenom vynucenou lhostejnost. “A co ty?”

Zírají jeden na druhého pohledy nabitými testosteronem. “Dokonale,” říká Tucker. V jeho hlase je zřetelná výzva. “Nejlepší léto mého života.” Zajímá mě, jestli je příliš pozdě na to, odepsat si tenhle předmět.

“Jo, ale léto má jednu typickou vlastnost, ne?” říká Christian po minutě. “Musí někdy

skončit.”

Cítím úlevu, když hodina konečně končí. Ale pak se musím zastavit ve vchodu do jídelny a rozhodnout se, jak vyřeším oběd.

Varianta A: Moje obvyklá. Sednu si k neviditelnému stolu. K Wendy. Budeme si povídat.

Nejspíš nějaké trapné kecy o tom, že teď chodím s jejím dvojčetem a možná se mě bude

ptát na to, co přesně se stalo ten den, kdy hořelo v lese, na což nevím jak odpovědět. Přesto

je to jedna z mých nejlepších kamarádek a já se jí nechci vyhýbat.

Varianta B: Angela. Angela jí ráda sama a lidé jí k tomu dávají obvykle dost prostoru. Možná,

kdybych si sedla s ní, taky by mi dali dostatečný prostor. Ale pak bych musela odpovídat na

Angelininy otázky a poslouchat její teorie, kterými mě pár posledních dní doslova bombarduje.

Varianta C (ne až tak úplně reálná): Christian. Stojí jakoby jen tak mimochodem v rohu a

záměrně se na mě nedívá. Nic nečeká, nikam mě netlačí, ale je tam. A chce abych věděla, že tam je. A doufá.

V žádném případě nep?jdu zrovna tímhle směrem.

Pak se řešení nabídne samo. Angela vzhlíží. N aklání hlavu, aby mě upozornila na prázdné místo

vedle ní. Když tam okamžitě neběžím, artikuluje na mě: “Pojď sem.” Panovačná.

Jdu k jejímu stolu a nořím se do židle. Čte malou, zaprášenou knížku. Zavírá jí a sune jí přes st?l ke mně.

“Podívej se na to,” říká.

Čtu název. “Kniha Enochova?”

- 8-

“Jo. Je to vážně, vážně až komicky stará kniha. Podívej se na ty stránky. Jsou tak jemné.

Musíme si promluvit o ASAP. Ale nejdřív-” Zvedá hlavu a pak hlasitě křičí: “Hej, Christiane.”

Ó. M?j. Bože. Co to dělá?

“Angelo, počkej sekundu, ne-”

Mává na něj. Tohle bude zlé.

“Co se děje?” říká. Chladný a klidný jako vždycky.

“Budeš obědvat?” ptá se Angela. “Vždycky chodíš ven.”

Pohledem rychle vyhledává ten m?j. “Jo, zvažuju to.”

“Dobře, dobře, nechci nějak kazit tvoje plány nebo tak něco, ale myslím, že ty, já a Clara

bychom se měli po škole sejít. V divadle mojí mámy -v R?žovém podvazku-ve městě.”

Christian vypadá zmateně. “Ehm, jasně. Proč?”

“Řekněme, že jsem zrovna přejmenovala nový klub, který rozjíždím,” říká Angela. “Andělský

klub.”

Znovu se na mě dívá a ano. V jeho očích vidím pocit zrady, protože jsem jak je vidět Angele

vykecala jeho největší tajemství. Chci mu vysvětlit, že Angela je celkem obstojná slídilka, když přijde na tajemství. Je prakticky nemožné před ní něco utajit, ale na tom nezáleží. Ví to. A on ví, že to ona ví. Škoda je napáchána. Mračím se na Angelu.

“Jo, ona je v něm taky,” říkám prostě, hlavně protože vím, že to na něj chtěla Angela vybalit

sama a já se cítím trošku líp, když jí m?žu zničit plány. “A je to blázen, ale to je nejspíš

vidět.”

Christian kývne, jako kdyby pro něj tohle odhalení nebylo žádné překvapení.

“Ale ty tam budeš, v tom R?žovém podvazku,” říká mi.

“Nejspíš jo.”

“Dobře. Připojím se k vám,” říká Angele, ale pořád se dívá na mě. “Stejně si musíme promluvit.” No prostě úžasné.

“Úžasné,” říká Angela vesele. “Uvidíme se po škole.”

“Jo, uvidíme se,” říká a pak vychází ven z jídelny.

- 9-

Obracím se na Angelu. “Nenávidím tě.”

“Já vím. Ale taky mě potřebuješ. Jinak bys nikdy nic nedotáhla do konce.”

“Pořád tě nenávidím,” říkám, i když vím, že má pravdu. Částečně. Celá tahle s Andělským

klubem zní vážně jako dobrý nápad, jestli mi pom?že zjistit, jaké d?sledky bude mít to, že jsme s Christianem nesplnili naše poslání, protože moje máma s tímhle tématem ještě není

tak úplně obeznámená. Je to na Angelininém výzkumu. Jestli mi někdo m?že pomoct odhalit

dopady nesplnění poslání pro někoho s andělskou krví, je to ona.

“Ach, vždyť víš, že mě miluješ,” říká. Znovu ke mně tlačí knihu. “Vezmi si to a jsi se

naobědvat se svým přítelem.”

“Cože?”

“Támhle ten. Touží po tobě.” Ukazuje za nás na st?l Neviditelných. Tucker se právě o něčem

baví s Wendy. Oba dva na mě zírají s identickými výrazy plnými očekávání.

“Tak kšá. Jsi propuštěná,” říká Angela.

“Sklapni.” Beru si knížku a dávám si jí do batohu. Pak mířím ke stolu Neviditelných. Ava, Lindsey, Emma a další Neviditelní se na mě usmívají a zdraví mě spolu s klukem Wendy, Jasonem Lovettem, který mám takový dojem s námi bude tenhle rok jíst místo s jeho

partičkou kamarád? pařících počítačové hry.

Je to divné. Obě máme kluky.

“Co to mělo znamenat?” ptá se Wendy a dívá se zvědavě na Angelu.

“Ach, nic. Angela se jenom chovala jako stará dobrá Angela. Takže co je na Jacksonově

střední dneska na menu?”

“Sloppy Joes.”

“Mňam,” říkám otráveně.

Wendy obrací oči v sloup a říká Tuckerovi: “Clara nikdy neměla ráda zdejší kuchyni. Přísahám,

že jí jako pták.”

“Huh,” říká a v očích mu jiskří, protože takové zkušenosti se mnou nemá. Když jsem s ním

vždycky jím jako k?ň. Sedám si na židli vedle té jeho a cítím, jak si tu svojí posunuje blíž ke

mně a objímá mě paží. Je to skvělý pocit, ale m?žu skoro cítit, jak se diskuze v jídelně rychle

stáčí naším směrem. Hádám, že teď budu ta holka, co se drží se svým klukem za ruku, když

jdou chodbou, která mu krade malé polibky mezi hodinami, a která na sebe přitahuje zvědavé oči celé jídelny. Nikdy jsem si nemyslela, že budu T A holka.

- 10 -

Wendy si odfrkává. Oba se na ní díváme. Střílí pohledem ze mě na Tuckera a zase zpátky. Ví

o nás, samozřejmě že ano, ale nikdy nás spolu takhle předtím neviděla.

“Vy kluci jste tak nechutní,” říká, ale pak si přisunuje židli blíž k Jasonovi a bere ho za ruku.

Tucker se na ní šibalsky usmívá. Tenhle úsměv znám moc dobře. Nemám čas protestovat,

když se ke mně naklání pro polibek. Chvíli ho v rozpacích tlačím dál ode mě, ale pak roztaju a na chvíli úplně zapomenu, kde jsem.

Nakonec mě pouští. Snažím se popadnout dech.

Jsem TA holka. Ale být T A holka má i své výhody.

“Fuj, vemte si radši pokoj,” říká Wendy a snaží se potlačit úsměv. Je těžké jí odhadnout, ale

myslím si, že se snaží smířit s celou tou věcí ´moje nejlepší kamarádka chodí s mým bratrem´ tím, že před námi předstírá naprostou znechucenost. Což podle mě znamená, že to schvaluje.

Všímám si, že jídelna na chvíli úplně ztichla. Pak ale začnou vzrušené debaty znovu a v mnohem větší míře.

“Tak teď už o nás bude nejspíš mluvit celé město,” říkám Tuckerovi. Mohla bych mít klidně na čele značku, kde by bylo velkými písmeny napsáno MAJETEK TUCKERA.

Zvedá obočí. “Vadí ti to?”

Sahám po jeho ruce a proplétám si jeho prsty s těmi mými.

“Ne.”

Jsem s Tuckerem. I přes moje zpackané poslání a všechno to okolo to vypadá, že spolu doopravdy z?staneme. Jsem ta nejšťastnější holka na světě.

kapitola 2

PRVNÍ PRAVIDLO ANDĚLSKÉ HO KLUBU

Pan Phibbs, můj učitel angličtiny, což je -díky Bohu-moje poslední hodina celého dne, okamžitě začne naší první hodinu ´Vysokoškolské angličtiny´ zadáním eseje o tom, kde vidíme sami sebe za deset let.

- 11 -

Beru si blok a pokládám pero na papír, jako kdybych se připravovala na psaní. A pak zírám na prázdnou

stránku. A zírám. A zírám.

Kde vidím sama sebe za deset let?

“Zkus si představit sama sebe,” říká pan Phibbs, když mě zahlédne z rohu a vidí, že váhám. Vždycky jsem

ho měla ráda, je to naše vlastní verze Gandalfa nebo Brumbála nebo někoho stejně cool, s jeho brýlemi a dlouhým copem, který mu trčí ven z límce. Teď mě ale zabíjí.

Představ si sama sebe, říká. Zavírám oči. V mé mysli se pomalu začíná objevovat obraz. Les pod oranžovou oblohou. Hřeben hory. Christian, čekající na mě.

Otevírám oči. A najednou jsem vzteky bez sebe.

Ne, nesmím na něj myslet. Tohle není moje budoucnost. To je minulost. Moje budoucnost je s Tuckerem.

Není těžké si to představit. Znovu zavírám oči a při troše snahy vidím obrys velké červené stodoly Lazy Dog a čisté modré nebe nad mojí hlavou. Je tu muž, který vede koně k pastvině. Vypadá jako Midas, má krásnou kaštanovou barvu. A tohle je - tohle je ta část, kdy se mi zadrhne dech v krku - na koni jede malý

chlapec, má tmavé vlásky a směje se na Tuckera - ten muž je určitě Tucker. Poznala bych jeho zadek

kdekoliv - a malého chlapce vede po louce. Když mě chlapec vidí, mává. Mávám mu zpět. Tucker jde s koněm k plotu.

“Podívej se na mě, podívej se na mě,” říká chlapec.

“Vidím vás! Jste nádherní,” říkám Tuckerovi. Naklání se přes plot, aby mě políbil. Bere můj obličej do dlaní a v tu chvíli vidím záblesk zlatého prstenu na jeho prstě.

Jsme manželé.

Je to ten nejlepší sen ze všech. Někde v hloubi duše ale vím, že je to jenom sen. Kombinace mé aktivní

představivosti a zbožného přání. Není to vize. Není to budoucnost, která pro mě byla naplánovaná. Ale je to

ta jediná, kterou chci.

Otevírám oči, svírám prsty pevněji pero a píšu: “Za deset let budu vdaná. Budu mít dětí. Budu šťastná.”

Zavírám pero a zírám na ta slova. Překvapují mě. Nikdy jsem na tohle moc nebyla. Nebyla jsem dívka,

která snila o svatbě, nikdy jsem nenutila kluky na hřišti k slavnostním slibům nebo se neoblékala do

prostěradla a nepředstírala, že jdu uličkou k oltáři. Spíš jsem byla dítě, co si vyrábělo z klacků meče a pak

jsme se Jeffreym honili po zahradě a křičeli jsme na sebe: “Vzdej se nebo zemři!” Ne, že bych byla ale

nějaká divoška. Měla jsem ráda fialovou, lak na nehty, přespávání u kamarádek a psala jsem si moje jméno na okraje svých sešitů stejně jako každá jiná holka. Ale nikdy jsem upřímně neprahnula po tom se vdát. Být paní Někdo. Předpokládala jsem, že se nakonec vdám. Ale zdálo se mi to jako moc vzdálená budoucnost na to, abych o tom přemýšlela.

Ale možná jsem jedna z těch holek.

- 12 -

Znovu se dívám na stránku v mém bloku. Mám tři věty. Wendy samozřejmě sepisuje snad celou knížku o

tom, jak dokonale její život dopadne a já mám jenom tři věty. Mám pocit, že nejsem ten typ na psaní vět, které by pan Phibbs nějak ocenil.

“Dobře, máte pět minut,” říká pan Phibbs. “Pak si vaše práce přečteme nahlas.” Usazuje se ve mně panika.

Čím bych měla chtít být?

Angela bude básnířkou, Wendy veterinářkou, Kay Pattersonová bude ředitelka nějakého dívčího spolku,

Shawn bude olympijský snowboardista, Jason jeden z těch velkých počítačových programátorů, kteří

dostanou bilion dolarů za to, že vynalezne něco na způsob Googlu a já - já - já budu kapitánka výletní lodi. Budu slavná baletka vystupující v New York City Balet. Budu kardiochirurg.

Jo, kardiochirurg by šel. Moje tužka se rychle pohybuje po stránce.

“Čas vypršel, ” říká pan Phibbs. “Dokončete větu a pak si přečteme, co jste napsali.” Znovu si v duchu čtu,

co jsem napsala. Je to dobré. Naprosto falešné, ale alespoň něco.

“Není nic víc inspirujícího než složitost a krása lidského srdce,” dopisuju poslední větu a skoro se nutím tomu uvěřit. Sen o Tuckerovi se už skoro vytratil z mojí mysli.

“Srdeční chirurg, jo?” říká Angela, když spolu jdeme po promenádě na Broadway v Jacksonu.

Jenom krčím rameny. “Tys zas přišla s právničkou. Vážně si myslíš, že z tebe bude právník?”

“Byla bych vynikající právník.”

Procházíme pod nápisem Růžový podvazek a Angela vyndavá klíče, by mohla odemknout dveře. Jako obvykle v tuhle denní dobu vypadá divadlo opuštěně.

“Pojď. ” Dává mi ruku na rameno a tlačí mě do prázdné haly.

Chvíli stojíme ve tmě. Pak Angela mizí v temnotě. O chvíli později se na jevišti objevuje svatozář, kterou

disponuje hra Oklahoma!, falešný statek a pole kukuřice. Neochotně jdu uličkou dopředu kolem

sametových červených křesel k čistým bílým stolům v přední části orchestru, kde jsme loni seděli s

Angelou s bloky a mnoha starými zaprášenými knihami a mluvili o andělech, andělech a pořád jenom o andělech tak dlouho, až jsem si myslela, že se mi z toho pukne mozek.

Angela prakticky skáče do přední části divadla. Leze po schodech na okraj jeviště. Pak se zastaví a dívá se

tak, aby mohla jasně vidět na kohokoliv, kdo vejde dovnitř. Dlouhé černé vlasy odrážejí modrý odstín, který není moc přirozený. Odhrnuje si ofinu za uši a dívá se na mě pohledem, který nasazuje jenom ve chvílích, kdy je se sebou super spokojená. Polykám.

“Takže k čemu tohle všechno?” ptám se a snažím se, aby to vyznělo tak, že mi na tom nezáleží. “Ráda bych

to věděla.”

- 13 -

“Trpělivost je ctnost,” vtipkuje.

“Až tak ctnostná nejsem.”

Tajemně se usmívá. “Myslíš, že to nevím?”

V zadní části divadla se zjevuje postava a mě se svírá hruď panikou.

Pak ale postava vchází na světlo a já lapám po dechu z jiného důvodu.

Tohle není Christian. Je to můj bratr.

Dívám se na Angelu. Krčí rameny. “Zaslouží si vědět všechno, co víme my, ne?” Obracím se zpátky a

dívám se na Jeffreyho. Přešlapuje z jedné nohy na druhou, jako kdyby mu tahle situace nebyla moc příjemná.

S Jeffreym bylo v poslední době těžké vyjít. Něco s ním určitě je. Zaprvé byl v noci, kdy hořelo venku. Pak

vyletěl ze stromů rychle, jako kdyby ho pronásledoval sám Ďábel. Jeho křídla měla barvu olova. Nevím,

jestli to něco znamenalo, třeba nějaký temný stav jeho duchovního blaha či co já vím. Ale moje vlastní křídla byla tmavá od sazí. Říkal, že tam byla, aby na mě dohlédnul, což oceňuju.

Jedna věc je jasná. Byl tam venku. V lese. Při požáru. Pak byl celý další den přilepený u televize a díval se

na každé zprávy. Jako kdyby na něco čekal. A později jsme spolu vedli tenhle rozhovor: Já (po vyklopení

všeho o hledání Christiana v lese a o jeho andělské krvi): “Takže bylo na jednu stranu dobré, že jsem místo

toho zachránila Tucka.” Jeffrey: “A co bys měla dělat, kdyby tvoje poslání nebylo zachránit Christiana?”

Milionová otázka.

Já (zoufale): “Nevím.”

Pak Jeffrey udělal tu nejpodivnější věc. Zasmál se hořkým falešným smíchem, z kterého se mi okamžitě

udělalo zle. Právě jsem přiznala, že jsem zpackala nejdůležitější věc, kterou jsem kdy měla ve svém životě udělat, která byla důvodem mého bytí na zemi, a on se mi vysmál.

“Co?” vyštěkla jsem na něj. “Co je tady k smíchu?”

“Páni,” řekl. “Je to jako nějaká pošahaná řecká tragédie.” Zavrtěl hlavou. “Tys místo toho zachránila

Tuckera.”

Možná jsem mu pak řekla, že je to imbecil nebo tak něco. Ale on se pořád smál a já ho vážně chtěla něčím přetáhnout po hlavě, když máma zachytila nějakým podivuhodným způsobem blížící se násilí a zakřičela: “Dost, oba dva,” a já odkráčela do svého pokoje.

Jenom přemýšlet o tom mě znova nutí chtít ho praštit.

- 14 -

“Tak co na to říkáš?” ptá se Angela. “Může se přidat k nám?”

Těžká volba. Ale ať už je to šílené nebo ne, jsem docela zvědavá, co přesně ví. Vzhledem k tomu, že jsme

posledních dnech moc nekomunikovali, by tohle mohl být ten nejlepší způsob. “Jasně. Proč ne?”

“Musíme to zmáknout rychle,” říká Jeffrey a hází batoh na jednu z židlí. “Mám ještě trénink. “

“žádný problém.” Angela potlačuje úsměv. “Už čekáme jenom na-”

“Jsem tady.”

Christian kráčí uličkou v rukama v kapsách. Očima přejíždí po divadle, jako kdyby se to místo snažil nějak odhadnout, kontroluje jeviště, sedačky, stoly, světla i trámy na stropě. Pak se jeho pohled usadí na mě.

“Tak jdeme na to,” říká. “Ať už je to cokoliv.”

Angela neztrácí čas. “Pojďte sem za mnou.”

Všichni se pomalu zvedáme a šplháme na jeviště. Pak si s Angelou stoupáme do kruhu.

“Vítejte v Andělském klubu,” říká melodramaticky.

Christian dělá svůj smích/výdech zvuk. “První pravidlo Andělského klubu, s nikým nemluvte o Andělském

klubu.”

“Druhé pravidlo Andělského klubu,” směje se Jeffrey. “Nemluvte o Andělském klubu.”

Ach kluci. No tak.

“K popukání. Je vidět, že si rozumíte.” Angela nezní moc pobaveně. “Teď vážně. Myslím, že bychom měli

mít nějaká pravidla.”

“Proč?” ozývá se Jeffrey. Vždycky musí být v opozici, můj malý sladký bráška. “Proč potřebujeme pravidla

pro klub?”

“Možná by bylo fajn vědět, co je vlastně cílem tohohle klubu,” přidává se Christian.

Angelininy oči v sobě mají plamen, který říká, že na tohle má odpověď - jenom to asi nejde podle jejího

pečlivě zkonstruovaného plánu. “Hlavní,” říká odměřeným tónem, “je zjistit všechno co můžeme o

andělské krvi, protože jinak ať se vám to líbí nebo nelíbí, skončíte všichni mrtví.” Zase sklouzává do

melodramatu. Spráskne ruce. “Dobře, pojďme se ujistit, že jsme všichni v obraze. Minulý týden Clara v

horách narazila na Černé křídlo.”

“No, spíš jsem se s ním srazila,” mumlám.

- 15 -

Angela kývá. “Přesně tak. A pak havarovala. Protože ten chlapík ze sebe vydává nějaký toxický smutek,

který vyřadil z provozu všechny Clariny schopnosti citu a tak jí vzal lehkost, kterou potřebovala k letu.

Díky tomu spadla z nebe přímo na místo, kde jí chtěl.”

Jeffrey a Christian se na mě dívají.

“Tys spadla?” ptá se Jeffrey. Musela jsem tuhle část příběhu vynechat, když jsem mu to doma vyprávěla.

“Schopnosti citu?” ptá se Christian.

“Mám teorii, že Černá křídla nejsou schopní letu, jen tak mimochodem,” pokračuje.

Je jasné, že součástí jejího monologu nejsou otázky a odpovědi. “Jejich smutek je tíží moc na to, aby se

udrželi ve vzduchu. Je to jenom teorie, ale i tak se mi to líbí. To by znamenalo, že kdyby někdo z nás

narazil na Černé křídlo, měl by mu být schopen uniknout tak, že mu uletí, protože on by nebyl schopný vás

pronásledovat.”

To co potřebuje, napadá mě, je tabule. Pak by to bylo dokonalé.

“Takže Clara byla v přítomnosti Černého křídla paralyzovaná,” říká. “Měli bychom zjistit, jestli se proti tomu dá něco dělat. Jestli lze nějakým způsobem zablokovat ten smutek.” Já jsem rozhodně pro.

“A protože Clara a její máma porazili Černé křídlo pomocí svatozáře, myslím že je to náš klíč.”

“Můj strýc říká, že trvá celé roky, než to dostaneme pod kontrolu,” říká Christian.

Angela krčí rameny. “Clara to zvládla a to je jenom Quartarius. A jak jsi na tom s andělskou krví ty?”

“Jenom Quartarius,” opakuje se sarkasmem v hlase.

Angele se zaleskne v očích. Je jediný Dimidius v naší skupině. Má v sobě nejvíc andělské krve. Myslím, že

jí to dělá naším přirozeným vůdcem.

“Dobře, kde jsem to skončila?” ptá se. Počítá na prstech. “První cíl, najít způsob jak zablokovat smutek. To

je především práce pro Claru, která se zdá být extra citlivá. Byla jsem s ní, když jsme viděli Černé křídlo

loni v obchoďáku a necítila jsem nic, kromě mírné husí kůže.”

“Počkej,” skáče do toho Jeffrey. “Vy dvě jste viděli loni v obchoďáku Černé křídlo? Kdy?”

“Byli jsme nakupovat šaty na ples.” Angela hází směrem k Christianovi významné pohledy, jako kdyby snad byl celý ten incident jeho vina, protože byl můj doprovod.

“A proč jsem o tom nic neslyšel?” ptá se Jeffrey a otáčí se ke mně.

“Tvoje máma řekla, že by tě to uvrhlo do nebezpečí, kdybys o nich věděl. Podle ní, když nevíš nic o Černém křídlu, neberou tě tolik na vědomí,” odpovídá Angela místo mě.

- 16 -

Skepticky se na mě dívá.

“Takže si o tobě musela myslet, že jsi dost dospělý, když se ti to rozhodla říct, nemyslíš?” pokračuje vstřícně Angela.

Vzpomínám si na kamenný pohled na mámině tváři to ráno po požáru, když říkala Jeffreymu o Samjeezovi. “To, nebo si myslela, že je nutné, aby o nich Jeffrey věděl pro případ, že se jeden z nich objeví v domě, aby

se přišel pomstít,” dodávám.

“Což nás přivádí k druhému cíli,” pokračuje Angela hladce. Dívá se na mě. “Už jsi přečetla tu knížku,

kterou jsem ti dala?”

“Ange, dalas mi jí na obědě.”

Vzdychá a věnuje mi pohled, kterým mi dává najevo, že si o něm myslí, že jsem amatérka. “Můžeš mi jí

podat, prosím?”

Skáču dolů, abych přinesla knížku z batohu. Angela rozhoduje, že by stůl mohl být možná pohodlnější,

takže skáče dolů, aby začala s výzkumem. Takže do toho chce evidentně skočit přímo po hlavě. Scházíme se u stolu a Angela si ode mě bere Knihu Enochovu.

Otáčí stránky. “Poslechněte si tohle.” Odkašlává si. “Stalo se potom, co se v té době rozmnožili synové

mužů. Rodily se jim dcery. Krásné a elegantní. A když je Strážci, synové nebes, spatřili, zamilovali se do

nich a řekli sobě: ´Pojďte a vyberte si ženy z potomků mužů a zploďte s nimi děti.´”

“Fajn. Tak takhle vznikla naředěná andělská krev,” komentuju to.

“Počkej. Teď se teprve dostávám k té dobré části … Potom jim jejich vůdce, Samyaza, řekl: ´Bojím se, že to

možná nezvládnete a já sám budu trpět tíhou hříchu z tak těžkého trestného činu.´ Nezní vám to jméno povědomě?” Po zádech mi přejel mráz.

“To je on, ten Samjeeza? Anděl, který napadnul Claru a mámu?” ptá se Jeffrey.

Anděla se opírá do židle. “Mys lím, že ano. Dál se tu mluví o tom, jak si vzali lidské ženy a učili lidstvo jak vyrábět zbraně a zrcadla a ukázali jim čarodějnictví a všechny druhy zakázaných věcí. Mělo spoustu dětí, které kniha popisuje jako zlé obry -Nephilimy - kteří byli v Božích očích symbolem ohavnosti a tak poslal

na zem záplavu, aby je všechny zabila. “

“Takže jsme zlí obři, ” opakuje Jeffrey. “Ksakru, vždyť nejsme tak obrovští.”

“Lidé byli dřív menší,” říká Angela. “Špatná výživa.”

“Ale to nedává smysl,” říkám. “Jak bychom mohli být symbolem ohavnosti? Jak to může být naše chyba?

Prostě jsme se narodili s andělskou krví v žilách. Myslela jsem, že se v b Bibli líčí Nephilimové jako

hrdinové.”

- 17 -

“To ano,” odpovídá mi Angela. “Kniha Enochova ale není Bible. Mám teorie, že to možná mělo být něco

jako propaganda anti andělské krve. Ale je to zajímavé, ne? Stojí za to se na to podívat i takhle. Protože ten chlapík Samjeeza se nachází přímo v centru dění. Je to vůdce skupiny Černých křídel, kteří si říkají Strážci. To je podle jiného mého výzkumu skupina padlých andělů, jejichž hlavním úkolem je svádět lidské ženy a

produkovat tolik potomků s andělskou krví, kolek je jenom možných.”

Paráda.

“Dobře. Cíl dvě je dozvědět se víc o Samjeezovi, ” říkám. “Rozumím. Tak máme tu ještě nějaké cíle?”

“Ještě jeden,” říká Angela odlehčeným hlasem. “Myslela jsem, že jedním z cílů Andělského klubu by mělo být vzájemně si pomáhat zjistit, v čem spočívá naše poslání. Myslím, že vy dva už máte to vaše za sebou, ale nenaplnili jste ho. Takže co to znamená?” říká s pohledem na Christiana a na mě. “a Jeffrey a já na to

naše pořád ještě čekáme. Možná, že kdybychom dali hlavy dohromady, bude pro nás pochopení celé té věci

s poláním lehčí.”

“Skvělé. Hele podívejte, musím jít,” říká najednou Jeffrey. “Trénink začal před deseti minutami. Trenér mě

donutí běhat kolečka, dokud nepadnu.”

“Počkej, ještě jsme se nedostali k pravidlům, ” volá za ním Angela, když se žene ke dveřím.

“Clara mi o tom může později povyprávět,” volá na nás přes rameno. “Nebo to můžete vytesat do kamenné

desky. Desatero přikázání Andělského klubu.” Pak mizí.

Tolik k vytáhnutí z něj, co všechno vlastně ví.

Angela se na mě dívá. “Je celkem vtipný.”

“Jo, je to jeden obrovský barel plný legrace.”

“Tak. Teď pravidla.”

Vzdychám. “Sem s nima.”

“Dobře, tak první, a tohle je důležité - nikomu o tomhle neřekneme. Jsme jediní, kteří vědí o Andělském

klubu, jo?”

“Nemluvit o Andělském klubu,” opakuje Christian s úšklebkem.

“Mys lím to vážně. Neříkej to strýčkovi.” Pak se Angela otáčí ke mně. “A ty to neříkej mámě. Neříkej to

svému příteli. Chápeš. Druhé pravidlo: Andělský klub sice tajíme před všemi ostatními, ale nenechávejte si

svoje tajemství jenom pro sebe. Tohle je klub bez tajemství. Budeme si navzájem říkat všechno.”

“Dobře …,” souhlasím. “Nějaká další pravidla?”

- 18 -

“To je všechno,” říká.

“Ach, tak to se nám vejde jenom na jednu malou kamennou destičku,” žertuju.

“Ha. Ha. ” Otáčí se ke Christianovi. “A co ty? Celou dobu jsi byl zticha. Musíš je taky odsouhlasit.”

“Ne, děkuju,” odpovídá zdvořile.

Překvapeně se nakloní na židli dopředu. “Ne, děkuju?”

“Takže k pravidlům. Nebudu o téhle věci klábosit s kamarádama z lyžařského týmu. Ale řeknu o tomhle všechno svému strýci.” Jeho oči vyhledávají mě a on na mě upíná pohled. “Je to blbost neříct všechno co

víme dospělým. Jenom se nás snaží chránit. A pokud jde o ten klub bez tajemství - s tím nemůžu souhlasit.

Ani vás lidi pořádně neznám, tak proč bych vám svěřoval svoje tajemství? Ani náhodou.”

Angele právě došla řeč. Přijde mi to svým způsobem vtipné.

“Máš pravdu,” připojuju se k němu. “K čertu s pravidly. Nejsou žádná pravidla. “

“Pak myslím, že je to super,” říká, i když je to nejspíš jenom kvůli tomu, aby uklidnil Angelu. “Setkávat se

zjišťovat co dokážeme a snažit se objasnit různé záhady. Počítejte se mnou. Jsem člen. Dokud nezačne sněžit, protože pak jsem člen lyžařského týmu. Ale možná by se to dalo přesunout na neděli odpoledne,

kdybych měl mít čas.”

Angela se vzpamatovává. Dokonce se nutí k úsměvu. “Jasně, to zní dobře. A bude to nejspíš lepší i pro

Jeffreyho rozvrh. Neděle. Tak se budeme scházet v neděli. “

Na okamžik mezi námi zavládne nepříjemné ticho.

“Tak dobře,” říká Angela nakonec. “Myslím, že je tohle setkání u konce.”

Je skoro tma, kdy opouštím divadlo. Bouřkové mraky na nebi víří stejně, jako můj žaludek. Myslím, že bych měla být za déšť ráda, protože bouřka hasí požáry, což nakonec nejspíš zachraňuje lidské životy a

domovy. Je to jenom počasí, připomínám si. Někdy si ale říkám, jestli tohle příšerné počasí na mě nebylo sesláno jako osobní trest za to, že jsem neodvedla práci, kterou jsem měla, že jsem zpackala moje poslání nebo jestli to není nějaký jiný druh zlověstného znamení.

Snažím se o rychlé a neformální rozloučení s Christianem na rohu. On mi ale pokládá ruku na rameno.

“Pořád chci s tebou mluvit,” šeptá ke mně tichým hlasem.

“Musím jít,” vyžbleptnu. “Máma se bude divit, kde jsem. Zavolej mi, ano? Nebo já zavolám tobě. Jeden z

nás určitě tomu druhému zavolá.”

“Fajn.” Pouští moje rameno. “Zavolám ti.”

- 19 -

“Musím běžet. Už takhle jdu pozdě.”

A pak se vydávám opačným směrem.

Zbabělec, říká hlodavý hlas v mojí hlavě. Měla by sis s ním promluvit. Zjistit, co ti chce říct.

Co když chce říct, že k sobě patříme?

No, pak se s tím budeš muset vypořádat. Ale alespoň nebudeš pořád utíkat.

Já myslím, že je to spíš rychlá chůze.

Jak chceš.

Bože, hádám se sama se sebou. A prohrávám.

Tohle není dobré znamení.

kapitola 3

TAJEMSTVÍ JINÝCH LIDÍ

Máma vychází z pracovny ve chvíli, kdy mě slyší vcházet předními dveřmi.

“Ahoj,” říká. “Jak bylo ve škole?”

“Všichni si šuškali o mých vlasech, ale jinak to bylo fajn.”

“M?žeme je zkusit znovu přebarvit,” navrhuje.

Pokrčím rameny. “To musí přece něco znamenat, ne? B?h mě holt chce tenhle rok na blond.”

“Přesně tak,” říká. “Dáš si sušenky, blondýnko?”

“Umí ptáci lítat?” Běžím za ní do kuchyně. Cítím, že se v troubě peče naprosto úžasného. “S

čokoládovými drobky?”

“Samozřejmě.” Budík zvoní a ona si bere na ruce rukavice, aby mohla vyndat sušenky z

trouby. Pak je dává na pult. Beru si židli, táhnu jí vedle té máminy a sedám si. Tohle je tak

- 20 -

normální, až mi to po všech těch dramatech, bojování o holý život a neustálém pátrání po

informacích, přijde zvláštní. Prostě jenom … sušenky.

V noc požáru jsem přišla dom? a předpokládala jsem, že se bude konat velký výslech. že teď

budeme vést doma otevřené hovory úplně o všem, teď když se moje vize naplnila. Ale když

jsem přišla dom?, máma spala. Prospala nejd?ležitější noc mého života a já jí nebudila.

Neobviňovala jsem jí z toho, protože jsem si tím prošla taky a cítila jsem stejnou

vyčerpanost jako ona. Byla napadená a skoro zemřela. Ale stejně. Tohle nebylo přesně to, co

jsem si představovala, že po mém poslání nastane.

Nebylo to tak, že jsme nemluvili. Mluvili. Ale většinou jsme jenom probírali to, co už se stalo.

žádné nové informace. žádné odhalení. žádné vysvětlení. Zeptala jsem se: “Takže co se

stane teď?” A ona mi odpověděla: “Nevím, miláčku.” A to bylo všechno. Mohla jsem jí klidně vyslýchat, ale když jsem viděla její ponurý výraz ve tváři, nešlo to. Její oči byly plné bolesti a smutku, jako kdyby byla neuvěřitelně zklamaná mnou a mým nesplněným posláním.

Samozřejmě to nikdy nepřiznala a neřekla mi, co si doopravdy myslí. že jsem všechno zkazila.

že si myslela, že to dokážu mnohem líp. že si myslela, že si dokážu vybrat správně, až přijde

čas. že dokážu, že jsem hodna své andělské krve. Ale její pohled mluvil za všechno.

“Takže,” říká, když čekáme až sušenky vychladnou. “Myslela jsem, že dorazíš dom? dřív. Byla

jsi za Tuckerem?”

Teď musím udělat zásadní rozhodnutí: říct jí o Andělském klubu nebo neříct?

No. Myslím na to, co řekla Angela, když přišlo na pravidla. Nikomu o klubu neříkat a zejména ne dospělým. Pak si ale vzpomínám, jak to Christian odmítl a řekl, že se svému strýci se vším s v ě ř í.

Máma a já jsme si taky všechno říkaly. Kdysi. Teď nemám ani tu nejmenší touhu se s ní o

tohle podělit, ne o Andělském klubu, ne o zvláštním opakujícím se snu, ve kterém cítím , že to co se stalo v den požáru, nebylo moje skutečné poslání. Nechci se tím zrovna teď zabývat.

Takže jí nic neřeknu.

“Byla jsem v R?žovém podvazku,” říkám. “S Angelou.”

Což technicky nebyla lež.

Obrnila jsem proti tomu, že mi řekne, že i když to myslí Angela dobře, jednou nás všechny

dostane do příšerných potíží. Ví, že čas, který trávím s Angelou je vyplněný mluvením o andělské krvi a probíráním mnoha Angeliných teorií.

Místo toho ale říká: “Ach, to je hezké.” Pak si bere do ruky obracečku a vyndavá sušenky na linku. Jednu si pro sebe kradu.

“To je hezké?” opakuju nevěřícně.

- 21 -

“Vezmi si talíř, prosím,” říká mi a já jí poslouchám. Potom, co si k ní sedám s plnými ústy

čokoládových sušenek, říká: “Nikdy nebylo mým záměrem držet tě stranou od andělské krve

navždycky. Jenom jsem chtěla, abys žila sv?j normální život tak dlouho, jak to jenom bude

možné. Chtěla jsem, abys věděla, jaké je to být člověkem. Ale teď už jsi dost stará, aby ses na svět začala dívat jinak a viděla to zlo okolo tebe. Nemyslím, že je špatné začít se učit, co

to doopravdy znamená mít andělskou krev. Což znamená vídat se i s ostatními jako jsi ty.”

Zajímalo by mě, jestli pořád mluví o Angele nebo teď myslela spíš Christiana. Možná

předpokládá, že být s ním je m?j cíl. Asi nemá moc velké mínění o rovnoprávnosti žen, když si myslí, že celé moje poslání na téhle zemi je chodit s nějakým klukem.

“Mléko?” ptá se. Pak jde k ledničce a nalívá mi skleničku.

A to je chvíle, kdy konečně dostávám odvahu se zeptat. “Mami, budu nějak potrestaná?”

“Proč?” Natahuje se pro sušenku. “Udělalas něco, o čem bych měla vědět?”

Zavrtěla jsem hlavou. “Ne. Myslím kv?li mému poslání. Budu potrestaná, protože jsem, vždyť

víš, selhala? P?jdu do pekla nebo něco podobného?”

Vyprskává polovinu sušenky co má v puse a pak rychle sahá po mém mléku, aby se napila.

“Takhle to vážně nefunguje,” říká.

“Tak jak to teda funguje? Dostanu druhou šanci? Je tu něco jiného, co bych měla udělat?”

Minutu je zticha. Skoro m?žu vidět, jak jí z hlavy stoupá pára. Rozhoduje se o tom, kolik by mi toho měla říct. To mě sice rozčiluje, ale nem?žu s tím toho moc dělat. Tak jenom čekám.

“Každému s andělskou krví je přiděleno poslání,” říká mi době, co mi přijde jako věčnost. “Pro

některé se jejich poslání projeví v jedné jediné události. Je to jenom jeden určitý okamžik v

čase. Jejich poslání je vede na určité místo v určitý čas a je po nich vyžadována určitá věc.

Pro ostatní …” Dívá se dol? na své ruce, když se snaží opatrně zvolit ta správná slova. “Jejich

poslání toho m?že zahrnovat víc.”

“Víc?” ptám se.

“Víc, než jenom jednu událost.”

Zírám na ní. Tohle asi bude ten nejpodivnější rozhovor mezi matkou a dcerou nad mlékem a

sušenkami. “Kolik?”

Krčí rameny. “Nevím. Každý to máme jinak. I naše poslání se liší.”

“Jaké poslání jsi měla ty?”

- 22 -

“Já …” Tiše si odkašle. “Moje poslání mělo víc částí,” přiznává po chvíli.

Tohle nestačí.

“Mami, no tak,” prosím jí. “Nenechávej mě tápat.”

Nevysvětlitelně se usmívá. Její úsměv je lehký, jako kdyby si myslela, že jsem vtipná. “To bude v pořádku, Claro,” říká. “Přijdeš na to ve chvíli, kdy ti to bude předurčené. Vím, že je

frustrující to slyšet. Věř mi, vím to.”

Polknu rostoucí strach, který se tvoří v mém žaludku. “Jak? Jak to víš?”

Vzdychá. “Protože moje poslání trvalo víc než sto let.”

Cítím, jak mi klesá dolní čelist.

S t o le t .

“Takže … takže říkáš, že tohle nemusí být konec?”

“Říkám, že tvoje poslání m?že být mnohem složitější, než jenom dokončení jednoho úkolu.”

Zvedám se ze židle. Už nedokážu dál sedět. “Nemohlas mi to říct, já nevím - před tím

ohněm?”

“Nem?žu ti dát tvoje odpovědi, Claro, i když je znám,” říká. “Kdybych to udělala, mohlo by to

změnit výsledek. Stačí, když mi budeš věřit, že dostaneš svoje odpovědi ve chvíli, kdy je

budeš potřebovat.”

A znova je tu ten pohled. Smutek. Jako kdybych jí právě nějak zklamala. Ale v jejích zářivě

modrých očích jsem viděla taky něco jiného: víru. Pořád věří. že je pro naše životy

připravený nějaký plán, že je tu nějaký smysl nebo směr pro tohle všechno.

Vzdychám. Nikdy jsem neměla její víru a bojím se, že jí mít nikdy ani nebudu. Dochází mi, že i když spolu máme nějaké spory, věřím jí. Celým svým životem. Nejenom proto, že je to moje máma, ale i proto, že když byl m?j život v ohrožení, zachránila mě.

“Dobře,” říkám. “Fajn. Ale nelíbí se mi to.”

Přikyvuje. Znovu se usmívá, ale smutek neopouští její tvář. “Nečekám, že se ti to bude líbit.

Ostatně kdyby to tak bylo, nebyla bys moje dcera.”

Měla bych jí říct o tom snu, napadá mě. Uvidíme, jestli si bude myslet, že je to d?ležité a

jestli je to něco víc, než jenom obyčejný sen. Jestli je to vize. Jestli to m?že být pokračování mého poslání.

- 23 -

V tu chvíli ale dveřmi dovnitř vchází Jeffrey a křičí: “Co je k večeři?” Protože jídlo je

vždycky první věc, na kterou myslí. Máma na něj křičí něco nazpátek a pak začíná pobíhat

kolem a připravovat nám jídlo. Jsem ohromená její schopností odsunout všechny problémy a

vypnout tak, že mám pocit, že jsme jako všichni ostatní děti, které přichází dom? v první den

školy, které nemusí plnit žádné poslání, které neloví padlí andělé, kteří nemají noční m?ry a ona je jenom obyčejná máma jako každá jiná.

Po večeři letím k Lazy Dog, abych viděla Tuckera.

Je překvapený, když mu ťukám na okno.

“Ahoj, krasavče,” říkám mu. “M?žu dovnitř?”

“Jasně,” říká a líbá mě. Pak se rychle překuluje přes postel a zavírá dveře. Prolézám oknem

do jeho pokoje, narovnávám se a rozhlížím se. Líbí se mi jeho pokoj. Je příjemný a útulný. Ne

moc čistý, ale ne moc elegantní. Přehoz na postel se válí na jeho prostěradle. Na stole má

rozházené hromady učebnic, komiks? a časopis? o ródeu. V rohu lehce zaprášené dubové

podlahy se mu válí ponožky a mikina. Na skříni má vyskládanou svojí sbírku kovbojských

klobouk? spolu s pár starými figurkami voják? v zelených uniformách. Vedle nich leží několik rybářských návnad. Na dveřích jeho skříně je přibitá rezavá podkova. Je to tak … klučičí.

Obrací se, aby se na mě mohl podívat. Na zadní straně krku má škrábance.

“Nestane se z tohohle jedna z těch příšerných situací, kdy mě chodíš kontrolovat v jakoukoliv noční hodinu, aby ses dívala jak spím, že ne?” ptá se hravě.

“Každou chvíli, kdy nejsem s tebou, se cítím jako kdybych umírala,” říkám mu na oplátku.

“Tak to potom jo.”

“Ty si snad hodláš stěžovat?” Ptám se a zvedám obočí.

Šklebí se. “Ne. Rozhodně si nehodlám stěžovat. Jenom jsem chtěl vědět, jestli se mám na

spaní oblékat do něčeho víc, než jenom do boxerek.”

Červenám se. “No, nemusíš - ehm, kv?li mně nic měnit,” vykoktávám.

Směje se a přechází přes místnost, aby mě znovu políbil.

Několik minut trávíme líbáním se na jeho posteli. Nijak se nerozvášňujeme, protože Tucker zastává názor, že jelikož mám v žilách andělskou krev, měl by mi zachovat mojí počestnosti

co nejdýl to p?jde. Dlouhou dobu potom jenom ležíme a lapáme po dechu. Pak si pokládám hlavu na jeho hruď a cítím, jak mu bije srdce. Po tisící mě napadá, že je to bezesporu ten nejlepší chlap na světě.

- 24 -

Tucker bere jednu z mých rukou do své a proplétá si se mnou prsty. Miluju k?ži na jeho

rukách. Na dlaních má mozoly, což jenom dokazuje tvrdou práci, kterou ve svém životě

odvedl. Dokazuje to, jaký je to člověk. Má sice hrubé ruce, ale dokáže s nimi být až neuvěřitelně něžný.

“Takže,” říká najednou, “hodláš mi někdy říct, co se stalo v tu noc požáru?”

Najednou všechna romantika mizí.

Myslím, že jsem věděla, že se tahle otázka blíží. Možná jsem jenom doufala, že se nebude ptát. Staví mě tímhle do příšerné pozice, protože se zároveň ptá i na tajemství jiných lidí, které jsou zapleteny s tím mým.

“Já-” Sedám si a odtahuju se od něj. Vážně nevím, co bych mu na to měla odpovědět. Slova se

mi zadrhávají v krku. Tak takovéhle to musí být pro mámu, napadá mě, skrývat věci před lidmi, které miluje.

“Hej, to je v pohodě,” říká a sedá si vedle mě. “Chápu to. Je to přísně tajná andělská věc.

Nem?žeš mi to říct.”

Vrtím hlavou. Rozhoduju se ale, že nejsem jako moje máma.

“Angela zakládá klub pro lidi s andělskou krví,” začínám, i když vím, že na tohle se mě neptal.

Tohle si asi Tucker nemyslel, že mu řeknu. “Angela Zerbino má v sobě andělskou krev.”

“Jo.”

Odfrkává si. “No, myslím, že to dává smysl. Na to holce bylo vždycky něco ujetýho.”

“Hej. Já mám v sobě taky andělskou krev. Chceš říct, že je na mě taky něco ujetýho?”

“Jo,” odpovídá. “Ale líbí se mi to.”

“Ach, tak to potom jo.” Nakláním se k němu, abych ho políbila. Pak se odtahuju.

“Christian má v sobě taky andělskou krev,” říkám a snažím se být statečná a dívat se mu do

očí, když s ním mluvím. “Nevěděla jsem to až do té noci, kdy byl požár. Ale je. Quartarius.

Jako já.”

Tucker vykuluje oči. “Ach,” říká hlasem, ve kterém se nedoráží žádné emoce. Pak odvrací

pohled. “Jako ty.”

Dlouho ani jeden z nás nic neříká. Pak říká: “Celkem náhoda, že se všichni s andělskou krví

scházejí zrovna v Jacksonu, co?”

- 25 -

“Jo, bylo to celkem velké překvapení,” přiznávám. “Ale nevím, jestli jde o náhodu.”

Polyká. Pozoruju, jak se mu na krku hýbe ohryzek. Vidím, jak moc se snaží hrát klidného a

předstírat, že ho všechny věci okolo anděl? neděsí, nebo že nestojí v cestě něčemu mnohem d?ležitějšímu, než je on. Vycouval by, dochází mi, kdyby si myslel, že mě rozptyluje od mého poslání. Už skoro nasazuje sv?j rozcházecí výraz. Stejně jako to udělal předtím.

“Nevím, co se mělo stát tu noc,” říkám rychle. “Ale už je po požáru. Už si žiju sv?j vlastní

život.” Doufám, že neuslyší nádech zoufalství v mém hlase. Obrovskou touhu po tom, aby

slova která vyslovuju, byla pravdivá. Nechci myslet na to, že moje poslání by mohlo trvat

dalších sto let. “Takže teď už jsem celá jenom tvoje,” říkám. Ta slova zní v mých uších lživě a příšerně falešně. Sbírám odvahu říct mu pravdu.

Jenomže já tu pravdu neznám. Nebo jí spíš ani nechci znát.

“Dobře,” říká pak. Nem?žu říct, jestli mi věří nebo ne. “Fajn. Protože já tě chci mít jenom

pro sebe.”

“Máš mě,” šeptám.

Znovu mě líbá. A já mu polibek vracím.

Ale vzpomínka na Christiana Presctta, který ke mně stojí zády na Fox Creek Road na mě

pořád čeká. Najednou mi problikává myslí.

Když se vracím dom?, narážím na Jeffreyho na dvoře, který v dešti štípá dříví.

Všímá si mě a kývá hlavou. Pak zvedá ruku a utírá si pot nad horním rtem rukávem. Pak se natahuje pro další poleno, zvedá sekeru a lehce ho v p?lce rozštípává. Pak si bere další. A další. Hromada nasekaného dříví u jeho nohou už je tak dost velký, ale on nevypad á, jako kdyby se v dohledné době plánoval zastavit.

“Rozhodl ses nám udělat zásoby na celou zimu? Nepočkáme aspoň na sníh?” ptám se. “Jestli

sis nevšimnul, je teprve září.”

“Mámě je zima,” říká. “Je oblečená ve flanelovém pyžamu, zabalená do deky, pije čaj a třese

se. Myslel jsem, že pro ní rozdělám oheň.”

“Ach,” říkám. “To je od tebe pěkné.”

“Ten den se s ní něco stalo. Ten den s Černým křídlem,” říká a snaží se najít slova. Někdy vypadá tak mladě a zranitelně, jako malý kluk.

Jindy, jako třeba teď, vypadá jako muž. Muž, který ve svém životě zažil už hodně smutku. Jak to možné? přemýšlím. Je mu teprve patnáct.

- 26 -

“Jo,” říkám, protože si myslím to samé. “Myslím tím, pokusil se jí zabít. Byl to vážně drsný

boj.”

“Bude v pořádku?”

“Myslí, že jo.” Svatozář jí uzdravila. Dívala jsem se, jak léčila její zranění, jako kdyby je omývala teplá voda. Odnesla její popáleniny a modřiny, které jí zp?sobily ruce Samjeezy.

Myšlení na to mi ale vrací i vzpomínky, jak se snaží od ní dotrhnout jeho paži, jak kolem sebe

mlátí a lapá po dechu, když jí jeho ruka pevně svírá kolem krku a jak je pořád slabší a slabší,

dokud se úplně nepřestává hýbat. V té chvíli jsem si myslela, že je mrtvá. Z té vzpomínky mě pálily oči. Rychle odvracím pohled k domu, aby Jeffrey neviděl moje slzy.

Jeffrey si bere další poleno a já se dávám dohromady. Byl to dlouhý den. Chci si vlézt do postele, přetáhnout si deku přes hlavu a všechno to zaspat.

“Hej, kdes byl ten den?” ptám se najednou.

Hraje si na hloupého. “Kdy?”

“V ten den požáru.”

Bere si další poleno a dává ho na špalek. “Říkal jsem ti to. Byl jsem v lese. Hledal jsem tě.

Myslela jsem, že bych třeba mohl pomoct.”

“Proč tomu jenom nevěřím?”

Přešlapuje na místě a sekera dopadá na poleno ve špatném úhlu, takže se rozskakuje na malé třísky. Vrčí a odhrnuje třísky ze špalku.

“Proč mi nevěříš?” ptá se.

“Um, možná proto, že tě znám a v poslední době se chováš divně. Tak kdes byl? A vynech ty

keci.”

“Možná mě neznáš tak dobře, jak si myslíš.” Hází sekeru do hlíny, pak si náruč plní naštípanými poleny a protlačuje se kolem mě do domu.

“Jeffrey.”

“Nic to nebylo,” říká. “Jenom jsem se ztratil.” Najednou vypadá, jako kdyby neměl daleko k

breku. Vchází do domu a já ho slyším, jak mámě nabízí, že pro ní rozdělá oheň. Stojím na dvoře a sleduju, jak z komína stoupá první kouř. Vzpomínám na jeho tvář, když vyletěl ze

strom? tu noc. V jeho výrazu se dorážel strach a možná bolest. Pamatuju se jak dutě se smál,

když jsem mu řekla, že jsem zachránila Tuckera. Najednou se ve mě všechno kroutí starostí

o něj, protože ať už ten den dělal cokoliv, moje střeva mi říkají, že to rozhodně nebylo nic dobrého.

- 27 -

M?j bratr má taky své tajemství.

kapitola 4

VYŠILOVÁNÍ

Tentokrát jsou v mém snu schody. Deset nebo dvanáct konkrétních schod? s černým

zábradlím, vedle kterého jsou dvě osiky. Proč by byly schody uprostřed lesa: A kam vedou?

Chytám se zábradlí. Je drsné a barva se z něj odlupuje, čímž odhaluje kousky rzi. Schody

jsou lemované mechem. Když po nich stoupám, všímám si, že mám hezké boty, máminy černé lodičky, které mi vždycky p?jčuje na slavnostní příležitosti.

U strom? před sebou vidím Jeffreyho. Ostatní už tam taky čekají. Temné postavy v horní

části schodiště. Lidé, které znám: Angela, pan Phibbs, Wendy. Vypadá to, jako kdyby na mě

všichni zírali, ale já nevím proč. Ohlížím se a pata mojí lodičky klouže na schodech. Ale znovu je tam Christian. Ruku má omotanou kolem mého pasu a drží mě, abych nespadla. Na okamžik

se na sebe díváme. Z jeho těla vychází druh tepla, který mě nutí udělat krok blíž k němu.

“Díky,” šeptám a pak otvírám oči. Vidím strop mé ložnice. Silný studený vítr se prohání korunami strom? venku.

“Vyšiluješ,” poznamenává Angela, zatímco žvýká kus zeleného salátu. Sedíme v boxu v bistru

Rande v Jacksonu v sobotu večer po akčním filmu a jíme salát, protože to je všechno, co si na tomhle místě m?žeme dovolit.

“Jsem v pohodě,” říkám.

“To teda nejseš. Měla by ses vidět.”

“Fajn, tohle mě dost vytáčí, jo? Jenom bych ráda věděla, jestli je to jenom sen nebo další

vize.”

Angela zamyšleně přikyvuje. “Tvoje máma ti řekla, že někteří lidé a andělskou krví mají vize

zatímco spí místo sn?, jo?”

“Jo, řekla mi to ještě před tím, než jsem je začala mít. To bylo ještě předtím, kdy jí nevadilo

svěřovat se mi s užitečnými informacemi. Ale já měla vize vždycky, když jsem byla vzh?ru.”

“Já taky,” říká Angela.

“V tom případě mě zajímá, jestli byl ten sen vážně vize nebo to byl jenom výsledek špatně zvoleného menu na večeři. Je to božské poselství nebo tu jde jenom o moje podvědomí? A

když je to vážně vize, co mi to má říct?”

- 28 -

“Poslouchej se, právě vyšiluješ,” říká. “Je to na houby, C. Na sch?zce Andělského klubu ses na

Christiana ani nepodívala. Je to, jako kdybyste se jeden druhému vyhýbali. Přišlo by mi to

fakt k popukání, kdyby to nebylo tak zatraceně smutný.”

“Já vím,” říkám. “Pracuju na tom.”

Soucitně ke mně nakloní hlavu. “Mám ráda Tuckera, Claro. Vážně jo. Je to fakt světovej kluk,

s tím musí každý souhlasit. Ale zvažovalas už možnost, že ti možná není souzeno být s ním?

že je ti souzeno být s Christianem, že to on je tv?j osud, a že spolu jednou odletíte vstříc

západu slunce?”

“Jasně, že už mě to napadlo.” Pokládám vidličku na st?l. Najednou mě přešel hlad. Osud m?že dát chuti k jídlu vážně na frak. “V?bec nechápu, proč mu na tom tolik záleží,” říkám.

“Proč na tom komu záleží? Tuckerovi? Nebo Christianovi?”

“Bohovi.”

Směje se. “No, to je velká záhada, co?”

“Chci tím říct, je mi sedmnáct. Proč Mu záleží na tom, koho …”

“Miluješ,” dodává, když nechávám konec věty viset ve vzduchu. “Koho miluješ.”

Jsem zticha, protože nám číšník nese nápoje.

“Každopádně, měla by sis sepsat celou tuhle věc, co se ti zdála,” říká. “Protože by to mohlo

být d?ležité. Zkontroluj, jestli se na tom něco mění, stejně jako jsi to udělala s tou prv ní vizí. Měla by sis o tom taky promluvit s Christianem. Protože kdo ví, možná má stejný sen.

Jestli je to tak, pak na to m?žete společně přijít.”

To není tak zlý nápad. Kromě toho, že nejsem moc nadšená z toho, že bych měla Christianovi vyprávět o tom, jak se mi o něm zdálo.

“Co na to říká tvoje máma?” ptá se Angela a zakusuje se do plátku chleba.

“Neřekla jsem jí o tom.”

Dívá se na mě, jako kdybych jí právě řekla, že myslím na to, že bych si zkusila šňupnout heroin.

“Proč bych měla? Nikdy mi nic neřekne. I kdybych jí o tom řekla, jsem si jistá, že by to celé

pohřbila frází o d?věře v mé pocity, o poslouchání mého srdce nebo nějakými dalšími

podobnými žvásty. Kromě toho ani nevíme, jestli to něco znamená,” říkám. “Je to nejspíš

jenom sen. Lidé mají opakující se sny neustále.”

- 29 -

“Když to říkáš.”

“M?žeme teď mluvit o něčem jiném?”

A tak mluvíme. Mluvíme o dešti. Souhlasíme, že je ho nějak moc. Mluvíme o Spirituálním

týdnu ve škole a jestli by bylo spravedlivé využít naše dary, abychom vyhráli hru Odfoukávání prachu ve středu. Vypráví mi o staré knize, na kterou narazila letos v létě v Itálii, a která je

nejspíš soupis lidí s andělskou krví, kteří žili v sedmnáctém století.

“Je to nějaká jejich skupina,” říká mi. “Nebeské congregarium, doslova by to mělo znamenat stádo andělské krve. Nebo hejno. Takhle jsem vlastně dostala nápad založit Andělský klub.”

“A ještě něco zajímavého se stalo v Itálii?” ptám se. “S, řekněme, nějakým sexy italským

přítelem, o kterém mi teď chceš všechno vyklopit?”

Okamžitě jí rudnou tváře. Vrtí hlavou a najednou má až přehnaný zájem o sv?j salát. “Nemám

přítele. Italského, ani žádného jiného.”

“Ehm - ehm.”

“Bylo to hloupé,” říká, “a nechci o tom mluvit. Nebudu tě peskovat kv?li Christianovi a ty

nebudeš mluvit o mém neexistujícím italském klukovi, jo?”

“Ty už si mě ale peskovala kv?li Christianovi. To není moc fér,” říkám, ale v jejích očích vidím opravdovou bolest, což mě překvapuje, tak toho radši nechávám.

Moje mysl se toulá zpátky do snu, ke Christianovi, ke zp?sobu jakým se na mě dívá, jak mě

drží a nenechá mě spadnout. Stal se mým ochráncem. Někým, kdo je tady proto, aby mi pomohl z?stat na mé cestě.

Kéž bych jenom věděla, kam tahle cesta vede.

Jsme zrovna na parkovišti, když mnou projíždí vlna smutku. Alespoň si myslím, že je to

smutek. Není tak ohromující, jako byl tehdy v lese. Neparalyzuje mě stejným zp?sobem, jako

tehdy. Je to spíš takové, že je mi v jednu chvíli fajn a směju se a v té druhé chci brečet.

“Hej, seš v pohodě?” ptá se Angela, když jdeme k autu.

“Ne,” šeptám. “Cítím … smutek.”

Zastavuje se. Vykuluje na mě oči. Rychle se rozhlíží po okolí.

“Kde?” říká až příliš hlasitě. “Kde je?”

“Nevím,” odpovídám. “To nedokážu říct.”

- 30 -

Bere mě za ruku a táhne mě na parkoviště k mému autu. Jdeme rychle, ale snažíme se z?stat

klidně, jako kdyby se nic nedělo. Neptá se mě, jestli m?že řídit, rovnou jde ke dveřím řidiče

a já se s ní nehádám. “Zapni si pás,” nařizuje mi, když jsme obě vevnitř. Pak vyjíždí z

parkoviště na ulici. “Nevím, kam mám jet,” říká nap?l vyděšeně a nap?l zadýchaně. “Myslím, že

bychom měli z?stat v nějaké obydlené oblasti, protože by to musel být blázen, kdyby se nás

rozhodl napadnout před bandou turist?. Ale nechci být ani moc blízko u domova.” Rychle

kontroluje zrcátka. “Zavolej mámě. Hned.”

Tápu v kabelce po mém telefonu a pak volám. Máma to bere po prvním zazvonění.

“Co se děje?” ptá se hned.

“Myslím, že … možná … je tady Černé křídlo.”

“Kde jsi?”

“V autě, na sto devadesát jedničce, jedeme na jih.”

“Jeďte do školy,” říká. “Sejdeme se tam.”

Je to těch nejdelších pět minut mého života předtím, než se máma objevuje na parkovišti u Střední školy v Jackson Hole. Rychle si k nám nastupuje.

“Takže,” říká a natahuje se ke mě, aby mi mohla sáhnout na čelo, jako kdybych měla horečku,

“jak se cítíš?”

“Už líp. Myslím.”

“Vidělas ho?”

“Ne.”

Obrací se na Angelu. “A co ty? Cítilas něco?”

Angela krčí rameny. “Nic.” V jejím hlase jsem jasně slyšela zklamání.

“Takže co budeme dělat teď?” ptám se.

“Počkáme,” říká máma.

Takže čekáme, čekáme, čekáme, ale nic se neděje. Sedíme v autě v tichosti a sledujeme, jak stěrače jezdí po skle a stírají z něj dešťové kapky. Občas se mě máma ptá jak jsem na tom,

na což moc dobře nejde odpovědět. Nejdřív jsem vyděšená k smrti z toho, že se tu každou

chvíli m?že ukázat Samjeeza a všechny nás zabije. Pak se moje pocity mění v obyčejný

- 31 -

strach, že se teď budeme muset sbalit a odejít z Jacksonu a já už nikdy neuvidím Tuckera.

Nakonec jsem už jenom míně vyděšená. Pak cítím rozpaky.

“Možná to nebyl smutek,” přiznávám. “Nebylo to tak silné jako předtím.”

“Překvapilo by mě, kdyby šel po nás tak brzy,” říká máma.

“Proč?” ptá se Angela.

“Protože je Samjeeza marnivý,” říká máma prostě. “Clara mu zničila ucho, spálila ruku a hlavu a nemyslím si, že by chtěl ukázat svojí tvář, dokud se úplně neuzdraví. Což je Černého křídla

dost dlouhý proces.”

“Myslela jsem si, že se hojí rychle,” říká Angela. “Víte, jako upíři nebo něco podobného.”

Máma se usmívá. “Upíři. Prosím tě. Černá křídla se hojí dlouho, protože se rozhodli odříznout

se od léčivých sil tohohle světa.” Znovu se dotýká mého obličeje. “Udělali jste správnou věc,

že jste odtamtud vypadli a zavolali mě. I když to nebyl Černé křídlo. Je lepší být v bezpečí,

než později litovat.”

Angela vzdychá a dívá se ven z okna.

“Promiň,” říkám. Obracím se k mámě. “Myslím, že jsem asi trošku přecitlivělá.”

“Nejsi,” říká. “Jenom sis dost prožila.”

Mění si s Angelou místa. Pak vyjíždí z parkoviště školy a míří na silnici zpátky k městu.

“Co cítíš?” ptá se, když projíždíme kolem restaurace.

“Nic,” odpovídám s pokrčením ramen. “Kromě toho mám pocit, že pomalu ztrácím mysl.”

“Nezáleží na tom, jestli to byl falešný pocit nebo ne. Samjeeza po nás p?jde, Claro. Musíš na

to být připravená.”

Přesně tak.

“Jak se mám připravit na to, být napadená Černým křídlem?” ptám se sarkasticky.

“Svatozář,” říká, což okamžitě na obličeji Angely vyvolá pohled ´Já ti to říkala.´ “Musíš se

naučit používat svatozář.”

“Hej, myslím, že jsem viděl nějaké zabliknutí,” říká Christian a překvapuje mě. “Vážně jsi to

dokázala.”

- 32 -

Otevírám oči. Christian tu nebyl, když jsem si stoupla na jeviště a snažila se nějak přivolat

svatozář, ale teď sedí u jednoho stolku v publiku v R?žovém podvazku a dívá se na mě

pobaveně, jako kdyby sledoval nějakou show. Na zlomek vteřiny se naše pohledy setkávají a pak se dívám dol? na svoje ruce. Rozhodně nevidím žádnou zář. žádná svatozář.

Nejspíš se u mě objevuje jenom když se dostanu do situace ´udělej to nebo zemřeš´.

“Jaké blikání?” ptám se.

Jedna strana jeho úst se zvedá. “Muselo se mi to jenom zdát.”

Ehm - ehm. Další z klasického trapného mlčení mezi Christianem a mnou. Pak si odkašlává a

říká: “Promiň, že jsem přerušil tv?j trénink. Jenom pokračuj.”

Měla bych zavřít oči a zkusit to znovu, ale vím, že je to zbytečné. Neexistuje zp?sob, jak bych mohla přivolat svojí svatozář, když se na mě dívá.

“Bože, tohle je tak frustrující!” křičí Angela. Zavírá notebook, odstrkuje ho přes st?l a

dlouze a podrážděně vydechuje. Prohledávala studijní stránky a snažila se rozhodnout, na

jakou by měla jít. Což je pro většinu lidí dost velký problém, ale pro ní je to obrovská zátěž, protože si myslí, že to co viděla ve své vizi byl studijní kampus. Musí to být příšerný stres.

“Nedostalas ten starověký text, který sis chtěla koupit před eBay?” ptá se Christian.

Zírá na něj. “Vtipné.”

“Promiň, Ange,” říkám. “M?žu ti nějak pomoct?”

“Ta vize mi toho nedává moc, z čeho bych mohla vycházet. Jsou tam široké schody. Kamenné

oblouky a lidé, co pijou kafe. Což prakticky popisuje každou vysokou školu v zemi.”

“Musíš se soustředit na stromy,” říkám. “Mám skvělou knížku. Jestli zjistíš, jaké stromy to

jsou, podíváš se v jaké oblasti se vyskytují.”

“No, doufám, že brzy najdu něco, od čeho se budu moc odrazit,” mumlá Angela. “Musím si

podat přihlášku, víš? Nejlíp hned.”

“Neboj se,” říká Christian nenuceně. Dívá se dol? do svého bloku, kde jsem si myslela, že si

dělá nějaký domácí úkol. “Přijdeš na to ve chvíli, kdy ti to bude souzené.” Pak zvedá oči a

jeho pohled se střetává s tím mým.

“Vážně?” Nem?žu si pomoct a ptám se ho, i když znám odpověď. “A tys na to přišel, když ti

to bylo předurčené?”

“Ne,” přiznává s krátkým a skoro hořkým smíchem. “Nevím, proč jsem to řekl. Nějak se to do mě zavrtalo, hádám. Tohle do mě vždycky hustil m?j strýc.” O svém strýci moc nemluvil.

- 33 -

Nebo o jeho poslání, mimo jeho stručný ´Měl jsem vizi. Bylas v hořícím lese a já myslel, že tě

mám zachránit, ale teď jsem zmatený´ monolog. Jednou nám ukázal, že dokáže létat bez

mávání křídly jako Superman. Vznášel se nad jevištěm jako David Blaine, zatímco já, Angela a Jeffrey jsme na něj zírali jako idioti.

Občas sděluje Angele nějakou nahodilou informaci o andělech, takže je spokojená, že

alespoň nějak přispívá skupině. Zdá se, že ví víc než my, ale většinou drží rty pevně sevřené a mlčí.

“Takže,” říká Angela. Výraz v její tváři mě trochu znervózňuje. Vstává a prochází kolem

stolu, aby se mohla postavit vedle Christianova stolu. “Co se teď stane?”

“Co tím myslíš?” ptá se.

“Nesplnils svoje poslání, ne?”

Zírá na ni.

“Dobře,” pokračuje, když nic neříká. “Alespoň odpověz na tohle: když jsi měl svoje vize,

přicházeli ve dne nebo v noci?”

Dívá se do stín? v zadní části jeviště, jakoby se rozhodoval, a pak se na ní dívá. “V noci.”

“Zdálo se ti to?”

“Většinou. Vzh?ru jsem byl při tom jenom jednou.”

Ples. Když jsme spolu tancovali. Měli jsme společnou vizi.

“No, Clara má nový sen,” říká Angela. Věnuju jí pohled, který je ten nejrozzuřenější, jaký v

tuhle chvíli svedu, ale ignoruje to. Samozřejmě. “Možná by to mohla být vize. Musíme zjistit

co to je.”

Christian se na mě dívá. Okamžitě vypadá zaujatě. Doslova stojím v záři reflektor? a tak skáču dol? z pódia a jdu k nim. Cítím, jak mě doprovází jeho pohled.

“Jakou vizi?” ptá se.

“Možná je to jenom sen,” odpovídá Angela za mě. “Ale pokolikáté se ti už opakoval, Claro, po

desáté?”

“Po sedmé. Jdu do kopce,” vysvětluju, “lesem, ale není to hora jako v mé - v naší vizi. Je

slunečno. žádný oheň. Je tam Jeffrey. Má na sobě oblek. Je tam i Angela. Nebo tam alespoň

byla. V mém posledním snu. A pár dalších lidí …” Váhám. “A ty jsi tam taky,” říkám Christianovi.

- 34 -

Nem?žu mu říct o tom, jak mě drží za ruku, jak mi šeptá přímo do mysli, aniž by to vyslovil

nahlas.

“Ale je to nejspíš jenom sen, víš?” dodávám. “Možná je to jenom práce mého podvědomí, moje

obavy, možná je to něco na zp?sob sn?, kdy přijdeš do školy úplně nahý.”

“Jak vypadá les?” ptá se.

“To je na tom to divné. Je to prostě normální les. Ale jsou tam schody. Betonové schody

přímo uprostřed strom?. A plot.”

“A co ty? Měls nějaké divné sny?” ptá se Angela. “Některý klíč, který by vysvětlil tohle

šílenství?”

Christian nakonec odtrhl pohled od toho mého a podíval se na ní.

“žádné sny.”

“Dobře, já osobně si myslím, že je to víc, než jenom sen,” říká. “Protože tohle ještě není

konec.”

“Cože?”

“Vaše poslání. Neexistuje zp?sob, jak byste si prošli vizemi, požárem a tím vším a tohle bylo

všechno. Musí toho být víc.”

Moje empatie si volí zrovna tuhle chvíli a já se nabourávám Christianovi do pocit? a najednou

cítím všechno co on: Odhodlání. Rozhodnutí. A to všechno je zabarvené takovou touhou, že

mě to nutí zalapat po dechu. A cítím i jistotu. Čistou, absolutní jistotu. že má Angela pravdu. Tohle ještě není konec. Je tu toho víc.

Když tu noc vcházím do mého pokoje, někdo stojí na okapu za oknem. Ve zlomku vteřiny mi

hlavou prolétávají všechny ty nesmysly, které mi řekla moje máma o tom, že je Samjeeza

zraněný a marnivý a čeká až přijde jeho čas a on po nás bude moct jít -blbost - a já si myslím,

že je to on. Byl to jeho smutek, který jsem cítila u té restaurace. Díky té myšlence začínám šílet hr?zou, krev mi začíná vařit v žilách a já se začínám divoce rozhlížet kolem po nějaké

zbrani. Což je celkem vtipné protože a) jako pr?měrná dospívající dívka nemám ve zbrani

žádnou zbraň, b) i kdybych si obstarala i něco nebezpečnějšího, než je pilník, fungovalo by to

proti Černému křídlu? Svatozář, napadá mě. Přivolat si svatozář. Jenže pak mě něco napadá.

Tak počkat. Proč tam jenom tak stojí?

Proč ještě nezačal s tím svým typickým ´za biju tě ty malé ptáčátko´ proslovem?

Není to Samjeeza, dochází mi. Je to Christian. Cítím jeho přítomnost. Teď je to jasné, když

se dokážu uklidnit natolik, abych mohla klidně myslet. Přišel mi něco říct. Něco d?ležitého.

- 35 -

Vzdychám, oblékám si mikinu a otevírám okno.

“Čau,” křičím ven.

Dívá se na mě ze svého místa na okraji střechy, odkud je dokonalý výhled na hory, na kterých

jsou i ve tmě pořád rozeznatelné sněhové pokrývky. Lezu z okna a sedám si vedle něj. Venku je zima. Z nebe padá chladný déšť. Okamžitě se objímám pažemi a snažím se netřást.

“Zima?” ptá se mě.

Přikyvuju. “Tobě ne?” Má na sobě černé tričko a jeho obvyklé džínsy, tentokrát šedé. Nenávidím, že znám nazpaměť jeho oblečení.

Krčí rameny. “Ani ne.”

“Angela říká, že lidé s andělskou krví by měli být odolní proti chladu. Napomáhá tomu létání

ve velkých výškách, myslím.” Znovu se třesu. “Tuhle schopnost jsem teda do vínku nedostala.”

Směje se. “Možná se to vztahuje jenom na dospělé.”

“Hej, říkáš o mě, že jsem ještě nevyzrálá?”

“Ach, to ne,” říká a jeho úsměv se zvětšuje do veselého úšklebku. “To bych si nedovolil.”

“To je dobře. Protože já nejsem ta, kdo někoho špehuje oknem.”

“Já nikoho nešpehoval,” protestuje.

Dobře. To je hlavní.

“Znáš ten nový úžasný vynález?” dráždím ho. “Říká se mu telefon.”

“Jo, protože ty a já máme po telefonu tak dokonalé srdceryvné rozhovory, viď?” vrací mi.

Chvíli je ticho. Pak se oba začínáme smát. Má pravdu. Nevím proč je to takhle jednodušší, ale je. Teď si m?žeme konečně promluvit. Je to takový malý zázrak.

Otáčí se ke mně. Jeho koleno se otírá o to moje. V matném světle z okna jsou jeho oči

hluboké a tmavě zelené.

“V tvém snu, ten plot, který jsi zmínila. Je laťkový na pravé straně, když lezeš na kopec?”

“Ano, jak jsi-”

“A ty schody, které vidíš, roste na jejich okrajích mech a je u něj kovové zábradlí natřené na

černo?”

- 36 -

Zírám na něj. “Přesně tak.”

“Nalevo, za těmi stromy, je kamenná lavička,” pokračuje. “A vedle ní je r?žový keř. Ale r?že

tam nikdy nekvetou - je tam na ně příliš zima.” Na chvíli odvrací pohled. Náhlý závan větru mu sfoukává vlasy do obličeje a on si jeho odhrnuje z očí.

“Tobě se taky zdá tenhle sen?” šeptám.

“Ne stejný jako tobě. Myslím tím, o tomhle místě se mi zdá celou dobu, ale-” Vzdychá a nepříjemně se ošívá. Pak sv?j pohled přesouvá na mě.

“Nejsem zvyklý o tomhle mluvit,” říká. “Vlastně jsem se stal profesionálem v nemluvení o

tom.”

“To je v pohodě …”

“Ne, chci ti to říct. Měla bys to vědět. Ale nechtěl jsem to říkat před Angelou.”

Vytahuju si mikinu až k bradě a paže si křížím na hrudi.

“Moje máma umřela,” říká nakonec. “Když mi bylo deset. Ani nevím, jak se to stalo. Strýc o tom nerad mluví, ale myslí, že … že jí zabil Černé křído. Jednoho dne prostě byla a hrála se

mnou u snídaně dlouhé karetní hry, vozila mě do školy a líbala mě na tvář před klukama u školy

a mě bylo trapně …” Hlas se mu třese. Odmlčuje se, odvrací pohled a lehce si odkašlává. “Pak

mě v další minutě tahají ven ze třídy. Říkají, že se stala nehoda. A ona je pryč. Chci říct,

dovolili mi vidět její tělo. Ale ona už v něm nebyla. Bylo to prostě jenom … tělo.” Dívá se na

mě a pak se jeho oči rozzáří. “Její náhrobek má tvar lavičky. Bílé lavičky pod osikami.”

Najednou se cítím, jako kdyby mi myšlenky zastíral nějaký mrak. “Cože?”

“Je to hřbitov Aspen Hill,” říká. “Není to skutečný hřbitov s hroby a květinami, ale je to

součást lesa. Krásné místo v korunách strom?, kde je klid a m?žeš z něj vidět v dáli Teton. Je to asi to nejklidnější místo, které znám. Občas tam jdu a přemýšlím a …” A mluví s jeho mámou. Chodí tam mluvit s jeho mámou.

“Takže když jsi mluvila o schodech, kopci a plotu, poznal jsem to,” šeptá.

“Věděl jsi, že se mi zdálo o hřbitově,” říkám.

“Mrzí mě to,” šeptá.

Dívám se na něj a snažím se zahnat pláč, když si to všechno v hlavě skládám dohromady. Lidé

na sobě mají obleky a já mám černé šaty. Všichni jdou stejným směrem, ten smutek který

cítím, to jak se na mě všichni tak vážně dívají, útěchu kterou se mi snaží Christian nabídnout. Najendou to všechno dává smysl.

- 37 -

Není to smutek Černého křídla, který v tom snu cítím. Je to m?j smutek.

Někdo koho miluju zemře.

kapitola 5

NAJDI MI SEN

“Claro? Seš tu s námi?”

Máma mě šťouchá do ramene. Chvíli mrkám, ale pak se usmívám na paní Baxterovou, poradkyni. Úsměv mi vrací.

“Tak co si o tom myslíš?” ptá se. “Máš už nějaké představy o směru, kterým by ses chtěla

vydat? Nějaké vize tvojí budoucnosti?”

Očima střílím máminým směrem. No, mám vize. “Myslíte vysokou?” ptám se paní Baxterové narovinu.

“Ano, vzdělání je velice d?ležité a my chceme podpořit všechny naše studenty v navštěvování

vysokých škol. Zejména tak nadanou dívku, jako jsi ty. Ale každý člověk má svojí vlastní

určitou cestu, ať už vede k vysoké škole nebo ne.”

Dívám se dol? na své ruce. “Vážně nevím, co bych chtěla dělat.”

Dává mi přehnané, ale povzbudivé přikývnutí. “To je normální. Spousta student? je na tom

jako ty. Už jsi dělala nějaký pr?zkum? Navštívila jsi nějakou vysokou školu nebo surfovala po

webových stránkách univerzit?”

“Moc ne.” Spíš v?bec.

“Myslím, že je teď pravý čas na to, s tím začít,” říká paní Baxterová. “M?žeš se podívat do

nějaké brožury, kterou jsem ti dala a vytvořit si seznam pěti vysokých škol, které se ti

nejvíc líbí a taky si musíš od?vodnit proč. Pak ti m?žu pomoct s přihláškami.”

“Moc vám děkuju.” Máma vstává a podává paní Baxterové ruku.

“Je to neobyčejná mladá dáma,” říká mámě. Snažím se nevyvalit oči. “Vím, že se svým

životem udělá něco pozoruhodného.”

Rozpačitě přikyvuju předtím, než vycházíme ven.

- 38 -

“Má pravdu víš, svým vlastním zp?sobem,” říká mi máma, když vycházíme ven na parkoviště.

“Jednou dokážeš pozoruhodné věci.”

“Jasně,” odpovídám. Chci jí věřit, ale nem?žu. Všechno co vidím, když se ohlédnu za

posledními pár dny, je jenom zpackané poslání a ne tak vzdálená budoucnost, kde někdo, na kom mi záleží, zemře.

“Chceš řídit?” ptám se, protože chci zoufale změnit téma.

“Ne, klidně řiď ty.” Štrachá v kabelce a vyndavá svoje velké sluneční brýle ve stylu Audrey

Hepburn. Spolu s šátkem, který má omotaný kolem hlavy a se svým dlouhým elegantním pláštěm vypadá jako filmová hvězda.

“Tak co se děje?” ptá se mě. “Mám pocit, že tě něco trápí. Něco jiného, než věci okolo vysoké

školy. Všechno se to vyřeší samo, Claro, nemusíš mít strach.”

Nesnáším, když mi říká, že se nemusím bát. Je to totiž obvykle chvíle, kdy mám zatraceně

dobrý d?vod k tomu se bát. Vypadá to, že je to zrovna teď všechno, co m?žu dělat: bát se o to, na čí hrob jdu v mé nové vizi, bát se o to, že někdo zemře kv?li něčemu, co jsem udělala

nebo co ještě udělám, bát se toho, že smutek, který na mě v poslední době útočí znamená, že

se Samjeeza poflakuje kolem a jenom čeká na ten správný okamžik, aby zabil někoho, koho miluju.

“O nic nejde,” říkám.

Nastupujeme do auta. Zasouvám klíček do zapalování. Ale pak se zastavuju.

“Mami, co se stalo mezi tebou a Samjeezou?”

Nevypadá moc překvapeně mojí otázkou, což mě trochu vykolejuje. Pak na ní odpovídá. Její

odpověď mě ale naprosto uzemňuje. “Bylo to dávno,” říká. “On a já … byli jsme přátelé.”

“Ty ses přátelila s Černým křídlem?”

“Nejdřív jsem nevěděla, že je to Černé křídlo. Myslela jsem, že je to normální anděl.”

Nedovedu si představit, jak si mohla Samjeezu splést s andělem. Ne, že bych někdy nějakého potkala.

“Jasně. Ty ses přátelila s hodně anděly?” ptám se sarkasticky.

“Jenom s pár.”

“S pár,” opakuju. Jak mi tohle mohla tak dlouho zapírat? Myslím tím - zná pár anděl??

“Vážně ne moc.”

- 39 -

“Angela si myslí, že je Samjeeza nějaký v?dce,” říkám jí.

“Ach,” říká máma a přikyvuje. “Kniha Enochova?”

“Jo.”

“Větš ina z toho je pravda. Byl to v?dce strážc?, ale to je už dávno.” Wow. Vážně se mi teď svěřuje s informacemi.

“A co ti Strážci přesně dělají?” ptám se. “Kromě toho, že něco sledují.”

“Strážci se vzdali nebe, aby mohli být s lidskými ženami,” říká.

“Beru to tak, že Bohovi se moc nelíbí myšlenka na to, že se andělé tahají s lidmi.”

“Není to tak, že by se to Bohovi nelíbilo,” vysvětluje. “Jde o to, že andělé nežijí v lineárním

čase jako je ten, ve kterém žiješ ty a já, a tak je mít vztah s lidskou ženou téměř nemožný,

protože by to vyžadovalo, aby z?stal anděl v jednom čase na zemi delší dobu.”

Ach sakra. Zase ty věci s časem.

“Je pro nás obtížné pochopit jak žijí a jak se pohybují mezi r?znými rovinami prostoru a

času. Andělé jenom nesedí na obláčku a nedívají se dol? na nás. Pořád pracují.”

“ženatí s prací, hm?” vtipkuju.

Obličejem jí probleskuje náznak úsměvu. “Přesně tak.”

“A co teda udělali Strážci? Skončili?”

“Jo. A Samjeeza byl první, který dal dvoutýdenní výpověď, abych tak řekla.”

“A co se stalo pak?”

“Strážci si brali lidské ženy, měli s nimi děti a chvíli bylo všechno v pořádku. Dovedu si

představit, že byli trochu smutní, být tak daleko od nebe, ale pořád to bylo zvládnutelné. Byli

šťastní. Ale nikdy doopravdy nepatřili na zemi. Jejich děti žili dlouho a pořád se množili, až

bylo na zemi víc Nephilim?, než lidí. Což byl problém.”

Vzpomínám si na příběh Angely z Knihy Enochovy. “A tak B?h seslal potopu,” napadá mě.

“Ano. A Samjeeza …” Najednou ztichne. Přemýšlí o tom, kolik by mi toho měla říct.

“Samjeeza nedokázal zachránit svojí rodinu. Jeho děti, vnuci, pravnoučata, všichni se

utopili.”

No není divu, že je ten chlapík vzteky bez sebe.

- 40 -

“Pak se připojil k ostatním Černým křídl?m a společně vyhlásili nebi válku,” říká.

“Ostatními Černými křídli?”

“Se Satanem a jeho družinou.”

Směju se při představě na to, že má Satan osobní družinu, i když vím, že to nejspíš moc vtipné není.

“Bojují proti svrchovanosti Boha a snaží se zničit všechny nebeské plány,” vysvětluje. “Ale

jejich touha po ničení nepramení ze smutku, je to jenom čisté zlo, které zatlačuje do pozadí

dobro v nich.”

“Ehm. A jak to všechno víš ty?” ptám se.

“Sam mi to řekl.”

“Protože jste byli přátelé.”

“Jo,” říká. “Kdysi.”

Pořád nedokážu přestat myslet na jednu věc. “On je do tebe zamilovaný, ale to ty víš,”

dodávám jenom proto, abych viděla její reakci.

Stahuje si šátek z vlas?. “Jak to víš?”

“Když se mě dotkl, cítila jsem, jak na tebe myslí. No, nejdřív myslel na mě. Ale potom ses objevila ty a úplně ho rozptýlila. Viděla jsem tě jeho v jeho myšlenkách. Vypadalas jinak.

Mělas krátké hnědé vlasy a” -odrazuju se od toho připomenout jí cigaretu v její puse- “hodně

rtěnky na rtech. Byl naprosto posedlý tebou a tvojí rtěnkou.”

Zvedá ruku, jako kdyby se chtěla dotknout místa, kde by měla ještě modřiny od toho, jak jí

Samjeeza škrtil, kdyby byla člověk a neléčila se tak rychle. “Jsem holt šťastlivec,” říká.

Chvěju se při vzpomínce na to, jak se jeho studené ruce pohybují pod mojí košilí.

“Kdyby ses neukázala, on by …” Nedokážu tu větu dokončit.

Mračí se. “Znásilnění není styl Černého křídla. Dávají přednost svádění. Chtějí tě dostat na

svojí stranu.”

“A co máma Angely?” ohrazuju se. “Byla znásilněná.”

“Jo, to tvrdí.”

- 41 -

“Myslíš si, že lže?”

“Nevím. Nebyla jsem u toho.”

“Fajn, v tom případě si ale myslím, že Samjeeza to se mnou ten den v plánu měl,” říkám jí.

“Nesnažil se mě zrovna moc okouzlit.”

“Ten den se choval divně,” říká. “To jak mluvil. Všechno to klišé a melodrama, jako kdyby hrál

nějakou roli. Nebyl to on. Bylo to, jako kdyby se snažil něco dokázat.”

“Ale nikdo nás ani jeho nepozoroval.”

“Někdo ano,” říká tajemně. “Vždycky se někdo dívá.”

Ach. Myslí Boha. Vždycky se dívá. Naprázdno polykám.

Její ústa se kroutí do bolestné linky. “Mrzí mě, že sis tím musela projít.”

“Mě taky.”

“Každopádně,” říká, jako kdyby se jí ulevilo, že m?že změnit téma. “Myslela jsem, že bychom

si mohli zajet do města na zmrzlinu, možná si zajít na nějaké nákupy.”

“Nem?žu,” říkám jí. “Dneska odpoledne už jsem domluvená s Tuckerem. Jde me na ryby.”

Snaží se skrýt svoje zklamání. “Aha.”

“V poslední době jsem ho skoro neviděla, protože dostal práci v obchodě se sedli a pořád

pracuje …”

“Ne, já to chápu,” říká. “Měla bys jít s ním.”

Zajímalo by mě, jestli už Tuckera přijala, nebo jestli s naším vztahem pořád nesouhlasí.

“Ale m?žeme něco podniknout tenhle víkend, co myslíš?”

“Jasně,” souhlasí. “To bych hrozně ráda.”

“Dobře.”

Pak mi nezbývá nic jiného, než otočit klíčkem v zapalování, zařadit rychlost a rozjet se dom?.

…

Je něco kouzelného na zp?sobu, jak moje hlava pasuje do ohbí Tuckerova krku. Ležím,

vdechuju jeho v?ni, což je dokonalá směs země, sena, jeho vody po holení a jeho vlastní v?ně.

- 42 -

Cítím z něj sice i sprej proti hmyzu, ale to jen slabé a na tu malou chvíli se vše chny moje

starosti vypařují. Je to jen on, já a uklidňující zvuk vody, která se valí po kamenech. V

teplém vzduchu kolem nás víří jemný prach. Nevím jaké je to v nebi, kromě jasu, který mi jednom popsala máma, ale kdybych si mohla vybrat svoje osobní nebe, bylo by to tohle. Na jezeře s Tuckerem. K čertu s komáry a se vším ostatním.

“tohle jsem tak potřebovala,” říkám hlasem, který připomíná spíš zívnutí.

Cítím, jak se mi usmívá do vlas?. “Já taky. Tvoje vlasy voní jako vítr. Vědělas to?”

Jo, já a Tucker, vdechující v?ni jeden druhého.

Zakláním hlavu, abych ho mohla políbit. Začíná to sladce, pomalu a líně, jako odpolední slunce, ale rychle se naše tempo začíná měnit. Na sekundu se od sebe oddělujeme a náš rychlý dech se mísí dohromady. Otáčím se a prakticky na něm ležím, naše nohy se proplétají. Bere moje

tváře do dlaní a znovu mě líbá. Z poloviny sténá a z poloviny se směje, což mě dohání k

šílenství. Pokládání mi dlaň na bok a přitahuje si mě blíž. Sunu mu rty přes límec košile, k jeho

pevné a široké hrudi, kde m?žu cítit jeho prudce bušící srdce. Miluju ho, napadá mě. V tuhle chvíli vím, že kdybych chtěla, dokážu přivolat svatozář.

Odtrhává se.

“Fajn,” vydechuje.

“Pořád si myslíš, že do tebe praští blesk, když … vždyť víš co?” dráždím ho. Zve dám obočí a vrhám na něj ten nejsv?dnější pohled, který dokážu.

Věnuje mi jakýsi ztrápený a neklidný úsměv. “Když jsem byl malý, máma mi říkala, že když

budu mít sex před svatbou, moje … nádobíčko mi zčerná a upadne.”

To mě nutí se překvapeně zasmát. “Vážně?”

“Jo, a já jí to věřil.”

“Takže nebudeš mít sex před svatbou? Do když se třeba do třiceti neoženíš?”

Vzdychá. “Nevím. Prostě tě miluju. Nechci nic pokazit.”

Tohle mi sice nedává moc smysl, ale přikyvuju. “Takže budeme hodní.”

“Přesně tak.”

“Protože se bojíš.”

“Hej!”

- 43 -

“Fajn,” říkám s povzdechem. “I když to nezní zrovna jako zábava.”

Překvapuje mě tím, že mě něžně tiskne zpátky do deky na podlaze lodi. “Nezní ti to jako

zábava?” odpovídá mi vyzývavým hlasem a pak mě líbá tak, až se mi vnitřnosti kroutí na kaši a mám takovou závrať, že vidím všechno rozmazaně.

Mnohem, mnohem později, se vážně pokoušíme chytat ryby. Zjišťuju, že jsem v tom pořád

příšerně nešikovná. A pořád mě baví být v tom příšerně nešikovná. A Tucker je pořád kluk, co

šeptá rybám.

“Tak plav,” říká tiše, když pečlivě odstraňuje háček z pusy pstruha, co vypadá jako zabiják.

“Příště už budeš chytřejší.”

Dává jí zpátky do vody, kde se jenom zaleskne zeleno stříbrná barva a ryba je pryč. Zvedá

ke mně hlavu a škodolibě se šklebí. “Tak co, chceš se se mnou pořád milovat?” ptá se a zvedá ke mně ruce špinavé od rybího slizu.

“Hm, lákavé ale ne,” odpovídám rychle. “Myslím, že budeme radši hodní.”

“Tohle je vážně vtipné,” říká a začíná znovu vázat na háček vlasec. ” …. tak st ráááááášně

vtipné.”

Slunce překrývá mrak a najednou se ochlazuje. Všechno okolo nás mlčí. Dokonce i ptáci

přestali zpívat. Po zádech mi přejíždí mráz.

“Chceš košili?” ptá se Tucker. Každým coulem džentlmen.

“To je v pohodě. Pracuju na odolnosti proti chladu.”

Směje se. “Tak to hodně štěstí. Nejspíš už teď nebude na ryby tak teplo, abychom si tohle mohli zopakovat.” Dává na háček nějakou návnadu a znovu jí hází do vody. Téměř okamžitě

chytá rybu. Tu samou.

“Zasloužíš si být na talíři,” říká vrahounovi, ale stejně ho pouští zpátky do vody. “Běž! Najdi

si sv?j osud. Drž se dál od lesklých věcí.”

To mi z nějakého dost ujetého d?vodu připomíná m?j rozhovor se školní poradkyní.

“Tak, všechna ta práce, co v poslední době máš -” začínám.

“Ani mi to nepřipomínej.”

“Je to dost na koupi nového koně?”

“A na nové auto, možná, a tím nové myslím ojeté, a tím ojeté myslím na posledním tažení,

protože to je všechno, co si budu moct dovolit.”

- 44 -

“Nespoříš si na vysokou?” ptám se.

Špatná otázka. Pohledem spočívá na rybářském prutu, s kterým rychle švihá dopředu a

dozadu. “Ne.” Snaží se znít nenuceně. “Potom, co odmaturuju, z?stanu na ranči. Táta si letos

na jaře zranil koleno a my si nem?žeme dovolit najmout další pomoc, takže jsem myslel, že

bych tady z?stal.”

“Ach.” To je všechno, co na to dokážu říct. “Musels jít na pohovor k paní Baxterové?”

“Jo,” říká s úšklebkem. “Zařídila mi několik pohovor? na příští týden se Severní Arizonskou

univerzitou. Myslím, že nejspíš za rok nebo za dva p?jdu do školy. Protože se to ode mně

bude očekávat.”

“A co bys studoval? Kdybys šel na vysokou?”

“Nejspíš zemědělství. Možná lesnictví,” říká a tře si zadní stranu krku.

“Lesnictví?”

“Abych mohl být správce lesa.”

Představuju si ho v zelené uniformě rangera, s jedním z těch klobouk?, jako nosil Smokey. A

je to vážně dost žhavá představa.

“Hej, připozdívá se. Připravená vyrazit?” ptá se.

“Jasně.” Zatahuju strunu a dávám sv?j prut vedle toho Tuckerovo do spodní části lodě.

Startuje a za pár minut už kloužeme po vodě směrem k dok?m. Ani jeden z nás nic neříká, ale

pak najednou vzdychá. Zpomaluje loď, až jede skoro krokem a pak zastavuje. Jsme uprostřed jezera, motor běží a slunce zapadá za horami.

“Nechci odejít,” říká po chvíli.

Překvapeně se na něj dívám. “Nechceš odejít?”

Ukazuje směrem k modrým horám, které se tyčí za námi, na čistou vodu, která má zrovna barvu popela a na zapadající slunce, které se odráží na hladině. “Tohle je pro mě to pravé.

Tohle je to, co chci.”

Uvědomuju si, že nemluví o dnešním dni na jezeře, o tomhle okamžiku. Mluví o své budoucnosti.

“M?žu jít na vysokou, ale skončím nakonec tady,” říká. “Budu žít a zemřu tady.”

- 45 -

Dívá se na mě, jako kdyby si dodával odvahu na moje odmítnutí. Místo toho přecházím přes

celou loď a obtáčím mu paže kolem krku. “Já vím,” šeptám.

Uvolňuje se. “A co ty? Co chceš dělat ty?”

“Nechci odejít. Chci z?stat tady. S tebou.”

…

Tu noc, zatímco mě pomalu unáší spánek, mi zvoní telefon. Nejdřív ho ignoruju a nechávám

dotyčného spadnout do hlasové schránky, protože se chci dostat zpátky do mého snu a zjistit, kdo je mrtvý. Ale pak zvoní znovu. A znovu. Ať už je to kdokoliv, nebere ne jako

odpověď. Což mě nutí myslet na to, že je to -

“Fajn, Angie, tohle by mělo bejt super d?ležitý, protože je pozdě a já -”

“Je to Stanford!” Směje se. Je to divoký a šťastný smích, který jsem u ní nikdy předtím

neslyšela. “Jdu na Stanford, C. Přišla jsem na to díky těm strom?m. Jsi prostě geniální.

Soustředila jsem se na stromy.”

“Wow. Míříš vysoko. To je super, Ange.”

“Já vím, super co? Chci tím říct, že jsem byla připravená na všechno. I kdyby to byla

miniaturní škola, o které ještě nikdy nikdo neslyšel, protože tohle je m?j cíl a to je

d?ležitější než všechno ostatní, ale Stanford. Zabíjela bych za to jít na tu školu i bez mého

poslání. Takže tohle je prostě perfektní.”

“Jsem ráda za tebe.” Alespoň se snažím být. Vyr?stala jsem u Stanfordu. Pořád je to pro mě domov.

“A ještě něco,” říká.

Obrňuju se proti dalším náraz?m novinek, jako že už má plné stipendium, nebo že živý anděl,

Intangere, se u ní zastavil se vzkazem pro ní, kde jí pečlivě popsal celé její poslání. Jeho smysl a všechno co má na Stanfordu udělat. Instrukce z nebe.

“Fajn. O co jde?” ptám se, když to nehodlá vybalit sama od sebe.

“Chci, abys šla se mnou.”

“Huh? Kam?”

“NA vejšku, hlupáčku. Jdu na Stanford a chci, abys šla se mnou.”

Tři hodiny ráno. Nedokážu usnout. Mlátila jsem sebou ze strany na stranu v mojí dece celou noc a nemohla jsem utišit ani jednu z těch bláznivých myšlenek, které mi kolovaly hlavou.

Moje máma se přátelila s padlým andělem. Plány s vysokou. Christian. Poslání, které trvalo

- 46 -

posledních sto let. Záplava, která zabila všechny s andělskou krví na zemi. Angela, která

chce, abych s ní šla na Stanford. Tucker, který tady z?stává, navždy. Paní Baxterová a

všechny naděje, které byly milé, ale zároveň příšerně nepříjemné. A nesmím zapomenout na to, že někdo umírá. Někdo. A já pořád nemám ani nejmenší tušení kdo.

Nakonec vstávám a jdu dol?. Jsem překvapená, když vidím mámu sedět u pultu s šátkem

hozeným přes ramena. V ruce má hrníček s čajem, jako kdyby se tak snažila zahřát. Vzhlíží ke mně a usmívá se.

“Andělé z celého světa se spojili,” říká. “Chceš čaj?”

“Jasně.”

Stavím hrnec s čajem na pult a nalívám si hrneček. Sahám pro smetanu a cukr. Pak tam

stojím za stálého míchání obsahu hrnečku tak dlouho, dokud se máma nezeptá: “Co se děje?”

“Nic,“odpovídám. “Obvyklé věci. Ach - Angela jde na Stanford.”

Zvedá obočí.“Stanford. P?sobivé.”

“No, ještějí tam nevzali, ale myslí si, že se tam odehraje její poslání.”

“Ach.”

“Chce, abychšla s ní.” Směju se. “Jako kdybych se někdy mohla dostat na Stanford.”

“Nevidím jediný d?vod, proč ne,” říká a mračí se. “Jdi skvělá studentka.”

“Ale no tak. To chce trochu víc, než jenom být dobrý student, mami. Vím, že mám dobré

známky, ale škola jako tahle vyžaduje … být prezidentkou debatního kroužku, budovat domy pro bezdomovce v Guatemale, nebo naprosto excelovat u přijímaček. Já neudělala nic navíc

od chvíle, kdy jsme se přestěhovali do Wyomingu.” Dívám se jí do očí. “Byla jsem posedlá

mým posláním, že jsem si ničeho jiného skoro ani nevšímala.”

Trochu upíjí ze svého hrnečku. Pak říká: “Škoda, že už se blíží maturita, co?”

“Jo, škoda.”

“Fajn. Není dobré se moc dlouho flákat. Je to špatné pro pleť.” Dělám na níškleb.

“Máš jednu velkou výhodu, pokud jde o Stanford,” říká.

“Jo? A to je jaká?”

“Tvoje babička tam studovala a každý rok věnuje univerzitě celkem velkou částku peněz.”

Zírám na ní. Moje babička. Nemám babičku. Babička z máminy strany umřela při porodu užv roce 1890.

“Myslíštátovu mámu?” Nikdy jsem neslyšela nic o tátově mámě. Vlastně ani jeden z mých

rodič? moc nemluvil o své rodině.

“Ne,” říká máma s malým, šibalským úsměvem. “Myslím tím mě. V roce 1967 jsem absolvovala Stanford s titulem z historie. Tehdy jsem se jmenovala Margot Whitfield. Podle oficiálních

záznam? to ale byla tvoje babička.” “Margot Whitfield,” opakuju.

“To jsem já.”

Nevěřícněvrtím hlavou. “Víš, někdy mám pocit, že tě v?bec neznám.”

“Neznáš,“přiznává na rovinu, čímž mě zastihuje nepřipravenou nad odpověď. “Kdybys byla

naživu tak dlouho jako já, měla bys za sebou množství r?zných život?, a v každém z nich, byl

byla v nějakém ohledu úplně jiný člověk. Jiná verze sebe samy. Margot Whitfield je pro tebe

cizinec.”

Moje myšlenky se ubíraly rovnou k Samjeezovi a ke zp?sobu, jakým mámu oslovoval Meg. Usmívající se dívka s krátkými vlasy. Tak tohle byla pro mě rozhodněcizí osoba.

“Tak jaká byla, ta Margot Whitfield?” ptám se. “Pěkné jméno, mimochodem. Margot.”

- 47 -

“Měla svobodného ducha,” říká máma. “Trošku hippie, bojím se.”

M?j mozek mi v mysli okamžitě vyvolává představu mámy v jednom z těch polyesterenových

šat?, se slunečnímu brýlemi a se sedmikráskami ve vlasech, jak se vlní do rytmu hudby ve Woodstocku a protestuje proti válce.

“Takže jsi brala hodně drog?”

“Ne,” říká trošku ostřeji. “Měla jsem trochu vzpurné období, Claro. Ale rozhodně to

nebylyšedesátá. Spíš něco jako dvacátá.”

“Tak pročjsi byla hippie, když ses nebouřila?”

Váhá. “V té době jsem měla trošku problém přizp?sobit se.”

“Jak ses jmenovala v padesátých letech?”

“Marge,”říká se smíchem. “Ale nikdy jsem nebyla ta typická domácí puťka padesátých let.”

“Protože jsi nebyla vdaná.”

“Přesnětak.” O tohle mi už říkala. Byla jsem trošku nervózní, že k jejímu věku, už byla možná vdaná několikrát a měla někde spoustu dětí, ale ujistila mě o opaku.

“Měla jsi někdy těsně před svatbou?” Na tohle jsem se jí nikdy nezeptala. Ale nedávno byla celkem sdílná, tak zkusím štěstí.

Zavírá oči a zhluboka se nadechuje. “Ano.”

“Kdy?”

Dívá se na mě. “V padesátých letech. Teď už prosím zpátky k Margot Whitfield.”

Přikyvuju.“Takže jsi sponzor Stanfordu. Kolikrát jsi vlastně byla na vysoké?”

“No,” říká. Zjevně se jí ulevilo, že jsme pryč od padesátých let a od doby, která jí nebyla tak

úplně příjemná. “Čtyřikrát. Studovala jsem ošetřovatelství, historii, mezinárodní vztahy a

počítačové programování.”

Asi minutu mi to docházelo. “Mezinárodní vztahy?”

“Řekla bych ti o tom, ale pak bych tě musela zabít.”

“Neříkej mi,žes byla špion.”

Vražedněklidně se na mě usmívá.

“Takže to je d?vod, proč mi pořád říkáš, abych se tak nestresovala s vysokou. Nemusím si

vybrat jenom jedno zaměření. Když žijeme stovky let, máme čas na všechno, co nás zajímá.”

“Když žije dlouhý život,” říká, “m?žeš dělat spoustu věcí. Máš na ně dost času. Ale jestli

chceš jít na Stanford s Angelou, myslím, že by sis to mohla vážně užít.”

“Budu o tom přemýšlet,” říkám. Ale když p?jdu s Angelou na školu, Tuckera a mě to rozdělí.

Budeme muset udržovat vztah na dálku a to mi nezní jako moc dobrá zábava.

Kolem čtvrté zalézám zpátky do postele, zcela vyčerpaná. Doufám, že alespoň na pár hodin usnu předtím, než budu muset vstávat. Skoro okamžitě jsem ale vtažená do snu na hřbitov,

což se nedá moc považovat za odpočinek. Na pár vteřin s ním bojuju. Jsem naprosto

dezorientovaná a klopýtám, když stoupám po kopci nahoru. Snažím se uklidnit sv?j dech.

Připomínám si, že jsem tady vlastně být chtěla. Snažím se dostat z náhlého zoufalství a

paniky. Musím přijít na to, kdo umře.

Rozhlídni se kolem, říkám si. Podívej se, kdo tady chybí. Kdo by tu měl být, ale není.

Přede mnou si všímám Jeffreyho, stojí na tom samém místě jako minule. Vyslovuju jeho

jméno. Nedívá se na mě, jenom říká: Tak s tím skoncujeme, jako pokaždé. Chci se ho zeptat: Kdo to je? Ale moje rty netvoří žádná slova. Jsem odkázaná na to, co udělá Clara z budoucnosti. Stále pokračuje dopředu a zrovna se zaměřuje na to, aby dávala nohu před nohu a přeje si,

- 48 -

aby mohla brečet. Kdybych mohla zatraceně aspoň brečet, myslí si -myslím si-pak by to možná tak

příšerně nebolelo.

Všechno co m?žu udělat je nechat se unášet dál a pozorovat co se děje kolem. Teď, když

užvím, že jde o hřbitov, a že je tohle pohřební pr?vod, všechno mi najednou dochází. Každ ý

má na sobě tmavé oblečení. Všímám si náhrobních kamen? pod stromy. Snažím se tomu věnovat pozornost víc, než smutku, který zaplňuje celou mojí mysl.

Je jaro, dochází mi rychle. Na stromech jsou listy, tráva je světle zelená. Vzduch voní po jarním dešti, ale pořád vidím poz?statky sněhu. Na stráni vidím pár jarních kvítk?.

Stane se to na jaře.

Jednoznačněpoznávám Angelu, která přichází postranní cestou. Na sobě má dlouhé,

fialovéšaty. Je tam i pan Phibbs. M?j učitel angličtiny. Pak mě napadá, že poznávám pár lidí

ze školy, možná proto, že je škola v Jacksonu jediné místo, kde někoho znám. Vidím paní

Lowellovou, školní sekretářku a její zrzavou dceru Allison. Kimber Laneová, Jeffreyho

přítelkyně. Ava Petersová. Wendy, která jde vedle jejích rodič? a k hrudi si tiskne bílou r?ži. Vidím záblesk jejího obličeje. Je bledší, než obvykle, modré oči má celé červené o opuchlé. Ona s pláčem problém nemá.

Kdo tu chybí?

Teplé prsty se obalují kolem těch mých. Dívám se na Christiana. Tiskne mi ruku. Neměla bych ho nechat držet mě za ruku, napadá mě. Patřím Tuckerovi.

Dokážeš to, říká mi Christian v myšlenkách. V jeho hlase nejsou slyšet žádné pochyby. žádné

zaváhání. Nemá strach, že by se tu mohl Tucker ukázat a mít problém s tím,že mě drží za ruku.

žaludek se mi nepříjemně kroutí.

Tucker.

kapitola 6

DŘÍV NEBO POZDĚJI

“Ještě pět minut, lidičky.”

Hodina Vlády. Sleduju Tuckera, jak vyplňuje test na americkou ústavu. Dokončila jsem ho

před patnácti minutami, takže jen sedím a dívám se na něj, jak se naklání nad papírem a mračí se. Pak chvíli přejíždí tužkou v šíleném tempu po jeho stole, jako kdyby mu to snad mohlo nějak pomoct vzpomenout si. Věci zjevně nejdou tak, jak by si přál.

Kdykoliv jindy by mi přišel roztomilý, když bych ho sledovala takhle frustrovaného a

naprosto soustředěného. Ale všechno na co m?žu myslet je Co je komu do nějakého stupidního testu z Vlády? Zemřeš. A bude to moje vina.

Přestaň. Přestaň takhle myslet. Nevíš to jistě.

Ale cítím se, jako kdybych to jistě věděla. Jediný závěr, ke kterému vždyck y dojdu je ten,

že měl Tucker zemřít v tom ohni. Kdybych se nevykašlala na svoje poslání a neletěla pryč,

- 49 -

abych ho zachránila, zemřel by v lese nad Palisádou. To byl jeho osud. Měla jsem si vybrat

Christiana. Tucker měl zemřít. Teď, s tímhle novým snem, je to jako kdybych si tím vším

musela projít ještě jednou. Christian a já jdeme znovu bok po boku v lese. Tucker je mrtvý.

Jenomže teď nejde o nějaké rozhodnutí, které musím udělat hned teď. Tentokrát se nad tím budu trápit celé měsíce.

A je tu další věc, kterou jsem si uvědomila: nezáleží na tom, kolik času dostanu na promyšlení

toho, co udělám. Vždycky si vyberu Tuckera. Je mi fuk, jestli díky tomu naprosto zazdím

svoje poslání.

Nenechám ho zemřít.

Problém je, že nevím jak se to celé odehraje, takže ani nevím, jak bych to měla zastavit.

Je to jako ve filmu Nezvratný osud, kdy mělo pár lidí zahynout při letecké havárii, ale na

poslední chvíli se dostali z letadla. A tak je začala smrt jednoho po druhém lovit, protože oni

prostě měli zemřít. Probírala jsem se těmi nejbláznivějšími scénáři jako například: a)Tucker

bude mít autonehodu, b)zadusí se při večeři kusem masa, c)zasáhne ho blesk, protože

pravděpodobně nikdy nepřestane pršet, d)uklouzne ve sprše a utopí se nebo e)jeho d?m

zasáhne meteorit. Ale co s tím m?žu dělat já? Nem?žu s ním být přece celou dobu. Už jsem

klesla tak hluboko, že jsem se párkrát v noci vkradla do jeho domu, abych se na něj dívala jak

spí jenom pro případ, kdo ví, že by třeba chtěla jeho sbírka komiks? nějak zázračně

vzplanout.

Bylo to hloupé a trochu strašidelné takovým tím zp?sobem Edwarda Cullena, ale byla to ta jediná věc, která mě napadla. Díky bohu, že už nejezdí ródeo. Nejsem si jistá, že bych ho zrovna teď snesla vidět rajtovat na koni.

Takže jsem sama sebe jmenovala jeho opatrovnicí. Taky jsem ho tenhle týde n každý den

vozila do školy a řídila tak pomalu, že už mě začínal škádlit, že řídím jako stará bába.

Samozřejmě už si všiml, že je něco špatně. Tuckerovi nikdy nic neuniklo. Navíc jsem ještě v

téhle ´osud mého kluka je zemřít´ věci, nebyla zrovna moc zběhlá.

Třeba dneska ráno. Seděli jsme dole v jídelně během přestávky a svačili. Najednou se z

druhé strany jídelny ozval hlasitý zvuk. Nemohla jsem si pomoct. Přesunula jsem se rychle,

příliš rychle, vlastně tak rychle, že kdyby tu byla máma a viděla to, nejspíš by jí to dost

vyděsilo, mezi ten zvuk a Tuckera. Pak jsem tam stála a čekala. Ruce jsem měla spuštěné

podél těla a dlaně jsem měla sevřené v pěst. Pak jsem uslyšela pár kluk?, jak se smějou

kamarádovi, který se sklouznul na plechovce sody -páni, ani jsem nevěděla, že to jde!- a teď mu každý z jeho party gratuloval k tomu příšernému děsivému zvuku, který zvládnul stvořit.

Tucker se na mě díval. A Wendy taky. Sendvič v její ruce se zastavil na p?li cesty k její puse. Všichni u mého stolu na mě zírali.

- 50 -

“Páni,” řekla bez dechu, zatímco jsem se snažila skrýt na židli. “Vyděsilo mě to. Tohle by lidi

neměli dělat.”

“Neměli by uklouzávat na plechovkách?” zeptala se Wendy. “Jsi kapánek nervózní, nemyslíš?”

“Hej, jsem z Kalifornie,” snažila jsem se nějak ospravedlnit. “Museli jsme procházet

detektorem kov?, aby nás pustili do školy.”

Tucker se na mě pořád díval. Obočí měl stažené.

Teď, když vidím, jak bojuje se svým testem, přemýšlím o tom, že mu to řeknu. Mohla bych mu to prozradit a pak už by mezi námi nebyla žádná tajemství, žádné lži. Bylo by to ode mě čestné. Ale zároveň by to bylo příšerné. A sobecké.

Protože co když se pletu? Koneckonc?, myslela jsem si, že moje poslední vize mi měla říct, ať

zachráním Christiana, ale pletla jsem se. Tohle není typ zprávy, kterou byste chtěli někomu

předat, pokud byste si tím nebyli sakra jistí.

Moje oči bloudí kolem Tuckera, dvě řady ode mě, ke Christianovi. I on už je s testem hotový.

Vzhlíží, jako kdyby na sobě mohl cítit m?j pohled. Věnuje mi slabý úsměv, který ale trvá jenom pár sekund. Pak se dívá na Tuckera, který se pořád mračí na sv?j papír.

Pěknej kousek dneska ráno v jídelně, říká Christian najednou v mých myšlenkách.

Mluví v mých myšlenkách! Chvíli jsem příliš šokovaná na to, abych dokázala zformulovat

odpověď. Dokáže mi teď přečíst myšlenky? Četl si v mé mysli celou dobu: Jsem rozpolcená mezi touhou mu odpovědět nebo ho zablokovat.

Ach, tys to viděl? odpovídám konečně. Snažím se ze sebe dostat ta slova stejně, jako jsem to udělala, když jsem mluvila s mámou v lese. Celý náš rozhovor se odehrál v našich hlavách.

Nem?žu říct, jestli mě slyší. Jeho pohled se střetává s tím mým.

Jsi v pořádku?

Odvracím pohled. Jsem v pohodě.

“Dobře, položte tužky,” říká Anderson. “Přineste sv?j test dopředu. Pak m?žete jít.”

Tucker se mračí, vzdychá, a pak si razí se svým testem v rukách cestu ke stolu pana Andersona. Když se otáčí, věnuju mu sv?j nejsoucitnější úsměv.

“Nešlo to moc dobře, co?”

- 51 -

“Neučil jsem se,” říká, když si bereme naše věci a míříme na chodbu. Pečlivě se snažím

vyhnout Christianovi. “Je to moje chyba. Svíčku zapal na obou koncích, jak říká m?j táta.

Zítra mám zkoušku ze španělštiny a nejspíš nedopadnu o moc líp.”

“M?žu ti pomoct,” nabízím mu. “Yo hablo espa?ol muy bien.”

“Podvodnice,” říká, ale usmívá se.

“Takže po škole? Budu tvoje profesorka?”

“Mám odpoledne práci.”

“M?žu přijít později.” Vím, že jsem neoblomná, ale chci po jeho boku strávit každou minutu. Chci mu pomoct, i kdyby to mělo být jenom se španělštinou. To je všechno, co m?žu udělat.

“M?žeš přijít na večeři a pak vytáhneme nějaké knížky. Ale nejspíš z?staneme vzh?ru dost

dlouho. Na španělštinu jsem fakt levej,” říká.

“To máš štěstí, jsem tak trošku noční sova.”

Kření se. “Fajn. Takže večer?”

“Budu tam.”

“Hasta la vista, baby,” říká mi. Vrtím hlavou nad tím, jak sladký m?že být. Jediná slova co zná, jsou od Arnolda Schwarzeneggera.

Ten večer sedím v teplé, světlé kuchyni na ranči Lazy Dog. Je to jako scéna z Malého domu

na prérii. Wendy prostírá, zatímco paní Averyová dokončuje bramborovou kaši. Tucker a pan

Avery přichází ze stáje. Věnuje své ženě rychlý polibek na tvář a pak si vyhrnuje rukávy na

své flanelové košili a drhne si ruce v dřezu, jako chirurgové, kteří se chystají na operační sál.

Tucker si sedá na židli vedle mě. Pod stolem mi tiskne koleno.

Paní Averyová se na mě přes st?l zářivě usmívá.

“No, Claro,” říká. “Musím říct, že je hezké tě zase vidět.”

“To ano, paní Averyová. Díky za pozvání.”

“Ach, drahoušku, říkej mi Rachel. Myslím, že jsme se přes tyhle formalit y už dostali.” Plácá

manžela po ruce, když se natahuje po košíku s rohlíky. “Doufám, že máš hlad.”

Z večeře se vyklubala roštěná s omáčkou, mrkví, celerem a s domácím pečivem. V obrovských sklenicích je nalitý ledový čaj.

- 52 -

Chvíli jíme v tichosti. Nem?žu přestat myslet na to, jak by celou tuhle rodinu zničilo, kdyby

přišli o Tuckera. Nem?žu přestat myslet na to, jak vypadají jejich obličeje v mém snu.

Smutek. Rezignace. Odhodlanost dostat se přes to.

“Říkal jsem to, mamá,” říká Tucker. “Je to vážně skvělé jídlo. Nemyslím si, že bych ti mohl

někdy dostkrát říct, jak skvělá kuchařka jsi.”

“Proč děkuješ, synáčku,” vrací mu. Zní příjemně překvapeně. “Nemusíš.” Wendy a pan Avery s e s m ě j í.

“Asi uviděl světlo na konci tunelu,” říká pan Avery.

Zdá se, že tohle něco rozžehlo a najednou všichni mluví o požáru.

“Něco vám řeknu,” říká pan Avery, zatímco žvýká kus masa a vidličkou mává kolem obličeje.

“Jestli chytí toho bastarda, který založil ty požáry, být nima, dal bych mu co proto.”

Rychle zvedám pohled. “Někdo ty požáry založil?” ptám se a moje srdce najednou bije rychleji.

“No, myslí si, že jeden byl zp?sobený úderem blesku,” říká Wendy. “Ale ten druhý byl dílem žháře. Policie nabízí dvacet tisíc dolar? každému, kdo jim poskytne informaci vedoucí k jeho

zatčení.”

Tohle se stane, když přestanu sledovat zprávy. Říkají, že to byl žhář. Zajímalo by mě, co by

udělala policie, kdyby opravdu zjistili, kdo to byl. Ehm, ano, d?stojníku, jsem přesvědčená, že vím, kdo založil ten požár. Měří asi tak metr osmdesát pět. Má černé vlasy. Jantarové oči.

Velká, černá křídla. Bydliště: peklo. Povolání: v?dce Strážc?. Datum narození: na samém počátku světa.

Jinými slovy, je to dvacet tisíc dolar?, které nikdy nikdo neuvidí.

“No, jenom doufám, že ho chytí,” říká pan Avery. “Chci mít jednou šanci podívat se mu do

očí.”

“Tati,” říká Tucker unaveně. “Nech už to být.”

“Ne.” Pan Avery si odkašlává. “Byla to tvoje země. Dědictví tvého dědečka. Bylo to všechno,

na čem jsi pracoval. Měl jsi tam auto, přívěs, koně, všechna práce, kterou jsi tam odvedl,

všechno to šetření a škudlení, aby sis mohl dovolit ródeo poplatky, výstroj, benzín do auta.

Roky namáhavé práce, potu, cvičení. Takže ne, nenechám to být.”

“Počkejte,” říkám. Pořád se snažím pochopit to. “Požár na Palisádě byl dílo žhář e?”

Pan Avery kývá.

- 53 -

Takže to nebyl ten oheň, kterým se snažil Samjeeza mě a mámu usmažit na Static Peak. Další

požár. Někdo úmyslně založil další požár?

“Na tom nezáleží,” říká Tucker otráveně. “Je to pryč a já už jsem to uzavřel. Jsem jenom

vděčný za to, že jsem naživu.”

Já taky. A na co zrovna teď myslím je: Jak zařídit, aby to tak zůstalo?

Později jdu s Tuckerem na verandu. Sedáme si na houpačku a pomalu se houpeme. Je zima, vlastně je skoro mráz, ale nezdá se, že by to někomu z nás vadilo. Na nebi je moc mrak? na

to, abychom mohli vidět hvězdy. Potom, co tam už chvíli sedíme, začíná sněžit. Nechceme jít dovnitř. Opíráme se do houpačky a pohupujeme se tam a zase zpátky. Náš dech se mísí, a pak se objevuje v mlžných obláčcích nad našimi hlavami.

“Padá nebe,” šeptám a pozoruju, jak vločky poletují vzduchem.

“Jo,” říká. “Vážně to tak vypadá.” Sedí na houpačce a dívá se mi do tváře. Srdce se mi rozbíhá příšernou rychlostí, bez jakéhokoliv d?vodu.

“Jsi v pořádku?” ptá se. “Celý týden jsi byla hrozně napjatá. Děje se něco?”

Zírám na něj a přemýšlím o tom, že bych ho měla ztratit. Najednou se mi oči plní slzami. A

slzy -jakékoliv dívčí slzy, ale moje především-Tuckera nenechávají chladným.

“Hej,” šeptá a okamžitě mě chytá do náruče. Pár minut mu popotahuju do ramene. Pak se dávám dohromady, dívám se na něj a snažím se usmát.

“Jsem v pohodě,” říkám. “Jsem jenom trošku vystresovaná.”

Mračí se. “Nějaká andělská věc,” říká. Ani to nezní jako otázka. Předpokládá, že ať už mě

tíží cokoliv, vždycky to musí mít nějakou souvislost s anděly.

Kéž bych mu to mohla říct. Ale nem?žu. Ne, dokud to nebudu vědět jistě.

Vrtím hlavou. “Spíš vysokoškolská věc. Hlásím se na Stanford, víš?”

To je pravda. I když si myslím, že je tahle moje reakce dost přitažená za vlasy. Nedokážu se

nijak nadchnout pro jakoukoliv vysokou školu, kam se hlásím. Dokonce ani pro Stanford.

Tucker?v výraz se trochu vyjasňuje, jako kdyby mu bylo najednou všechno jasné. Jsem smutná, protože p?jdu na vysokou a on z?stane tady.

“To bude v pohodě,” říká. “My to zvládneme, ať už p?jdeš kamkoliv, jo?”

“Jo.”

- 54 -

Znovu kolem mě omotává paže. Pevně mi objímá ramena. “Všechno bude v pořádku, Mrkvičko.

Uvidíš.”

“Jak to m?žeš vědět?” ptám se nap?l hravě.

Krčí rameny. Najednou se mračí. Naklání hlavu mírně na stranu.

“Co se děje?” ptám se.

Drží mě za ruku a nic neříká. Chvíli čeká. Pak hlasitě vydechuje. “Jenom jsem myslel, že něco

slyším, to je všechno.”

“Cože?” ptám se.

“K?ň. Myslel jsem, že jsem slyšel koně.”

“Ach, Tucku,” říkám a objímám ho pevněji. “Mrzí mě to.”

Ale pak taky něco slyším. Nějaké dunění. Možná jsou to kopyta.

Poslouchám ještě několik sekund a pořád to slyším. Stálé rytmické dunění o zem. Pak cítím

proudění vzduchu, které se odráží od nějakého velkého, pohybujícího se zvířete. Běží a

ztěžka dýchá.

M?j pohled se setkává s tím Tuckerovým. “Taky to slyším,” říkám mu.

Slézáme z houpačky a míříme na plac před domem. Obracím se pomalu v kruhu a poslouchám, jak se zvuk stále přibližuje.

“Přichází to odtud,” vydechuju a ukazuju směrem k Tetonu. Tucker běží tím směrem.

Přeskakuje nízký plot. V tu chvíli se z hranice lesa vynořuje Midas. Rychle cválá a boky se mu

lesknou potem. Když ho Tucker vidí, vydává hlasitý výkřik plný radosti. Midas řehtá. Stojím tam a sleduju, jak se Tucker s Midasem setkávají poblíž domu. Tucker kolem něj rozhazuje

paže a boří tvář do jeho krku. Takhle z?stávají do té chvíle, než se Tucker dává do pohybu a objíždí Midasovi rukama celé tělo, aby našel nějaké zranění.

“Je popálený, příšerně vyhublý, ale není to nic zlého,” křičí. “Nic, s čím bychom si neporadili.”

Pak se obrací k Midasovi a něžně mu šeptá: “Věděl jsem, že to zvládneš. Věděl jsem, že tě

ten oheň nem?že dostat.”

Jeho rodiče a Wendy vybíhají na verandu. Když vidí Midase, běží k nim na pole, aby mohli

zblízka obdivovat tenhle šílený zázrak. Wendy mě pevně chytá za ruku, když Tucker přivádí koně zpátky do stodoly. Tam, kam patří.

- 55 -

“Je znovu nalezeno to, co bylo kdysi ztraceno,” říká pan Avery.

“Podívej, mrkvičko,” říká Tucker a hladí Midase po čumáku. “Věci jdou přesně tak, jak mají.”

To je to, čeho se bojím.

Další den mě znova zasahuje smutek. Málem jsem zapomněla, jak strašné to je. Krk se mi svírá, hrudník se mi stahuje a oči mě pálí. Tentokrát jsem s Jeffreym v obchodě. V jednu

chvíli mu říkám, že se pomalu mění v ninju s andělskou krví, a v tu další jsem naprosto paranoidní a krčím se uprostřed uličky mezi jogurty a sýry cottage. Znovu volám mámě.

Výraz Jeffreyho by mi přišel celkem vtipný, kdybych ale nebyla tak vystrašená z vyhlídky na

to, že tam najednou vtrhne Černé křídlo a zabije nás. Jenom předpokládám, že mě teď

prostě nem?že zabít. Jestli zemřu tady v uličce devět, nikdy se nedožiju jara a nikdy ani nebudu moct být na tom hřbitově.

Takže tu Samjeeza není, aby mě zabil, napadá mě. Ale to není to, čeho se doopravdy bojím.

Přes všechny moje představy o bláznivých zp?sobech, jak by mohl Tucker zemřít, mi připadá nejpravděpodobnější ta, že se Černé křídlo prostě objeví a zabije ho. Aby dostal mě. Aby mě

potrestal, možná. Nebo proto, abych se obrátila zády ke svému poslání. Aby se vyrovnala

rovnováha. Nebo jenom prostě proto, že je Černé křídlo špatný a chce dělat špatné věci, jako třeba zbavovat se lidí, na kterých mi záleží.

Ta myšlenka mě děsí. Ale smutek opět odeznívá ještě předtím, než se k nám máma dostává.

Jako kdyby se to nikdy nestalo. Jako kdyby se to všechno odehrávalo jenom v mojí hlavě.

O několik dní později během sch?zky Andělského klubu nám Jeffrey ukazuje trik, který umí.

Dokáže ohnout čtvrťák v polovině jenom pomocí svých prst?. Pak to samozřejmě musíme

všichni taky vyzkoušet. Nejdřív já. Jeffrey nemá moc velkou radost, když to zvládám taky.

Pak Angela, která se snaží tak usilovně, až její obličej začíná nabírat fialovou barvu a já

docházím k názoru, že nejspíš odpadne a nakonec Christian, kterému to taky nejde.

“Tohle nebude moje silná stránka,” říká. “Ale je to celkem pěkný trik.”

“Možná je to genetické,” rozvíjí Angela svoje teorie. “Něco, co se dědí v rodině a zvládneš to

jenom ty a Jeffrey.”

Jeffrey si odfrkává. “Ach, ano. Gen v ohýbání čtvrťák?.”

Napadá mě, co je vlastně dobrého na ohýbání čtrťák?? K čemu by nám tahle schopnost

mohla být?

Najednou se mi chce brečet. Bezd?vodně. Cítím, jak mi po tváři stékají slzy.

“Co se děje?” ptá se Christian okamžitě.

- 56 -

“Smutek,” dostávám ze sebe.

Voláme mámě. Angela je super vytočená, protože je to její domov a rozhodně vás naštve,

když váš domov není bezpečný. Moje máma se objevuje o deset minut později. Je zadýchaná, ale tentokrát nevypadá, že by měla strach. Je jenom unavená.

“Pořád to cítíš?” ptá se mě.

“Ne.” Což znamená, že se začínám cítit vážně hloupě.

“Možná je to tvojí empatií,” říká mi Angela, která právě přichází od dveří divadla. “Možná

jenom cítíš smutek lidí, kteří jsou kolem tebe.”

Myslím, že tohle by dávalo smysl.

Máma, jak se ukazuje, má jinou teorii. Přicházím na to pozdě v noci, když přichází do mého

pokoje, aby mi dala dobrou noc. Pořád sněží. Už od té noci, kdy se vrátil Midas. Velké vločky naráží do okna. Tohle bude chladná noc.

“Promiň za ten ubrečený planý poplach,” říkám jí.

“To je v pořádku,” odpovídá, ale její výraz je pobledlý. Jako kdyby se jí kv?li mě vytvořily

nové vrásky.

“Nezdáš se moc znepokojená,” poznamenávám. “Proč?”

“Říkala jsem ti to. Nečekám, že po nás Sam p?jde tak brzy.”

“Ale já vážně cítím smutek. Alespoň myslím, že je to smutek. To nic neznamená?”

“Něco to znamená.” Vzdychá. “Ale nemusí to být smutek Černého křídla, co cítíš.”

“Myslíš, že je to smutek někoho jiného?”

“M?že být tv?j,” říká a dívá se na mě tím svým polozklamaným pohledem.

Na sekundu cítím, jako kdyby v celé místnosti nebyl žádný vzduch. “M?j?”

“Černá křídla cítí smutek, protože se vzepřeli proti své přirozenosti. To samé se děje s

námi.”

Jsem ohromená. Vážně nevím, co říct.

“Co cítí Černé křídlo je ale mnohem intenzivnější,” pokračuje. “Rozhodli se zřeknout se Boha

a to jim zp?sobuje nesnesitelnou bolest.”

- 57 -

Nikdy se nem?žu vrátit. To je to, na co myslel Samjeeza ten den. Nikdy se nem?žu vrátit.

“U nás je to trošku jemnější. A smutek se projevuje jenom někdy,” říká. “Ale stává se to.”

“Takže,” dostávám ze sebe po minutě, “myslíš si, že cítím záblesky smutku, protože jsem

nesplnila … moje poslání?”

“Na co při tom myslíš, když se ti to stává?” ptá se.

Měla bych jí říct o tom snu. O hřbitovu. O všem. Ale nem?žu donutit ta slova opustit m?j krk.

“Nevím.” To je pravda. Nevzpomínám si přesně, o čem jsem přemýšlela, ale hádám, že o Tuckerovi, o mém snu a o tom, že nem?žu připustit, aby se to stalo.

Myslím na to, že musím bojovat proti mému poslání.

Což znamená, že jdu proti své přirozenosti.

Ten smutek je m?j.

kapitola 7

VÝLET

Další den ráno je na zemi p?l metru sněhu. Nás dvorek je jako zimní Říše div?. Je pokrytý

měkkou bílou dekou, díky které se zdá všechno být utlumené. Už jsem se stačila naučit, že to takhle ve Wyomingu chodí. Jeden den je podzim a ze strom? spirálovitě padají červené listy,

veverky pobíhají kolem a sbírají žaludy a ve vzduchu je nádech kouře z krb? lidí. Pak přes

jedinou noc přijde zima. Bílá a tichá. Zima doprovázená na prosto příšerným mrazem.

Máma dole smaží slaninu. Usmívá se, když mě vidí.

“Sedni si,” říká. “Právě jsem ti dodělala snídani.”

“Jsi dneska nějaká čilá,” poznamenávám, když si vzpomínám na náš rozhovor včera večer.

“Proč bych neměla být? Je krásný den.”

Krok od kuchyně zjišťuju, že Jeffrey už sedí u pultu a vypadá stejně unaveně, jako se cítím.

“Zbláznila se,” říká mi prostě, když si sedám vedle něj.

- 58 -

“To vidím.”

“Říká, že dneska jdeme kempovat.”

Otáčím se a dívám se na mámu, která otáčí palačinky, píská si a prozpěvuje.

“Mami?” odvažuju se zeptat. “Všimla sis toho sněhu venku?”

“Je to jenom troška sněhu, ne?” odpovídá a dívá se na mě třpytivýma modrýma očima.

“Říkal jsem ti to,” říká Jeffrey. “Zbláznila se.”

Jakmile jsme se nasnídali, máma se k nám obrátila, jako kdyby byla ředitelka výletní lodi připravená rozdat nám rozkazy na následující den.

“Claro, co kdybys umyla nádobí? Jeffrey, připrav auto. Mám ještě nějaké věci, které musím

udělat, než pojedeme. Oba dva si sbalte na víkend. Teplé šaty, nejlépe pár vrstev, abyste si

mohli odložit, kdyby vám bylo horko. Několik hodin p?jdeme pěšky.”

“Ale mami,” vykoktávám. “Nem?žu jít tenhle víkend kempovat.”

Vrhá na mě pevný pohled, který nesnese odmlouvání. “Proč? Protože chceš z?stat doma a

vyplížit se za Tuckerem?”

“Trefa,” směje se Jeffrey.

Myslím, že jsem nebyla tak tichá, jak jsem si myslela, když jsem se plížila ven z domu.

“Tak tomuhle říkám nátlak,” poznamenává Jeffrey a je po diskuzi.

V deset už jsme vykoupaní, oblečení, sbalení a naložení do auta. Topení je puštěné naplno.

Máma mi podává termosku s horkou čokoládou. Je pořád v nepřirozeně dobré náladě.

Startuje a zapíná stěrače, aby odhrnula sněhový poprašek z předního skla. Pak vyjíždí na

cestu s zpívá si spolu s rádiem, zatímco se rychle žene do Jacksonu. Nakonec zastavuje před R?žovým podvazkem.

“Dobře, Claro,” říká s šibalským úsměvem. “Běž.”

Jsem zmatená.

“Běž pro Angelu. Řekni jí, ať si sbalí tašku na víkend.”

“Čeká, že pro ní přijdu?” ptám se. “Ví, že jede na nějaký praštěný výlet na sněhu?”

Mámin úsměv se ještě rozšiřuje. “Pro jednou Angela neví v?bec o ničem. Ale mám takový

pocit, že se k nám bude chtít přidat.”

- 59 -

Jdu ke dveřím divadla a klepu na ně. Angeliny máma mi otevírá. Její tmavé oči mě okamžitě

míjejí a zaměřují se na mojí mámu, která vystupuje z auta a jde pomalu k nám. Na chvíli Anna Zerbino vypadá, že brzy omdlí. Její obličej se stahuje do zvláštní masky, částečně vyděšené a částečně uctivé. Dlaní tiskne zlatý křížek, který se jí houpe na krku. Angela jí nespíš řekla,

že má každý člen mé rodiny andělskou krev. A z vlastních zkušeností Anna Zerbino ví, že jsme něco, čeho by se měla bát, ale zároveň by to měla uctívat.

“Ahoj, Anno,” říká moje máma tím nejkrásnějším, nejjemnějším a nejd?věryhodnějším hlasem.

“Chci se jen zeptat, jestli si na pár dní m?žeme p?jčit tvojí dceru.”

“Jde tu o anděly,” šeptá Anna.

“Ano,” odpovídá máma. “Už je čas.”

Anna tiše kývá a přidržuje se dveří, jako kdyby potřebovala oporu. Vybíhám schody, abych

našla Angelu.

“Myslím, že moje máma tu tvojí nějak zhypnotizovala,” říkám, když otvírám dveře do

Angelinina pokoje. Je rozvalená na břiše na posteli a píše něco do svého černobílého notesu.

Má na sobě červenou mikinu Stanfordu a jen slepý by si nevšimnul obrovské Stanfordské vlajky, kterou má přibitou nad postelí.

“Páni, červená asi letí,” komentuju to.

“Ach, čau C.,” říká překvapeně. Zavírá sešit a zasunuje ho pod polštář. “Měli jsme dneska

někam vyrazit?”

“Jo, je to holt napsané ve hvězdách.”

“Cože?”

“Jsem tu, abych tě sebou odvedla na dva dny a jednu noc v mrazu na ledové zasněžené

pustině. S laskavou pomocí mojí mámy.”

Angela si sedá. Na chvíli vypadá jako přesná kopie svojí matky, s vyjímkou zlatých očí. “Tvojí

mámy? Cože?”

“Jak už jsem říkala, bere nás kempovat a ty jsi zvaná. Máme stany a spací pytle. Dokonce i ty

kovové tyče na opečení párk? v rohlíku.”

“Nechápu,” říká Angela. Pohledem střílí k oknu. “Sněží.”

“Jo, to je pravda. Ani já to nechápu. Věř mi,” říkám. “Takže jedeš kempovat s námi nebo ne?”

- 60 -

Za méně než deset minut si sbaluje tašku a sedá si na zadní sedadlo našeho SUV. Vypadá,

jako kdyby se předávkovala kofeinem. Je nervózní. Vlastně se takhle chová Angela vždycky,

když je někde s mojí mámou. Má to něco společného s tím, že nikdy nepoznala nikoho jiného s

andělskou krví, dokud jsme nepřišli my. Nejspíš nikdy neměla žádného dospělého s andělskou

krví, ke kterému by mohla vzhlížet. Byla tu vždycky jenom její tichá, zamyšlená a

stoprocentně lidská máma se vší její náboženskou vírou, která teď stojí před domem a mává jí na rozloučenou se slzami v očích, jako kdyby se bála, že už jí nikdy znovu neuvidí.

Máma se vyklání z okýnka. “To bude v pořádku, Anno. Přivezu jí zpátky živou a zdravou.”

“Jo, to je v pohodě, mami,” mumlá Angela rozpačitě. “Vrátím se v neděli večer.”

“Jasně, v pořádku,” říká Anna tiše. “Užijte si to.”

Na cestě do hor je ticho. Jeffrey zapíná rádio, ale máma snižuje hlasitost, takže ho m?žeme

stěží slyšet. Pak končíme naší cestu pár ostrými zatáčkami, dokud se silnice nezužuje do

jednoho pruhu. Na jedné straně m?žeme vidět skalnatou horu a na té druhé je hluboká rokle.

Zajímalo by mě, co by se stalo, kdybychom tady na někoho narazili. Nakonec, po víc než

hodině cesty, vjíždíme do úzkého odbočovacího pruhu. Po chvíli zastavuje a parkuje auto.

“Dál se autem nedostaneme. Budeme muset odtud pěšky.” Vystupuje. Ovíjí nás poryv ledového vzduchu, když otevíráme naše dveře a bereme si z kufru tašky.

Chvíli jen stojíme a dívám se na stezku a na vzdálené hřebeny hor nad vrcholky strom?.

“Aspoň, že už nesněží,” říká Jeffrey.

Máma nás vede čerstvým prašanem. Jeffrey ji následuje a po něm jdeme Angela a já bok po boku. Sníh nám sahá k vršk?m bot. Jdeme dlouho. Zdá se, že už je tu vzduch řidší. Celý výlet

mi připomíná chvíli, kdy mě máma vzala na Buzzard Roost, když mi bylo čtrnáct a vyprávěla mi o andělské krvi. Pak přeletěla přes údolí, aby mi dokázala, že to myslí vážně. Zajímalo by

mě, co nám hodlá prozradit tentokrát.

Po několika hodinách monotónního plahočení máma opouští stopu a vydává se směrem k

hlubokému lesu. Je tu chladněji a ve stínu borovic i mnohem temněji. Sníh je tu mnohem

hlubší. Mimo cesty je mi někdy až ke kolen?m. Během několika minut jsem promrzlá na kost a třesu se tak divoce, že se mi vlasy uvolňují z culíku. Vedle mě Angela najednou klouže a padá tak, že se skoro celá ocitá pod sněhem. Jdu k ní a pomáhám jí na nohy.

“Vsadím se, že ti teď běží hlavou myšlenka na to, že ses měla na celý tenhle výlet vykašlat,” říkám, zatímco drkotám zubama. Nos a tváře má zr?žovělé zimou, ale jinak je bílá jako stě na v kontrastu s jejími černými vlasy.

“Měli bychom být imunní v?či chladu,” říká a obočí má stažené k sobě, jak si láme hlavu nad tím, proč to nefunguje.

- 61 -

Před námi najednou máma vyprskuje smíchy.

“Někdy, Angelo,” říká milým hlasem, “vážně kecáš hrozný blbosti.”

Angela v šoku už podruhé otevírá ústa. Máma se ale směje a my se k ní brzy přidáváme. Nakonec se směje i Angela.

“Četla jsem to v knížce,” protestuje. “Vážně.”

“To je ale jenom při použití svatozáře,” vysvětluje jí máma. “Svatozář nás drží v teple. Jinak

jsem si poměrně jistá, že bys klidně mohla umrznout.”

“Jo, třeba jako teď,” přizvukuju.

“Fajn,” říká Angela rozpačitě. “Tohle si musím zapsat. Teda hned potom, co mi rozmrznou

prsty.”

“Už to není moc daleko,” slibuje máma. “Vydržte.”

A vážně, po dalších deseti minutách mizerného pochodu ve sněhu skrz hluboké lesy, nás

máma zastavuje. Zvedá hlavu a nadechuje se vzduchu. Usmívá se naprosto poklidným zp?sobem. Pak nařizuje Jeffreymu, aby ostře zahnul doprava.

“Tady,” říká a ukazuje na úzkou rokli kousek od hory. “Musíme jít tudy.”

Jeffrey nás vede dol? po kluzké cestě. Pak se najednou zastavuje tak prudce, že do něj

máma málem vráží. Taška mu padá z ramene. Máma se šklebí. Vypadá unaveně, ale má na tváři vítězný výraz. Dělá krok stranou, abychom Angela a já mohli projít dopředu a vidět, na co se dívají. Když upíráme pohled před sebe, i nám pomalu padá čelist a naše vlastní tašky padají k zemi.

“Bože …” vydechuje Jeffrey.

Jo. To je to správné slovo.

Je to nějaká obrovská plochá louka, která je ze dvou stran obklopená horami. Z té třetí jí obklopuje krásné zářivé jezero. Jeho hladina dokonale odráží přírodu okolo něj. Pár metrů od místa, kde stojíme, sníh mizí a

místo toho je tam dlouhá, měkká tráva. Je tak zelená, že mě skoro bolí oči, když se na ní dívám, po tolika

hodinách, co jsem viděla jenom bílý sníh. Nesněží tu. Slunce zapadá za daleké hory a obloha je oranžovo

modrá. Ptáci nad loukou létají tam a zpátky, jako kdyby nemohli uvěřit, že narazili na tenhle kousek ráje uprostřed ničeho.

Ale louka není to, na co se díváme. Všichni tři (kromě mámy samozřejmě, protože ona užtohle všechno

dávno zná) se hloupě šklebíme do zapadajícího slunce proto, že louka je doslova nabitá stany. Na louce je asi tak dvacet lidí. Někteří loví ryby na jezeře a někteří prosto jenom stojí, sedí nebo leží v trávě a povídají si.

- 62 -

Můj pohled se zastavuje na ženě s mahagonovou kůží, s dlouhými lesklými tmavými vlasy, a s tváří jako

zlatý dolar Sacagawea. Pár oslnivých křídel má složených pod nádherným bílým pláštěm na zádech.

“Tomuhle, “říká máma a ukazuje na louku, “říkáme shromáždění. Setkání lidí s andělskou krví.”

“Congregarium celestial,” vydechuje Angela.

žena s křídly nás vidí a mává. Máma jí mává zpátky.

“Tohle je Billy,” říká. “Pojďte.”

Sundavá si kabát a zbytek zimního oblečení, dokud na sobě nemá jenom džínsy a flanelovou košili. Pak si sundavá i boty a bosá jde po trávě.

“Tak pojďte,” volá na nás znova. “Tak rádi vás poznají.”

Necháváme naše tašky na okraji v trávě a váhavě přecházíme přes louku. Několik lidí se zastavuje a dívá se na nás.

“Co to má být?” ptá se Jeffrey vedle mě. Pořád vypadá zmateně.

Máma uždošla k Billy, která se jí vrhá kolem krku, jako kdyby byly dvě staré kamarádky. Pak se otáčí a

vydává se k nám. Když je dost blízko, natahuje se a taky mě objímá. Dává do svého medvědího objetí až

překvapivou sílu.

“Claro!“vykřikuje. “Nemůžu tomu uvěřit. Neviděla jsem tě od chvíle, kdys mi byla někam po kolena a

hrála sis na koníčky.”

“Ach, čau,“odpovídám strnule přes její vlasy, které voní jako kytky a kůže. “Nevzpomínám si …”

“Samozřejmě,že ne,” říká se smíchem. “Byla jsi tak malinká.”

Dívá se mi přes rameno “A tohle je Jeffrey. Dobrý Bože. Už je z něj skoro chlap.”

Jeffrey nic neříká, ale tohle oznámení ho evidentně dost těší.

“Seznamte se s Wilmou Fairweatherovou,” říká máma, jako formální uvítací frázi.

Wilma se na nás kření. “Billy,” opravuje jí.

“A tohle je Angela Zerbino,” říká máma, aby na nikoho z nás nezapomněla.

Billy kývá a dívá se na Angelu tak upřeně, že se z toho začíná červenat. “Růžový podvazek, jestli se

nemýlím.”

- 63 -

“Jo,” říká Angela.

“Vítej! Máte hlad?”

Díváme se na sebe. Jídlo je to poslední, na co zrovna teď myslíme.

“Samozřejmě,že máte,” říká Billy. “Proč si nepopojdete támhle a nedáte si nějakou baštu?“Ukazuje dolů na stranu louky, odkud se valí obrovský oblak kouře. Vychází z něčeho, co vypadá jako velký kamenný gril.

“Corbett dělá ty nejlepší hamburgery. Přísahám. Tak vynikající, že mě několikrát do roka donutí k tomu,

abych snědla nějaké maso.” Znovu se směje. “Běžte se najíst a pak si můžete začít stavět stany. Všechny

vás chci co nejblíž u mě.” Bere mámu za paži. “Konečně js i dostala odvahu je přivést, Mags. Jsem na tebe

tak pyšná. I když to přece znamená, že-”

“Billy,”říká máma varovným hlasem, zatímco se dívá mým směrem. Pak setřásá ruku Billy a usmívá se na ní. “Musíme probrat asi milion věcí.” A s tím od nás odcházejí a nechávají nás tiše za nimi zírat.

Pak se vydáváme ke grilu. Když k němu přicházíme, vidíme u něj bělovlasého muže s dlouhým copem. Na sobě má havajskou květovanou košili, khaki šortky ažabky. Otáčí maso na grilu jako profesionál.

“Co to bude, mládeži?” volá na nás, aniž by se obtěžoval otočit. “Cheeseburger nebo normální hamburger?”

“Cheese,”říká Jeffrey, který se vždycky dokáže myslet jenom svým žaludkem. “Vezmu si rovnou dva.”

“Jasan,”říká chlapík. Pak se otáčí a mhouří na nás oči. “A co ty, Claro?”

Je to pan Phibbs. Můj učitel angličtiny. Pan Phibbs v žabkách. Moje hlava asi brzy exploduje.

“Trošku všoku, viďte?” ptá se dobromyslně, když vidí naše výrazy. Jako kdyby mu teprve teď došlo, že

bychom mohli být překvapení, že ho vidíme. “Rozhodli jsme se, že pro vás bude nejlepší, když to nebudete

vědět.”

“Kdo se tak rozhodl?” nemůžu si pomoct. Musím se na to zeptat.

“Tvoje máma v tom měla nejdůležitější slovo,” říká. “Ale bylo to něco, na čem jsme se dohodli všichni. “

“Celou tu dobu jste o nás věděl?” ujišťuje se Angela.

Odfrkává si. Což od něj zní jako ten nejpodivnější zvuk na světě. “Ale to je samozřejmé. Je to taky důvod, proč jsem tady. Potřebujete, děti, aby na vás někdo dohlídnul.“Otáčí se zpátky ke grilu a píská si. Každému

dělá dva hamburgery. Dává nám je na papírové tácky s bramborovými hranolky a ovocným salátem.

Připomíná mi to piknik, jako na čtvrtého července. Omámeně si sedáme do trávy a jíme. Zjišťuju,že mám hlad jako vlk. A to jídlo je naprosto úžasné.

“Ach Bože, “říká Angela, když konečně dojídá a zase může mluvit. “Tohle je tak cool. Nikdy jsem si

nemyslela, že je tu nějaká skupina. Shromáždění.” Říká to slovo, jako se musela nutit, aby ho dostala z pusy. Jako kdyby to bylo slovo, které má nějaké kouzelné schopnosti. “Chci si znovu promluvit s Billy.

- 64 -

Vypadá skvěle. Svatý Bože,” křičí a ukazuje přes louku. “To je Jay Hooper, víš. Ten, který řídí ródeo v

Jacksonu.”

“To jsou všichni tihle lidé z Jacksonu?”

“Mys lím, že ne,” říká. “Je jich tu jenom pár. Nemůžu uvěřit, že jsem tady žila celý život a nevěděla jsem o tom. Zajímalo by mě, jestli je to takhle v každém městě,nebo je to jenom v Jacksonu. Mám teorii, že jsou

všichni s andělskou krví přitahováni horami, už jsem ti to říkala? Ježiš, to je Mary Thorton. Páni, nikdy

bych si netipla, že zrovna ona v sobě bude mít andělskou krev.”

Nechápavě na ní zírám.

“Člověk ale nikdy neví,” říká Angela a pořád se rozhlíží kolem sebe. “No a támhle je Walter Prescott.

Vlastní banku.”

“Walter Prescott?” Rychle se rozhlížím kolem sebe a hledám ho. “Kde?”

“Ten blond chlap před tím velkým zeleným stanem.”

Vidím ho. Je to vysoký blonďatý muž, který právě zakládá oheň. Nikdy by mě při pohledu na něj

nenapadlo, že je to Christiánův strýc. Hlavně proto, že jeho vlasy jsou tak světlé, že vypadají skoro bíle. Navíc se ani zdaleka nepodobají Christianovým tmavým neposedným vlnám.

“Jsem zvědavá, jestli tu uvidíme i Christiana,” říká Angela.

V tu chvíli vím, že je tady. Cítím ho.

“Támhle je.“Angela ukazuje na skupinku lidí, kteří nesou motorový člun směrem k jezeru. “Christiane!”

křičí najednou. Přikládá si ruce k ústům a zvyšuje hlas. “Volám Christiana Prescotta!”

Trapas, ale efektivní. Christian se otáčí při zvuku jeho jména. Když si nás všímá, vydává se trávou k nám.

Má na sobě džíny s vyhrnutými nohavicemi a je bez bot. Což se ale zdá být na téhle louce celkem

normální. Vypadá uvolněně. Ruce má v kapsách, když k nám pomalu míří.

“Christiane, “křičí někdo od jezera. “Myslel jsem, že si zajezdíme na vodních lyžích.”

“Možná později, ” křičí nazpátek a mává. Zastavuje se před námi. “Čau Claro. Angelo.“Jeho pohled krátce

ulpívá na Angele, než se otáčí zpátky ke mně. “Jeffrey je tady taky?”

Rozhlížím se, ale Jeffreyho nevidím.

“Jo, jsme tady všichni,” říká Angela. “Andělský klub přijel v plném počtu. Není tošílené?”

“Jo. Šílené. Když myslíš.” Pokrčí rameny.

“To mi neříkej. Tohle pro tebe není žádná novinka. Tys o tomhle věděl už předtím, co?“ptá se Angela.

- 65 -

Bere si hranolek z jejího talíře, hází si ho do pusy a nahlas ho žvýká.

Angela na něj zírá, pak si odfrkává a vydává si přes trávník směrem k Billy a mámě.

Christian na mě zvedá obočí. “Co sem udělal?”

“Kámo,”říkám s úsměvem. “Máš fakt velkej problém.”

Po tom, co se díváme na ten nejúžasnější západ slunce, jakého jsme kdy byla svědkem, mi Christian nabízí,

že mi pomůže postavit stan, ve kterém budeme večer s Angelou spát. Jak se dalo předpokládat, Angelu

nemůžeme nikde najít. Ani se neobtěžovala odnést si tašku z okraje louky. Christian a já taháme obětašky

do kempu, vybalujeme je a pak hledáme místo, kde se v noci usídlíme. Musíme spěchat, protože bude brzy

tma. Ale není problém to všechno postavit. Christian vypadá, jako kdyby to dělal už tak stokrát předtím.

“Takže,“ptám se ho, když do země zapíchává stanové kolíky. Poslední krok v celém tohle procesu. “Jak

dlouho už víš o tomhle místě?”

Zvedá se a pokračuje připevňováním dalšího kolíku. “Můj strýc mě sem vzal loni v květnu. Taky jsem byl

tímhle vším celkem překvapený. Předtím jsem o tom neměl ani ponětí.”

“Takže js i byl vážně stanovat se svým strýcem,” uvažuju nahlas, když si dávám dvě a dvědohromady. “A já si myslela …” Odmlčuju se.

Zastavuje se v zaklepávání kolíku do země a vzhlíží ke mně. “Myslela sis co?”

“Ach, nic. Myslela jsem, že to byla jenom výmluva, aby ses mohl ulít. Kvůli-”

“Kay,“dokončuje za mě. “Myslela sis, že jsem se ulil ze školy, abych se vyhnul Kay.”

“Jo, tak nějak.”

Znovu se vrací ke kolíkům. “Ne. Ale svým způsobem to taky bylo kvůli ní. Když jsem se s ní rozešel, můj

strýc to pochopil jako znamení, že beru svoje poslání pořád vážně. Tak řekl, že je čas. Přivedl mě sem a

strávili jsme celý týden létáním, výcvikem a meditací. O víkendu mě vzal na tohle shromáždění.”

Co donutilo mojí mámu rozhodnout se, že už nastal čas, aby mě sem vzala? přemýšlím. “Viděl js i mojí

mámu?” ptám se, protože i když nějak moc nespěchala s tím, aby měseznámila s tím, že mám andělskou

krev, část mě pořád nemůže uvěřit, že se na tomhle všem podílela a nikdy mi to neřekla.

“Ne. Slyšel jsem, jak tu pár lidí zmiňuje Maggie,” odpovídá, “ale nevěděl jsem, o koho jde.”

“Ach.“Najednou si uvědomuju, že ho poslední půlhodinu bombarduju otázkami, zatímco on postavil sám celý stan.

“Musíš si o mně myslet, že jsem idiot,” říká po chvíli.

- 66 -

Překvapeněse na něj dívám. Existuje vážně hodně slov, které bych mohla použít k popisu Christiana

Prescotta: záhadný, plný tajemství, osudový, děsivý a sexy, když mám být upřímná, ale slovo idiot by mě

nikdy nenapadlo. Snad s vyjímkou jedné chvíle na plese. “Idiot?”

“Protože všechny stopy ukazovaly na tebe, na dívku z mojí vize, na to že mášandělskou krev, ale mě to nikdy nedošlo. Kdybych na to přišel dřív, možná …“Nechává větu viset ve vzduchu.

Polykám.“Jaké stopy?”

“Vždycky jsem cítil, že je na tobě něco jiného. A to i poprvé, když jsem tě uviděl,”říká.

“Mys líš,když jsem odpadla na chodbě? Myslím, že jsem se zdála divná úplně každému.”

“To jsem svoje vize ještě neměl,” říká. Sedá si do trávy. “Myslel jsem, že jsem ti udělal něco špatného a

proto si odpadla.”

“Něcošpatného?”

“Mojí myslí.”

“To myslíšsvojí ´mluvím v myšlenkách´ věcí?”

Začíná vjíždět dlaněmi do trávy, vytrhává jí celé trsy a mne jí mezi prsty. “Ještějsem nevěděl, jak to ovládat,” říká.

“Tys tohle uměl pořád? Mluvit k lidem v myšlenkách?”

“Začalo to minulý rok těsně předtím, než ses ukázala. Pořád to nemůžu udělat úplněs každým. Můžu zjistit na co lidi myslí a někdy můžu poslat myšlenky do jeho hlavy, ale myslím, že je člověk musí být schopný

přijmout.”

“Takže ten den na chodbě, tys ke mně mluvil?”

“Snažil jsem se.”

“Cos říkal?“ptám se.

“Řekl jsem … ahoj.”

“A pak jsem …”

“Pak jsi spadla na zem, jako kdybych tě praštil do hlavy pálkou.”

Sténám, kdyžsi představuju, jak to muselo vypadat.

- 67 -

“Promiň,”říká. “Nechtěl jsem.”

“Tys nic neudělal, Christiane. Omdlela jsem protože, když jsem tě viděla, měla jsem vizi. Bylo to poprvé,

kdy jsem viděla tvojí tvář a pak přišel oheň. Všechno to bylo tak intenzivní, že jsem ztratila vědomí.”

“Ach,” říká trošku rozpačitě.

“Taky mi nedošlo, že máš andělskou krev. Takže jestli js i idiot ty, musím být idiot i já.”

Vypadá, jako kdyby se mu ulevilo. Hádám, že idioti mají rádi společnost.

Pak oba zatloukáme kolíky. Mezitím je před námi trapné ticho, dokud nevybreptnu: “A co ty další stopy?”

Naposled dává ránu do kolíku, čímž ho posílá úplně celý do země, než si sedá na paty.

“Není jich moc. Způsob, jakým jsi tančila na plese,” říká. “Způsob, jakým jsi mluvila o budoucnosti tu noc

na tvojí verandě, když jsem se přišel omluvit za ten ples.“Dívá se na mě. Pak odvrací pohled ke svým

nohám, ale usmívá se. “Když jsem těuviděl a došlo mi, že jde o tebe, cítil jsem, že jsem měl udělat víc, než

tějenom zachránit.”

Snažím se reagovat uvolněně, ale moje srdce začíná hlasitě bušit. A to hlavně proto, že jsem to v hloubi duše věděla taky. A to je možná věc, která mě na celé téhle situaci mate nejvíc.

Co vidíš na klukovi jako je Christian Prescott?” zeptal se mě Tucker, když mě přivezl domůz plesu a já mu řekla, že nevím, protože jsem mu to nedokázala vysvětlit. A pořád to nedokážu vysvětlit.

Tucker. Ani jsem mu neřekla, že sem jedu. To jsem teda dobrá ochránkyně. A taky přítelkyně.

“Dobře,”říkám až příliš hlas itě. “No, děkuju Christiane za postavení mého stanu.“Začínám ve spěchu sbírat nářadí, které jsme použili. Oprašuju si kalhoty od trávy, i když ve skutečnosti nejsou špinavé. “Jsem si jistá,

že by ti poděkovala i Angela, ale myslím, že na tebe bude chvíli nabroušená. Vždyť víš,žádná tajemství v

Andělském klubu.”

“Nikdy jsem s tím nesouhlasil, ” protestuje. “Kromě toho, Angela taky není zrovna jako otevřená knížka.”

Zajímalo by mě, co ví. Ale dřív, než dostávám šanci se ho zeptat, někdo na něj volá. Mužský hlas přímo z centra louky. Oba se otáčíme.

“Měli bychom tam jít,” říká Christian. “Táborák už začal.” Vyskakuje na nohy a pak ke mněnatahuje ruku.

“Pojď, “říká. “Bude se ti to líbit.”

Váhám jenom chvíli předtím, než vkládám ruku do té jeho a nechávám ho vytáhnout mě na nohy. Pak se vydáváme rychle k místu, kde vidím kouř, který se valí z velkého ohniště v centru louky, kolem kterého stojí dav lidí.

- 68 -

“Fajn, vzhůru za ohněm,” říkám.

Christian jde vedle mě a usmívá se svým lehce pokřiveným úsměvem.

Neopovažuj se propadnout jeho úsměvu, říkám si.

Nemůžu to ignorovat, myslím si. Pocit jeho ruky v té mé mi je až důvěrně známý.

kapitola 8

LÉTO BEZ CVRČK?

Cpu se mezi mámu a Angelu do kruhu kolem ohně. Rozhlížím se po tvářích ozářených světlem. Billy zrovna vypráví příběh, který se odehrál ve třicátých letech, když s mojí mámou doslova

vrazily do Černého křídla na závodní dráze v Santa Anitě.

“Byl to Asael,” říká Billy. “V trojdílném šedivém obleku, jestli si to dokážete představit.”

“A co jste udělali?” ptá se někdo tiše, jako kdyby nás ten zloun mohl slyšet.

“Nemohli jsme jenom tak odletět pryč, ale to víte ne?” říká Billy s ironickým úsměvem. “Bylo

kolem moc lidí. Ale ani nás nemohl napadnout, ne zp?sobem, jakým by chtěl. Tak jsme šli

zpátky na naše sedadla s limonádami a on se zase vrátil na to svoje. Když závod skončil, už

byl pryč.”

“Měli jsme štěstí,” říká máma.

“Jo, to jsme měli,” souhlasí Billy. “I když bych dala cokoliv, abych zjistila, co tam vlastně

dělal.”

“Sázel na Seabiscuita, jako všichni ostatní,” říká máma.

Pár lidí se směje.

Billy vzdychá. “To byly tenkrát závody. Teď už takový sport nenajdeš. Věci už nejsou

stejné.”

“Mluvíš jako nějaká babka,” říká Jeffrey přátelsky, i když je jasné, že nehodlá nikoho nechat

pomlouvat jeho milované sporty. Pak nasazuje vlastní stařecký výraz a pronáší: “Jo, tenkrát

ještě za války …”

Billy se směje a cuchá mu rukou vlasy. Jeffrey se červená. “My ale jsme babky, kloučku.

Nenech se zmást naším vzhledem.” Omotává paži kolem mojí mámy a mačká jí. “Jsme

čarodějnice.”

- 69 -

“Kdybyste mohli odletět -myslím tím, kdyby kolem vás nebylo tolik lidí, kteří by vás mohli

vidět-byl by v tom nějaký rozdíl?” ozývá se Angela. “M?že Černé křídlo létat?”

Každý je najednou zticha. Slyším jenom praskání ohně.

“Co je?” ptá se Angela a rozhlíží se. “Byla to jenom otázka.”

“Ne,” odpovídá moje máma konečně. “Černá křídla nelétají.”

“Pokud se tedy nezmění na ptáky,” opravuje jí Billy. “Už jsem je viděla to dělat.”

“Černá křídla nem?žou nikam cestovat. Jenom dol?,” říká muž s rudými vlasy a krátkými

elegantně zastřiženými vousy. Myslím, že mu moje máma říkala Stephen. Má hluboký hlas, jako ten chlap, který namlouvá trailery. Hlas osudu.

Naskakuje mi husí k?že.

“Ale ne doslova, nebo jo?” ptá se Angela. “Protože peklo je v úplně jiné dimenzi, než je ta

naše, takže to není nějaká ohnivá bezedná jáma.”

“Přesně tak,” říká máma, což mě překvapuje. Jak to, že je najednou tak sdílná, co se týče

informací? Připomínám si, že je to dobře, ale m?j mozek se začíná bránit proti tolika novým

informacím, které musí vstřebat.

“Navíc je v pekle obvykle celkem zima. Nic ohnivého na něm není. Jenom spousta mrazivých dní v pekle,” říká Billy.

“A jak to víš, Bill?” ptá se někdo škádlivým hlasem.

“Starej se o sebe,” odsekává Billy s úsměvem.

“Ve vší vážnosti,” říká Stephen, protože vypadá na sečtělého muže. “Nikdo z nás nikdy nebyl

v pekle, takže o teplotě v něm se m?žeme jenom dohadovat.”

Troufám si podívat se na mámu, která mi ale pohled neopětuje. Takže jim neřekla o našem fantastickém výletě do podsvětí se Samjeezou. Když jim to neřekla ona, nehodlám to říkat ani já.

“Proč?” Angela nikdy neví, kdy by měla radši držet jazyk za zuby. “Proč jste nikdy nebyli v

pekle?” Člověk by si myslel, že odpověď bude, Protože nejsme zlí, ale děkujeme moc za projevenou

důvěru, jenže Stephen říká: “Protože nem?žeme procházet mezi dimenzemi. Potřebujeme

nějakého Intagereho, aby nám v tom pomohl. A nikdo s andělskou krví, kterého někdy vzal do

pekla Černé křídlo, se už nikdy nevrátil, aby nám řekl, jaké to tam je.”

Znovu se dívám na mámu. Znovu odvrací pohled.

- 70 -

V ohni najednou hlasitě praská. Všichni vyděšeně nadskakujeme.

“Steve, strašíš děti,” nadává máma.

“Nejsme děti,” odporuje jí Jeffrey. “Chceme to vědět.”

Billy kýve. “Pochopitelně,” říká a vrhá významný pohled na mámu. To je d?vod, proč jste tady.

Abyste dostali odpovědi.”

Najednou cítím záblesk máminých pocit?. Rezignace. Dopustila, aby se tohle stalo, i když je to pro nás tolik nebezpečné. Její srdce bije rychleji. Sedá si a snaží se trošku uklidnit sv?j dech.

Myslím, že nakonec přece jenom dostaneme nějaké odpovědi.

“Takže vy bojujete s Černými křídly?” ptám se. “Je tohle hlavní příčina tohohle

shromáždění?”

“Ne,” vrtí hlavou Billy. “My s nimi nebojujeme. Ne fyzicky. Jenom, když se tomu nedá nijak vyhnout. Prohráli bychom. V devíti případech z deseti. Možná v deseti případech z deseti. Naše nejlepší obrana proti Černým křídl?m je z?stat nepostřehnutí. Což se nám do značné

míry většinou daří. Většina lidí nikdy Černá křídla neviděli, natož aby s nimi bojovali.”

“Tak co tedy děláte?” ptá se Jeffrey útočně, jako kdyby byl zklamaný, že nebude bojovat s

padlým andělem jeden na jednoho. “Když s nimi nebojujete?”

“Snažíme se vysledovat všechny s andělskou krví,” odpovídá pan Phibbs. “Snažíme se k nim

dostat dřív, než to udělá druhá strana. Říkáme jim kdo a co jsou. Pomáháme jim.”

“A taky následujeme naše poslání,” dodává máma, která se na mě konečně dívá. “Tohle je naše

část práce. Zjišťujeme co máme udělat a děláme to.” Zajímavé.

Já si ale stojím za tím, že nehodlám následovat moje poslání, jestli to znamená, že Tucker musí zemřít.

Najednou se na druhé straně ohně zvedá Walter Prescott. “Dost řečí,” říká. “Myslím, že je

čas na svačinu. Kdo si dá svačinku?”

Dívám se na Christiana. Má v ruce pytlík s pěnovým žužu a v té druhé pytlík čokoládových tyčinek, jako nějaký druh hodně zvláštní nadílky. Usmívá se.

“Já si dám,” říká Jeffrey.

Ještě jednou, dámy a pánové, vám představuju mého bratra a jeho žaludek.

- 71 -

Každý si sedá k jídlu. Angela vypadá trochu přešlá probíhající konverzací o Černém křídlu. Za

pár minut se ale přes to dostává, naklání se dopředu a zase se zaposlouchává do dalších

příběh? s žárem v jejích zlatých očích a s úsměvem na tváři. Je v sedmém nebi. Vychutnává si tohle společenství, ve kterém nikdy předtím nebyla. I Jeffreymu se tady líbí. Před chvílí

hrál fotbal s dalš ími kluky s andělskou krví. Byla to opravdová hra, kde se nemusel kv?li

ničemu držet zpátky. Nadechuje se s hlubokým uspokojením, jako kdyby tohle bylo všechno

co kdy chtěl, hrát nějakou hru s plným nasazením a jíst dobré jídlo. Jako kdyby nic jiného už k životu nepotřeboval.

Taky bych se tak měla cítit, hádám. Užívat si to tady. Tak proč to tak necítím?

Tak se na to podíváme, říká hlas v mé hlavě, fajn, naprosto jsi zpackala svoje poslání. Kolika lidem se

to povedlo? A vypadá to, že je osud tvého přítele zamřít. A tvoje máma ti jasně nevěří natolik, aby se ti

svěřila se všemi informacemi. A ty tyhle lidi neznáš, ale oni se na tebe všichni dívají, jako kdyby tě znali a věděli o tobě všechno.

“Takže, pane Prescotte,” říká pan Phibbs, když se všichni vypořá dáváme s poledními zbytky

svačiny, lepkaví od želé a špinaví od čokolády. Zajímalo by mě, jestli lidé s andělskou krví m?žou upadnout do kóma z nadbytku cukru.

“Já?” ptá se Christian. Na bradě má čokoládu.

“Ano, vy,” říká pan Phibbs. “Jste náš nejnovější člen, jak jsem slyšel.”

“Ano, pane,” říká Christian. Jeho tváře nabírají červenou barvu.

Ty jsi člen? posílám mu v myšlenkách nevěřícně.

Překvapeně mrká, že s ním dokážu takhle mluvit. Nechápe, že je to mezi námi tak lehké, zatímco s každým jiným je to na opak příšerně těžké.

Ano. Od dnešního rána.

A jak přesně ses stal členem?

Musíš složit slib, že budeš sloužit světlu. Že budeš bojovat za stranu dobra.

Myslela jsem, že říkali, že nebojují.

V mysli krčí rameny.

A to je to, cos dělal dneska ráno?

Jo, říká pevně. Skládal jsem přísahu.

A přichází další tvoje odhalení.

- 72 -

…

“Jak je tohle v?bec možné?” ptám se Angely později, když jsme obě v našem stanu,

zakuklené do našich spacák?. Na vršku stanu jsme rozepli zip, takže ležíme a vidíme hvězdy

nad našimi hlavami. Vzduch je chladnější, než předtím, ale pořád to není ten nepříjemný mráz.

Ani bychom nepotřebovali stany v tomhle počasí, ale poskytuje nám to určitý druh soukromí

na téhle otevřené louce, kde jsou všude kolem nás malé ohníčky. Tu a tam zachytím ve

vzduchu v?ni sněhu a to mi připomíná, že i když jsem v téhle magické oáze uprostřed lesa a

počasí je tady jako v létě, všude jinde je zima.

“Ani si nemyslím, že jsme ještě v Kansasu,” říkám Angele.

“Já vím,” říká Angela se smíchem. “To je práce Billy.”

“Co tím myslíš?” Obracím se na bok, abych na ní viděla.

“Billy dokáže ovlivňovat počasí. Myslím, že je to dost vzácný dar pro někoho s andělskou krví. Nikdy dřív jsem o tom neslyšela. Billy už je tu vždycky týden před shromážděním a zařizuje,

aby tu všechno tohle vyrostlo.”

“Tohle všechno ti řekla Billy?”

“Řekla mi jenom něco,” říká Angela. “Ne tolik, kolik bych toho slyšet chtěla. Byla na mě milá,

ale všechno co doopravdy chtěla, bylo mluvit s tvojí mámou. Vypadají jako nejlepší

kamarádky.”

“Jo, to sedí,” souhlasím. “Je to tak zvláštní.”

Moje máma má nejlepší kamarádku. Někoho, na koho si nepamatuju. Někoho, o kom jsem do

dneška nic nevěděla. Myslím na zp?sob, jakým spolu seděli u ohně. Na deku, kterou kolem

sebe měli omotanou. A jak se Billy někdy opřela a šeptala mámě něco do ucha, což jí

vykouzlilo na tváři úsměv.

Jak mi mohla neříct o její nejlepší kamarádce?

“Tohle je tak úžasné,” říká Angela. Otáčí se ke mně a pozoruje mě svýma jasnýma očima.

“Chceš slyšet víc o tom, co jsem se dozvěděla?”

Nem?žu si pomoct, ale směju se, když vidím ten vzrušený štěněcí výraz na její tváři. “Seš

jako dítě v cukrárně, víš o tom?”

“Ale no tak, nem?žeš mě obviňovat, že jsem z toho tak paf. Tohle je úžasná výzkumná

příležitost.”

- 73 -

Rozhodně nesdílím Angelinin názor, že je tohle výzkumná příležitost, ale proč bych jí to měla

brát.

“Dobře, tak poslouchám,” říkám.

Vytahuje si z tašky sešit a zapíná baterku. Listuje stránkami, aby našla dnešní zápisy.

“Fajn,” říká a odkašlává si. “Tohle je slabá, severozápadní větev shromáždění, které se shází těsně za Wyomingem. Schází se už od roku 1890, kdy se Wyoming stal oficiálně státem. Teď

má asi tak čtyřicet člen?.”

“Takže všichni tihle lidé nepochází z Jacksonu?”

Vrtí hlavou. “Jsou z celého severozápadu Spojených stát?. Ale zjistila jsem, že v Jacksonu

je andělská krev nekoncentrovanější. žije nás tu víc, než v jakékoliv jiné oblasti. Ačkoliv

jsem z nich nemohla dostat proč. Mám teorii, že je to kv?li zdejším horám, ale je to jenom

teorie.”

“Fajn, slečno Wikipedie,” škádlím jí.

Šklebí se a trochu mě plácá. Pak se vrací k bloku. “Většina lidí, co jsou tady, jsou

Quartariusové. Existuje jenom devět Dimidius? a to jsou v?dci skupiny.”

“Přesně tak. Protože Dimidiusové jsou tak vzácní a neobyčejní,” říkám sarkasticky.

Angela si odfrkává, ale v jejích očích vidím nadšené jiskřičky. Tady je většina lidí anděl jenom ze čtvrtiny, Angela je z poloviny. Je vzácná a neobyčejná.

“Taky jsem si všimla, že se všichni chovají k tvojí mámě jinak, než ke všem ostatním,” dodává.

“Jako u ohně, všichni poslouchali to co říkala, jako kdyby to bylo písmo svaté. I když

nemluvila moc často.”

Je to pravda. Když máma vstala a řekla, že se chystá jít spát, každý jí opatrně uhnul z cesty, když procházela. Ve zp?sobu, jakým na ní reagovali, byl jistý druh úcty.

“Možná je jejich v?dkyně,” říká Angela. “Myslím, že tady vládne demokracie, ale možná je

něco jako prezident.”

Páni. Jak mi mohla cokoliv z tohohle neříct?

“Jsi v pořádku?” ptá se Angela. “Vypadáš, jako kdyby ses chystala zase vyšilovat .”

“Jo, jsem v pohodě. Jenom tohle není zrovna místo, kde jsem čekala, že se ráno probudím,

víš?”

“Vím, nem?žu uvěřit, že o tomhle všem Christian věděl a nic nám neřekl,” říká pořád naštvaně.

- 74 -

“Ach, nech už Christiana být. Ani ty nejsi zrovna otevřená knížka,” používám Christianova

slova. “Nejsi trošku pokrytecká?”

Angela se prudce nadechuje. Zatíná čelist. Pak si hází dlouhé copánky přes ramena, zavírá blok, lehá si a otáčí se ke mně zády. Pak vypíná baterku.

Ležíme vedle sebe ve tmě. Nad hlavou máme hvězdy. Slyším šepot strom?. Je tu příliš ticho.

Angela nic neříká, ale vím, že nespí. Dýchá nerovnoměrně a já vím, že je příšerně vytočená.

“Ange …” říkám, když se pro mě ticho stává nesnesitelným. “Máš pravdu. Omlouvám se. Taky

je mi zle ze všech těch tajemství. Někdy mám pocit, že se mnou nikdo v mém životě nikdy

nejedná na rovinu. Už mě to fakt vytáčí.”

“Ne, to ty máš pravdu,” říká po chvíli. Její hlas je zastřený kv?li tomu, že mluví do spacáku.

“Christian nikdy neslíbil, že nám bude všechno říkat. Tohle místo je tajné. Chápu to.”

“Řeklas právě, že mám pravdu?” ptám se a nasazuju tak vážný výraz, kterého jsem v tu chvíli schopná.

“Jo. Takže?”

“Nic. Jenom jsem si to chtěla zapsat nebo tak něco. Jenom pro případ, že už bych tě to

nikdy neslyšela říct.”

Otáčí se a přes rameno se na mě kření. “Jo, to bys teda měla, protože nevěřím tomu, že bys

ještě někdy měla pravdu.”

Hádka je oficiálně u konce. Což je celkem úleva, protože Angela dokáže být vážně osina v zadku, když je naštvaná.

“Tajemství je součást andělské krve,” říká, když začínám usínat. “Víš to, viď?”

“Co?” ptám se unaveně.

“Vždycky se budeme muset schovávat. Před Černými křídly, před zbytkem světa. Vezmi si

třeba tvojí mámu. Je jí přes sto let, ale vypadá na čtyřicet. Což znamená, že musela být celý

život v pohybu, aby si lidé nevšimli, že nestárne jako ostatní. Vždycky budeš muset mít

nějakou tajnou identitu. Jenže pak to bude trvat tak dlouho, že už se tajemství stane tvojí

druhou přirozeností, nemyslíš?”

“Ale já jsem její dcera. Měla by mi věřit. Měla by mi říkat všechno o těchhle věcech.”

“Možná ne.”

- 75 -

Chvíli o tom přemýšlím. Na chvíli si vzpomínám na strach, který jsem od ní cítila u táboráku.

Strach z čeho? přemýšlím. Co jí tak vyděsilo na tom, že jsme mluvili o pekle? Kromě toho, co

je všem zřejmé? A proč neřekla shromáždění o tom, co se stalo se Samjeezou?

“Vážně si myslíš, že je v?dce tohohle shromáždění?” ptám se.

“Myslím, že je to dost pravděpodobné,” říká Angela.

Pak si ale uvědomuju něco jiného: máma zná Waltera Prescotta. Strýce Christiana. Což

znamená, že nejspíš věděla už od prvního dne, kdy jsem přišla dom? ze školy a řekla jí, že se

jmenuje Christian, že je Christian víc, než jenom kluk, kterého mám zachránit z lesního

požáru. Celou tu dobu věděla, že měl Christian a ndělskou krev. Věděla, že mým posláním bylo víc, než jenom jeho jednoduché nalezení a zachránění.

Věděla to.

“Proč mi to neřekla?” šeptám. Najednou už se necítím tak provinile, že jsem jí neřekla o Andělském klubu.

“Právě ti to došlo, co?” šeptá Angela.

“Jo.”

“Možná k tomu měla dobrý d?vod,” říká Angela.

“Radila bych jí, aby měla vážně moc dobrý d?vod,” říkám.

Trvá dlouho, než usínám.

Zdá se mi o r?žích, bílých r?žích. Okraje mého snu začínají hnědnout. Stojím před hromadou

čerstvé hlíny. Dívám se na máminy černé lodičky a v ruce držím r?že. Jejich sladká v?ně mi

naplňuje nos. Cítím kolem sebe přítomnost jiných lidí, ale nedokážu zvednout pohled od hlíny.

Tentokrát necítím smutek jako obvykle. Teď se cítím prázdná. Ochromená. Vítr mi fouká vlasy do tváře, ale neodhrnuju je zpátky. Stojím tam, v ruce držím r?že a zírám na hrob.

Smrt je jenom přechod do jiného světa, snažím se říct, přechod z jedné roviny existence do druhé. Není to konec světa.

To je to, co mi vždycky říkala máma. Ale myslím, že záleží na tom, jak se konec světa definuje.

R?že jsou zvadlé. Potřebují vodu. Najednou nesnesu pomyšlení na to, že uschnout a zemřou. Tak je drtím mezi prsty. Odtrhávám okvětní lístky od stonku a pak je nechávám padat mezi mými prsty. Snáší se na tmavou p?du tak pomalu a nevinně.

- 76 -

Christian stojí u jezera, od kterého se odráží měsíční světlo. Sleduju jak se shýbá, aby

zvednul kámen. Několikrát ho mne v dlani, než se naklání a hází ho na hladinu, od které se

odráží v mnoha obloučcích.

Pokaždé, když ho vidím, jsem překvapená tím, že ho vlastně v?bec neznám. Přes všechny rozhovory, které jsme spolu vedli, přes čas který jsme strávili spolu v Andělském klubu,

zp?sob jakým jsem si loni o něm pamatovala prakticky každý detail jako nějaká malá posedlá Mary Sue, byl pro mě pořád záhadou. Pořád je pro mě cizinec a já o něm vím jenom naprosté

minimum.

Otáčí se a dívá se na mě.

“Ahoj,”říkám rozpačitě. Najednou si uvědomuju, že mám na sobě pyžamo a moje vlasy musí

vypadat jako ptačí hnízdo. “Omlouvám se. Nevěděla jsem, že tu někdo bude.”

“Nem?žešspát?” ptá se.

Pořád cítím v nose v?ni r?ží. V dlaních pořád cítím trny, ale když se na něpodívám, jsou v pořádku. Všechno je to v mojí hlavě. Jedu sama na nějaké bláznivé vlně.

“Angela chrápe,” říkám místo toho, abych se mu snažila vysvětlit, jak se cítím. Skláním se, abych našla sama nějaký plochý kámen a jeden vidím - je malý a má barvu dřevěného uhlí. Dívám se na hladinu jezera, kde se vlní měsíc. “Jak to děláš?“ptám se.

“Celý ten trik je v zápěstí,” říká. “Je to jako s frisbee.” Házím kámen, ale ten se noří rovnou pod hladinu. Dokonce ani nešplouchne.

“Přesnětohle jsem chtěla udělat,” říkám.

Přikyvuje.“Jasně. V tom případě perfektní hod.”

“Na tomhle počasí je něco divného,” říkám.

“Myslíš?”

“Ne. Chtěla jsem tím říct, že mi něco chybí. Je to jako léto, jenže-” Myslím na všechny noci, které jsem strávila s Tuckerem loni v létě, jak jsme se dívali na hvězdy, zatímco jsme ležely v zadní části jeho náklaďáčku, pojmenovávali souhvězdí a vymýšleli si ty, které jsme neznali.

Myšlenka na Tuckera mi stahuje krk. Připomínám si, že se m?j sen splní až na jaře. Ani nevím,

jestli to bude letos na jaře. Mám čas. Přijdu na to. Zastavím to. Nějak.

“Cvrčci,”říkám, když mi to dochází. “V létě vždycky cvrkají cvrčci. Ale tady je ticho.”

Posloucháme zvuk vody, která naráží na břeh.

- 77 -

“Řekni mi něco o tvojí vizi, Claro. Myslím o té nové,” říká po chvíli Christian. “Kdyby ti to

nevadilo, rád bych to věděl. Protože na to myslíš skoro nonstop a já bych byl vážně ignorant,

kdybych si toho nevšimnul.”

Zadržuju dech. “Už jsem ti toho většinu řekla. Je to hora Aspen. Jaro. Jdu do kopce se

všemi těmi lidmi. Směrem k hrobu. A jsi tam ty.”

“A co dělám?”

“Ty … ehm … snažíš se mě utěšit. V myšlenkách mi říkáš ´Dokážeš to´. Držíš mě za ruku.” Začínám se rozhlížet po okolních skalách, abych se vyhnula jeho pohledu.

“Myslíš, že je to Tucker, kdo zemře,” říká.

Kývu. Pořád ještě sbírám odvahu podívat se na něj. “Já to nedovolím.”

Kašle a potom se směje a zároveň vydechuje. “Myslím, že by mě nemělo překvapovat, že ses

rozhodla bojovat a změnit svojí vizi.”

Tohle by měla být chvíle, kdy ucítím smutek, jestli má máma pravdu. Rozhodně bojuju proti svému poslání, otáčím se zády ke všemu o čem si myslím, že se ode měočekává. Ale všechno

co v téhle chvíli cítím, je hněv. I když si myslím,že to tak má být - nikdy to nedopustím. Nikdy nenechám věci dopadnout tak, jak mají. Pořád se je budu snažit změnit.

“Hej, zeptal ses mě a já ti odpověděla. Jestli se ti to nelíbí, tvoje vina.” Mířím zpátky k mému stanu. Chytá mě za ruku.

Přála bych si, aby se mě přestal dotýkat.

“Neblázni, Claro. Chci pomoct,” říká.

“Co kdyby ses staral sám o sebe?”

Směje se a pouští mojí ruku. “Dobře, moc pozdě na to říkat, abys nevyšilovala. Ale myslím to

vážně. Řekni mi, proč si myslíš, že je to Tucker?v pohřeb.”

Zírám na něj. “Nevěříš mi? Tím mi teda moc nepomáháš.”

“To jsem neřekl. Jenom prostě-” Nikdy jsem ho neviděla tak nejistého. Vždycky byl výřečný.

“No, myslel jsem tím, že moje vize mi ukazovala jednu věc a nakonec to všechno dopadlo

úplně jinak.”

“Jasně,protože jsem to zpackala,” říkám.

“Tys nic nezpackala.” Získává si mojí pozornost. “Myslím spíš, žes to změnila. Ale co chci říct

je, že jsem tomu předtím úplně nerozuměl. Nemohl jsem.”

- 78 -

“A teď užtomu rozumíš?”

Uhýbá pohledem. “To neříkám.” Zvedá kámen a posílá ho po hladině v dokonalých

obloučkách.“Jenom chci, abys věděla, že si nemyslím, žes něco zničila, Claro. Není to tvoje

vina.”

“Jak jsi na to přišel?”

“Jenom jsišla za svým srdcem. To není nic, za co by ses měla stydět.”

“Ty to fakt myslíš vážně.” Jsem ohromená. Vždycky jsem předpokládala, že mě obviňuje z toho, co se stalo.

“Ano,” říká s nepřítomným úsměvem. “Fakt to myslím vážně.”

kapitola 9

ZTRACENÝ RÁJ

“žehnám vám, vy pole blažená!

Vítej, hr?zo! Vítej, světě pekelný!

A ty peklo nejhlubší,

Tu je tv?j nový obyvatel, jenž k tobě mysl přináší

ani časem, ani místem nezměněnou,” čte Kay Petersonová. Má sice nádherný přednes, to jí

musím uznat, ale i tak mám podezření, že pod jejím pěstěným exteriérem bije srdce tvořené

z čistého zla.

Fajn, tak ne z čistého zla. Vzhledem k tomu, že jí měl Christian rád. A Christian není žádný idiot. I Wendy říkala, že Kay není tak špatná, když jí poznáš blíž. Takže na ní musí být něco, co nevidím.

“Jeho mysl jest mu příbytkem

a v ní nebe z pekla a peklo z nebe stvořit m?že,” pokračuje.

“Dobře, Kay,” říká pan Phibbs. “Co si myslíš, že to znamená?”

Kay nechápavě stahuje obočí k sobě. “Znamená?”

- 79 -

“To co Satan říká. Co tím chce říct?”

Dívá se na něj s jasnou zlostí vepsanou ve tváři. “Nevím. Nemluvím starou angličtinou nebo co

je to za jazyk.”

Uchechtla bych se, ale nejsem na tom o moc líp. Nebo spíš, nejsem na tom líp, co se týče

téhle knihy. Což nedává smysl. Měla bych být schopná mluvit a rozumět jakémukoliv jazyku,

kterým se kdy na zemi mluvilo, tak proč se ztrácím ve Ztraceném ráji?

“Někdo jiný?” Pan Phibbs se rozhlíží po místnosti.

Wendy zvedá ruku. “Myslím, že mluví o tom, jak strašné je peklo, ale pro něj je to lepší než

nebe, protože alespoň v pekle se mu dostává svobody. Mělo by to znamenat něco jako Je

lepší vládnout v pekle, než sloužit v nebi.”

Strašidelné. Vždycky se nervózně ošívám, když v nějaké normální lidské debatě padne téma

anděl? a teď se to děje přímo na hodině angličtiny. Jsem si jistá, že by máma neschvalovala

téma, které tu zrovna rozebíráme.

Jenže, ona už o tom stejně nejspíš ví. Vzhledem k tomu, že ona ví všechno. A nic mi neřekne.

“Výborně, Wendy,” chválí jí pan Phibbs. “Vidím, žes četla Cliffovy poznámky.”

Wendy nabírá krásný odstín rudé.

“Není nic špatného na čtení Cliffových poznámek,” říká pan Phibbs vesele. “Je dobré mít i

výklad někoho jiného. Ale mnohem d?ležitější je, abyste se s těmihle texty pokusili poprat na

vlastní pěst. Cítit ta slova i ve svých střevech, ne je jenom slyšet ve své hlavě. Ale

Ó, jak jsi klesl! jak jsi odlišný od toho

který v blažené říši světla,

hojným leskem oděn byl,

svítil nad tisíce duch? přejasných,” recituje z paměti. “Krásná slova, ale co znamenají?”

“Mluví o andělovi, kterým kdysi byl,” ozývá se Angela zepředu. Během celé hodiny neřekla ani

slovo, vlastně ani jedna z nás. Ale teď je zřejmé, že už nedokáže jenom sedět a být zticha,

když se mluví o andělech. “Popisuje jak hluboko padnul, protože by raději tvořil pravidla v pekle, než poslouchal Boha v nebi. Jak řekl, pořád cítí smutek, protože teď je” -dívá se na svojí knížku, kterou má před sebou a čte - “v naprosté temnotě, …

Tak daleko od Boha a světlu nebes,

jako třikrát od středu světa k pólu.

- 80 -

Nejsem si jistá jak daleko to je, ale zní to, jako velká dálka.”

“Cítíte to tak ve vašich střevech?”

“Ach …” Angela je spíš člověk, který si nechává informace projít mozkem, ne střevy.

“Nejsem si jistá.”

“Dobře, i tak je to bystrý postřeh,” říká. “Vzpomeňte si, co nám Milton říká na začátku knihy.

Jeho cílem je prozkoumat myšlenku neposlušnosti k Bohu, a to jak povstání padlých anděl?,

tak i v srdci člověka, což vede k pádu Adama a Evy v rajské zahradě…”

Nepříjemně se vrtím na mé židli. Nechci poslouchat myšlenku neposlušnosti k Bohu. To zrovna

teď pro moje střeva není ten nejlepší příběh. Už tak hle se v mé mysli peru s tím, že budu bojovat proti mému poslání.

“Pane Phibbsi, mám otázku,” ozývá se po chvíli Angela.

“Výborně,” říká. “Suďte muže spíše podle otázek, které jsou mu kladeny, než podle jeho

odpovědí.”

“Jasně. Takže, kolik je vám let?” ptá se.

Směje se.

“Ne, myslím to vážně. Kolik je vám?” tlačí na něj.

“Tohle ale v?bec nesouvisí s naším předmětem,” říká trochu ostře. M?žu klidně říct, že ho tím trošku vynervovala, i když si nejsem jistá proč. Projíždí si rukou bílé vlasy a hraje si s

kusem křídy v té druhé. “Teď se vrátíme k Satanovi a jeho těžkému údělu.”

“Jenom jsem chtěla vědět, jestli jste stejně starý jako Milton,” říká Angela hravě. Jako

kdyby byla jenom mírně natvrdlá. Jako kdyby ho škádlila. Jako by to nebyla vážná otázka, i když ve skutečnosti vážná byla. “Myslím tím, jestli jste si vy dva mohli někdy někam spolu

vyrazit.”

Milton, jestli si pamatuju správně, co říkal pan Phibbs minulý týden, zemřel v roce 1674. Kdyby si pan Phibbs někdy vyrazil ven s Miltonem, bylo by mu víc, než tři sta padesát let.

Je to v?bec možné? Dívám se na něj a všímám si míst, kde je jeho k?že mírně ochablá,

hlubokých vrásek na jeho čele, kolem očí a koutk? úst. Na rukách má drsnou k?ži. Určitě je

starý. Ale jak moc?

“Přeju si, abych měl tu čest,” říká pan Phibbs s tragickým povzdechem. “Ale bohužel, Milton

tu byl mnohem dřív, než jsem narodil.”

- 81 -

Zvoní.

“Ach,” říká. Jeho modré oči jsou ostře zabodnuty do Angelininy tváře. “Zachráněn zvonkem.”

…

Tu noc se plížím ven z domu a letím na Lazy Dog. Nem?žu si pomoct. Možná je to mojí

andělskou povahou. Sedím u okna Tuckera se sněhem ve vlasech a pozoruju ho, jak nejdřív

pracuje na domácích úkolech a pak se chystá do postele (a ne, otáčím se, když se převléká,

nejsem naprostý perverzák) a pak se dívám, jak usíná.

Alespoň je pro tuhle chvíli v bezpečí.

Opět se rozhoduju, že bych mu řekla o mém snu - nesnáším, že to před ním musím tajit.

Připadá mi, že si to zaslouží vědět. Jsem tak naštvaná na mámu, dochází mi, za všechna ta

tajemství, která přede mnou, ale jsem jiná? Já před ním to tajemství sice skrývám proto, že

ho nechci zbytečně strašit, protože je tu i zp?sob, že si mojí vizi vykládám špatně. Držím ho

před ním v tajnosti, protože kdyby o tom věděl, nic by to nezměnilo. Chráním ho.

Ale pořád je to na nic.

Kolem p?l jedné se jeho okno najednou trhnutím otevírá. Jsem tak překvapená -protože už

jsem podřimovala-že skoro padám ze střechy, ale silná ruku mě chytá a přitahuje mě zpátky,

pryč od okraje.

“Čau,” říká Tucker lehce, jako kdybychom na sebe právě narazili na ulici.

“Ach, čau.”

“Krásná noc pro šmírování, co?” poznamenává.

“Ne. Já jenom-”

“Dostaň ten sv?j zadek dovnitř, Mrkvičko.”

Nešikovně lezu do jeho pokoje. Obléká si tričko, sedá si se zkříženýma nohama na postel a dívá se na mě.

“Není to šmírování, jestli si rád, že mě vidíš?” zkouším to trochu rozechvěle.

“Jak dlouho si tam byla?”

“Jak dlouho víš o tom, že jsem tam byla?”

“Asi hodinu,” říká. Nevěřícně vrtí hlavou. “Ty se fakt blázen, holka, víš to?”

- 82 -

“Jo, začínám si to o sobě uvědomovat.”

“Takže proč si vlastně tady?” Poklepává na místo na posteli vedle sebe. Sedám si. Obtáčí kolem mě paži.

“Chtěla jsem tě vidět,” říkám, když se opírám o jeho bok. “Byl to dlouhý a osamělý víkend a já

tě dneska ve škole skoro neviděla.”

“Ach, dobře. Jaké bylo kempování? Nemyslím si, že bych někdy kempoval na sněhu,” říká a

zvedá obočí. “Zní to totiž trochu mrazivě.”

“No, nebylo to tak úplně na sněhu.”

Pak mu říkám všechno o shromáždění. Ne úplně všechno, ale kromě pekla, Černého křídla a

toho, že má pan Phibbs andělskou krev. Takže mu toho říkám většinu. Vím, že by to moje

máma neschvalovala. Christian by nesouhlasil. A samozřejmě Angela by to taky neschválila.

Shromáždění je tajné, takže bych měla vzít celý tenhle víkend a dát přes něj velké staré

razítko D?VĚRNÉ.

Ale i tak mu to říkám. Protože ještě nejsem připravená založit vlastní identitu na

tajemstvích. Alespoň ne před Tuckerem. Protože jistě vím jenom jednu věc a to tu, že ho

miluju. Protože, když budu upřímná v jedné věci, budu se cítit o něco líp, když mu neřeknu o jiných věcech.

Bere informaci o shromáždění celkem dobře.

“Zná to jako náboženský kemp,” říká.

“Spíš je to něco jako rodinné setkání,” říkám.

Zaklání se a líbá mě na koutek úst. Je to jemný polibek jako pírko, ale i tak mi bere dech.

“Chybělas mi,” říká.

“Ty mě taky.”

Obtáčím mu paže kolem krku a líbám ho. Všechno, kromě tohohle okamžiku, najednou mizí.

Jsou tu jenom jeho rty na těch mých, jeho ruce v mých vlasech, kterými si mě přitahuje

ještě blíž, naše těla n posteli, snažící se dostat se blíž k tomu druhému, jeho prsty na

knoflících mé košile.

Nem?žu ho nechat umřít.

“Jsi tak teplá,” šeptá.

- 83 -

Cítím teplo. Mám pocit, že bych klidně mohla vzplanout. Jsem současně těžká i lehká a čas se

zpomaluje, jako kdybych se na všechno dívala snímek po snímku. Tuckerova tvář se vznáší nad

tou mojí. Těsně pod uchem má mateřské znamínko, kterého jsem si nikdy nevšimla. Stíny,

které tvoříme na stropě. Jemný ďolíček v jeho tváři, když se usmívá. Zp?sob, jakým se mu zrychluje srdeční tep a dech. A já m?žu na okraji mé mysli cítit to, co cítí on: lásku, to jak

ho vzrušuje cítit mojí k?ži, pod jeho rukama, to jak mu moje v?ně zaplňuje celou mysl -

“Claro,” říká a ztěžka dýchá, když se ode mě odtahuje.

“To je v pohodě,” říkám a přitahuju si jeho hlavu zpátky k té mé. Tisknu svojí tvář na tu jeho. Naše rty se nedotýkají, ale cítíme na tváři dech toho druhého. “Vím, že máš vlastní představy

o tomhle, a myslím, že je to fakt sladký, ale … co když je tohle všechno štěstí, které

dostaneme? Co když je tohle naše jediná šance předtím, než se všechno změní? Co když je to

tohle? Neměli bychom prostě … žít?”

Tentokrát, když se líbáme, je to jiné. Je v tom naléhavost, která tam předtím nebyla.

Odtrhuje se od mě, aby si přetáhnul tričko přes hlavu a odhaluje mi tak jeho zlatohnědou

k?ži a jeho ródeo/farma/práce svaly, které získal díky své tvrdé práci. Je krásný, napadá

mě. Tak moc, až mě skoro bolí se na něj dívat. Zavírám oči, zvedám ruce nad hlavu a

nechávám ho sundat mi košili. Cítím na k?ži studený vzduch a jemně se třesu. Tucker něžně

přejíždí svými prsty se tvrdou k?ží po rameni, přes ramínko mé podprsenky, přes linii mé

klíční kosti až ke krku. Pak přejíždí prsty až k mé bradě. Jemně mi zvedá hlavu, aby mě mohl znovu políbit.

Vážně se to stane, myslím si. Já a Tucker. Právě teď.

Moje srdce bije tak rychle, že už mi to nepřipomíná ani tlukot. Spíš mám v hrudi křídla

kolibříka. Dech se mi chvěje, jako kdyby mi byla zima nebo jsem měla strach. Ale ani jednou z toho není pravda. Miluju ho. Miluju ho, miluju - ta slova mají sv?j vlastní tep.

Najednou se odtahuje.

“Co je?” šeptám.

“Záříš.” Najednou si prudce sedá.

Zářím. Je to slabé. Není to úplná svatozář, jakou jsem si představovala v mé nejbujnější fantazii. Rozšiřuju své prsty a prohlížím si hřbet mé ruky. Moje k?že rozhodně září.

“Ne, myslím tvoje vlasy,” říká.

Moje vlasy. Chytám si je oběma rukama. Svítí. Nebo spíš září. Jiskřivé lesklé sluneční paprsky ve tmě Tuckerova pokoje. Jsem lidská lampička.

Tucker se na mě nedívá.

- 84 -

“To nic není. Angela tomu říká comae caelestis. Je to znamení nebeské bytosti. To je d?vod,

proč mi máma loni obarvila vlasy,” blábolím.

“M?žeš to … vypnout?” ptá se. “Omlouvám se, ale když se na to podívám, cítím … závrať, jako kdybych měl každou chvíli spadnout nebo omdlít.” Zhluboka dýchá a zavírá oči. “Taky je mi z

toho trošku šoufl.”

Paráda vědět, že mám na chlapi takovýhle účinek.

“M?žu to zkusit,” říkám a zjišťuju, že to není až tak těžké vypnout. Stačí vidět napjatý výraz v Tuckerově tváři a je to pryč.

Přísahám, že slyším Tuckera vydechovat úlevou.

“Omlouvám se,” opakuju.

Dívá se na mě. Tvrdě polyká. Snaží se získat zpátky ztracený klid. “Neomlouvej se. Je to

součást toho, kdo jdi. Neměla by ses omlouvat za to, co jsi. Je to pěkné, vážně. Tak trošku

děsivě inspirující. Vhodné k padnutí na kolena a uctívání.”

“Ale chce se ti z toho zvracet.”

“Jenom trošku.”

Skláním se k němu a líbám ho na holé rameno. “Tak. Moje svatozář je pryč. Kde jsme to

skončili?”

Vrtí hlavou a škrábe se na zadní straně krku, jako to dělá vždycky, když se cítí nepříjemně. Odkašlává se.

Chvíli tam rozpačitě sedím. “Fajn,” říkám. “Myslím, že bych měla…”

“Neodcházej.” Chytá mě za ruku dřív, než m?žu vstát. “Z?staň.”

Nechávám ho stáhnout mě zpátky do postele. Lehá si za mě, přitahuje si mě k sobě a dává mi

ruku na bok. Cítím jeho dech na zadní straně krku. Snažím se uklidnit. Poslouchám tikání

hodin na jeho nočním stolku. Co když nikdy nepřijdu na zp?sob, jak ovládnout mojí svatozář? Co když se pokaždé, když budu šťastná tímhle určitým zp?sobem, probudí moje záře? Budu

svítit, jemu bude zle od žaludku a potom - se od mě vyděšeně odtáhne.

Je to pochmurná myšlenka. Takový zvláštní druh antikoncepce. Celé tělo mi začne zářit.

A pak mě napadá: Zemře bez toho, aby se pomiloval se svojí holkou.

“To nevadí,” šeptá Tucker. Hladí mě nahoru a dol? po paži a pak mě už jenom drží.

- 85 -

Ach. M?j. Bože. Řekla jsem to nahlas?

“Na čem nezáleží?” ptám se.

“Ať už to p?jde nebo ne … ty víš co,” říká. Je šílené, že mu nem?žu číst myšlenky, ale přesto

vím skoro okamžitě na co myslí. “Stejně tě pořád miluju.”

“Taky tě pořád miluju,” odpovídám a pak se otáčím a tisknu mu obličej do strany jeho krku. Objímám ho a z?stávám v té poloze, dokud neusínám.

Budím se, když někdo rozhrnuje záclony. A tohle vidím: pan Avery v montérkách, zády ke mně a se dívá z okna na místo, kde za stodolou vychází slunce.

“Vstávat a makat, chlapče,” říká. “Krávy se samy nepodojí.”

Pak se otáčí a vidí mě. Padá mu dolní čelist. Já už mám pusu otevřenou. Dech mi vázne v zadní

části krku. Jako kdyby to, že nebudu dýchat znamenalo, že on si nevšimne toho, že jsem

tady. Díváme se na sebe jako dvě ryby vyvržené na břeh.

Venku kokrhá kohout.

Tucker si něco mumlá. Pak se obrací a tím ze mě stahuje deku.

Škubám za ní a zakrývám se s ní, abych skryla mojí podprsenku. Díky bohu, že mám na sobě pořád džínsy, protože jinak by to vypadalo vážně zle.

Jenže ono to pořád vypadá vážně zle.

Vlastně spíš příšerně.

“Ehm,” dostávám ze sebe, ale m?j mozek je jako kus ledu. Nedokáže vymyslet žádná slova.

Sahám vedle sebe a třesu s Tuckerem. Silněji. A pak ještě silněji, když pořád spí dál.

“Ještě nem?že být šest třicet,” sténá.

“Ach, já myslím že m?že,” daří se mi ze sebe dostat.

Najednou se prudce zvedá do sedu. Teď už se na sebe jako vyvržené ryby díváme všichni tři.

Pak pan Avery zavírá ústa tak rychle, že slyším, jak mu o sebe cvakly zuby, otáčí se a odchází

z místnosti. Zabouchává za sebou dveře. Posloucháme, jak schází po schodech dol? a pak jde

chodbou do kuchyně. Pak slyšíme, jak paní Averyová říká: “Ach skvěle, tady máš kafe,

drahoušku …”

A pak už nic. Nemluví dost hlasitě na to, abychom ho mohli slyšet.

- 86 -

Sahám po své košili a přetahuju si jí přes hlavu. Pak v panice prohledávám pohledem pokoj a

hledám svoje boty.

Tucker dělá něco, co jsem ho nikdy dělat neslyšela.

Kleje.

“Chceš abych tu z?stala a pokusila se to vysvětlit?” ptám se.

“Ne,” říká. “Bože ne, ne, to nedělej. Měla bys prostě … jít.” Otevírám okno a otáčím se. “Mrzí

mě to. Nechtěla jsem tu usnout.”

“Jo, mě to ale nemrzí.” Přehazuje nohy přes okraj postele, zvedá se a jde ke mně. Dává mi

rychlý, ale vášnivý polibek na ústa. Bere m?j obličej do svých rukou a dívá se mi do očí.

“Chápeš? Mě to nemrzí. Stálo to za to. Tohle zvládnu.”

“Dobře.”

“Bylo hezké tě znát, Claro,” říká.

“Co?” M?j mozek je pořád trochu paralyzovaný šokem.

“Pomodli se za mě, jo?” Věnuje mi nejistý úsměv. “Protože jsem si jistý, že mě rodiče

zabijou.”

…

Když se vracím dom?, je to ještě horší. Okno v mém pokoji je zamknuté.

Paráda.

Plížím se zadními dveřmi (naštěstí otevřenými) a pak je za sebou opatrně zavírám.

Máma pracuje pozdě do noci. Většinu posledních dní prospala. Je tu šance, že si mého zmizení nevšimla.

Ale moje okno je zamčené.

Jeffrey u pultu pije skleničku pomerančového džusu.

“Páni,” říká, když mě vidí. “Máš pěknej pr?ser.”

“Co mám dělat?” ptám se.

- 87 -

“Měla by sis vymyslet vážně dobrou výmluvu. A možná by ses měla rozbrečet - to holky

dělají, ne? A nebo se nějak vážně zranit. Jestli tě bude muset ošetřovat, možná by na tebe

nemusela být tak tvrdá.”

“Díky,” říkám. “Seš tak užitečnej.”

“Jo, a Claro,” říká, když se plížím po špičkách nahoru. “Možná by sis měla převléct košili, aby

to nebylo tak do očí bijící.”

Jsem ohromená, když se dostávám až do mého pokoje bez toho, abych se prozradila. Převlékám se, myju si obličej a češu se. Začínám přemýšlet o tom, že bude všechno v

pořádku, že si nemusím dělat starosti. Jenže pak vycházím z koupelny a dívám se na mámu, která sedí na židli u mého stolu.

Vypadá vytočeně.

Minutu, minutu která mi ale připadá jako věčnost, nic neříká. Zírá na mě s rukama zkříženýma na prsou.

“Takže,” promlouvá nakonec. Její hlas je chladný jako led. “Před pár minutami volala

Tuckerova máma. Zeptala se mě, kde byla moje dera, protože ona tě naposled zaregistrovala

v posteli svého syna.”

“Omlouvám se,” vykoktávám. “Šla jsem na Lazy Dog za Tuckerem a usnula jsem.”

Ruce má sevřené v pěst. “Claro-” Odmlčuje se a zhluboka dýchá. “Tohle nezvládnu, ” říká. “Nemůžu.”

“Nic se nestalo,” říkám.

Šklebí se na mě. Je to pohled, kterým mi říká, ať přestanu urážet její inteligenci.

“Fajn, něco se skoro stalo.” Možná, když půjdu s pravdou ven, uvidí to jako znamení dobré vůle,

přemýšlím. “Ale nakonec z toho nic nebylo. Teda bylo. Usnula jsem. To je všechno.”

“Ach, hned se cítím mnohem líp,” říká sarkasticky. “Něco se skoro stalo, ale nakonec z toho nic nebylo.

Paráda. Hned se mi ulevilo. ” Vrtí hlavou. “Už nechci slyšet nic o minulé noci. S tímhle jsme skončili,

mladá dámo. Zatluču tvoje okno a ty zůstaneš tady. Ve svojí posteli, ve svém domě. Každou noc. Rozumíš

mi?”

“A navíc,” pokračuje, když nic neříkám, “ty a Tucker už se spolu neuvidíte o samotě.”

Dělám prudce krok dopředu. “Cože?”

“Nebudeš s ním sama.”

Opouští mě dech. “Jak dlouho?”

- 88 -

“Nevím. Dokud nepřijdu na to, co s vámi mám udělat. Myslím, že jsem k tobě ještě štědrá s ohledem na to,

cos udělala.”

“Co jsem udělala? Tohle není rok 1900, mami.”

“Věř mi, vím to,” říkám.

Dívám se na ní a snažím se střetnout s jejím pohledem. “Mami, já ale musím Tucka vidět.”

Vzdychá. “Vážně mě chceš donutit, abych na tebe vyrukovala s ´můj dům moje pravidla´?” ptá se mě

unaveným hlasem. Mne si oči, jako kdyby mi tím chtěla říct, že na mě zrovna teď nemá ani čas, ani energii.

Zvedám bradu. “Vážně mě chceš donutit odstěhovat se jenom kvůli tomu, abych si mohla se svým životem

dělat, co chci? Protože jestli jo, tak já to udělám.”

Blafuju. Nemám kam jít. Nemám peníze. Nemám místo, kam bych mohla utéct.

“Jestli ti jde o tohle, ” říká tiše.

A je to tady. Moje oči se začínají plnit slzami ponížení. Vím, že má právo na to být naštvaná, ale je mi to jedno. Začínám na ní křičet všechno, co už v sobě držím pár měsíců: Proč se takhle musíš chovat? Proč ti nezáleží na Tuckerovi? Copak nevidíš, jak nám to spolu klape? Fajn, tak ti nemusí záležet na Tuckerovi,

ale to ti nezáleží ani na mém štěstí?

Nechává mě se vykřičet. Vybíjím si na ní můj vztek, zatímco ona se dívá dolů na podlahu se skoro

rozpačitým pohledem a čeká, dokud neskončím. Když se zbavím všeho, co jí chci říct, přebírá slovo:

“Miluju tě, Claro. A záleží mi na Tuckerovi, dokonce tolik, že bys mi to nikdy neuvěřila. A záleží mi i na

tvém štěstí. Ale záleží mi i na tvém bezpečí a to je pro mě na prvním místě. Vždycky to byla moje nejvyšší

priorita.”

“Tady ale nejde o moje bezpečí,” říkám trpce. “Jde tu o to, abys mohla ovládat můj život. Proč si myslíš, že

nejsem s Tuckerem v bezpečí? Vážně, proč?”

“Protože nejsi venku v noci sama!” křičí. “Když jsem se vzbudila a tys tu nebyla …” Mhouří oči. Napíná

čelist. “Zůstaneš v tomhle domě. A uvidíš Tuckera, pod dohledem samozřejmě, teprve tehdy, kdy to jí uznám za vhodné.” Zvedá se k odchodu.

“Ale on umírá,” šeptám.

Zastavuje se s rukou na klice. “Cože?”

“Měl jsem sen -vizi, myslím-o hřbitově na hoře Aspen. Je to pohřeb. A Tucker tam nikde není, mami.”

“Zlato,” říká máma. “Jenom to, že tam nikde není neznamená, že-”

- 89 -

“Nic jiného nedává smysl,” říkám. “Kdyby zemřel někdo jiný, Tucker by tam byl. Byl by tam pro mě. Nic

by ho od toho nemohlo odradit. Takový on prostě je. Byl by tam.”

Dech se jí zadrhává v krku a přechází přes pokoj ke mně. Nechávám jí mě obejmout. Dýchám její parfém a snažím se cítit pohodlně, kvůli jejímu teplu a její stálé a pevné přítomnosti, ale nejde to. Necítím její teplo, stálost ani sílu.

“Nedopustím, aby se to stalo,” šeptám. Odstrkuju jí. “Jediné co potřebuju vědět je jak to mám zastavit.

Jediné co vím je, že nedopustím, aby se to stalo, jenže nevím jak to udělat. Tucker zemře!”

“Ano, zemře,” říká prostě. “Je smrtelný, Claro. Zemře. Víc než sto lidí na téhle planetě umírá každou

minutu a on jednou bude mezi nimi.”

“Ale je to Tucker, mami.”

Znovu se držím, abych nebrečela.

“Vážně ho miluješ,” přemítá.

“Vážně ho miluju.”

“A on miluje tebe.”

“Miluje. Vím, že ano. Cítila jsem to.”

Bere mě za ruku. “Pak vás nic nedokáže skutečně oddělit. Dokonce ani smrt. Láska vás sváže,” říká. “Claro

… musím ti něco říct-”

Ale nemůžu jí nechat mluvit o tom, abych přijala Tuckerovu smrt. Tak říkám: “Ale tebe a tátu láska

nesvázala, viď?”

Vzdychá.

Promiň, říkám. Snažím se vymyslet způsob, jakým bych jí donutila mě pochopit. “Chci jenom říct, že se

nějací lidé rozdělují, mami. Pro jejich dobro. Ale nechci, aby se to stalo i mě a Tuckerovi.”

“Jsi tvrdohlavá, tvrdohlavá holka, ” říká tiše. Vstává a jde k mým dveřím. Zastavuje se a otáčí se zpátky ke

mně. “Řeklas mu to?”

“Co?”

“O tom snu. O tom co si myslíš, že znamená,” říká. “Protože nakonec ani nevíš, co to doopravdy znamená. Není fér hodit na něj tíhu té informace, když si tím ani nejsi jistá. Může být hrozná věc vědět, že zemřeš.”

“Mys lela jsem, žes říkala, že zemřeme všichni.”

- 90 -

“Jo. Dříve nebo později,” říká.

“Ne,” přiznávám. “Neřekla jsem mu to.”

“Dobře. Ani to nedělej.” Snaží se na mě usmát, ale moc se jí to nedaří. “Pěkný den ve škole. Vrať se před

večeří. Musíme si promluvit. Je toho víc, co chci říct.”

“Fajn.”

Když zavírá dveře, vrhám se dolů na mojí postel. Najednou se cítím vyčerpaná.

Dříve nebo později, řekla. A ona to ví moc dobře, hádám. V jejím věku, většina lidí, které znala už zestárli

a umřeli. Je to stejné jako se zemětřesením v San Franciscu. Před několika měsíci si vystřihla z novin

článek, ve kterém se psalo, že poslední člověk, který přežil zemětřesení, zemřel. Což dělalo z ní posledního přeživšího.

Má pravdu. Dřív nebo později Tucker umře.

Později, napadá mě. Musím se ujistit o tom, že to bude později.

Angela mě chytá během oběda za dveřmi jídelny.

“Andělský klub,” šeptá. “Hned po škole. Neopozdi se.”

“Ale no tak.” Nemám ani tu nejmenší náladu na nekonečné Q a A, její přednášky a její divoké teorie. Jsem

unavená. “Mám taky na práci jiné věci, víš?”

“Jsou tu nové události.”

“Jak jako nové? Právě jsme spolu strávili víkend.”

“Je to důležité, jo?” ječí na mě, čímž mě překvapuje. Angela není hysterka. Pozorně si jí prohlížím. Vypadá unaveně. Oči má napuchlé a kolem nich má tmavé kruhy.

“Dobře, budu tam,” souhlasím rychle. “Nemůžu tam být nějak extra dlouho, ale určitě tam budu, jo?”

Kýve. “Hned po škole,” opakuje a pak jde rychle pryč.

“Co to s ní je?” Vedle mě se najednou zjevuje Christian a společně se díváme, jak odchází. “Řekl jsem jí, že

mám setkání lyžařského klubu a ona mi málem utrhla hlavu.”

Vrtím hlavou, protože nemám tušení, co jí to popadlo.

- 91 -

“Hádám, že to bude asi něco důležitého,” říká. Pak odchází s jeho partou populárních lidí na oběd. Chvíli

tam jen tak stojím a cítím se osaměle. Pak se konečně hýbu směrem k výdejní lince. Beru si oběd a sedám

si na své obvyklé místo vedle Wendy, která sedí s Jacksonem u stolu Neviditelných.

Věnuje mi pronikavý pohled. Ví o tom ránu.

Jason jí říká, že musí jít na něco dohlídnout a mizí pryč.

Bože, jsem v hrozném maléru. S každým.

“Kde je Tucker?” ptám se okamžitě. “Je pořád, no, naživu?”

“Musel domů. Udělat nějaké domácí práce během odpolední pauzy. Napsal ti vzkaz.” Vyndavá jeden list papíru z bloku. Beru jí ho z ruky. “Nečetla jsem to,” říká rychle, zatímco ho otevírám. Něco v jejím hlase mi ale napovídá, že ho nejspíš četla.

“Díky,” říkám a pohledem přejíždím přes slova na papíře. Svým nečitelným rukopisem napsal Drž se,

mrkvičko. Tohle zvládneme. Jenom se chvíli budeme muset řídit pravidly, dokud se to nepřežene - pusu.

“Zuřili vaši?” ptám se a dávám si vzkaz do vnitřní kapsy bundy. Vzpomínám si na vytřeštěné oči pana Averyho, když nás viděl.

Krčí rameny. “Byli spíš šokovaní. Nemyslím si, že by někdy čekali …” Odkašlává si. “Tak fajn. Sakra jo, byli skoro šílení. Říkali slova jako zklamaní a Tucker vypadal jako zpráskaný pes pokaždé, když to slyšel.

Když nakonec vypadal, jako po pořádnym výprasku, poslali ho vykydat stále, aby mohl uvažovat o svém

trestu.”

“A co je to za trest?” ptám se.

“To nevím,” říká. “Prostě jenom teď mí rodiče nejsou zrovna tví největší fanoušci. Dneska bylo prostě u

Averů dusné ráno.”

“Mrzí mě to, Wen,” říkám a myslím to vážně. “že jsem to všechno takhle zpackala.”

Dává mi ruku na rameno a krátce mi ho tiskne. “To je v pohodě. Je to prostě jenom malé drama ve vztahu. Ale to snad máme každý, ne? Právě si začala chodit s mym bráchou. Hádám, že jsem měla čekat, že něco

takového přijde.”

“I když musím říct ještě něco,” dodává po chvíli. “Jestli ublížíš bráškovi, pak se budeš muset vypořádat se

mnou. Pohřbím tě do koňského hnoje.”

“Fajn,” říkám rychle. “Budu si to pamatovat.”

…

- 92 -

“Takže co je ta velká pohotovost?” ptá se Jeffrey. Běží uličkou v Růžovém podvazku k místu, kde už

sedíme s Christianem a čekáme na Angelu, která se opozdila, což je pro ní neobvyklé. “Myslel jsem, že

tenhle týden žádné setkání mít nebudeme, protože jsme spolu byli celý víkend. Už je mi z vás trochu zle,

lidi.”

“I tak jsem rád, že ses nás rozhodl poctít svou přítomností,” říká Christian.

“No, nemohl jsem si to nechat ujít,” říká. “Všichni víme, že se celý klub točí jenom kolem mě, ne? Stojím

si za tím, že by se měl název změnit na Jeffreyho klub.” Kření se, když přichází ke stolu. Prostý sesterský

instinkt mě nutí vystrčit nohu, jako kdybych chtěla, aby zakopnul. Vysmívá se mi a opatrně jí překračuje. Pak mě šťouchá do ramene.

“A co takhle spolek tupounů?” navrhuju.

Odfrkává si. “Tupoun.” To byla ta nejhorší urážka, kterou jsme používali, když jsme byli ještě děti.

Pereme se asi vteřinu a snažíme se navzájem chytit toho druhého paží kolem krku a pocuchat mu vlasy klouby. “Au,” křičím, když mi nechtěně ohýbá zápěstí dozadu. “Kdes vzal kruci tyhle příšerný svaly?”

Dělá krok zpátky a šklebí se. Jistým způsobem je to celkem pěkné, škádlit se s Jeffreym. Od chvíle, kdy

jsme se vrátili ze shromáždění je skoro zase jako starý Jeffrey. Jako kdyby se tam konečně zbavil něčeho, co ho tížilo.

Christian na nás zírá. Je jedináček a nikdy nemůže pochopit malé radosti sourozeneckého škádlení.

Naposled do Jeffreyho šťouchám a pak si sedám na své místo ke stolu. Jeffrey se svaluje na židli naproti mě.

Angela přichází zezadu. Bez jediného slova si sedá. Otevírá svůj blok.

“Takže. Pohotovost,” říkám.

Zhluboka se nadechuje. “Hledala jsem informace o životnosti lidí s andělskou krví,” říká.

“Má to něco společného s tím, že ses dneska ptala pana Phibbse kolik mu je let?” s pekuluju.

“Jo. Potom, co jsme byli o víkendu na tom shromáždění, jsem začala být zvědavá. Pan Phibbs je

Quartarius. Tím jsem si jistá. Jenže vypadá mnohem starší, než tvoje máma, která je Dimidius. Teď už

vidíte, proč jsem byla tolik zmatená.”

Já to teda nevidím.

“Buď by pan Phibbs byl mnohem starší, než vaše máma,” vysvětluje dál, “nebo by vaše máma stárnula

úplně jinak, než pan Phibbs. Což mě přimělo přemýšlet, co když je Quartarius, který je ze čtvrtiny anděl a

ze sedmdesáti pěti procent člověk, schopný dožít se jen o patnáct procent vyššího věku než normální

člověk? Lidé se dožívají nanejvýš tak sta let, takže Quartariusové by se měli dožívat asi sto dvaceti pěti.

Což by vysvětlovalo, proč pan Phibbs vypadá tak starý.”

- 93 -

Odmlčuje se. Klepe vrškem pera o papír bloku. Vypadá ustaraně.

“Pokračuj,” říkám.

Další hluboký nádech. Nedívá se na mě, z čehož začínám pomalu šílet. “Mys lela jsem, že by Dimidius,

který je člověk jenom napůl, mohl žít dvakrát tak dlouho, asi tak dvě stě padesát let. Takže vaše máma by

byla asi tak ve středních letech. Vypadala by tak na čtyřicet. Což taky vypadá.”

“Jo, zní to, jako kdybys na to přišla,” říká Christian.

Polyká. “Jo, to jsem si taky myslela, ” říká zvláštně prázdným hlasem. “Jenže pak jsem četla tohle.” Listuje

několik stránek dozadu ve svém bloku a pak začíná číst. “Když se počty mužů na zemi začali zvyšovat a

dále se jim rodili dcery, synové Boží -to myslí anděly, nebo alespoň většinou jsou interpretování jako

andělé-viděli, že dcery mužů byly nádherné. Každý si vzal tu, kterou si vybral.”

Znám tuhle pasáž. Je to Bible. Genesis 6. Zrod nephilimů: lidí s andělskou krví.

Jenže Angela pokračuje ve čtení: “Hospodin říká: ´Můj duch nezůstane v člověku navždy, protože je

smrtelný. Jeho dny budou sečteny, až dosáhne věku sto dvacet let.´ Pak zase mluví o Nephilimech, jak

synové Boží přichází k lidským dcerám a mají s nimi děti a pak všechny ty věci o tom, jak s e stanou

hrdiny. Jenže pak mě napadlo, že je na tom něco divného. Nejdřív se tu mluvilo o Nephilimech, potom Bůh nastavil délku života člověka a pak se zase vracíme k mluvení o Nephilimech. Pak mi to ale došlo. Nejde tu

o nastavení délky života člověka. Tahle střední část není o člověku. Je to o nás. Bůh chce, abychom byli

smrtelní.”

“Bůh chce, abychom byli smrtelní,” opakuju a přitom nemám ani páru co to má znamenat.

“Nezáleží na tom, jestli jsme schopní žít celá staletí. Nedožíváme se věku víc než sto dvaceti let,” uzavírá

to Angela. “Zkoumala jsem to včera v noci. Nemůžu najít žádný záznam, ani Dimidiuse ani Quartariuse,

který by žil déle. Každý, kterého jsem byla schopná vystopovat, zemřel před nebo během jeho stodvacátého

roku. Nikdo se ale nikdy nedožil sto dvaceti jedna let.”

Najednou Jeffrey vydává dusivý zvuk. Vyskakuje ze židle. “Meleš kraviny, Angelo. ” Jeho tvář se stahuje do výrazu, který jsem nikdy dřív neviděla. Divoký, zoufalý a plný vzteku. Děsí mě.

“Jeffrey-” začíná Angela.

“To není pravda,” říká skoro výhružně. “Jak by taky mohla být? Je úplně zdravá.”

“Fajn,” říkám pomalu. “Pojďme se všichni uklidnit. Tak žijeme sto dvacet let. To snad není konec světa,

ne?”

“Claro,” šeptá Christian. Cítím jeho lítost a pak mi to všechno dochází.

- 94 -

Jsem tak hloupá. Jak jsem mohla být tak hloupá? Myslela jsem, že je v pořádku, že budeme žít sto dvacet

let, protože pořád zůstaneme mladí a silní. Stejně jako máma. Máma, která nevypadá ani na čtyřicet.

Máma, která se narodila v roce 1890. Margaret, Meg, Marge, Margot, Megan a všechny další ty cizí minulé životy, které prožila. A Maggie, moje máma, které bylo před několika týdny sto dvacet let.

Cítím závrať.

Jeffrey dává ránu pěstí do zdi. Jeho pěst jí prochází, jako kdyby byla z kartonu. Vidím padat omítku. Ta rána byla tak silná, že to vypadalo, jako kdyby se otřásla celá budova.

Mami.

“Musím jít,” říkám a vstávám tak rychle, že shazuju židli na zem. Ani se nezastavuju, abych zvedla svůj batoh. Jenom běžím k východu.

“Claro!” volá za mnou Angela. “Jeffrey … počkejte!”

“Nech je jít,” slyším říkat Christiana, když přicházím ke dveřím. “Potřebujou jít domů.”

Nepamatuju si, jak jsem dojela domů. Ale jsem tady a parkuju na příjezdové cestě. Ruce mám do volantu

zaťaté tak tvrdě, že mi z toho bělají klouby. Ve zpětném zrcátku vidím, jak Jeffrey zaparkoval hned za

mnou. A teď, když jsem tady, když jsem pravděpodobně porušila desítky dopravních předpisů, abych se

sem dostala tak rychle, jak jsem mohla, jedna moje část chce zase odjet. Nechci jít dovnitř. Ale budu muset.

Musím znát pravdu.

Myslím na to, že už se Angela přece někdy dřív zmýlila, i když si teď nedokážu vybavit kdy. Už se pletla. Má plnou pusu výmyslů.

Ale ona se nikdy nespletla.

Není to Tuckerův pohřeb v mém snu na hřbitově na hoře Aspen. Je to mámin pohřeb.

Mám pocit, jako kdybych byla na horské dráze v Disneylandu. Mám závrať a točí se mi hlava, i když je

moje tělo naprosto nehybné. Moje emoce jsou jeden šílený koktejl plný úlevy z toho, že Tucker nezemře,

smíchaný se šokem a zvláštní zraněností, vinou a úplně jinou úrovní smutku a zmatku. Možná budu zvracet. Možná omdlím. Možná se rozbrečím.

Vylézám z auta a jdu pomalu po schodech do domu. Jeffrey se drží za mnou, když otevírám dveře a procházím vchodem. Jdu kolem obývacího pokoje, kuchyní a pak chodbou přímo do máminy pracovny.

Dveře jsou trochu otevřené. Vidím, jak něco čte na svém počítači. Tvář má staženou soustředěním, jak mžourá na obrazovku.

Cítím zvláštní klid. Jemně klepu klouby na dřevo. Otáčí se a vzhlíží od počítače.

“Ahoj, drahoušku,” říká. “Jsem tak ráda, že už jsi doma. Vážně si potřebujeme promluvit o-”

- 95 -

“Lidé s andělskou krví žijou jenom sto dvacet let?” dostávám ze sebe.

Její úsměv mizí. Přejíždí ode mě pohledem k Jeffreymu, který stojí za mnou. Pak se obrací zpátky ke svému počítači a vypíná ho.

“Angela?” ptá se.

“Koho zajímá, odkud to víme?” říkám a můj hlas mi zní v uších ostře a pronikavě. “Tak je to pravda?”

“Pojďte sem,” říká. “Posaďte se.”

Sedám si na jedno z jejích pohodlných kožených křesel. Otáčí se k Jeffreymu, který stojí ve dveřích a má ruce překřížené na hrudi.

“Takže umíráš,” říká bez jakékoliv emoce.

“Ano.”

Jeho tvář se stahuje hrůzou. Paže mu klesají k bokům. Myslím, že nejspíš čekal, že to popře.

“To umřeš jenom proto, že se Bůh rozhodl, že bychom neměli žít moc dlouho?”

“Je to mnohem složitější,” říká. “Ale v podstatě se to dá považovat za hlavní myšlenku.”

“Ale to není fér. Jsi ještě mladá.”

“Jeffrey,” říká máma. “Prosím, sedni si.”

Sedá si do křesla vedle mě. Teď se může otočit a mluvit k nám oběma najednou. Dívám se jí do tváře, když se snaží posbírat všechny svoje myšlenky.

“Jak to probíhá?” ptám se.

“Nejsem si jistá. U každého z nás je to jiné. Ale jsem pořád slabší. Začalo to loni v zimě. Výrazně horší, je

to až v posledních pár týdnech.”

Bolesti hlavy, které pořád má. Únava, kterou sváděla na problémy v práci. Její ledové ruce a nohy. Teplo,

které z ní kdysi sálalo a teď je pryč. Nové vrásky. Stíny pod očima. Způsob, jakým v posledních dnech sedí

a odpočívá. Nemůžu uvěřit, že mi to nedošlo dřív.

“Takže js i pořád slabší,” říkám. “A co bude potom? Prostě zmizíš?”

“Můj duch opustí tohle tělo.”

“Kdy?” ptá se Jeffrey.

- 96 -

Věnuje nám smutný a přemýšlivý pohled, který už tak dobře znám. “Nevím.”

“Na jaře,” říkám, protože to je ta jedná věc, kterou vím. Můj sen mi to ukázal.

Něco žhavého a těžkého mi začíná stoupat v hrudi. Je to tak mocné, že mi z toho hučí v

uších a bere mi to vzduch z plic. Lapám po dechu. “Kdy ses nám to chystala říct?”

Její oči barvy p?lnoci na mě mrkají. Jsou plné sympatií, což je celkem ironické, protože ona

je tady ta, kdo umírá. “Potřebovala ses zaměřit na svoje poslání, ne na mě.” Vrtí hlavou. “A

myslím, že jsem byla i trochu sobecká. Ještě jsem nechtěla, abyste věděli, že umírám.

Chystala jsem se ti to říct dneska,” říká s dalším unaveným povzdechem. “Snažila jsem se ti

to říct ráno-”

“Ale musí tu být přece něco, co m?žeme udělat,” přerušuje jí Jeffrey. “Nějaká vyšší moc,

kterou m?žeme oslovit, ne?”

“Ne, miláčku,” odpovídá něžně.

“M?žeme se modlit nebo něco takového,” stojí si za svým.

“Všichni jednou zemřou. I ti s andělskou krví.” Vstává a kleká si před Jeffreyho křeslo.

Pokládá ruce na ty jeho. “Teď je řada na mě.”

“Ale my tě potřebujeme,” dostává ze sebe přidušeně. “Co s námi bude?”

“Už jsem to stačila promyslet,” říká. “Myslím, že by pro vás bylo nejlepší z?stat tady a

dokončit školní rok. Proto převedu opatrovnictví na Billy, která souhlasila, že se o vás

postará. Jestli s tím ale souhlasíte.”

“A proč ne táta?” ptá se Jeffrey roztřeseným hlasem. “Ví o tomhle v?bec táta?”

“Váš otec, on není … nemá dostatek prostředk? na to, aby se o vás postaral.”

“Nemyslíš náhodou, že na to spíš nemá čas?” dodávám prkenně.

“Nem?žeš umřít, mami,” říká Jeffrey. “Nem?žeš.”

Objímá ho. Na zlomek vteřiny se vzpírá a snaží se odtáhnout, ale pak se tomu poddává.

Ramena se mu třesou, když ho objímá. Z hrudi mu uniká příšerný hrubý dutý vzlykavý zvuk.

Když slyším, jak z mého bratra vychází skoro zvířecí raněný vzlykot, část mě se láme na dvě

p?lky. Ale nebrečím. Chci být na ní naštvaná a obviňovat jí z toho, že mi celý život jenom

příšerně lhala, křičet na ní, že nás opouští a možná sama udělat nějakou díru do zdi, ale nic z

toho se neděje. Vzpomínám si, co mi řekla dneska ráno o smrti. Myslela jsem si, že mluví o mě a o Tuckerovi, ale teď vím, že mluvila o mě a o ní.

- 97 -

Přistihuju se, že vykluzuju dol? z křesla a snažím se po kolenou dostat k Jeffreymu. Máma se

od něj odtahuje a dívá se na mě. V očích se jí lesknou slzy. Sundavá jednu ruku z Jeffreyho a

nechává mě se k ní přitulit. Jsem obalená směsí r?že, vanilky a Jeffreyho kolínskou. Necítím

nic. Jako kdybych se vznášela nad mým tělem, tak nějak oproštěná od mého vědomí. Pořád nem?žu dýchat.

“Oba vás tolik miluju,” říká mi do vlas?. “Udělali jste z mého života něco mimořádného.”

Jeffrey vzlyká. Velký macho Jeffrey brečí, jako kdyby měl zlomené srdce.

“Spolu to zvládneme,” říká máma tvrdě. Odtahuje se a dívá se nám do tváří. “Budeme v

pořádku.”

U večeře je jiná. U stolu jsme jenom my dvě, protože Jeffrey šel na zápas. Trvala na tom, že musí jít. Moc toho neříká, ale vypadá, jako kdyby se jí ulevilo. Vím to ze zp?sobu, jakým sedí.

Uvědomuju si, že poslední dobou vypadala neustále zhrouceně. Je to i ve zp?sobu, jakým jí i

poslední sousto na jejím talíři, protože si uvědomuju, že se v poslední době jídla sotva dotkla.

Najednou p?sobí mnohem silněji, jako kdyby už jí nebylo zle, protože z ní spadla tíha toho

tajemství. Vypadá, jako kdyby se znovu cítila, jako dřív. Ale nebude to trvat dlouho. Ví, že to takhle nez?stane. Ale je rozhodnutá užít si tenhle moment, kdy se všechno zdá normální.

S povzdechem pokládá vidličku a pak se na mě dívá přes st?l. Zvedá obočí. Chvíli mi trvá, než

si uvědomuju, že celou dobu čtu její emoce.

“Promiň,” mumlám.

“Nechutnají ti špagety?”

Dívám se dol? do mého talíře. Sotva jsem se dotkla jídla. “Je to skvělé. Já jenom-” Umíráš,

napadá mě. Jak m?žu jíst, když vím, že umíráš a není nic, co bychom mohli udělat, abychom to

zastavili?

“M?žu odejít?” ptám se a zvedám se ze židle dřív, než má šanci odpovědět mi na otázku.

“Jasně,” říká se zmateným úsměvem. “Za chvíli p?jdu na Jeffreyho zápas. P?jdeš taky?”

Vrtím hlavou.

“M?žeme si o tom promluvit později, jestli chceš,” říká.

“A m?žu říct ne? Myslím tím, možná někdy, ale teď se o tom vážně nechci bavit. Nevadí to?”

“Jasně, že ne. Bude chvíli trvat, než si na to všichni zvykneme.”

- 98 -

Mizím do klidu svého pokoje a zamykám za sebou dveře. Zvyknu si někdy na myšlenku, že

ztratím mámu? Je to absurdní a skoro nemožné, co se má stát. Moje máma, která je spíš

Supermáma, která fandí na všech Jeffreyho zápasech, nahrává moje taneční kreace, peče

sušenky na trh fotbalového týmu, nemluvě o tom odražení útoku Černého křídla a schopnosti

doslova skákat (no tak fajn, létat, ale jaký je v tom rozdíl?) přes budovy s j edním jediným

odrazem. A ona zemře. Vím přesně, jak to bude vypadat. Dáme její tělo do rakve. A pohřbíme ho do země.

Je to jako zlý sen, ze kterého se nem?žu probudit.

Sahám po telefonu. Automaticky vytáčím Tuckerovo číslo. Zvedá to Wendy.

“Potřebuju mluvit s Tuckerem.”

“Hm, on tak trochu ztratil veškerá privilegia na telefon.”

“Wen, prosím,” říkám. Hlas se mi láme. “Musím mluvit s Tuckerem. Hned.”

“Dobře.” Běží pro něj. Slyším, jak mu říká, že si myslí, že se mnou něco není v pořádku.”

“Čau, mrkvičko,” říká, když to zvedá, “co se děje?”

“Je to moje máma,” šeptám. “Je to moje máma.”

Všímám si pohybu za oknem. Christian. Cítím jeho starost. Sálá z něj, jako teplo ze žárovky. Chce mi říct, že tomu rozumí. Taky ztratil mámu. Nejsem v tom sama. Ale v jeho mysli žádná taková myšlenka není, protože ví, že ve chvíli, jako je tahle, jsou slova bezvýznamná. Chce tu jenom být se mnou, celé hodiny, protože to je to, co potřebuju.

Poslouchal by, kdybych se chtěla vypovídat. Objal by mě.

Tohle je něco, co bych od něj nikdy nečekala. Když jsem řekla Tuckerovi, co se děje,

neustále opakoval, že je mu to líto, pořád dokola a já jsem věděla, že neví, co jiného by mi měl říct. Jak reagovat na zprávu, jako je tahle. Tak jsem mu řekla, že musím jít a tím ho z toho vysvobodila.

Vstávám a jdu k oknu. Stojím tam a dívám se na Christianova záda, protože je ode mě

odvrácený. Sedí na svém obvyklém místě na okapu. Má na sobě černou bundu. Znám ho z

tohohle úhlu až moc dobře. Je tady pro mě. Je to, jako kdyby tu byl už odjakživa.

Na sklo dopadá sněhová vločka. Pak další. Po chvíli začínají padat velké těžké vločky, které se snáší na d?m. Christian si zapíná bundu, z kapsy si vytahuje pletenou čepici a nasazuje si jí. Ruce si strká do kapes. A pořád čeká.

Mám nutkání na něj zavolat. V duchu vidím, jak by to celé proběhlo. Otevřela bych okno a zavolala jeho jméno do chladného vzduchu. Šla bych za ním. Otočil by se. Pak by se něco

- 99 -

snažil říct, ale já bych ho zastavila. Vzala bych ho za ruku a posunula bych se s ním k oknu a

pak zpátky do mého pokoje. Pak by mě vzal do náruče. Bylo by to jako v mém snu. Bylo by mi

díky němu líp. Mohla bych se o něj opřít. Bylo by to tak jednoduché, jenom by stačilo zavolat jeho jméno.

Najednou ztuhne. Poznám to podle napětí v jeho zádech. Slyší všechny myšlenky, které se mi

teď prohánějí hlavou?

Odvracím se od okna.

Říkám si, že se nechci cítit líp. Nestojím o žádné štěstí, nebo pohodu. Chci být zničená.

Odvracím se od Christiana a vklouzávám do koupelny, abych se převlékla do pyžama. Když se vracím, ignoruju Christianovu přítomnost, ale vím, že tu pořád je. Musí venku mrznout.

Vytlačuju tuhle myšlenku z hlavy. Lehám si na postel zády k oknu. Konečně přicházejí slzy.

Tečou mi po tváři, přes ucho, až dol? na m?j polštář. Ležím tam dlouho. Možná celé hodiny a ve chvíli, kdy mě začíná unášet spánek myslím, že slyším šustění Christianových křídel, když

pomalu odlétá pryč.

kapitola 10

NEDOSTATEK JISTOTY

Zavírám mojí učebnici fyziky, ve které jsem se dneska snažila třikrát vypočítat příklad na

Heisenberg?v princip. Tolik k mým dobrým známkám, napadá mě. A kdo se vlastně stará o

známky? Svojí přihlášku na vysokou už jsem podala. Nechala jsem se Angelou dokopat taky na Stanford. Pořád si ale myslím, že jsem se trošku přecenila. Ať už říká máma cokoliv.

Možná bych ani na vysokou chodit neměla. Myslím tím, Jeffreymu bude šestnáct na jaře. Ve stejnou dobu máma umře. A i když souhlasil s celou tou věcí ´Billy se stane podle práva naší

opatrovnicí´, bude mě tady potřebovat, ne? Budu jeho jediná rodina.

Lehám si na postel a zavírám oči. Dny mi začínají splývat dohromady. Od chvíle, kdy nám

máma potvrdila, že zemře, uplynuly už týdny. Chodím do školy, jako kdyby se nic nezměnilo.

Přijdu dom?. Udělám si úlohy. Vysprchuju se, vyčistím si zuby a tak to jde pořád dokola. Měli

jsme několik setkání Andělského klubu, ale už mi to nepřijde tak d?ležité. Jeffrey přestal

chodit úplně. Já se přestala snažit přivolat svatozář, protože bych s ní stejně nic nezmohla.

Nem?žu zachránit mámu. Vlastně nem?žu udělat nic, jenom prožít zbytek života jako oživlá

mrtvola. Tucker a já jsme byli na pár dvojitých rande s Wendy a s Jasonem. Snažila jsem se předstírat, že je všechno v pořádku, že se nic nezměnilo. Ale je to, jako kdyby někdo v mém životě zmáčknul tlačítko pauza.

Máma umírá. Je těžké myslet na něco jiného. Část mně pořád nevěří, že je to pravda.

- 100 -

Něco mi přistává na okně. Překvapeně otevírám oči. Dol? po skle kluže sníh. Chvíli mi trvá,

než mi to dochází: někdo mi hodil na okno sněhovou kouli.

Rychle se zvedám a otevírám ho právě ve chvíli, kdy ke mně vzduchem plachtí druhá sněhová koule. Na poslední chvíli uhýbám, takže nedostávám koulí přímo do hlavy.

“Hej!” křičím.

“Promiň.” Christian stojí dole na dvoře. “Nechtěl jsem tě trefit.”

“Co tu děláš?” ptám se.

“Snažím se získat tvojí pozornost.”

Dívám se přes něj k přední části domu, kde vidím jeho lesklé černé auto zaparkované na

příjezdové cestě. “Co chceš?”

“Přišel jsem tě dostat z domu.”

“Proč?”

“Už jsi tu zalezlá tak týden, v depresích,” říká a mžourá na mě. “Potřebuješ vypadnout.

Potřebuješ se trochu zabavit.”

“A to ses dosadil do role toho, kdo mi má tu zábavu obstarat?”

Směje se. “Přesně tak.”

“Takže kam mě vezmeš? Teda za předpokladu, že jsem natolik velký blázen, abych s tebou

šla.”

“Na horu, samozřejmě.” Hora. Jako kdyby existovala jenom jedna. Ale když to říká, moje srdce automaticky začíná bít rychleji.

Protože přesně vím, co to znamená.

“Opraš svoje vybavení,” říká. “Jde se lyžovat.”

Fajn, lyžování nem?žu říct ne. Je to moje droga. Proto se o hodinu později ocitám na lanovce vedle Christiana. Cucám třešňový Jolly Rancher, visím nad zasněženým svahem a sleduju, jak lyžaři pode mnou sjíždí kopec. Je to dokonalé být takhle vysoko, cítit chlad na mých tvářích a slyšet tichý skřípot lyží na sněhu. Je to přímo nebeské.

“Tak tady je,” říká Christian a dívá se na mě skoro se zbožným pohledem.

“Co tu je?”

- 101 -

“Úsměv. Vždycky se usmíváš, když lyžuješ.”

“Jak to víš?” vyzvídám, i když vím, že má pravdu.

“Loni jsem tě sledoval.”

“Ach, jasně, a ty když závodíš, máš na obličeji tenhle vtipný úšklebek.”

Tváří se šokovaně. “Nemám.”

“Máš. Taky jsem tě sledovala.”

Ozubená kolečka rachotí, když naše sedačka projíždí jednou věžičkou a několik lyžař? na

sebe dole navzájem něco křičí. Odvracím se od jeho pátravých zelených očí. Vzpomínám si, že se mi minulý rok zdálo jako kouzelná rána osudu, že jsem se s ním ocitla na sedačce. Bylo

to úplně poprvé, co jsem s ním byla schopná mluvit. Opravdu mluvit.

Teď nechci mluvit.

Cítí moje stáhnutí se do sebe nebo si to možná jenom přečetl v mé hlavě.

“M?žeš se mnou mluvit, Claro.”

“Nebylo by pro tebe jednodušší číst mi myšlenky?”

Jeho úsměv trochu povadá. “Nedokážu skenovat tvoje myšlenky pokaždé, kdy se mi zachce,

Claro.”

“Ale mohls.”

Krčí rameny. “Moje síla je trošku nepředvídatelná, když přijde na tebe.”

“Je úžasné, že něco ve tvém životě dokáže být nepředvídatelné,” říkám.

Odvrací pohled a oklepává si sníh z lyží. Dívá se, jak padá na zem.

“Čtení myšlenek není tak skvělé, jak se zdá, víš? Chci říct, jak by se ti líbilo, kdybys šal ve

škole po chodbě a přesně jsi věděla, co si o tobě každý myslí?”

“Bylo by asi celkem na prd.”

“Ale s tebou je to jiné,” říká. “Je to, jako kdybys se mnou prostě někdy mluvila a ani o tom

nevěděla. Nevím, jak to zablokovat. A vlastně ani nechci.”

- 102 -

“Fajn, to není moc fér. Já nevím v?bec na co myslíš. Jsi Pan Tajemný, který ví o všem co já,

ale nic mi neřekne.”

Dívá se na m?j výraz a po chvíli říká: “Když přijde na mě, většinou myslíš na to, že chceš,

abych odešel.”

Lapám po dechu. “Christiane-”

“Jestli chceš vědět, co se děje v mojí hlavě, prostě se mě zeptej,” říká. “Ale mám takový

dojem, že to vědět nechceš.”

“Hej, já chci vědět všechno,” protestuju, i když to není úplně pravda. Nechci vědět, jaká by

byla naše budoucnost, kdybych si nevybrala Tuckera. Nechci cítit to, co mě Christian nutí

cítit: zmatení, strach, nadšení, vinu, touhu, a to že vždycky dokážu vycítit jeho pocity, jako

kdyby měl nějakou magickou schopnost zapnout mojí empatii, a i kdyby to byla pravda - nechci to vědět. Nechci ho potřebovat.

“Chci vědět, co je ve skutečnosti cílem mého poslání,” pokračuju. “Proč mi nem?že prostě

někdo říct: tohle je tvoje poslání, tak běž a splň ho? Bylo by až příliš zeptat se na to? Nebo

by mě zajímalo, co dělal m?j bratr v tu noc požáru v lese? Nebo co třeba tajný kluk

Angeliny? A proč byl Černé křídlo zamilovaný do mojí mámy a jaké bylo její poslání a proč, i

když umírá, mi o tom nem?že nic říct, a jestli to má být pro mojí ochranu, nebo pro moje

vlastní dobro nebo něco v tom smyslu, tak myslím, že tě asi brzy shodím z téhle sedačky. A

má být tohle všechno nějaký trest za to, že jsem nesplnila moje poslání? Což mě přivádí

zpátky k tomu, co je sakra to moje pošahaný poslání? Protože bych to vážně ráda věděla.”

Christian vrtí hlavou. “Wow.”

“Říkala jsem ti to.”

“Takže Angela má tajného kluka …,” říká.

“Ach sakra, to jsem ti neměla říkat.”

“Ne, tos neměla. Ale jen tak dál,” dodává se smíchem. “Nikomu to neřeknu. I když jsem vážně

celkem zvědavý.”

Sténám. “Nejsem dobrá v držení tajemství.”

Dívá se na mě. “Nemyslím, že by tohle měl být tv?j trest.”

“Vážně?”

“Hej, ani nevím, co je moje poslání,” říká, ale pak jeho hlas měkne. “Ale vím, že kdybys

neměla vize o požáru, nikdy bys nepřišla do Wyomingu. A právě teď bychom nese děli na téhle

lanovce. Kdyby ti tvoje máma řekla o shromáždění už dřív, byla bys na tom posledním, kde

- 103 -

jsem byl i já. Zjistili bychom jeden o druhém pravdu už před požárem. A všechno by skončilo

úplně jinak. Nemyslíš?”

Jo, bylo by to jiné. Věděli bychom, že naše poslání není zachránit toho druhého. Věděli

bychom, že naše setkání v lese mělo být o něčem úplně jiném. A kam by nás tohle vědomí

posunulo? Kdybych to věděla, letěla bych i tak zachránit Tuckera?

“Přijde mi to jako test.” Opírám se a dívám se na mraky. “Jako kdyby to byla jedna dlouhá závěrečná zkouška a tahle vize hřbitova byla jenom další etapa. Ale nezdá se, že bych tam

měla něco udělat. Alespoň to není tak jasné, jako u toho ohně. Tam jsem věděla, že něco

udělat musím.”

“A cos měla udělat?” ptá se pobaveně.

“Zachránit tě. Ale ve skutečnosti jsem tě zachraňovat neměla, ne?”

“To je na tom to zlé,” říká. “Nedostatek jistoty.”

Zní to hezky. Možná by to mohlo být moje životní motto.

“Takže jestli si myslíš, že je to test, jak by to mělo celé skončit?” ptá se.

Tebou, napadá mě. Měla bych skončit s tebou. Ale neříkám to nahlas. Myslím, že pořád bojuju

proti mému poslání a to i teď, když vím, že umírá moje máma a ne Tucker. Pořád mám pocit,

jako kdybych si měla vybrat mezi Christianem a Tuckerem.

“Nemám tušení,” odpovídám nakonec.

“Jasně. Takže,” říká. “Je tu něco konkrétního, na co by ses mě chtěla zeptat? Nem?žu ti

slíbit, že ti dám na to správnou odpověď, ale pokusím se o to.”

Vyslovuju první věc, která mě napadá. “Milovals … Kay?”

Odvrací ode mě pohled směrem k údolí a městu pod námi. Opět o sebe jemně oťukává lyže. Nesnáším se, že jsem se zeptala.

Promiň, posílám mu v myšlence.

“To, je to fér otázka,” říká. Vzdychá. “Jo. Miloval.”

“Tak proč ses s ní rozcházel?”

“Protože by o mě zjistila pravdu.”

“Tys jí to neřekl?”

- 104 -

Zaklání se a prudce vydechuje nosem. “Od prvního dne mi bylo do hlavy vtloukáno, že o tom

co jsem, nemáme vyprávět lidem. Je to špatné pro obě strany, říká m?j strýc. A má pravdu.

Je nemožné mít vztah s člověkem -skutečný vztah-bez toho, aby si všimli, že jim na tobě

něco nesedí. A když jim to po čase dojde, co potom?”

Najednou si vzpomínám na tátu, který se přesunul na druhý konec země potom, co se s

mámou rozešli. Zdálo se to být extrémní řešení, ale teď mě napadá, že možná zjistil, že není tak úplně normální. Možná nás přesně proto opustil. Možná má Christian?v strýc pravdu.

Možná, že každý náš vztah s člověkem je odsouzený k záhubě.

Koutek Christianových úst se zvedá. “Hádám, že bychom si měli vybírat vážně natvrdlé l idi.”

“Kay není natvrdlá,” říkám. M?že být královnou všech mrch, m?že si hrát ve třídě na idiota, ale není natvrdlá.

“Ne, Kay není natvrdlá,” souhlasí. “A nakonec by bylo nemožné neříct jí to. Tlačila by na mě.

Jenom by jí to ublížilo.”

Myslím na noc, kdy to Tucker zjistil, jeho šťouravé otázky, bláznivé předpoklady, které ho napadly. Nikdy by toho nenechal, dokud bych mu to neřekla.

“Chápu to,” šeptám a dívám se dol? na svoje rukavice.

“Kolik toho ví Tucker?” ptá se. “Protože ani on není natvrdlý.”

Jsem v rozpacích, že je Christian tolik věrný své andělské krvi, dělá správné věci a drží svojí

podstatu v tajnosti, zatímco jí dělám pravý opak. Jako zamilované štěně. Jsem příšerná a

sobecká, že jsem všechno řekla člověku. Každého jsem vystavila riziku, a to hlavně Tuckera.

“Ach, tolik?” ptá se Christian.

“Řekla jsem mu toho … hodně.”

“O mě?”

“Jo.”

Jeho oči, kterýma se na mě dívá, jsou asi tak o deset stupň? chladnější, než byly ještě před

minutou.

“Říkala jsem ti to. Nejsem dobrá v držení tajemství,” opakuju.

“No, jednu věc si mu zatajila. A nemáš teď radost, žes to udělala?”

Mluví o mém snu. Protože se ukázalo, že to byl mámin hrob, který jsem viděla, a ne Tucker?v.

- 105 -

“Jo,” přiznávám. “I když nevím, jestli je radost zrovna to správné slovo.”

“Já vím.” Nasazuje si rukavice a tleská rukama. To mě překvapuje a zvedám pohled. Sedačka se rychle blíží k vrcholu.

“Tak, vážná diskuze je oficiálně u konce. Přivedl jsem tě sem, aby sis to užila.” Upravuje si

h?lky. Já ho napodobuju. Sedačka přijíždí až na vrchol kopce. Nadzvedávám lyže přesně tak,

jak mě to loni učil Christian. Sedačka přijíždí nad zem a já vstávám a odrážím se. Naše

ramena se o sebe hravě otírají, když odjíždíme. Jsem holka, co jezdí modrý čtverec. Už

nejsem v lyžování žádný nováček.

“M?j malý zázrak,” říká hraně pyšně. Posunuje si brýle na oči. Pak nasazuje zlý úsměv.

“Jdeme na to!”

Celé ráno o mámě skoro nepřemýšlím. Christian a já lyžemi tvoříme na svahu široké stopy,

které se místy proplétají. Občas schválně najíždíme do toho dru hého a na poslední chvíli si

odřezáváme cestu. Hrajeme si jako děti. Někdy závodíme a Christian mě chvíli nechává vést

předtím, než použije sv?j super závodnický potenciál a s přehledem mě předjíždí. Nikdy se

ode mě ale moc nevzdaluje. Lyžuje mým tempem a přizp?sobuje se mým dovednostem. Vážím si toho.

Pak mě bere na trasu, o které říká, že jí miluje. Stojíme na vrcholu a díváme se dol?. Cedule

oznamuje, že je tohle trasa černého diamantu: není jenom těžká, ale spíš extra super

´pravděpodobně zemřeš, jestli nevíš přesně, co děláš´ těžká. Zírám dol? s vykulenýma očima.

“Ale no tak, nebuď posera,” hecuje mě Christian. “Máš v sobě andělskou krev. Jsi prakticky

nezničitelná, pamatuješ? Tohle bude jízda, věř mi.”

Nikdy nesnáším moc dobře, když mi někdo říká posero.

Beze slova se odrážím a s výkřikem vyjíždím. Černý diamant se tomu říká z jednoho určitého d?vodu. A já na něj přišla. Nejenom, že je kopec vražedně strmý. Navíc je na něm asi tak do

pasu nadýchaného sněhu. Když se pod něj dostávají moje lyže, je to jako kdybych na nich

měla tunu betonu. Do třiceti vteřin ztrácím kontrolu. Za méně než minutu dochází k nehodě a já padám. Úplně mě to smetává.

Když Christian dosviští až ke mně, ohazuje mě sněhem.

“Jenom abys věděl, tohle je naposled, co jsem ti věřila,” říkám.

“Ale ty jsi tak roztomilá, celá zapadlá ve sněhu.”

“Sklapni a pomoc mi najít lyži.”

- 106 -

Chvíli hledáme ve sněhu, ale moje ztracená lyže pořád chybí. Po deseti minutách neúspěšného

hledání jsem přesvědčená, že jí hora pohltila.

“Děkuju moc, Christiane.”

“Neboj, najdou jí - v létě,” hihňá se.

Neočekává ale sněhovou kouli, kterou na něj házím. Ta exploduje přímo na jeho hrudi.

“Hej!” protestuje a dívá se dol?.

To už na něj ale házím vysokým obloukem další. Tahle ho trefuje přímo do hlavy. H ups.

“Promiň, vážně. Nemířila jsem na tvojí …” Odmlčuju se, když klidně zapichuje h?lky do sněhu, pak se shýbá dol? a rozepíná si lyže, které končí kolmo přímo vedle jeho h?lek. “Co to děláš?”

“Připravuju se,” odpovídá mi.

“Na co?”

“Na tohle,” říká, pak vykřikne a běží směrem ke mně.

Křičím, když mě zvedá a hází mě do sněhu.

“Ne, do bundy ne!” křičím, když bere do ruky hrst sněhu a hází mi jí za límec bundy. Ledová voda mi stéká po zádech. Beru hrst sněhu a rozmazávám mu jí o obličej. Sundavám mu brýle. Pak používám mojí andělskou sílu a odhazuju ho ze mě. Povaluju ho na záda a sedám si na něj.

Snaží se mě zastavit, ale marně. Daří se mi chytit mu ruce nad hlavu a nacpat mu pár hrstí sněhu pod bundu. Vítězně se pochechtávám.

“Je čas se vzdát,” směju se.

Usmívá se na mě. “Fajn,” říká.

Ach.

Přestávám. Oba zrychleně dýcháme. Ve vlasech máme sníh. Ten na našem oblečení pomalu

taje. Dívám se na něj. Všude kolem nás je sníh. Vidím v jeho očích teplé zlato. Nechal mě to udělat. Je silný jako já, možná ještě silnější, ale přestal se mi bránit.

Najednou vidím, jak si jemně saje spodní ret, čímž ho navlhčuje. Je to ten nejrychlejší a nejnepatrnější pohyb.

Všechno co musím udělat je zavřít oči a dovolit to.

Zkus to, říká beze slov tak něžně, že je to jako pohlazení pírkem. Přijdeme na to, co bude dál.

- 107 -

Ale v jeho hlase je taky nerozhodnost. Cítím jí.

Rozpačitě z něj slézám a snažím se předstírat, že to co se tu skoro stalo, se tu ve

skutečnosti v?bec nestalo. Zvedá se a oprašuje si sníh z ramen. Pak slyšíme, jak na nás někdo

z vrcholu hory křičí. Hlídka. “Všichni v pořádku tam dole?”

“Jo,” křičí Christian nazpátek. “Jsme v pohodě.” Dívá se na mě. Jeho výraz se najednou mění.

“Našel jsem jí,” říká a sahá do sněhu vedle sebe. “Celou dobu to byla tady.”

“Co?” ptám se trochu omámeně.

“Tvojí lyži.”

Lyži a ještě něco dalšího.

“Vypadáš, jako kdyby ses bavila,” říká mi Tucker, na kterého jsem náhodou narazila na obědě

v chatě. Cítím, jak mi hoří tváře a chvíli lapám po dechu, i když se snažím z?stat v klidu.

Christian, díkybohu, šel pro něco k jídlu.

“Jo, jasně,bavila,” reaguju nakonec. “Teď už vím, co mám dělat. Teda na lyžích, myslím. Jsem

celkem solidní modrý čtverec. Ještě si ale moc nevěřím na černý diamant.”

Usmívá se na mě. “Jsem rád, že ses nakonec rozhodla přijít. Ještě jsi ani nevyužila tu

fantastickou sezónní permanentku, kterou ti dala máma na Vánoce.”

Od něj to zní jako vážně obvinění. Sezónní permanentka má víc, než dva tisíce jízd. Kdyžjí nevyužiješ, je to jako kdybys hodil ty peníze do ohně. Je to zločin.

“Jo, no, jsem v poslední době trochu duchem mimo.”

Okamžitězařazuje svojí převodovku do režimu ´super starostlivý přítel´.

“Je všechno v pořádku?” ptá se. “Jak je na tom tvoje máma?”

“Je v pohodě. Teď se jí chvíli ty těžší stavy vyhýbají.”

“Udělám pro tebe cokoliv, stačí říct,” říká. “Jsem tu pro tebe.”

“Díky.”

“Chceš si později zalyžovat? Dávám sice až do čtyř lekce mrňat?m, ale pak si m?žeme

podrobit tuhle horu. Vsadím se, že tě pořád ještě jednu nebo dvě věci m?žu naučit.”

“To zní skvěle, ale …”

“Nejspíšmusíš zpátky dom? za mámou,” dedukuje. Oči má plné sympatií.

- 108 -

“Ne, já …”

Christian si vybírá zrovna tuhle chvíli, aby se objevil přímo za Tuckerem. S podnosem.

“Omlouvám se, že to tak trvalo. Dal jsem do toho všechno,” říká a ukazuje na m?j

cheesburger.“Nevěděl jsem, co máš ráda.”

Tucker se otáčí. Dívá se na Christiana, na jídlo a pak zase na Christiana. “Nemá ráda cibuli,”

říká. Otáčí se zpátky ke mně. “Tys sem přišla s ním?”

“No, zeptal se mě a já si myslela, že to zní jako skvělý nápad. Potřebovala jsem na chvíli

vypadnout z domu.”

Tucker nepřítomně kývá a já si najednou uvědomuju, že mám vlasy pořád mokré od sněhu, tváře mám úplně rudé a moje k?že září. A za to nem?že jenom sníh.

Seber se, Claro, říkám si. Nic se nestalo. Ty a Christian jste jenom kamarádi. Tucker to chápe. Nevadí mu, že lyžuješ se svým kamarádem. Nic se nestalo.

Promiň, říká mi Christian v myšlenkách. Dostal jsem tě do problémů?

Ne. To je v pohodě, odpovídám zahanbená, že m?že slyšet moje myšlenky, ve kterých se snažím

sama sebe přesvědčit,že jsem nic neprovedla.

“Trošku jsem se jí bál pozvat, upřímně řečeno,” říká Christian Tuckerovi.

Tucker si na hrudi překřižuje ruce. “Vážně?”

“Byli jsme spolu loni lyžovat a málem nás oba zabila.”

Hej, protestuju. To není pravda. Tohle mu neříkej.

“No tak, nemusíš to popírat,” popichuje mě Christian.

“Byla jsem poprvé na lanovce. To tys mi špatně vysvětlil jak ven,” vrací mu.

“No, právěmi říkala, že už je na tom mnohem líp,” říká Tucker.

“Vzal jsem jí na Psí čumák,” říká mu Christian. “Měls vidět toho placáka, co tam hodila.

Vražedný.”

“Jo? Nevěděl jsem, že někdy taky spadla,” říká Tucker.

Tahle konverzace mi připomíná sledování něčeho příšerného, od čeho se ale nedokážu odtrhnout.

- 109 -

“Jo, dokonce přišla i o lyži,” říká Christian. “Pád ve velkém stylu.”

“Haló? Stojím přímo tady.” Mlátím ho ramene.

“Byla to zatraceně fakt-”

“Nebyla to sranda,” přerušuju ho. “Byl to pěkně ledovej pád.”

“Máš být imunní proti chladu,” říká. “Je to celkem dobrý trénink.”

“Jasně.Ehm-ehm.” Snažím se nesmát. “Trénink.”

“Zní to fakt skvěle,” říká Tucker. Dívá se na hodinky. “Dobře, no už musím jít. Někteří z nás

musí pracovat.”

Naklání se ke mně, aby mi dal pusu na tvář, což je trošku trapná záležitost s lyžařskými botami a celým zimním vybavením na sobě, ale zvládáme to.“Takže se sejdeme ve čtyři u

Moose Creek? M?žu tě vzít dom?, jestli to teda Chrisovi nebude vadit.”

“žádný problém,” říká Christian, jako kdyby ho to v?bec netrápilo. “Ve čtyři je celá tvoje. To

nám ale pořád zbývá kolik? Dobré tři hodinky lyžování?”

“Super,”říká Tucker. Pak se zaměřuje na mě. “Snaž si neublížit, jo?”

Tucker na zpáteční cestě stěží pronáší pár slov.

“Jsi v pohodě?” ptám se ho, i když vím, že je to ta nejpříšernější otázka v?bec. Nem?žu si ale

pomoct. To ticho mě zabíjí.

Najednou vjíždí do postranního pruhu a zastavuje na staré farmě.

“Dokončujete věty za toho druhého.” Otáčí se a dívá se na mě s tichým obviněním v očích.

“Ty a Christian. Dokončujete věty za toho druhého.”

“Tucku. To není nic velkého-”

“Ale jo, je to velké. Víc než to. Je to jako kdybyste si mohli číst myšlenky.”

Pokládám mu ruku na rameno a hledám ta správná slova.

“Dokáže těrozesmát,” šeptá a odmítá se mi znova podívat do očí.

- 110 -

“Jsme přátelé,” říkám.

Zatínáčelist.

“Jsme spojení,“připouštím. “Vždycky jsme byli určitým zp?sobem spojení. Je to kv?li těm

vizím. Ale jsme jenom přátelé.”

“Vyrazila sis s ním někdy ven, jako s kamarádem? Myslím mimo ty Angelininy sch?ze

Andělského klubu.”

“Párkrát.”

“Párkrát,“opakuje pomalu. “A to je jako kolikrát? Třikrát? Čtyřikrát?”

V duchu počítám, kolikrát se ukázal na střeše mého domu. “Možná pětkrát. Šestkrát.

Nepočítám to, Tucku.”

“Šestkrát,”říká. “To je ale víc, než jenom párkrát. Vlastně bych to spíš počítal do kategorie

´celkem dostkrát´.”

“Tuckere-”

“A neřeklas mi to protože …”

Vzdychám.“Neřekla jsem ti to, protože jsem nechtěla, abys -” Nem?žu to říct.

“žárlil,“doplňuje. “No, nežárlím.”

Opírá se zády do sedadla a na chvíli zavírá oči. Pak dlouze vydechuje. “Vlastně víš co? Jsem

naprosto šílený žárlivostí.”

Otevírá očí a dívá se na mě se směsí zmatku a pobavení. “Wow. Nenávidím být takový. Celé

odpoledne jsem se pohyboval mezi Brucem Bannerem a Hulkem, který následněparádně

třísknul do skříňky. Hádám, že je to sexy, co?”

Nevím, jestli to myslí vážně nebo ne. “Vlastně je to celkem roztomilé. Takovým

neandrtálským zp?sobem. Navíc ti zelená sluší.”

Tvrdě se na mě dívá. “Nem?žeš mi to vyčítat. Loni si byla do Christiana Prescotta celážhavá.”

“Jo, ale to bylo, protože jsem si myslela, že byl m?j …” Znova. Nedokážu to říct.

“Tv?j osud,”říká Tucker. “Proč se díky tomuhle necítím ani o trošku líp?”

- 111 -

“A kdo teďdokončuje moje věty? On a já jsem přátelé,” trvám si na svém. “Přiznávám, že

jsem byla loni Christianem trošku posedlá. Ale bylo to jenom pobláznění. Ani jsem ho neznala.

Ty jsi pro mě to jediné správné řešení.”

Směje se.“Jsem správné řešení,” dělá si ze mě srandu, ale m?žu říct, že se mu to líbí.

“Christian je moje minulost. Ty jsi moje budoucnost.”

Tak tohle znělo jako klišé.

“Zrovna teďjsi pro mě to pravé,” říkám rychle, ale nezní to o moc líp.

Koutek úst se mu zvedá nahoru. “Ale ale, Mrkvičko, řekla jsi právě, že jsem zrovna teď pro

tebe Ten Pravý?”

“Promiň.”

“Páni, ty s těma slovama ale umíš divy. Ještě teď mi tluče srdce.”

“Nemyslela jsem to tak.”

“Takže ty a Prescott jste kamarádi. Velmi přátelští kamarádi. To je v pohodě. Myslím,že se s

tím odkážu smířit. Ale řekni mi jednu věc: stalo se někdy mezi tebou a Christianem něco?

Myslím ve skutečnosti, ne ve tvých vizích, prostěv reálném životě. Něco, o čem bych měl

vědět? Ještě předtím, než jsme spolu začali chodit?”

Uh … napadá mě, že jsem zjistila, že nejsem ta nejlepší lhářka. Většinou, kdyžstojím tváří v tvář volbě mezi vyklopením pravdy a vymyšlením příšerné lži, i když je to z dobrého d?vodu,

jako je ochrana mojí rodiny nebo zabránění světu, aby zjistil všechno o andělské krvi, ztuhnu, obličej mi znehybní a v ústech mi vyschne. Jinými slovy, dusím se.

Po chvíli překvapuju sama sebe tím, že zvedám pohled a dívám se do Tuckerových

zranitelných modrých očí, které na mě křičí, že mě miluje a chce znát pravdu bez ohledu na

to, jak moc to bude bolet. Naprosto klidným a pevným hlasem mu odpovídám: “Ne. Nic se

nestalo.”

A on mi věří.

Pak cítím smutek. Je to jenom záblesk. Trvá to jen několik málo vteřin. Je to tak rychlé,že si Tucker ani nevšímá slzy, která mi teče po tváři.

Tentokrát ani neuvažuju, že by za to mohlo Černé křídlo. To já.

Rychle jí stírám.

- 112 -

kapitola 11

PŘICHÁZÍ BOUŘE

Loni, když roztál sníh, bylo úžasné zabalit zimní kabáty a nadechnout se tohohle svěžího

vzduchu, když se v údolí začalo pomalu oteplovat. Ale letos, pohled na tající sníh stékající ze

střech, na drobné klíčky, které si tlačí cestu skrz květinový záhon, na zelené chvějící se listy osiky, to všechno mě najednou naplňuje hr?zou.

Je jaro. Někdy mezi dneškem a létem nás moje máma opustí.

V mém posledním snu jsem na hřbitově. Jdu do kopce a procházím mezi hroby. Svítí sluníčko. Při pohledu na dav kolem mě si uvědomuju, že jsou tu především lidi ze shromáždění. Walter

má v ruce kapesník. Billy, která nevypadá v?bec smutně, spíš vesele, se na mě usmívá, když

registruje m?j pohled. Pan Phibbs má na sobě šedý tvídový kabát. Jsou tu i jiné lidé, které

nepoznávám. Lidé s andělskou krví z jiných částí světa. Lidé, které moje máma znala a s kterými pracovala, během jejího dlouhého stodvacetiletého života na zemi.

Je jasné, že je tohle celé o mojí mámě. Proč mi to nedošlo už na začátku?

Odpověď je jednoduchá: protože tu nikdy není Tucker. Nikdy. V žádné z mých vizí.

Ani teď tu není. Snažím se ignorovat rostoucí pocit zrady, že na světě neexistuje žádný

d?vod, který by ho omlouval z toho, že není na pohřbu mé mámy. Neumírá, což je velká úleva. Ale není tam.

Kéž by tu bylo něco, co by mi tahle vize měla říct, náznak nějaké akce, kterou musím udělat,

ukázat mi nějaký smysl - aspoň částečně - mého poslání, abych mohla trénovat, plánovat a

připravit se tak, jak jsem to udělala, když jsem před sebou měla lesní požár. Ale tenhle sen

mi neříká nic o tom, co bych měla udělat. žádný návod na to, jak se připravit na tu největší

ztrátu v mém životě. Cítím se jako brouk, který čeká pod obrovskou Boží botou, a všechno co

mi ten sen říká, mi jenom ukazuje to, že mám stát a čekat, dokud nepřijde nejhorší chvíle mého života.

Jestli se někdy setkám s Bohem tak, jak mi to máma popisovala, pak mi bude muset vážně

vysvětlit hodně věcí. Protože já prostě potřebuju, aby tohle mělo nějaký smysl.

Ve snu se dostáváme až na vrchol kopce a všichni zastavují. Jdu, jako kdybych byla pod vodou, pomalu dávám jednu nohu před druhou. Dav se rozestupuje, abych mohla projít.

Najednou ve mně ale něco zamrzává. Když dělám poslední krok, přestávám dýchat. Nechci to vidět, napadá mě.

- 113 -

Ale vidím to a nic na světě mě nedokáže připravit na pohled na máminu rakev. Je honosná,

lesklá a má mahagonovou barvu. Na ní je přikrývka tvořená množstvím bílých r?ží.

V tu chvíli mě napadá ta nejpodivnější myšlenka. Nem?žu říct, jestli se honí v hlavě mě, nebo

mému budoucímu já.Vybírala si máma tu rakev sama? Přesně taková by se jí líbila. Dovedu si

představit, jak jí kupuje. Jak prochází kolem vystavených rakví a zkoumá je tak, jak to dělá s

každým starožitným nábytkem, dokud konečně nevzhlédne k prodavači, na jednu neukáže a neřekne: “Vezmu si tuhle.” Tuhle.

Vidění se mi rozmazává. Země se mi houpe pod nohama. Christianova ruka najednou pouští tu mojí. Dělá krok ke mně a omotává mi paži kolem pasu, aby mi pomohl udržet se na nohou. Druhou dlaní, tentokrát levou, svírá tu mou. Krátce mě tiskne.

Potřebuješ si sednou? ptá se něžně v mých myšlenkách.

Ne, odpovídám. Najednou vidím jasně. Dívám se na Jeffrieho, který zírá na rakev tak upřeně,

že si myslím, že se pod jeho pohledem brzy vznítí. Ruce u těla má pevně zaťaté v pěst.

Nejdřív se chci dívat kamkoliv, jenom ne na rakev, jenže když se rozhlédnu kolem, vidím tváře lidí, pátravé pohledy a soucitné výrazy. Nutím se soustředit se na jednu bílou r?ži.

Světlo prosvítá mezi listy strom? v takovém úhlu, že jeden paprsek dopadá na malé poupě, které pomalu rozvíjí své perfektní zářící lístky.

Pak přichází smutek. Vlna smutku tak intenzivní, že musím potlačit vzlyk v zadní části krku.

Cítím se divně oddělená od mého těla, jako kdybych se vznášela. Někdo se pohybuj e na druhé

straně rakve a odkašlává si. Je to zrzavý muž s hnědýma vážnýma očima. Trvá mi sekundu, než ho dokážu identifikovat. Stephen. Kněz nebo tak něco. Vyhledává m?j pohled.

Chce vědět, jestli si připravená, říká mi Christian v myšlenkách.

Připravená?

Na to, aby začal.

Prosím. Ano.

Stephen vážně přikyvuje.

“Drazí poz?stalí,” říká.

Přestávám vnímat. Nechci slyšet, co říká, když jde dopředu ve svých nízkých irských botách. Jsem si jistá, že o mámě říká samé dobré věci. O jejím vtipu. Její laskavosti. Její síle. Slova, která jí ani zdaleka nedokážou vystihnout.

Soustředím se na r?ži.

- 114 -

Smutek roste. Rozšiřuje se ve mě, jako jezero ledu. Brzy položí rakev do země. Zasypou jí

zemí. Moje krásná, odvážná, sladká Meg bude navždy pryč …

Moje srdce škobrtá. Tohle není jako smutek, který mě zaplňoval předtím. To jsou slova. A ty slova nejsou moje. Není to m?j smutek. Ani moje pocity.

Je tu Černé křídlo. Po tom všem.

Samjeeza.

Najednou procitám a začínám vnímat. Cítím vánek na mojí holé k?ži. Slyším ptáky zpívat v korunách strom?. Cítím borovice, r?že, kytky. Prohlížím si tváře kolem sebe. Nějací z nich

mají smutný pohled, ale nevidím Samjeezu. Cítím jeho pocity najednou silně a jasně. Je to on. Jsem si tím jistá. Sleduje nás z dálky a nem?že vystát, že stojíme tak blízko k jejímu hrobu

a naposled se loučíme, než jí pohřbíme v zemi. Miloval jí. Cítím to. Miloval jí a je rozzuřený,

že jí ztratil, po všech těch letech, co na ní čekal. Nenávidí nás. Kdyby byla jeho nenávist

slunce, všichni tady bychom shořeli na popel.

“Tak dobře, všichni se teď musíme uklidnit,” říká Billy a rozhlíží se po kruhu lidí s andělskou

krví, kteří se shromáždili na louce u táboráku. “Vážně to není nic strašného.”

“Nic strašného?” volá žena přes kruh. “Řekla nám, že Černé křídlo bude na Magiině pohřbu.”

“Možná se plete. Černé křídlo nem?že vstoupit na hřbitov. Je to posvátná země,” říká někdo jiný.

“Je v?bec hora Aspen posvěcená? Není to moc tradiční hřbitov. Není tam žádný kostel.”

“Je posvěcený. Jsou tam pohřbení i další lidé s andělskou krví,” říká Walter Prescott.

Přes plápolající oheň mezi námi Christian vyhledává m?j pohled.

Já si tohle nevymýšlím, posílám mu v myšlence, když se začíná zbytek shromáždění dohadovat. Byl tam.

Věřím ti.

“No tak, prosím.” Billy zvedá ruku a jako zázrakem se všichni uklidňují. Usmívá se se

sebevědomím princezny bojovnice. “Mluvíme tady o Černém křídlu. Je to Samjeeza. Bude spíš

truchlit kv?li Maggie, než bojovat. Budeme tam všichni. Zvládneme to.”

“Musím myslet na děti,” říká žena upjatě. “Nevystavím je zbytečnému nebezpečí.”

Billy vzdychá. Vím, že je blízko k tomu, aby protočila oči. “Nemusíš je sebou brát, Julie.”

- 115 -

“Mohlo by jich tam být víc,” ozývá se někdo hlasitě. “Je to nebezpečné.”

“Vždycky je tu nějaké nebezpečí,” ozývá se autoritativní hlas. Opět Walter Prescott. “Černá

křídla m?žou kdykoliv napadnout kohokoliv z nás. Zkusme nepředstírat opak.”

Máma věnuje Walterovi významný pohled.

“Jak je to dlouho?” ptá se Julie. žena s dětmi. “Od té doby, kdys viděla naposled

Samjeezu?”

“Už dlouho. Když nepočítám minulé léto, neviděla jsem ho padesát let,” říká máma.

“Zaútočil na tvojí dceru ve Static Peak,” ozývá se někdo jiný. “A ty ses ubránila pomocí

svatozáře.”

“Přesně tak.”

Všichni o tom ví. Je to něco jako andělský bulvár. A já jsem na titulní stránce. Cítím se

provinile. Kdyby nebylo mého poslání a já ten den neletěla přes horu a nehledala oheň, tak

bychom možná všichni teď neuvízli v tomhle nepříjemném rozhovoru o padlých andělech a o místech, která sou pro nás bezpečná.

“Řeklas, že si nemyslíš, že by se mohl v dohledné době vrátit,” obviňuje ji Julia. “Řeklas, že

byl zraněný.”

Tolik k přístupu k mojí mámě s úctou, myslím si. Ale teď už to dává smysl. Nebyla to úcta.

Byla to lítost. Všichni věděli, že umře a jednali s ní v rukavičkách. Jako kdyby se jinak mohla

sesypat. Nechovali se k ní jako k jejich v?dkyni. Chovali se k ní, jako ke staré ženě. K ženě, jejíž smrt už pro ně nebylo nebezpečné ani zakázané téma.

“Byl,” odpovídá máma lehce. “Podařilo se mi ho chytit, když jsem byla ve svatozáři. Utrhla

jsem mu ucho. Myslela jsem si, že je moc marnivý na to, aby se ukázal, dokud se plně

neuzdraví.”

Zase nechce, aby znali celý příběh o tom, co se ten den stalo. Je to sprostá lež. Ostře se na ní dívám, ale ona mým směrem nevěnuje ani jediný pohled.

“Takže se musel uzdravit,” říká Julia.

“Nevím,” přiznává. “Jediné co vím je, že Clara cítí jeho přítomnost na hřbitově.”

Všechny oči se obrací zpátky ke mně.

“Jsi si jistá,” říká Walter. Nezní to jako otázka. “Jsi si jistá, že to byl smutek Černého

křídla, který si cítila. že to nebyl ten tv?j ze …”

- 116 -

“Ze smrti mojí mámy?” dodávám za něj. Jsem překvapená tím, jak klidně zním. “Ne. Byl to

on.”

Minutu nebo dvě nikdo nic neříká.

“Tak nám to popiš, Claro,” ozývá se Walter znovu. Má oči stejné jako Christian, hluboké smaragdové kaluže, které se na mě zrovna upírají, jako kdyby mi tím mohl vytáhnout tu

informaci přímo z hlavy. “Cos cítila ve svém snu na tom hřbitově? Co přesně si cítila?”

“Smutek,” odpovídám pomalu. Nechci se dostat do žádných problém?, ani nechci mámě zp?sobit rozpaky tím, že všem prozradím, že je do ní Samjeeza zamilovaný.

“Řekni jim to,” vkládá se do toho máma. “Neboj se o mě.”

Fajn. Zavírám oči, abych se vrátila v myšlenkách zpátky do mého snu a snažím se zachytit jeho pocity.

“Cítím smutek. Pocit odloučení. Bolest. A máte pravdu, nejdřív jsem si myslela, že jsou to moje pocity. Jenže pak jsem ucítila jeho zoufalství. Ví, že už nikdy znovu mámu neuvidí. Nem?že jít tam, kam odešla. Ztratil jí navždy. Nikdy nedostane šanci k tomu omluvit se.

Napravit co zpackal.”

“Měl by se snažit napravit to, co se stalo loni v létě,” říká Billy ostře. “Místo toho se snaží z

ní vysát i poslední kousky života.”

Máma se na ní dívá s prosebným a truchlivým výrazem. To Billy umlčuje.

“Jde o to,” pokračuju, “že je naštvaný. Na pár z nás.”

“Na koho?” ptá se Julia.

“No, na mě. Myslí si, že jsem drzá. Ponížila jsem ho. Řekla jsem věci, které mu ublížily.”

Třesu se. “Chce mě zničit. Připomínám mu …”

“Kdo další?” přerušuje mě máma. “Řekni jim, na koho je ještě naštvaný.”

“Na pana Phibbse - teda myslím Corbetta. Z nějakého d?vodu vás opravdu nenávidí.”

“To rád slyším,” říká pan Phibbs odměřeně.

“Tebe Billy taky nemá moc v lásce. A ani vás, Waltere.”

Billy si odfrkává. “Řekni nám něco, co nevíme.”

“To je d?vod, proč jsem si myslela, že byste to měli vědět. Takhle se m?žete rozhodnout, jestli vám to riziko stojí za to, zúčastnit se mého pohřbu,” říká máma.

- 117 -

“Ach, všichni tam budeme,” říká Billy jistým hlasem. “Jak jsem řekla, Samjeezu zvládneme.

Když nás bude čtyřicet, netroufne si zaútočit.”

Zbytek skupiny ale nevypadá tak jistě.

“Budeme tam všichni,” opakuje Billy, jako kdyby tím nabádala každého, kdo s ní nesouhlasí,

aby vystoupil. “Stojíme při sobě.”

Máma podrážděně vzdychá. “Bill, já nebudu stát při nikom. Nebudu tam. Je od tebe vážně

milé, že se tu snažíš uplatit respekt, který k tobě všichni mají, ale je to vážně zbytečné.

Nestojí to za to riziko, jestli chcete slyšet m?j názor.”

Billy ani nemrká. Obrací se k mámě, k mojí klidné a umírající mámě, která by neměla ani sílu

dojít na tuhle louku, kdybych jí nepomáhala, která teď jenom těžko zvládá sedět vzpřímeně, a dívá se na ní jako na idiota.

“Mags, zlatíčko,” říká. “Vím to. Není to kv?li tobě, drahá. My budeme stát při Clare. Budeme stát při Jeffreym. Při všech ostatních, kteří tě milují. A jestli tam bude Černé křídlo, je to

jenom další d?vod, proč tam všichni musíme být. Abychom je ochránili.”

Máma zavírá oči. “Je to jenom pohřeb.”

“Je to tv?j pohřeb,” říká Billy a s láskou kolem ní omotává paži. “Milujeme tě. Postaráme se o

tvoje děti.”

Davem se nese další šepot. Tentokrát souhlasný.

“Nemyslím si, že ten hlavní problém tady je ten pohřeb,” říká pan Phibbs najednou.

“Tak co?” ptá se Billy.

“Clara říká, že je Samjeeza na hřbitově. A že je zraněný, což je ale většina Černých křídel.

Ale taky říká, že je na nás naštvaný. Řekl bych, že mnohem d?ležitější je, co před tím

pohřbem uděláme, že ho to tak vytočí?”

Jo, asi to bude horší, než že mu pocucháme pár peříček. Lidé se začínají znova dohadovat.

“Poslední z nás, kdo bojoval s Černým křídlem, skončil mrtvý,” říká Julia. “Obětoval se, aby

Černé křídlo nemohl najít zbytek z nás, kdybys náhodou zapomněla.”

Tentokrát Christian nevyhledává m?j pohled. Dívá se do praskajícího ohně.

“Nezapomněli jsme,” říká Walter tiše.

- 118 -

“Je pochopitelné, že se bojíte,” říká pan Phibbs. “Ale už je to sedm let. Od té doby jsme

zlenivěly. Jsme líní a opatrní.”

“A ty jsi neopatrný, Corbette, ale m?žeš si to dovolit,” odpovídá mu Julia. “Nemáš co ztratit,

protože tv?j čas už je téměř u konce.”

Pan Phibbs se na ní dívá jako na studenta, který právě narušil jeho výuku. “To je možná

pravda,” vrací jí. “Ale jsem ve válce, pro případ, že byste na to zapomněli. M?žete to

ignorovat a pokračovat ve svých lidských životech ve svých domech a několikrát ročně

pořádat tahle speciální shromáždění, ale realita je, že v sobě máme andělskou krev. Tohle je válka. A my si vybrali boj.” Jeho slova zní chladným nočním vzduchem. Všichni ztuhli.

“Přestaň,” protestuje máma. “Za tyhle potíže se Samjeezou jsem zodpovědná jenom já.

Nikdo jiný.”

“Mags, drahoušku, mlč už,” říká Billy.

Rozhlížím se kolem táboráku. Každý ví, že má pan Phibbs pravdu.

“Já tam budu. Na hřbitově,” říká najednou Christian rozhodně. “Nezáleží na tom, kdo se tam

ukáže.”

“I já tam budu,” říká Walter a pokládá dlaň Christianovi na rameno.

“A já taky,” ozývá se někdo další. “Až do konce.”

Každý člověk s andělskou krví v kruhu slibuje, že budou na mámině pohřbu na hřbitově na

hoře Aspen. I Julia, přes svojí zjevnou nechuť, souhlasí. Když se dostává na Jeffreyho,

který celý víkend nic neřekl, krčí rameny a říká: “Tak je to domluvený, ne?”

Po chvíli se ozývá Angela: “Jdu do toho.”

Když je řada na mě, jenom přikyvuju, protože se najednou cítím, jako kdybych měla knedlík v krku a nem?žu ze sebe dostat žádné slovo.

Pak je naše improvizované setkání u konce. Každý se vrací ke svému normálnímu životu. Ve

vzduchu je ale nová energie, protože máme andělskou krev a nejsme žádní zbabělci. Dostali jsme výzvu k boji.

Máma vypadá vyčerpaně a Billy jí doprovází zpátky do stanu. Pak se vrací k ohni, kde se další

členové shromáždění sešli k diskuzi. Předpokládám, že bude o tom, co mají dělat s touhle

situací. Dívám se na pana Phibbse, který pořád sedí v kruhu. Je zakloněný a na tváři má spokojený výraz.

“Jste buřič, víte to?” říkám mu.

- 119 -

Zvedá své bílé neupravené obočí. “To je dobré vědět.”

Směju se, ale později, když už všichni ostatní spí, dumám nad tím, co řekl. Budeme bojovat.

Tohle je válka. A to vrhá mě, Jeffreyho, Christiana, Angelu a všechny lidi, na kterých mi záleží, přímo do jejího středu.

Ráno se všude rozléhá bláznivé troubení na andělskou trubku. Každý vstává už před

východem slunce. Tentokrát už není v plánu žádné oficiální setkání. Už jsme toho namluvili

dost v noci, říká Stephen. Svolává nás, dokonce i ty, kteří nejsou oficiálními členy,

doprostřed louky.

“Chceme tento okamžik věnovat vzdání holdu Margaret Gardnerové, protože tohle je

poslední shromáždění, kterého se účastní,” říká, když jsme všichni shromáždění. Rozhlížím se a hledám Jeffreyho, ale nevidím ho. Nejspíš se proplížil ven na nějaký extra rybolov, z čehož šílím. Měl by tu být.

Máma sklání hlavu a dělá krok do prostředku kruhu. Všichni přivolávají svá křídla. Stephen pokládá ruku na sněhové peří na mámině rameni.

“Byla jsi věrná služebnice a inspirace pro nás všechny,” říká. “Milujeme tě, Maggie.”

“Milujeme tě,” šeptá zbytek shromáždění. Všichni děláme krok blíž k člen?m ve vnitřním kruhu. Všichni pokládáme jednu ruku na její křídlo a tu druhou na osobu vedle nás. Totéž

dělají i lidé před námi a za námi, dokud netvoříme velkou síť lidí s andělskou krví - s mojí

mámou v centru. Slunce se objevuje za horami a zalívá nás svým světlem. Z kombinace slunce a svatozáře mě skoro bolí oči.

Louka se plní andělským hučením, dokud neustává a nez?stává pouze jediné slovo, řečené v

našem jazyce - láska. Myslím na to, v kolika r?zných tónech andělské řeči přichází. Možná je to kombinace slov. Každý m?že říkat jiné slovo, ale nakonec vždycky znamenají totéž. Něco, co přesahuje možnosti překladu.

Uvědomuju si, že brečím. Slzy mi tečou po tváři a po bradě a padají do trávy u mých nohou.

A já se usmívám. Mám pocit, že bez ohledu na to, co temného nás čeká, nic nedokáže překonat tuhle moc.

Všechna moje radost mizí, když vidím mámu, jak bojuje sama se sebou, když jdeme pěšky

zpátky k autu. Jeffrey, Billy a já jdeme těsně za ní, abychom jí když tak chytili, kdyby

padala. Bylo by jednodušší letět, ale všichni sebou máme tašky, které jsou příliš těžkopádné a

pro mámu by nebylo bezpečné letět sama. Pořád říká, že je v pořádku. Ale není. Potí se a dvakrát jsme zastavovali kv?li odpočinku.

“Co má tohle za smysl?” vyštěkává Jeffrey, když podruhé zastavujeme.

“Za smysl?”

- 120 -

“Smysl celého toho shromáždění. Ne, že by dokázali něco udělat. Nem?žou jí vyléčit.”

“Samozřejmě, že ne,” odpovídám mu, i když myšlenka na světlo a sílu všude kolem nás mě nutí

k myšlence, že svatozář léčí. Možná jsem někde v hloubi duše doufala, že by to mohlo mámu nějakým zázrakem zachránit, nebo alespoň na pár dní posílit.

Ale nakonec to velkolepé světlo zaniklo ve sluneční záři. Shromáždění spustilo ruce a máma se vrátila zpátky ke svému umírání. “Nebuď idiot, Jeffrey. S hromáždění se o nás stará.

Nebo si tam nebyl, když řekli, že všichni přijdou na mámin pohřeb?”

“Uvidíme,” odpovídá, jako kdyby mu na tom v?bec nezáleželo. “Uvidíme, kdo z nich se vážně

ukáže.”

“Přijdou.”

“Proč? Protože se ti o tom zdálo?”

“Jo. Viděla jsem je tam.”

“A co když tv?j sen nic neznamená?” ptá se s hořkostí v hlase. “Co když je to prostě jenom

sen?”

“Je to sen, to ano, ale je to zároveň i vize,” říkám podrážděně. “Samozřejmě, že to něco

znamená.”

“Myslíš, že je to část tvého poslání?”

Zírám na něj. Přála bych si, abych znala odpověď na tuhle otázku.

“Je to budoucnost,” říkám.

Jeffreyho oči žhnou stříbrným ohněm. “A co když není? Co když si s tebou jenom někdo

hraje? Možná ani nemáme žádné poslání, Claro. To, že ti někdo řekl, že jsi na zemi abys něco

udělala ještě neznamená, že to musí být pravda.”

Nevím, co mu přelítlo přes nos, ale vím, že zpochybňuje všechno, co nás naučili a to mě

vytáčí. “Ty nevěříš mámě?”

“Přesně tak, protože ona k nám přece vždycky byla tak upřímná.”

“Hej, o čem tu vy dva hádáte?” přerušuje nás Billy a běží k nám. Máma sedí pořád u

piknikového stolu pod stromy. “Musím to rozpustit já nebo to zvládnete sami?”

“Sami,” říká Jeffrey a odvrací se od ní. “Už m?žeme jít? Mám domácí úkol, který musím zítra

odevzdat.”

- 121 -

“Jo, už m?žeme jít. Myslím, že už zbytek cesty zvládne,” říká Billy a dívá se na mě.

Skenuju pohledem tkaničky na mých turistických botách. Zajímalo by mě, jestli máma slyšela něco z naší hádky. Zajímalo by mě, jestli jí ublížilo to, co řekl Jeffrey. Jestli jí každá špatná myšlenka, každá pochybnost o bodla jako n?ž. Bolestivě polykám.

“Je všechno v pořádku?” ptá se Billy.

Zvedám hlavu a pokouším se o úsměv. Přikyvuju. “Jo. Jsem v pohodě. Jenom už chci dom?.”

“Tak fajn, jdeme,” říká, ale když se od nás Jeffrey vzdaluje, chytá mě za ruku. “Drž hlavu

pevně nahoře, jo?”

“Jasně.”

“Přichází bouře, děti,” říká s úsměvem, který mi připomíná ten, který měla na tváři nad

hrobem mámy. “Cítím to. Věci budou hodně drsné. Ale my to zvládneme.”

“Fajn.”

“Věříš mi, viď?”

“Jasně,” odpovídám a kývu.

I když je pravda, že to nezvládnout všichni a já nevím, čemu mám věřit.

kapitola 12

NECHLASTEJ A LEŤ

Všechno potom se děje až moc rychle. Máma končí v práci. Tráví hodně času před televizí

zabalená do deky, nebo venku na verandě s Billy, mluví spolu hodiny a hodiny. Dlouho spí.

Přestává vařit. To sice nevypadá jako nic velkého, ale ona miluje vaření. Nic jí nenaplní větší

radostí, než ukuchtění něčeho výborného, co m?že servírovat, i kdyby to bylo něco tak

jednoduchého jako její kávový dort nebo sýrové makaróny. Teď už je to pro ní příliš

namáhavé. Upadáme do stereotypu: cereálie k snídani, sendviče k obědu, mražené večeře. Jeffrey ani já si nestěžujeme.

Nic neříkáme, ale myslím si, že nás oba zasahuje, když máma přestává s vařením. To je začátek konce.

Pak jednoho dne říká Billy a mě: “Myslím, že je načase začít mluvit o tom, co řekneme lidem.”

“Dobře,” říkám pomalu. “O čem?”

- 122 -

“O mě. Myslím, že bychom měli říct, že je to rakovina.”

Šokovaně lapám po dechu. Až do té chvíle jsem neměla ani tušení co říct lidem, abychom

vysvětlili její “nemoc”, jak tomu s oblibou říká. Rakovina by to určitě vysvětlila. Lidé si začínají všímat. Jak klidně teď sedí na Jeffreyho zápasech. Jak tichá a bledá najednou je.

Jak se pramínky jejích vlas? zbarvily stříbrnou barvou. Vždycky nosí klobouky, aby to zakryla. Dřív byla štíhlá, teď je vyhublá.

Zdá se to tak náhlé, ale pak mě napadá, že jsem tomu dřív spíš jenom nevěnovala pozornost. Byla jsem tak zahlcená vlastním životem, mými sny a myšlenkou na to, že je to Tucker, kdo zemře. Byla pořád slabší, celou tu dobu, a já si toho vš imla až teď.

Jsem prostě ukázková dcera.

“Rakovina čeho?” ptá se Billy zamyšleně, jako kdyby to v?bec nebylo morbidní téma.

“Něčeho, na co se umírá, samozřejmě,” říká máma.

“Dobře, m?žete o tom přestat mluvit?” Tohle nezvládnu. “Nemáš rakovinu. Proč jim v?bec

musíme něco říkat? Nechci další lež, kterou budu muset rozšiřovat.”

Billy a máma se na sebe pobaveně dívají, čemuž moc nerozumím.

“Je upřímná,” říká Billy.

“Jo, k její sm?le,” odpovídá máma. “To má po svém otci.”

Billy si odfrkává. “Ale no tak, Mags, je přesná kopie tebe v jejím věku.”

Máma obrací oči v sloup. Pak obrací svojí pozornost zpátky ke mně. “Racionální vysvětlení

každému jenom pom?že. Nebudou se potom tolik ptát. Poslední věc kterou chci je, aby byla

moje smrt opředená nějakým tajemstvím.”

Pořád mi připadá šílené, že dokáže o své smrti mluvit s takovým klidem, jako kdyby mluvila o autu nebo o večeři.

“Fajn, dobře,” připouštím. “Řekni jim, co chceš. Ale já se na tom nebudu podílet. Nebudu

říkat, že máš rakovinu nebo nějakou podobnou lež. To je tvoje parketa.”

Billy otevírá pusu, aby mi řekla něco chytrolínského nebo mě sjela za to, že nejsem v?bec citlivá, ale máma zvedá ruku.

“Nemusíš říkat v?bec nic,” říká. “Postarám se o to.”

Takže je to rakovina. Ale máma se pletla, když říkala, že z toho budu vynechaná. Možná by to

fungovalo předtím, než jsem objevila svojí empatii, ale teď je nemožné necítit pocity

- 123 -

ostatních. Zpráva, že má moje máma nevyléčitelnou rakovinu je jako atomová bomba, která

se šíří rychlostí blesku po Jacksonově střední. Neuplynul ani jeden den a ví to všichni. A tím

myslím, doopravdy všichni. Začíná to lidmi, kteří ode mě odvrací oči. Pár z oblíbených holek

po mě hází soucitné pohledy. Pak si šeptají. Rychle znám celý scénář nazpaměť. “Slyšels o

mámě Clary Gardnerové?” A končí to něčím jako: “To je tak smutné.”

Nechávám skloněnou hlavu a snažím se chovat normálně, ale druhý den trpím, když cítím

ohromné vlny sympatie a to od lidí, kteří se ani neobtěžovali loni zapamatovat moje jméno.

Dokonce i učitelé jsou vážní. S vyjímkou pana Phibbse, který se na mě dívá zklamaně, když ke

mně vzhlíží od článku, který jsem psala o Ztraceném ráji. Dává mi D - a říká mi, abych to přepsala. Je to jako malá loďka zmítaná v oceánu plném soucitu.

Například: jsem v kabince na záchodech a zabývám se vlastními myšlenkami, když banda holek z prváku vejde dovnitř a tlachají jako veverky, zatímco č?rají. Pak se jedna z nich

ozývá. “Už jste slyšeli o mámě Jeffreyho Gardnera? Má rakovinu plic.”

“Slyšela jsem, že má rakovinu mozku. Fázi čtyři nebo něco podobného. Už jí zbývají jenom tři

měsíce života.”

“To je tak smutné. Nevím, co bych dělala, kdyby mi umřela máma.”

“Co bude Jeffrey dělat?” ptá se jedna. “Chci říct, potom co umře. Jejich otec už s nimi

nežije, ne?”

Dokonalost sama, myslím si, co o nás všechno ví, tahle tlupa holek, co jsou pro mě naprosté cizinky.

“No, myslím že je to prostě tragické.”

Všichni mumlají na souhlas. Prostě nejtragičtější věc na světě.

“A Jeffrey je kv?li tomu tak zlomený. Úplně to na něm vidíte.”

Pak přichází na řadu projednávání jejich oblíbené příchutě lesku na rty. Meloun nebo bor?vka. Od mé umírající mámy k lesku na rty.

Prostě tragické.

“Ó nekonečná nesmírná boží dobroto,

dej ať se všechno dobré v tomhle zlu projeví,

a změň zlo v dobro, nádhernější,

to, které m?že zr?dy vyvést zpátky,

- 124 -

a navždy zaplašit temnotu!

Počkat,” říkám a pokládám knížku na zem vedle mé boty. “Ani nevím, kdo to vlastně mluví.

Michael nebo Adam?”

“Adam,” napovídá mi Wendy. Je to neobyčejná kamarádka přes dělání domácích úkol? . Dívá

se na mě z mojí postele. “Podívej, kde to je -

Tak pravil archanděl Michael a pak se zastavil,

jako kdyby právě nastala velká chvíle našeho světa, jako náš otec,

a pln radosti a údivu řekl:

Takže tady mluví Adam. Je to náš pán, chápeš? Zbožňuju ten verš: Jako kdyby právě nastala

velká chvíle našeho světa.”

“Fuj! Co to vlastně znamená?”

“No, Michael mu říkal o vykoupení a o tom, jak nakonec dobro zvítězí nad zlem.”

“Takže tobě tohle přijde normální? Právě ho vyhodili z ráje, ale všechno je vlastně fajn,

protože jednou, po tisících letech potom, co umře, dobro vyhraje nad zlem?”

“Claro, myslím že to bereš moc vážně. Je to jenom báseň. Umění. Jenom tě to má donutit k

tomu se nad tím zamyslet. To je všechno.”

“No, jediné na co teď myslím je to, že m?j domácí úkol z fyziky vypadá super zábavně a měla

bych se do něj pustit.” Zavírám knížku, s kterou mám tolik problému a odsouvám jí dál ode mě .

“Ale pan Phibbs říkal, že mu jí musíš přepsanou přinést už zítra. Už žádné ulejvání, řekl.”

“Jo, ale ať to budu studovat nebo ne, to D dostanu tak jako tak. Přísahám, že se mě snaží

umučit.”

Wendy vypadá ustaraně.

“To bude asi tou zkouškou z AP,” vzdychám. “Nechci na to myslet. Nebo na vysokou školu.

Nebo na mojí určitě zářivou budoucnost. Rozhodla jsem se, že chci žít přítomností.”

Zavírá knížku a dívá se na mě svým ´měla bys to brát vážně´ výrazem.

“Měla bys být nadšená, Claro. M?žeš si podat přihlášky na tolik úžasných škol. Máš velkou

šanci dostat se alespoň na jednu z nich. Ne každý na to má.”

- 125 -

Je nervózní. Naše přijetí by měly přijít tenhle týden. Od pondělka už byla na poště třikrát.

“Fajn, fajn, dovol mi vyjádřit moje nadšení,” říkám, abych jí trošku zklidnila. “Woo -hoo! To je

táák super.”

Otvírá svojí učebnici chemie, zřejmě už se mnou nechce mluvit. Otvírám učebnici fyziky. Studujeme. Najednou vzdychá.

“Já jenom … Tucker je stejný,” říká. “Rodiče se ho snaží přesvědčit, aby šel na školu, ale

jeho to v?bec nezajímá. Nepodal si přihlášku ani na jednu školu. Ani na univerzitu ve

Wyomingu. Pro jistotu.”

“Chce z?stat tady,” říkám.

“A ty?” ptá se Wendy.

“Já co?”

“Chceš taky z?stat tady? Proto to Tucker dělá? Protože tohle je fakt romantický, Claro, ale

ne-” Odmlčuje se. Rozčíleně si hraje s koncem culíku, jako kdyby se snažila rozhodnout,

jestli má pokračovat a říct mi to. “Nezahazuj sv?j život kv?li chlapovi,” říká nakonec pevně.

“Dokonce ani kv?li skvělýmu chlapovi. Ani kv?li Tuckerovi.”

Nevím, co mám na to říct. “Wendy-”

“Rozejdu se s Jasonem,” dodává. “A to ho mám ráda. Hodně. Ale až bude čas odejít na školu,

budu ho muset pustit.”

“Není ryba, Wen,” podotýkám. “Co když Jason nechce, abys ho pustila? Co když chce zkusit

tu věc se vztahem na dálku?”

Vrtí hlavou. “Bude v Bostonu nebo v New Yorku, na jedné z těch fajnovejch škol, na které si

podal přihlášku. Já zase budu ve Washingtonu, doufejme. Nefungovalo by to. Už jsme

dospělé. Musíš myslet na budoucnost.”

Chci jí připomenout, že ještě nejsme dospělé, že je nám teprve sedmnáct. Neměli bychom ještě přemýšlet o budoucnosti. Kromě toho já vidím svojí budoucnost skoro každý večer,

když zavřu oči. Hřbitov. Neuvěřitelná, ochromující ztráta. Co se stane po tomhle dni, je jako

smazaná videokazeta: šedé a jednotvárné. Ano, nejspíš p?jdu na vysokou. Mohla bych si najít

nové přátele, chodit na večírky a nakonec si myslet, že m?j život bude zase v pohodě. Ale teď se cítím v pasti. Jsem upnutá na jeden slunný den na hoře.

“Jsi v pořádku?” ptá se Wendy. “Omlouvám se. Nemám právo ti dělat přednášky. Vím, že to

máš teď tvrdé kv?li mámě.”

- 126 -

“To je v pohodě,” snažím se jí uklidnit a dostat ze sebe všechny špatné pocity. Navíc se

snažím ignorovat její soucit, který od ní začínám cítit.

“Hej, mám nápad,” říkám, abych změnila téma. “Jdeme zkontrolovat poštu.”

“Je to jiné, než jsem si myslela, že to bude,” říká Wendy, když jdeme pěšky po promenádě k centru města Jacksonu.

Držím pro ní otevřené dveře, když vcházíme na poštu. “Co?”

“Ty a Tucker. Myslela jsem, že jste úplně ideální pár, že se budete vzájemně doplňovat, jako kdybys ty byla yin a on byl yang, a myslela jsem si, že bude celou dobu hrozně šťastný, ale-”

Kouše si spodní ret. “Někdy je to tak intenzivní, že jste soustředění jenom sami na sebe a

zdá se, že si ani ničeho jiného nevšímáte. Třeba, ehm, mě.”

“Promiň Wendy,” říkám. “Jsi pořád moje nej, víš to, ne?”

“Přesně tak,” říká. “Ale přítel trumfuje nejlepší kamarádku, to je všechno, co jsem tím chtěla

říct. I když si myslím, že mám na tom taky sv?j díl viny.”

Má pravdu. Moc jsem Wendy tenhle rok neviděla, částečně proto, že když už mám nějaký

volný čas, mám tendence je všechny strávit s Tuckerem nebo v Andělském klubu a částečně

taky proto, že je Wendy hodně s Jasonem. To se ale dalo čekat. Když si holka najde kluka, už

se svými kamarádkami netráví tolik času. Vždycky jsem si myslela, že je to blbost, ale

nezabránilo nám to v tom, aby se to stalo i nám. Taky jsem se vídala málo s Wendy proto, že

je tu toho hodně co neví, co ani nem?že vědět a já se radši držím dál, než abych jí musela

neustále lhát. Minulý rok jsem předstírala, aspoň většinou, že jsem normální. Tenhle rok už to nejde.

Odděleně kontrolujeme naše poštovní schránky. V té naší jsou nějaké letáky, účty, reklama na

obchod s potravinami, ale úplně na dně vidím tlustou obálku. Těžce polykám. Univerzita

Stanford.

Wendy se objevuje po mém boku. Pod zrudlými tvářemi má úplně bílý obličej a modré oči má široce rozevřené. WSU. Tak je to tady. Její vysněná škola. Její budoucnost. Její život. Snaží se usmát, ale vychází z toho spíš úšklebek. Její oči klesají na obálku v její ruce. Vzdychá.

“Měli bychom … počkat, než se dostaneme dom??” ptá se skřípavým hlasem.

“Ne. Určitě ne. Pojďme to otevřít. Ať to máme za sebou.” Nemusím jí to říkat dvakrát. Trhá obálku a setrvává pohledem na první stránce. Pak si přitiskává ruku na ústa. “Ach,” říká.

“Co? Co? Seš tam, viď?”

V očích se jí třpytí slzy. “B?h existuje,” říká. “Dostala jsem se tam!” Objímáme se, skáčeme a ječíme jako malé holky. Po chvíli se uklidňujeme.

- 127 -

“Teď ty,” říká.

Opatrně otevírám obálku. Vytahuju ven papíry. Vypadává z ní i brožura o ubytování ve školním areálu. Dopadá na podlahu. Wendy a já na ní zíráme.

“Claro,” vydechuje. “Taky ses tam dostala.”

Čtu první řádek na první stránce. Vážená Claro, je nám potěšení vám oznámit-

Zkouším na tváři vykouzlit úsměv, který by se vyrovnal tomu Wendy, ale to co se mi právě honí hlavou je něco jiného, než vzrušení, něco jiného, než radost a štěstí. Spíš kombinace ned?věry a strachu. Ale je to dobrá věc, říkám. Mohla bych jet dom? do Kalifornie. Vážně bych mohla chodit na Stanfordskou univerzitu, studovat co chci a navíc si vybudovat nový život.

“Dostala jsem se tam,” šeptám nevěřícně.

Wendy mi omotává paži kolem ramen. “To je úžasné,” říká. “A věř mi. Tucker bude šťastný i

za tebe.”

“Tak je to tady,” říká Angela věcně, když se ukazuju na Andělském klubu. “Jdeš na

Stanford.”

“Nevím to určitě.” Jsem zpátky na svém obvyklém místě, na jevišti v R?žovém podvazku. Znovu se snažím přivolat svatozář, protože to je všechno co m?žu udělat proto, abych se dostala z těch snových mrákot, v kterých jsem uvízla odpoledne.

Angela odkládá pero a věnuje mi sv?j ´ty seš asi úplně natvrdlá´ pohled. “Claro Gardnerová.

Byla jsi přijatá na Stanford. Máš i stipendium. Neříkej mi, že tam nep?jdeš.”

Peníze. Nový d?vod hádek mezi námi dvěma. Tady jsem, slečna Zazobaná. Máma šetřila už od

druhé světové a pak investovala třeba do počítač? v dobách, kdy počítače zabíraly ještě

celou místnosti. A já dostala stipendium. Ne nijak velké, ale to které se dává absolvent?m. Je

to kv?li mé ´babičce´, ale je to rozhodně víc, nežpotřebuju. A Angela (která byla

samozřejmě taky přijatá) bude muset škudlit a vzít si p?jčku, aby školné zaplatila. Taky dostala stipendium, protože je to výborná studentka, ale ne plně hrazené.

- 128 -

Měla bych mít příšerný pocit viny z mé nerozhodnosti, ale nemám. Není tu žádný prostor pro

vinu v té masivní změti emocí, které mi teď okupují hlavu. Co mi došlo a co se mi honilo hlavou

už dřív, když jsem byla na poště a viděla logo Stanfordu na obálce je, že nem?žu jít. Musím přijít na nějaký nový plán. Nový a vylepšený plán. Něco velkého.

“Možná nep?jdu na vysokou letos,” říkám tak věcně, jak jenom zvládnu. “M?žu si vzít rok

nebo dva volno.”

“K čemu?“vyjíždí na mě.

“Z?stala bych tady. Nějak bych se zabavila, dokud Jeffrey nedokončí střední. Mohla bych

pracovat.”

“A jako co? Prodavačka v dárkovém obchodě? Prodávat zmrzlinu na promenádě? Dělat

servírku?”

“Jasně. Pročne?”

“Mášv sobě andělskou krev. To je d?vod, proč ne. Jsi předurčená k tomu udělat se svým

životem něco mimořádného.”

Krčím rameny. V Jacksonu existují i další lidé s andělskou krví, a pracují na normálních

pozicích. Kromě toho, mě se m?j plán zamlouvá. Zdá se mi v pohodě. M?žu z?stat v Jacksonu.

M?žu se ujistit, že to Jeffrey zvládne. Je to dobrý plán. Takový, ve kterém neopustím sv?j

d?m nebo svojí rodinu (nebo alespoň to, co z ní zbude, až máma odejde) a m?žu si vybudovat hezký a normální život.

Angela vrtí hlavou. Mhouří na mě oči. “Jde tu o Tuckera.”

“Ne,” mračím se na ní. Ale musím přiznat, že se mi i tahle myšlenka honila hlavou.

“Ach Bože, ty se vykašleš na Stanford, abys mohla z?stat s Tuckerem,” říká Angela se zjevným odporem.

“Dej jí pokoj, Angelo,” ozývá se najednou Christian. Sedí na svém obvyklém místě u jednoho z

nedalekých stol? a dělá si úkol, zatímco my se tu dohadujeme.“Je to Clary život. M?že si

dělat, co chce.”

“Jo, přesnětak. Má pravdu.” Věnuju Christianovi vděčný úsměv. “Stejně chceš, abych šla na

Stanford jenom kv?li tomu, abys nemusela čelit svému poslání sama.”

Najednou se dívá do země a uhlazuje ubrus, jako kdyby se chtěla uklidnit, než vyskočí a jednu mi vrazí. Obrňuju se proti jejímu vzteku.

“Fajn, možná je to pravda,” přiznává potom, což mě překvapuje. “Jsi moje nejlepší

kamarádka, Claro, a máš pravdu. Nechci tam jít sama.”

- 129 -

“Ange, jsem si jistá, že to zvládneš. Jsi ten nejpokročilejší, nejlíp informovaný a

nejschopnější člověk s andělskou krví, kterého kdy svět spatřil. Aspoň za posledních tisíc let.

A jestli někdo nakope svému poslání zadek, jsi to ty.”

“Já vím,”říká s potěšeným úsměvem. “Ale takhle to není. Já jen …” Mlčí a dívá se na mě s

vážným kočičím pohledem. “Já vím, že p?jdeš na Stanford, C. Protože jsem tě tam viděla.”

“Cože?”

“V mojí vizi. Viděla jsem tě.”

Dalších patnáct minut stojím na jevišti a snažím se soustředit na přivolání svatozáře. Snažím

se odlehčit, ale všechno na co dokážu myslet je to, jak nespravedlivé je, že za mě moje

budoucnost všechno rozhoduje. Nejdřív mi linkovaly budoucnost moje vlastní vize. A teď ty Angelininy.

“Fajn, tohle už nedávám,” říká Christian (opět náhle, protože on toho v Andělském klubu nikdy moc nenamluvil) a zavírá svojí učebnici. Otevírám oči.

“Co?”

“Užnevydržím se na tebe dívat. Na tvojí naprosto nesoustředěnou meditaci.” Běží po

schodech nahoru na jeviště a rychle přichází ke mně. “Dovol mi ti pomoct.”

Zrychluje se mi tep. “Co, ty snad víš, jak přivolat svatozář?”

“Podívej, tohle je přesně to, co děláš špatně. Myslíš si, že svatozář dokážeš přivolat odtud,” -

ukazuje rukama na prázdný tmavý prostor kolem nás - “místo odtud.“Pokládá si ruku na

hrudník a zhluboka dýchá. “Je to v tobě, Claro. Je to součást tebe a přirozeně to přijde,

pokud se k tomu přestaneš stavět tak, jak se k tomu stavíš teď.”

Jsem v rozpacích, ale zaujatá tím, co říká. “Ty to umíš?”

Krčí rameny.“Naučil jsem se to.”

Natahuje ke mně ruku. Dívám se na jeho natažené prsty, které mě vábí a okamžitě se vracím myšlenkami do své vize, kde se držíme za ruce pod stromy, zatímco se dol?z kopce valí oheň.

Pak si vzpomínám na sv?j sen, kde to, že ho držím za ruku, mě chrání před tím, abych se

úplně zhroutila a nechala se pohltit zoufalstvím. Vkládám ruku do té jeho.

Projíždí mnou vlna tepla. Drží mě opatrně. Nemačká mě, ani mi nepřejíždí palcem po prstech

tak, jak to dělal v mé vizi o požáru. Ten pohyb mě dováděl k šílenství, protože jsem musela přemýšlet nad tím, co to má znamenat.

“Na co myslíš?” ptá se.

- 130 -

Do obličeje se mi hrne krev. “Cože?”

“Když se snažíš přivolat svatozář, na co obvykle myslíš?”

“Ach. No …” Většinou myslím na Tuckera, na to jak moc ho miluju, což mi pomohlo se svatozáří jednou v lese. Ale fungovalo to, když jsem to doopravdy potřebovala.

“Já … myslím na chvíle, kdy jsem byla šťastná.”

“Fajn, zapomeňna to.” Chytá mě i za druhou ruku a obrací mě k sobě tak, že stojíme naproti sobě, uprostřed jeviště a držíme se za ruce. Vidím, jak se Angela předklání a dívá se na nás.

O jednu dlaň si opírá hlavu a v té druhé má tužku, kterou si chystá každý detail napsat do bloku.

“Nedívej se na ní,” říká Christian. “Nemysli na ní, na minulost nebo na cokoliv jiného.”

“Jasně …”

“Prostě buďtady,” šeptá. Jeho oči jsou dokonalé pod jevištními světly, jantarové skvrny v

nich jiskří. “Buď v současnosti.”

Vykašli se na všechno ostatní, říká mi v mysli. Buď tady. Se mnou.

Dívám se na něj. Dovoluju si soustředit se na jeho tvář, i když se tomu většinou vyhýbám.

Sleduju úhly jeho lícních kostí, linii jeho úst, jeho tmavé řasy, křivku jeho obočí, tvar ramen,

který už znám nazpaměť tak dlouho. Nemyslím. Jenom si dovoluju se na něj dívat. Pak se mi od našich spojených dlaní do rukou rozprostírá teplo a pohybuje se nahoru do mého těla. Usazuje se mi na prsou a já si dovoluju propadnout se do hlubin jeho očí.

Cítím to, co cítí on. Jistota, vždycky s Christianem cítím tolik jistoty, bez ohledu na to, co

říkal o nedostatku jistoty. Zná se. Ví, co chce. Vidím sama sebe z jeho úhlu pohledu. Chápu

mojí krásu jeho očima. Moje vlasy se změnily na změť zlaté svatozáře kolem mého obličeje, kontrast bledé pleti, r?žových rt? a tváři je nádherný, bouřlivě jiskřící oči, které právě teď

vypadají jako modrá hluboká kaluž, do které m?že vklouznout. Je to, jako kdyby se smál

uvnitř, tak spokojený sám se sebou, protože zářím. Světlo ve mně vysvitlo na povrch a

přenáší se i na něj. Světlo se láme v místech, kde se naše ruce spojují. Jeho vlastní vlasy začínají taky zářit a svatozář nás teď obklopuje.

Chce mi něcoříct. Chce se mi úplně otevřít, ukázat mi všechno, svěřit se mi se vším, co se ho

týká, k čertu s pravidly … Najednou spolu jdeme po hřbitově,cítím v zádech teplé slunce, drží mě ruku a vede mě. Cítím se v téhle chvíli tak silná. Silná, živá a plná energie.

“Svatá Marie, Matko Boží!” křičí nějaký hlas.

- 131 -

Christian a já od sebe odskakujeme. Světlo kolem nás mizí. Na chvíli jsem úplně slepá, z náhlé

tmy kolem mě, ale když si moje oči zvykají na šero, vidím Angelininu mámu, která stojí v

uličce a zírá na nás. Ruku má přitisknutou na ústech a tvář má popelavou. Angela vyskakuje ze židle a jde k ní. Dostává se k ní včas, aby jí mohla chytit, když padá na kolena.

“Mami, to je v pořádku,” říká Angela a vytahuje jí zpátky na nohy. “Jenom se o něco pokouší.”

“Nic z tohohle tady nechci,” šeptá Anna. Její tmavé oči se do mě zavrtávají s takovou

intenzitou, že mě to nutí uhnout pohledem. “Nic z tohohle tady nechci, jasný?”

“Necháme toho. Slibuju. Musíš jít nahoru a lehnout si,” říká Angela.

Anna přikyvuje. Angela jí dává paži kolem ramen a prakticky jí táhne pryčz divadla.

Posloucháme jejich kroky na schodech vedoucích do jejich bytu. Anna po řád něco říká a Angela se jí snaží uklidnit. Pak slyšíme vrzání dveří, po kterém následuje ticho.

Christian a já se na sebe díváme a pak rychle uhýbáme pohledem.

“No, fungovalo to,” říkám. “Zvládli jsme to.”

“Jo, zvládli,”říká Christian. Utírá si pot, který mu brázdí celé čelo.

“Chtěls mi něco říct,” říkám.

Mračí se. “A pak kdo z nás dvou čte tomu druhému myšlenky.”

“To byla moje empatie. Cítila jsem to, cos cítil ty. Chtěls mi něco říct.”

Tohle ho z nějakého d?vodu naprosto vyděsilo. Skáče dol? z jeviště a jde ke stolu, kde

nechal sv?j domácí úkol. Začíná si sklízet věci do batohu. Jdu za ním a pokládám mu ruku na

rameno. Cítím, jak ztuhnul. Mám pocit, jako kdybych se mu měla za něco omluvit za to, že

jsem četla jeho emoce nebo že jsem mu o tom řekla, i když byla Angela tak blízko, že nás

mohla slyšet.

“Christiane, já …”

Angela vráží zpátky do místnosti. Její tvář hoří nadšením.

“Sakra super skvělý! Nem?žu uvěřit, jak jasné to bylo, myslím tím, wow. Viděli jste mojí mámu? To jak odpadla? Byla v obličeji úplně bledá. Nikdy jsem jí takhle neviděla. Je to v

pohodě. Dala jsem jí vodu a ona se už jenom trochu třásla. Je v pohodě.”

“Svatozářlidi děsí,” připomínám jí a snažím se z?stat vážná. Ale je to těžké, jen tak někam

odklidit moje nadšení. Bylo to úžasné. Ale je to, jako kdyby to bylo pořád ve vzduchu. Vznáší

se to kolem nás a omotává se to kolem prachu na sametových závěsech. Nechci to jen tak nechat být.

- 132 -

“Jo, myslímže jsme si ověřili, že je to pravda, co? Tak, jdeme to zkusit znova. Zkus to

tentokrát se mnou,” pobízí Angela Christiana.

“Nemyslím si, že to zvládnu.”

“Ale no tak, chci se to naučit. Pěkně prosím!” říká naléhavě.

Svěšuje hlavu, vydechuje a pak kývá. “Fajn. M?žeme to zkusit.”

Tohle by mohlo být dobré. Sedám si do Angelinina křesla a dívám se, jak jdou na jeviště,chytají se za ruce a soustředí se.

“Buď tady,”říká Christian znovu. “To je klíč ke všemu. Nejde tu o přítomnost a o tvoje

nynější myšlenky. Jde o to, aby ses od nich oprostila. To pro tebe bude těžké, pr otože máš

hlavu myšlenkami přímo přecpanou. Jenom nezapomeň, že nesmíš na nic myslet.”

Oba zavírají oči. Předkláním se a sleduju je. Čekám na svatozář. Snažím se zaplašit mojí

závist, že tam teď stojí Angela a ne já. Ale nic se neděje. Jenom tam stojí bez hnutí, jako kdyby se zastavil čas.

“Nic z toho tady nechci!” přichází z haly. Anna se asi musí bát jít dovnitř.

Angela a Christian se pouští a otevírají oči. Chvíli Angela vypadá zklamaně, ale pak se jí na tváři objevuje rozpustilý úsměv.

“To bylo tak sexy,” říká. Obrací se ke mně s jedním zvednutým obočím. “Viď, Claro.”

“Ehm-”

“Myslím, žes mi chtěl taky něco říct,” říká sv?dně směrem k Christianovi. Vymýšlí si a on to

ví. Vzpomínám si, jak mi jednou řekla, že s Christianem hráli v deváté třídě flašku, a když se

políbili, bylo to, jako kdyby líbala bráchu.

“Ach, jasně,” odpovídá monotónně, “to bylo sakra sexy, Ange. Seš moje vysněná holka.

Vždycky jsem ti to chtěl říct.”

“Nic z tohohle tady nechci!” křičí znova Anna Zerbino.

Všichni vybuchujeme smíchy.

…

V noci měbudí hlasitý zvuk. Chvíli jenom ležím na posteli, poslouchám a nevím co se děje. Mám pocit, jako kdybych se právě probudila z noční m?ry. Dívám se na budík. Jsou čtyři ráno. D?m je úplně tichý. Zavírám oči.

- 133 -

Něco padá a rozbíjí se. Sedám si. Nejlepší zbraň, jakou bych v téhle chvíli mohla použít je lak

na vlasy, jenže to mi bude k ničemu, jestli je tady Samjeeza.

Poznámka: koupit si nějaké nunčaky.

Opět něco padá. Ten zvuk se odráží od stěn domu. Pak slyším hlasité zaklení a zvuk rozbíjejícího se skla.

Ten hluk přichází z Jeffreyho pokoje.

Házím na sebe župan a spěchám do haly. Další hlasitá rána. Vzbudí mámu, jestli se mu to už teda nepovedlo. Otevírám dveře.

“Co tu děláš?” říkám podrážděně do tmy.

Rozsvicuju.

Jeffrey stojí uprostřed místnosti. Křídla má vytažená a na sobě má jenom džíny.

Kdyžrozsvítím, překvapeně vykřikuje a pak si zakrývá rukama oči, jako kdybych ho tím

oslepila. Křídly shazuje hromadu knih ze stolu, které dopadají na zem. Je úplně mokrý. Vlasy má přilepené k obličeji a na dřevěné podlaze pod ním užje menší bazén vody. A on se směje.

“Nem?žu si vzpomenout, jak zatáhnout křídla,” říká, což mu nejspíš přijde jako hrozně vtipná věc.

Dívám se za něj na otevřené okno, kde jsou všechny žaluzie podivně zkroucené a padají na jednu stranu.

“Tys právěteď přišel dom??” ptám se.

“Ne,” říká s úsměvem.”Šel jsem jenom brzy spát. Celou noc jsem byl tady.”

Dělá krok ke mně a klopýtá. Chytám ho za ruku, abych mu pomohla udržet rovnováhu. V tu chvíli se mi směje do obličeje a já se nadechuje jeho odporného dechu.

“Ty sešnalitej,” šeptám překvapeně.

“Aspoň sem neřídil,” říká.

Tohle je zlé.

Chvíli tu jenom stojím, držím ho a snažím se dokopat m?j mozek k nějakému uvažování, i když

jsou čtyři hodiny ráno. Mohla bych jít vzbudit mámu, teda za předpokladu, že už není na

cestě po schodech nahoru, aby zjistila, kde se vzal ten rachot. Jestli teda má ještě sílu jít po schodech nahoru. Ani nevím, jestli by tohle ještě ustála nebo h?ř, co by jí tenhle pohled

- 134 -

udělal. Tohle je nad rámec jakéhokoliv trestu, který nám kdy dala. Tohle připomíná trest á la

´mášrok domácí vězení´.

Pořád se směje a celá tahle situace mu nejspíš přijde neuvěřitelně vtipná. Beru ho tvrděza ucho. Vykřikuje, ale v tomhle stavu se se mnou nem?že prát. Tlačím ho k jeho posteli a pak

ho na ní házím. Tváří napřed. Tlačím mu na křídla a snažím se mu je složit na záda. Přála bych si, aby existovalo nějaké kouzelné slovo v andělském jazyce, které by je okamžitě odvolalo - zmizte! napadá mě - ale jestli se mi je podaří aspoň složit, nepodaří se mu s nimi napáchat už

žádné větší škody.

Jeffrey něco mumlá do polštáře.

“Neslyším tě, idiote,” odsekávám mu.

Otáčí hlavu.“Nech mě na pokoji.”

“Jasně,“mumlám a pořád se snažím složit jeho křídla. “Kde máš vlastně tričko? A proč si

proboha takhle promočenej?”

V tu chvíli si ale všímám jeho šedého peří. Jeho křídla jsou světlejší, než v noc ohně.Tehdy

byla tmavě šedá. Doufala jsem, že je to od sazí. Moje křídla byla takyšedá, ale ta barva se z

nich vymyla. Jeffreyho křídla jsou pořád šedá. Mají barvu jako peří holubice. Pár peří na zadní straně jeho křídel mají dokonce barvu dehtu.

“Tvoje peří …” Skláním se blíž, abych si je prohlédla.

Vybírá si zrovna tenhle moment proto, aby svoje křídla odvolal. Neohrabaně na něj padám a pak se rychle škrábu na nohy. Směje se.

“Máš pořádnej problém,” říkám vztekle.

Převaluje se na záda a dívá se na mě výrazem, z kterého mi přebíhá mráz po zádech. Dívá se na mě, jako kdyby mě nenáviděl.

“Co, řeknešto mámě?”

“Měla bych,“odpovídám váhavě.

“Tak do toho,” říká útočně. “Jako kdyby ty ses nikdy nevyplížila ven. Řekni to mámě.Dovoluju

ti to. A uvidíš, co se stane.”

Zvedá se. Pořád se na mě dívá, jako kdyby se na mě každou chvíli hodlal vrhnout. O několik krok? couvám.

“Všechno cos kdy dělala, bylo přemýšlení o sobě,” říká. “O tvých vizích. O tvých hloupých

snech. O tvém hloupém příteli.”

- 135 -

“To není pravda,” říkám nejistě.

“Nejsi tu ta jediná d?ležitá. Nejsi jediná, kdo má svoje poslání.”

“Já vím-”

“Prostě užmě nech na pokoji.” Směje se. Tvrdě a ironicky odhrnuje horní ret a ukazuje mi

zuby. “Nech už mě sakra na pokoji.”

Odcházím z jeho pokoje. Bojuju proti nutkání zakřičet. Chci běžet dol?, probudit mámu a

poslat jí, aby s tím něco udělala. Aby něco udělala s ním. Místo toho jdu ke skříni s prádlem.

Beru ručník. Pak se vracím do Jeffreyho pokoje a házím ho na něj. Zasahuje ho přímo do hrudi. Překvapeně se na mě dívá.

“Vím, že je tv?j život momentálně dost zpackanej,” říkám mu. “Ani ten m?j není zrovna

procházka r?žovým sadem.” Srdce mi buší, ale snažím se vypadat klidně a sečtěle.

“Tentokrát to mámě neřeknu. Ale přísahám, Jeffrey, že jestli se hned nedáš dohromady, budeš litovat. Jestli se něco takového stane znovu, máma bude ta poslední věc, které se

budeš bát.”

Pak vycházím z jeho pokoje dřív, než m?že vidět moje slzy.

kapitola 13

JDI TAM SE VŠÍ SLÁVOU

“Vypadáš tak nádherně, Claro,” říká Billy, když přicházím do máminy ložnice v mých plesových šatech.

Jenom, aby měla radost, se točím. Vrstvy mých červených plesových hedvábných šatů se mi obtáčí kolem nohou. Šaty jsou trošku přehnané. Navíc stály malé jmění, ale když jsme je minulý týden s Angelou a Billy viděli v jednom obchodě nedaleko Idaho Falls, jako kdyby na mě volaly. Zkus si mě, říkaly. Pak Billy řekla

něco jako ´Sakra, je to tvůj poslední ples na střední škole, tak tam jdi se vší slávou´. Téma letošního plesu

je Ztracený ráj - ano, pořádají ho nejstarší ročníky, které pan Phibbs letos donutil přečíst tenhle příběh. Jo, moje nejoblíbenější knížka na světě.

Bylo to buď tohle, nebo fíkový list.

Snažila jsem se neztuhnout na místě před GNC, kde jsem poprvé ucítila Samjeezu. Dřív mi přišlo celkem

vtipné, že jsem viděla Černé křídlo v obchoďáku. Snažila jsem si ho představit nakupovat, procházet

knihkupectvím Barnes & Noble a hledat nenovější román od Dana Browna, vybírat kravaty u Macy,

prohlížet si spodní prádlo, protože to přece potřebují i andělé, když chodí mezi námi, ne?

- 136 -

Vzpomínám si, jak jsme se s Angelou smáli, když jsme si to představili. Když o tom teď ale přemýšlím,

myslím si, Páni jak jsme si z toho mohli dělat srandu, byli jsme idioti. Vědě li jsme, že je Černé křídlo

děsivé a silné, viděli jsme, jak máma zbledla ten den v obchoďáku, taky jsme se báli, ale neměli jsme ani

nejmenší tušení, jak vážné to je. Snažila jsem se nedívat na místo, kde stál a snažila jsem se nevzpomínat si na jeho chraplavý hlas, když mi šeptal do ucha a říkal, že se není čeho bát. Na způsob, jakým na mě myslel, jako na něco, co si může vzít. A co si taky skoro vzal.

Další z mnoha věcí na cestě do nákupního střediska byla ta, že tam tentokrát nebyla máma. Poslala Billy. Připadá mi, jako kdyby Billy už nahrazovala mámino místo. Poslední dny je pořád v domě, srší máminým

humorem, bere mě na nákupy a teď je to Billy, a ne máma, která mi pomáhá upravit vlasy na ples. Je to

Billy, která mi říká, jak krásná jsem, zatímco máma se zády opírá o polštář a dívá se na mě svýma unavenýma očima.

“No nevypadá úžasně, Mags?” vyzývá Billy mámu, když dlouho nic neříká. “Červená ti sluší, Claro.”

“Jo,” souhlasí máma slabým hlasem. “Jsi krásná.”

“Věř mi, Tuckerovi klesne čelist, až tě uvidí,” říká Billy a vyhání mě z pokoje, aby mohla máma odpočívat.

“Bude se cítit jako milionář, když si tě povede zaháknutou do jeho rámě.”

“To jako, že vypadám jako nějaký doprovod pro milionáře?”

“Dneska večer ano,” říká Billy. “Smiř se s tím.”

Musím vyzvednout Tuckera doma, protože už od začátku školního roku je bez auta - staré auto, kterým

jezdili na ranči konečně zaklepalo bačkorama. Wendy s námi jede taky, protože Jasonovi Lovettovi se před dvěma dny porouchalo auto, a tak mají sraz až tam. To sice pro nás nebude zrovna ta nejromantičtější jízda, ale jsem si jistá, že to bude skvělé.

Billy mě zastavuje v polovině cesty ke dveřím. Stříká do vzduchu nějaký úžasný parfém a nutí mě jím projít.

“Doma buď do půl jedné, nebo tě půjdu hledat,” říká a já nedokážu říct, jestli to myslí vážně nebo ne.

“Jasně, mami,” mumlám.

Soucitně se usmívá. “Uží si ples.”

To mám v plánu. Jaro utíká až příliš rychle. Neúnavně směřuje ke dni na hřbitově, k létu a vysoké škole a ke všem dalším věcem, na které nechci myslet. Tahle noc může být na dlouhou dobu jediná chvíle, kterou si budu moct užít. A já se hodlám bavit.

Ples se letos koná v chatě v lyžařském středisku. Plesový výbor tohle místo vyzdobil jako prales - falešné stromy, velké kytky, dokonce i falešná obří jabloň v koutě, s plastovým hadem ve větvích.

Loni to bylo mnohem stylovější.

- 137 -

Ale na tom nezáleží. Letos jsem tu s Tuckerem. Normálně je v jeho kovbojském oblečení, botách, tričku,

džínech, flanelce a Stetsonech k sežrání. Je na něm něco mužného, co je neuvěřitelně sexy. Ale pak

nastávají chvíle, jako jsou tyhle, když se oholí, bere si na sebe půjčené sako, kravatu a pročísne si vlasy. Pak vypadá jako filmová hvězda.

“Dívají se na tebe,” šeptám, když procházíme vstupní halou do sálu a skupinka holek se na nás otáčí a zírá.

“Ne,” říká. “Dívají se na tebe. Jsou to dokonalé šaty.”

Tancujeme. Tucker není zrovna skvělý tanečník, ale co mu chybí v dovednostech, vynahrazuje vtipem.

Nutí mě smát se celou dobu. Snaží se mě naučit tancovat dva kroky na místě a pak westernový záklon. Pak začíná pomalá píseň. Pokládám si hlavu na jeho rameno a snažím se vychutnat si tuhle chvíli, jako by tu byl jenom on a já, žádné starosti, žádné plány, žádná hrozící pohroma, žádné plány do budoucna. Nic.

Cítím na sobě Christianův pohled ještě předtím, než ho vidím ho. Tancuje s Avou Petersovou na druhé

straně parketu. Zvedám hlavu a dovoluju si rychlý pohled Tuckerovi přes rameno. Profesionálně se s Avou

protancovávají davem. Ava se na něj směje a něco mu nesměle říká, zatímco se na něj dívá skrz své umělé řasy.

Tisknu mojí tvář Tuckerovi na rameno dřív, než si mě všimne, a zavírám oči. Ale když je znovu otevírám,

automaticky znovu hledám Christiana. Když ho nacházím, dívá se přímo na mě. Setkává se s mým pohledem a neuhýbá.

Zatančíš si se mnou, Claro? Jenom jeden tanec?

Než stačím odpovědět, Tucker se odtahuje. Zvedá mojí ruku k ústům, líbá jí a děkuje mi za tanec. Usmívám se na něj.

“Pojďme pro něco k pití,” říká. “Je tu hic.” Nechávám ho, aby mě odvedl k míse s punčem. Po chvíli mi dává skleničku. Pár minut stojíme u dveří. Cítím na kůži chladný vzduch.

“Bavíš se?” ptá se.

“Skvěle.” Šklebím se. “Ale říkala jsem si, kde jsou tvoje další partnerky?”

“Další partnerky?”

“Jestli si dobře pamatuju, minulý rok sis přivedl na ples tři holky. Kde je nepolapitelná slečna Allison

Lowellová?”

“Tentokrát mám oči jenom pro tebe.”

“Dobrá odpověď.” Obtáčím mu paže kolem krku a přitahuju si ho k polibku.

“Ach, ach, ach lidičky,” říká pan Phibbs a odkašlává si.

- 138 -

Chová se jako moje gardedáma. Věnuju mu můj nejlepší ´kliď se z cesty´ pohled.

“Cudnost je ctnost,” vtipkuje.

“Jistě pane,” říká Tucker a uctivě na něj kýve. Pan Phibbs mu kývnutí vrací a mizí v davu, aby našel nějaký jiný šťastný pár, který by mohl od sebe odtrhnout.

Mizím do koupelny přepudrovat s nos a narážím tam na Kay Pattersonovou. Spokojeně se na sebe dívá do zrcadla a přejíždí si rty rtěnkou. Vypadá dokonale. Má na sobě dlouhé černé šaty ve stylu mořské panny a na krku má jiskřící náhrdelník, o kterém jen doufám, že je falešný.

“Mrzí mě to s tvojí mámou,” říká.

Setkávám se s jejíma velkýma hnědýma očima v zrcadle. Nemyslím si, že by mi řekla jediné slovo od té doby, co se s Christianem loni rozešli.

“Ehm, díky.”

“Můj otec umřel na rakovinu střeva,” říká monotónním hlasem. “Byly mi tři. Nepamatuju si na to.”

“Ach, to mě mrzí. To jsem nevěděla.”

Nemůžu vymyslet nic jiného, co bych řekla, tak přecházím k umyvadlu a myju si ruce. Končí se

zdokonalováním jejího už tak dokonalého obličeje a vrací rtěnku do kabelky. Pak tam ale dál stojí a dívá se na mě. Jediné co můžu, je obrnit se proti nějaké urážce.

“Většina lidí to neví. Mám nevlastního otce a každý předpokládá, že je vlastní.”

Kývu. Ani nevím, proč mi to říká. Pak se dívám na dveře.

“Každopádně,” pokračuje Kay, “chci ti nabídnout mojí upřímnou soustrast. Ať už je to pro tebe důležité,

nebo ne.”

Znovu šeptám Díky a mávám rukou před čidlem stojanu s papírovými ručníky, ale žádný papír z něj nevychází. Nic se neděje. Kay mi podává papírový ručník ze zásobníku na pultu.

“Christian se o tebe bojí,” říká. “Vím to. Ztratil mámu, když byl ještě malý. To je jedna z prvních věcí,

kterou jsme měli společnou.”

“Já vím,” říkám Kay samolibě. Myslím tím: řekl mi to.

Kýve. “Měla bys být na něj hodná. Zaslouží si být šťastný.”

“Není to můj klu-”

- 139 -

“Díváš se na něj,” říká. “Můžeš se klidně muchlovat se svým přítelem, ale to nic nemění na tom, že se díváš

na Christiana. “

“Nedívám.”

Obrací oči v sloup. Po chvíli říká: “Odkopnul mě kvůli tobě, víš?”

Zírám na ní, jako na jelena ozářeného světlomety.

Její ústa sebou cukají, jako kdyby potlačovala úsměv. “Samozřejmě mi to neřekl. Řekl mi spoustu lživých

slov o tom, jak chce být upřímný ke mně a k tomu co potřebuju. Choval se tak, jako kdyby mi tím dělal

laskavost. Ne, že bych nevěděla, že to přijde. Už pěknou chvíli se choval divně. Nebyl sám sebou. A navíc

jsem viděla, jak ses na něj dívala a jak se on díval na tebe.”

“Nedíval se na mě,” protestuju.

Ušklíbá se. “Jak myslíš.”

“Christian a já jsme jenom kamarádi, ” snažím se jí vysvětlit. “Mám kluka.”

“Možná máš,” říká Kay s pokrčením jejích nahých ramen. “Ale pořád se na něj díváš.”

Můj obličej musí mít barvu řepy.

Pak mě sjíždí pohledem, přičemž hodnotí moje oblečení. “Budeš se muset začít trošku víc snažit, jestli

chceš být s ním.”

“Starej se o sebe, Kay,” říkám vytočeně a vybíhám ven.

A narážím na Christiana. Přesně ve chvíli, kdy začíná hrát další pomalá písnička.

Začínám si myslet, že je tenhle ples prokletý.

“Ahoj,” říká. “Zatancuješ si se mnou, Claro?”

Patříme k sobě, prolétává mi hlavou myšlenka. Nemůžu říct, jestli je jeho nebo moje.

V hrudi mi začíná stoupat pocit paniky.

“Co … já … Bože,” koktám a pak podrážděně vzdychám. “Kde máš Avu?”

“Ava není moje rande. Přišel jsem bez partnerky.”

“Bez partnerky. Ty. Proč?”

“Protože se moje partnerka nenaštve, když budu chtít tančit s tebou,” říká.

- 140 -

V tu chvíli si všímám Tuckera, který je od nás asi pět metrů a poslouchá. “Zapomínáš na jednu věc,” říká,

přichází ke mně a obtáčí mi paži kolem pasu. “Clara má partnera. Mě. Takže máš smůlu.”

Christian nevypadá šokovaně.

“Je to jenom jeden tanec,” říká. “Clara a já jsme přátelé. Co máš za problém?”

“Dostals šanci,” odpovídá mu Tucker chladným hlasem. “Zvorals to. Takže běž šlapat na špičky někomu

jinému.”

Christian váhá. Dívá se na mě.

Tucker vrtí hlavou. “Chlape, nenuť mě ti tu dát jednu pěstí. Nechci si ušpinit oblek.”

Christian napíná svaly v tváři. Dostávám od něj vibrace ´Můžu ti nakopat ten tvůj ubohý zadek, když budu

chtít´.

Bože. Chlapi.

Dělám krok dopředu a ocitám se mezi nimi.

“Bez urážky, Tucku,” říkám a otáčím se k němu, “ale já nejsem kus masa, jo? Přestaň se chovat jako pes

ochranář. Zvládnu to sama.”

Obracím se na Christiana. “Ne,” odpovídám prostě. “Děkuju za nabídku, ale mám partnera.”

Rozhodla jsem se kam patřím, říkám mu v myšlenkách.

Kýve a dělá krok zpátky. Já vím.

Pak chytám Tuckera za ruku a vedu ho na taneční parket. Nechávám tam Christiana stát samotného.

Potom už tanec moc velká zábava není. Vynakládám velké množství energie na to, abych se snažila z hlavy dostat Christiana, zatímco se ve stejné době snažím nemyslet na něj vůbec, což se ukazuje být nemožné.

Tucker a já jsme oba napjatí. Trvá to až do konce večera. Jsme zticha. Zatímco tančíme, tiskne si mě k sobě tak pevně, jako kdybych mu mohla proklouznout mezi prsty.

Na cestě domů nemluvíme.

Než jsem se sem přestěhovala, nikdy jsem se nedostala do milostného trojúhelníku. Ve filmech nebo

romantických knížkách je jedna holka, nad kterou všichni kluci slintají, i když na ní není na první pohled nic zvláštního. Jenže ouha, ne, musí jí mít prostě oba.

A ona na to, Ach páni, koho si mám jako vybrat? William je tolik citlivý a rozumí mi, podlamují se mi z

něj kolena, ach jaké zoufalství, bla, bla, bla, ale jak bych mohla žít bez Rafa a jeho drsňáckých, ale zároveň

- 141 -

jemných způsobů a jeho jemné a jenom trošku násilnické lásky? Bože, z tohohle bych zvracela. Tak

nereálné, myslela jsem si.

Asi se z toho zcvoknu, hádám.

Ale Christian a já jsme byli k tomu druhému přiřazeni. Nezajímá se o mě kvůli mé vražedné kráse nebo

mojí dokonalé osobnosti. Chce mě, protože mu bylo řečeno, že mě chce. Cítím k němu něco kvůli tomu, že je pro mě tak velká záhada, a protože mi bylo řečeno, že ho mám chtít. A nejenom mojí mámou, ale i vyšší

mocí, lidmi nahoře, Velkým šéfem. Navíc Christian je nádherný a vždycky ví, co má říct a chápe mě.

Jo, fakt se z toho nejspíš zcvoknu.

A proč - to je to, co nechápu - se lidi nahoře starají o to, koho miluju, když je mi teprve sedmnáct? Já si vybrala Tuckera. Moje srdce dělá svoje vlastní rozhodnutí.

Najednou cítím nutkání rozbrečet se. Největší smutek, který jsem mě za poslední dobu pohltil, napadá mě,

Bože, nemůžeš mě prostě nechat na pokoji?

“Všichni v pohodě?” ptá se Wendy nervózně ze zadního sedadla.

“V naprosté pohodě,” říkám.

A pak se ozývá Tucker: “Co je to?”

Dupám na brzdy a auto se skřípáním pneumatik zastavuje.

Někdo stojí uprostřed silnice. Čeká na nás, jak se zdá. Vysoký muž v dlouhém koženém kabátu. Muž s černými vlasy jako uhlí. I z padesáti metrů ho poznávám. Můžu to cítit.

Není to můj smutek.

Je Samjeezův.

Jsme v pasti.

“Claro, kdo to je?” ptá se Tucker.

“Špatné zprávy,” mumlám. “Jste všichni připoutaní?”

Nechci čekat na odpověď. Nevím, co mám dělat, ale snažím sebrat všechnu odvahu, co mám. Pomalu sundavám nohu z brzdy a přesouvám jí na plyn. Sešlapuju ho až k podlaze.

Nabíráme obrovskou rychlost, ale zároveň se mi zdá, že jedeme neskutečně pomalu. Jako kdybychom se

ocitli v nějakém zpomaleném vesmíru, když stáčím volant a autem mířím přímo na Samjeezu. Tohle auto, dochází mi, je moje jediná zbraň. Možná, že kdyby se mi ho podařilo srazit, mohli bychom se dostat nějak pryč.

- 142 -

Je to naše jediná šance.

Tucker začíná ječet a pevně se drží sedadla. Hlava se mi zaplňuje lítostí, ale zvládám to. Světla dopadají na

anděla na silnici. Jeho oči odráží světlo stejně, jako ta zvířecí. V tomhle posledním bláznivém momentu, když se auto řídí přímo na něj, myslím že ho vidím usmívat se.

Po chvíli se všechno noří do tmy. Kolem hlavy se mi vznáší bílý prach. Od airbagů, napadá mě. Vedle mě

sebou Tucker prudce trhá a zhluboka dýchá. Nevidím ho ve tmě moc dobře, ale na okýnku spolujezdce je

patrná stříbrná síť prasklinek. Sténá.

“Tuckere?” šeptám.

Roztřeseně zvedá ruku k hlavě. Opatrně se dotýká své kůže a pak se dívá na prsty. Jeho krev vypadá na jeho bílé kůži jako inkoust. Pomalu pohybuje čelistí nahoru a dolů, jako kdyby mu dal někdo pěstí.

“Tuckere?” Slyším paniku v mém hlase, který zní spíš jako vzlyk.

“Na co si sakra myslela?”

“Omlouvám se, Tucku. Já-”

“Ježiši, ty airbagy tě trefily?” ptá se. “Jak se cítíš? Jsi zraněná?”

“Nemyslím.”

“Wendy?” volá.

Otáčím hlavu, abych se mohla podívat na zadní sedadlo. Všechno co z tohohle úhlu vidím, jsou ale jenom

její dlouhé vlasy před obličejem. Tucker začíná otevírat dveře a snaží se dostat nějak ven, jít za ní, ale

dveře jsou částečně rozdrcené a odmítají se otevřít. Zkouším moje dveře - stejný problém. Zavírám oči a

snažím se zbavit se malátnosti, která mi naplňuje hlavu jako pavučina.

Zvládneš to, říkám si.

Pevně chytám kliku, přitahuju jí k sobě a mačkám tak silně, jak dokážu. Ozývá se praskání, pak skřípání

kovu a pak dveře vypadávají z pantů. Padají na zem. Rozepínám si pás a vystupuju. Rychle obíhám auto k

místu spolujezdce. Beru za kliku a bez problému dveře vytrhávám. Házím je do plevelu na kraji silnice.

Chvíli na mě zírá. Ústa má mírně otevřená. Nikdy dřív nic takového neviděl.

Ani já nikdy před tím nic takového neviděla.

Natahuju k němu ruku. Chytá se jí a já ho vytahuju z auta. Jde přímo ke dveřím Wendy, které snadno otevírá. Snaží se jí vytáhnout ven, ale nejde to.

“Její pás,” říkám.

- 143 -

Kleje. Pořád je omámený a dlouho se pere se zapínáním. Nakonec jí zvedá. Nevydává žádný zvuk, když jí

nese ke kraji silnice. Jemně jí pokládá na štěrk a přetáčí jí na bok. Sundavá si sako, smotává ho a dává jí ho pod hlavu a záda.

“Probuď se, Wendy,” nařizuje jí, ale nic se neděje. Klekám si vedle něj a sleduju, jak jí stoupá a klesá hruď. Poslouchám tlukot jejího srdce. Je to pomalý, stabilní a vítaný zvuk.

“Dýchá,” říkám Tuckerovi. “Její pulz je silný.”

Úlevou zaklání hlavu. “Musíme zavolat 911. Hned. Kde máš telefon?”

Vracím se k autu. Je zničené. Celá přední část je úplně sešrotovaná, jako kdybych to v osmdesátce naprala přímo do telefonního sloupu. Po andělovi ani stopa. Možná se vrátil zpátky do pekla. Vracím se ke straně řidiče a začínám všechno prohrabávat ve snaze najít tu malou černou kabelku, ve které je můj telefon.

Nemůžu jí nikde najít. Tohle je tak absurdní. Jako kdyby se to ve skutečnosti ani nedělo. Jako kdyby to byl

jenom zlý sen.

“Nevím kde je,” volám. “Vím, že jsem ho měla, když jsme odcházeli.”

“Claro,” říká Tucker pomalu.

“Dej mi chvíli. Vím, že tady je.”

“Claro,” říká znovu.

Něco v jeho hlase mě zastavuje. Zní jako ten den v horách, když jsme se dívali na západ slunce a z křoví

vyšel medvěd. Neutíkej, řekl Tucker. Pomalu se soukám z auta a narovnávám se. Pohledem následuju jeho hlas a strachy se ani nehýbám.

Samjeeza stojí vedle Tuckera. Nemá na sobě ani škrábnutí. Moje auto vypadá, jako kdyby projelo lisem,

ale on tam stojí s lehkým úsměvem na tváři a bezstarostným držením těla vedle Tuckera na kraji silnice.

Drží můj mobil.

“Zdravím tě, ptáčátko,” říká. “Tak rád tě zase vidím.”

To jméno mi vysílá vlnu strachu a odporu přímo do žaludku. Celé tělo se mi začíná třást.

“Srazilas mě autem,” poznamenává. “Tohle je tvůj přítel?” Obrací se k Tuckerovi, jako kdyby mu chtěl

potřást rukou, ale Tucker odvrací pohled. Dívá se na zem, na auto, kamkoliv jenom ne do žhnoucích jantarových očí anděla. Ruce má sevřené v pěst.

Samjeeza se krátce směje. “Zvažuje, jestli by mě měl praštit. Potom, cos mě srazila autem si pořád myslí, že by se mnou mohl bojovat.” Vrtí hlavou. Ten pohyb je zvláštně rozostřený. Jako kdyby se v něm praly

dvě bytosti. Snažili se nad tím druhým získat převahu. Lidská stránka proti zrůdě, která se z něj stala. Málem jsem na to zapomněla. “Lidé, ” říká pobaveně.

- 144 -

Polykám tak silně, až mě z toho bolí v krku. Odmítám se dívat na Wendy, která leží na zemi. Nemůžu se

dívat ani na Tuckera. Zrovna teď si nemůžu dovolit bát se o ně. Musím být silná. Najít způsob, jak nás z toho všechny dostat. “Co chceš?” ptám se. Snažím se, aby se mi netřásl hlas.

“Výborná otázka, kterou si pokládám už dlouhou dobu. Byl jsem na tebe trošku naštvaný, Quartariusi,

protože …” Otáčí hlavu a zvedá vlasy, aby mi ukázal ucho, které dokonce i ve tmě vypadá deformovaně.

Pořád mu dorůstá, uvědomuju si. Utrhla jsem mu ho loni v létě, kdy mi z rukou vyzařovala svatozář a ono

mu pořád vyrůstá.

“Nesnažila jsem se…,” říkám. “Nechtěla jsem …”

Odmítavě máchá rukou a znovu se ke mně otáčí. “Samozřejmě, žes chtěla. Ale už jsem se přes to přenesl.

Nejsem na tebe naštvaný.”

“Tak proč jsi tady?” ptám se. “Proč prostě nepřeskočíme tuhle část: Jestli jsi tady, abys mě zničil, udělej

to.”

“Ach ne,” říká, jako kdyby ho jenom ta myšlenka urážela. Jako kdyby se naposled, když jsme se viděli,

nepokoušel přesně o tohle. “Chci si s tebou jenom promluvit. Sledoval jsem tě a zdála ses nešťastná,

drahoušku. Jako kdyby tě něco trápilo. Napadlo mě, jestli bych ti mohl pomoct.”

“Nechceš mi pomoct.”

“Ach, ale chci,” říká. “Zjistil jsem, že jsi velice zajímavá. Jsem tebou fascinovaný od chvíle, když jsme se

poprvé setkali. Je tu něco, co ti tvoje máma tají, myslím.”

“Řekla mi o tobě,” říkám.

“Zvedá na mě obočí. “Řekla ti o mě všechno? Vážně. No, to je sice pěkný příběh, ale pro tebe není moc

důležitý. Co mě zajímá víc je to, co se očekává, že uděláš. Tvoje poslání. Tvoje vize. Tvoje sny.”

“Moje poslání s tebou nemá nic společného.”

Vrtí hlavou. “Není v tom něco jiného?” Cítím, jak se mi snaží hrabat v mysli. “Neřekla ti to,” říká

zklamaně. “Cítil bych to z tebe, kdybys to věděla.”

Největší hloupost na tomhle je, že jsem zvědavá. Chci vědět, o čem mluví a on to samozřejmě ví, což je

taky důvod, proč se usmívá a já mu teď hraju přímo do karet, protože přemýšlím o tom, co říká místo toho,

abych se nás od něj pokoušela dostat co nejdál.

Nemůžu si pomoct. “Co mi neřekla?” ptám se.

Natahuje ke mně můj telefon. “Pojď se jí zeptat.”

- 145 -

Udělej něco! Musím vymyslet nějaký plán. Přivolat svatozář, což je ale nemožné s tíhou smutku, který na

mě dopadá. Pavučiny v mé hlavě nemizí. Jeho smutek všechno zatemňuje.

Přemýšlej.

“Je tohle nějaký druh plánu, kdy mě chceš držet jako rukojmí? Protože jsem si jistá, že si

máma nebude myslet, že je to kdovíjak romantické.”

Jeho úsměv povadá. “Nenuť mě udělat něco, čeho bych litoval,” říká a dělá krok k Tuckerov i.

Setkávám se s Tuckerovým pohledem. Polyká. Vidím, jak se hýbe jeho ohryzek. Má strach.

Samjeeza ho zabije, napadá mě. To je d?vod, proč není na hřbitově. Pro Samjeezu by to bylo

tak snadné - trvalo by to jenom chvíli. Jeden pohyb zápěstím. Proč jsem byla tak hloupá?

Proč jsem to neviděla? Všechny ty měsíce jsem se snažila vymyslet jak ho ochránit. Pak všechny tyhle myšlenky zanikly, když jsem se dozvěděla o mé mámě a teď to přišlo.

Kéž bych se mu mohla říct: Omlouvám se, že jsem tě zatáhla do mého šíleného života.

“No tak, zavolej jí,” říká Samjeeza.

Kývu a jdu si k němu pro telefon. Jeden krok, pak další. Snažím se zablokovat jeho smutek,

když se najednou dostávám do neviditelného kruhu kolem něj. Do bubliny plné bolesti. V

očích mě pálí slzy. Mrkám, abych je zahnala. Jdu dál. Zastavuju přímo před ním a dívám se mu do očí.

Podává mi telefon.

Mačkám dlouze tlačítko dva. Dlouho to vyzvání. Tak dlouho, že si myslím, že spadnu do hlasové schránky, ale pak slyším mámin hlas.

“Claro?” Z tónu jejího hlasu poznávám, že ví, že je něco špatně.

“Mami …” Na chvíli mám tak stažený krk tak, že si myslím, že ze sebe nedostanu ani slovo.

Slovo, které jí přivede sem k Samjeezovi, aby s ní provedl b?hvíco. “Je tu Samjeeza.”

“Jsi si jistá?” ptá se.

Cítím, jak na mě Samjeeza upírá pohled. Cítím jeho přítomnost v mojí hlavě. Nijak mi

neubližuje, ale snaží se mi číst myšlenky nebo poslouchat náš rozhovor. “Stojí přímo přede

mnou.”

Na druhé straně telefonu je ticho. Pak se ptá: “Kde jsi?”

“Nevím.” Rozhlížím se kolem. Jsem dezorientovaná. Nem?žu si vzpomenout, kde jsme. Jediné co vidím je tmavá krajina a telefonní sloupy, které se tyčí v dálce.

- 146 -

“Coltman Road,” šeptá Tucker.

Opakuju jí to. “Nabourala jsem auto,” říkám, protože nějaká hloupá část mého mozku nechce přiznat, jak moc jsem to zpackala.

“Claro, teď mě poslouchej,” šeptá. Zhluboka a přerývavě dýchá. “Víš, že za tebou nem?žu

přijít.”

Věděla jsem to. Ale i tak mnou prochází šok. Vím, že je moc slabá na to, aby letěla. Dokonce

je i moc slabá na to, aby vyšla schody bez toho, aby se na ně svalila, ale nějaká malá část mně věřila, že i tak navzdory všemu přijde.

“Co říká?” ptá se Samjeeza a přistupuje ke mně blíž. Ústa má skoro u mého ucha. Je nadšený. Myslí si, že mě přijde zachránit jako minule. Ta myšlenka ho dělá šťastným. Znovu se setká s

mojí mou, uvidí její tvář, uslyší její hlas. Prakticky nadskakuje očekáváním. Má v plánu něco,

co ho v očích ostatních očistí. V hlavě má plán, díky kterému s ním moje máma bude muset

z?stat navždycky. V pekle.

Jenže ona nepřijde.

Myslím, že tohle je ta část, když jsme oficiálně v hajzlu.

“Co říká?” ptá se Samjeeza znovu. Jeho mysl tlačí na tu mojí. Snaží se najít ty informace

sám. Odtlačuju ho pryč a k mému překvapení zjišťuju, že dostat ho dál od mých myšlenek je

až překvapivě snadné. Jsem silnější než minule. Psychicky. M?žu ho držet dál od mých myšlenek. Což je dobře, protože mu teď budu muset zalhat.

“Je na cestě.”

“Buď statečná, miláčku,” říká mi máma nakonec. “Vzpomeň si na to, co jsem ti říkala o boji

myslí a srdcem. Jsi silnější, než si myslíš. Miluju tě.”

“Dobře.” Zavěšuju. Samjeeza drží nataženou ruku. Snažím se ovládnout třes ruky, když mu vracím telefon.

“Teď počkáme,” říká. Přikyvuje jako nervózní školák a usmívá se. “Nikdy jsem nebyl moc

dobrý v čekání.”

Cítím v hrudi nar?stající paniku, ale zatlačuju jí.

Získej čas, myslím. Vymysli zp?sob, jak ho dostat pryč od Tuckera a Wendy tak, abys mohla přivolat svatozář.

- 147 -

“Musíme zavolat sanitku pro mojí kamarádku.” Ukazuju na Wendy, která leží Tuckerovi v

náruči, jako hadrová panenka v černých sametových šatech. Mých šatech. Mám za ní

zodpovědnost.

Samjeeza se dívá dol? na m?j telefon a majetnicky kolem něj omotává prsty. “To si

nemyslím.”

Polykám. “Je zraněná. Potřebuje pomoc. M?že ti to být jedno. My - teda ty, já a máma - už

budeme dávno pryč, než přijedou.”

“Prosím,” připojuje se Tucker. V jeho hlase je jasná prosba. “Je to moje sestra. Možná

umírá. Prosím, pane.”

To ´pane´ ho nejspíš dostalo. Smutek kolem mě pulzuje. Cítím v něm záblesk soucitu. Potom konflikt. Dívá se dol? na m?j telefon a otevírá ho. Pohledem přejíždí po tlačítkách, ale nezdá se, že by věděl, jaké z nich má zmáčknout.

Neví jak používat mobil, napadá mě.

“Udělám to,” říkám mu. “M?žeš se na mě dívat. Jenom vytočím 911 - Jestli udělám něco

jiného, m?žeš mě rozdrtit, nebo jak se vlastně zbavujete obětí.”

Usmívá se. “Ale když tě rozdrtím, nedostanu to, pro co jsem přišel. A co když to uděláme

takhle? Zavoláš a jestli uděláš nějakou blbost, rozdrtím jeho.” Hýbe hlavou na stranu a

ukazuje na Tuckera. Polívá mě studená vlna strachu. “Dobře,” šeptám.

“Zrychli to,” říká.

Podává mi telefon. Mačkám číslo a roztřesenýma rukama ho držím u ucha.

“911, jaký máte problém?” ozývá se žena.

“Došlo-” Odkašlávám si a začínám znovu. “Došlo k nehodě na Coltman Road. Prosím pošlete

sanitku.”

Ptá se mě na jméno. Nem?žu jí ho říct, protože by potom záchranáři očekávali, že mě tu

najdou, ale já už tu nebudu. Ale na tom nezáleží. Možná už budu do té doby mrtvá. “Já, uh - já jsem-” koktám.

Samjeeza ke mně natahuje ruku. Udělala jsem co jsem řekla, že udělám. Zavolala jsem.

Vracím mu telefon. Operátorka pořád mluví. Ptá se, chce vědět, jak vážné je zranění.

“Zdravím,” říká Samjeeza. Jeho hlas je vážný, ale vidím něco v jeho očích.

“Haló?” slyším slabě ženský hlas. “Kdo je to?”

- 148 -

“Právě jsem přijel. Hrozná, příšerná nehoda. Bojím se, že je ta dívka v bezvědomí. A mladý

muž. Mají na sobě společenské šaty. Prosím pospěšte si. Oba dva jsou těžce zranění.”

Zavírá telefon.

Oba dva jsou těžce zranění.

“Ale máma-”

“Nepřijde,” říká. V jeho očích vidím smíření. Zní vážně zklamaně. “Prostě se budu muset

spokojit s tebou.”

Začíná se otáčet směrem k Tuckerovi.

Dívám se mu do tváře. Jeho bouřkově modré oči odrážejí pochopení. Ví, co se chystá Samjeeza udělat. Přijímá to. Dodává si odvahu.

Čas se zastavuje.

Musím přivolat svatozář. To je chvíle, na kterou jsem cvičila celý rok. Musím to udělat.

Dívám se na Tuckera, ale necítím nic. Moje srdce bije tak pomalu. Přijde mi, jako kdyby udělalo jenom jeden tep za pět sekund. Cítím krev, která mi protéká žilami, moje plíce,

vzduch který vydechuju dovnitř a ven. Naplňuje mě síla, život a síla něčeho, co přesahuje

moje tělo. Něco, co přesahuje člověka. M?j duch. Moje duše.

Svět kolem mě exploduje. Otáčím se k Samjeezovi a ve stejném okamžiku se svět zpomaluje

ještě dvacetkrát, když se dívá na mojí tvář a dochází mu, co jsem udělala. Oči mu žhnou

hněvem, ale nemá čas na to jednat. Nadlidskou rychlostí se pohybuje pryč, z dosahu svatozáře.

Zhluboka se nadechuju a pomalu vydechuju. Cítím lehké brnění v prstech. Vnímám zář mého

těla, zář mých vlas? a nechávám m?j hrudník naplnit teplem. Usazuje se ve mě pocit klidu.

Obracím se zpátky k Tuckerovi. Zvedá ruku, aby si ochránil oči před mým světlem. Beru jeho

ruku do své. Jeho k?že je studená a vlhká proti mé k?ži, která skoro hoří. Cuká sebou při kontaktu se mnou, ale pak se nutí uklidnit se. Dává ruku zpátky do té mě a mžourá na mě, jako kdyby se snažil zaostřit na slunce. Vidím slzy v jeho očích. A strach.

Natahuju se a pokládám prst k ráně na jeho hlavě. Sleduju, jak přes ní přejíždí světlo. K?že se stahuje dohromady, dokud není po ráně ani památky.

“To je v pohodě,” šeptám.

M?j klid proráží smích. Samjeeza se z bezpečné vzdálenosti směje.

“Pořád tě podceňuju,” říká skoro obdivně. “Jsi tvrdý oříšek ptáčátko.”

- 149 -

“Vypadni.”

Znovu se směje. “Chci zjistit, co se bude dít dál, ty ne?”

“Vy-pa-dni!”

“Neudržíš to navěky a ty to víš.”

Něco takového říkal i mojí mámě ten den v lese. Přivolala svatozář a on jí řekl, že ví, že to neudrží navěky. A ona řekla, že to zvládne na dost dlouhou dobu.

Co je dost dlouhá doba? I teď, po pouhých pár minutách cítím, jak začínám slábnout. Je to jako držet dveře do mé duše dokořán, zatímco se do nich opírá vítr. Jednou ty dveře budu muset zavřít.

Samjeeza zavírá oči. “Skoro slyším sirény. Celkem spěchají. Tohle bude ještě zajímavé, až se

sem dostanou.”

Mačkám Tuckerovi ruku. Snaží se na mě usmát. A já se snažím mu úsměv vrátit.

Plán by byl celkem dobrý. Ale stát tady a čekat dokud nezhasne moje svatozář, není plán. A dokonce ani čekat na sanitku a zatáhnout do toho další lidi se nedá považovat za plán.

“Proč už se na to nevykašleš?” říká Samjeeza. “Ne, že by to na mě neudělalo dojem. Na

někoho tvého věku a tvé zředěnosti krve je přivolání svatozáře spíš zázrak. Ale měla bys

toho hned nechat.”

Mluví klidně, ale cítím, jak to uvnitř něj vře.

Už jsem ho viděla naštvaného. Není to hezké. Má tendenci dělat věci, jako poslat ti

obrovskou ohnivou kouli na hlavu.

Silnici protínají světla auta. Dech mi zamrzává v plicích. Skoro jsem ztratila svojí svatozář. Trochu poblikává a září míň intenzivně, ale držím jí pořád dál.

“No tak, nech těch hloupostí,” říká Samjeeza netrpělivě. “ty a já musíme jít.”

Je moc pozdě. Auto se k nám pomalu blíží. Zastavuje se zaskřípěním brzd. Ale není to

sanitka. Je to stříbrná Honda s rezavým blatníkem. Mžourám, abych skrz vlastní záři viděla postavu uvnitř. Muž s bílými vlasy a vousy.

Pan Phibbs.

Nikdy jsem ho neviděla radši v jeho příšerném hnědém obleku. Lehce se na nás usmívá,

zatímco se k nám šourá. Jako kdyby byl jenom na nějaké noční procházce. Cítím se silnější,

- 150 -

když je blízko mě. Jako kdybych tohle mohla zvládnout. Jako kdybych dokázala cokoliv bych

chtěla. Cokoliv bych potřebovala. Cítím naději.

“Dobrý večer,” říká pan Phibbs a kývá na mě. “Jak jste na tom?”

“Je zraněná.” Ukazuju dol? na Wendy. Pořád ještě dýchá, díky bohu. “Záchranka je na cestě.

Měli by tu být za chvíli.”

Samjeeza ho probodává pohledem.

“Dobře,” říká pan Phibbs. Pak obrací svojí pozornost k napjatému Černému křídlu. “Tak že co

je tady za problém?”

“Kdo seš?” ptá se Samjeeza.

“Jsem učitel.” Pan Phibbs si posunuje brýle výš na nose. “Tohle jsou moji studenti.”

“Mám něco rozjednaného s touhle dívkou,” říká Samjeeza skoro zdvořile. “P?jdeme si vlastní

cestou a ty se m?žeš postarat o ostatní.”

“Obávám se, že ti to nem?žu dovolit,” říká pan Phibbs. “Jo, nejspíš bys mě mohl r ozšlápnout

jako brouka, kdybys chtěl. Ale to by ses ke mně musel nejdřív dostat,” dodává. “Ale já k

tobě přišel ve jménu Pána boha všemohoucího, který na tebe uvrhl prokletí. Takže se hezky

stáhni zpátky do temnoty, Strážce.” Už kv?li nám doufám, že neblafuje.

Samjeeza se nehýbe.

“Máš problémy se sluchem?” ptá se pan Phibbs, jako kdyby byl anděl před ním jenom nějaký

opožděný student. “Vidím, že máš něco s uchem. Claro, to je tvoje práce?”

“Ehm, jo.”

“Hm, dobrá práce.” Otáčí se zpátky k Samjeezovi.

“Buď opatrný, starče,” vrčí na něj anděl. Kolem něj začíná vzduch jiskřit energií. Začínám mít celkem strach, že nás přenese do pekla.

“Corbette,” říkám nervózně.

Rychleji, než v?bec stačím mrknout pan Phibbs natahuje jednu ruku a světlo kolem nás se rozjasňuje. Víří v dlouhém, tenkém paprsku, na konci kterého je ostře zářící světlo. Šíp ze

svatozáře, je moje první myšlenka. Než mám čas analyzovat jí, pan Phibbs prudce máchá paží a ta věc míří přímo na Samjeezu.

Dívám se jako ve zpomaleném filmu, jak šíp letí vzduchem jako padající hvězda a pak se noří andělovi do ramene. Slyším zvuk, jako když někdo bodá n?ž do melounu. Vypadá překvapeně.

- 151 -

Nevěřícně se dívá na pana Phibbse. Ze šípu prosakuje světlo. Rameno má celé od krve. Všude

tam, kde se ho světlo dotýká jeho k?že, syčí a stravuje druhou osobnost Samjeezy, která

není jeho pravé já. Natahuje ruku a omotává prsty kolem konce šípu. Stahuje obočí

dohromady a pak ho prudce vytahuje. Vyjekává bolestí, když mu šíp projíždí masem. Potom se

pomalu formuje do malých kapek, které se zasyčením dopadají na zem. Ztěžka dýchá a dívá se přímo na mě. Ne na pana Phibbse nebo na Tuckera, ale na mě. Jeho oči jsou smutné. Jeho tělo je najednou pr?hledné. Jeho k?že postupně bledne a šedne, dokud není jako duch.

A pak mizí.

Vedle mě pan Phibbs pomalu vydechuje. Jediný d?kaz toho, že tohle všechno nebyl jenom výplod mé chorobné fantazie. Nakonec se zbavuju svatozáře, která postupně bledne.

“No, tak už aspoň víme, proč je na mě naštvaný, ne?” říká vesele.

“Jak jste to udělal?” Lapám po dechu. “To bylo tak cool.”

“David a Goliáš, má drahá,” odpovídá. “Stačí jeden malý kamínek na to, aby skolil obra. I když

abych byl upřímný, mířil jsem na srdce. Nikdy jsem nebyl ve střelbě moc dobrý.”

Tucker klopýtá pár metr? od nás a zvrací do plevelu. Panu Phibbsovi se na nose objevují vrásky, když poslouchá, jak se pomalu zbavuje večeře.

“Obávám se, že lidé a svatozář nejdou moc dobře dohromady,” říká.

“Jsi v pořádku?” křičím na Tuckera.

Narovnává se a vrací se na silnici. Otírá si ústa do rukávu.

“Vrátí se?” ptá se.

Dívám se na pana Phibbse, který vzdychá.

“Předpokládám, že ano.”

“Ale zranil jste ho,” říkám. M?j hlas je naléhavý. “Nebude mu chvíli trvat, než se uzdraví?

Chci říct, už jsou to měsíce, co jsem mu utrhla ucho a ještě pořád mu nedorostlo.”

Pan Phibbs tvrdě přikyvuje. “Měl jsem se trefit do srdce.”

“Zabilo by ho to?”

“Bože ne. Nem?žeš zabít anděla,” říká.

“Podívejte!” Tucker ukazuje na policejní auto v dálce. Za ním jede sanitka a hasičský v?z.

- 152 -

“že jim to trvalo,” říkám.

“Pan Phibbs si kleká k Wendy a prsty se jí lehce dotýká krku. Její oční víčka se pohybují, ale ona se neprobouzí. Sténá. Je to nádherný zvuk.

“Bude v pořádku?” ptá se Tucker. Vypadá pořád trochu zeleně.

“Ach ano. Myslím, že to není nic vážného,” odpovídá mu pan Phibbs.

Pak všichni klidně stojíme a čekáme na blížící se sirény. Když se k nám blíží, koupeme se v

červených a modrých blikajících světlech a necháváme se obklopovat lidmi, kteří nemají nejmenší tušení, co se tu právě odehrálo, ale kteří nám přišli pomoct.

kapitola 14

ZPÍVAT SMUTEČNÍ PÍSEŇ

Je skoro ráno, když procházím vchodovými dveřmi. Na sobě mám pořád moje špinavé a zmuchlané

plesové šaty. Jsem bosa. Jeffrey a máma čekají v obýváku. Když mě vidí, překvapeně vykřikuje a dostává se ke mně tak rychle, že se Billy začíná strachovat. Pak kolem mě omotává paže a dlouze mě objímá.

“Hrozně mě to mrzí,” mumlá mi do vlasů. “Jsi v pořádku?”

Hloupá otázka. “Mami …” říkám rozpačitě a vracím jí objetí. “Jsem v pořádku.”

Pan Phibbs za mnou si odkašlává. Zůstal se mnou celou dobu na pohotovosti, a to i potom, co se ukázala

Billy, během všech zbytečných testů, kterými jsem si musela projít. Čekal dole s Averyovými, kteří čekali

na zprávy o Wendy. Byla v pořádku, přesně jak říkal pan Phibbs. Následoval příval otázek od polic ie, na které jsem nevěděla, jak odpovědět.

Máma se ode mě odtahuje. Pak se dívá zářícíma očima na pana Phibbse. “Děkuju ti, Corbette.”

“Není zač,” říká drsným hlasem.

“Co jste jim řekli, že se stalo?” ptá se Jeffrey. Tím ´jim´ myslel lidi.

“Oficiální verze je, že srazila losa.” Corbett se směje.

Los. Možná mi to někdy přijde i vtipné. Ale dneska ne.

“Neměla jsem se ho snažit srazit,” říkám a mnu si spánky. “Byla to blbost.”

“Děláš si srandu? Bylo to neuvěřitelně odvážné,” říká Billy.

- 153 -

“Dneska jsi byla úžasná, Claro,” dodává máma. “Postavila ses mu. Všechny jsi ochránila. Přivolala jsi

svatozář, a to i přes ten neuvěřitelný tlak. Udrželas jí, dokud nepřišla pomoc. Nikdy jsem na tebe nebyla

tolik hrdá.”

Na tvářích cítím slzy. Utírám je.

“Ach, miláčku,” říká máma, bere mě za paži a táhne mě do obýváku, kam mě chce nejspíš usadit před krb a

pak se mě bude pár slovy snažit ukonejšit.

Vytrhávám se jí. “Co kdybys mi to konečně řekla, mami?”

“Co?”

“Samjeeza řekl, že je tu něco, cos mi o mém poslání nebo o mých vizích neřekla. že je na mě něco

zvláštního. Co je to?”

Cuká sebou, jako kdybych jí dala facku. Vyměňuje si s Billy pohled, který je plný tichých argumentů.

Takže tu něco je.

“Samjeeza měl nějaký plán, ” říkám. “Chtěl tě tentokrát donutit s ním zůstat.”

Máma se šklebí, ale je zticha. Pak se ozývá Billy, tón jejího hlas je sklíčený: “Mags, ani o tom

nepřemýšlej. “

“Nepřemýšlela jsem o tom,” odpovídá máma.

“Přemýšlela. Znám tě. Ten chlap, jestli mu teda chceš říkat chlap, nemůže být vykoupený. Jak si usteleš,

tak si lehneš. Nemůžeš o něm mluvit, jako kdyby to nebyl Černé křídlo.”

“Mys lel, že kdyby tě vzal sebou do pekla, všechno by tím s ostatními Černými křídly urovnal. Co to znamená?” ptám se.

“Měl za úkol mě zabít,” říká máma, jako kdyby nešlo o nic velkého. “Ale neudělal to. Potrestali ho za to.”

“Od té doby není moc v pořádku,” doplňuje Billy. “Zlomilo ho to. Což je taky důvod, proč neexistuje žádný důvod, proč bych tě nechala kdekoliv na boží zelené zemi, být poblíž tohohle pošahaného anděla. Zabil by

tě.”

Máma vzdychá. “Bill, umírám. Nemám co ztratit.”

Pan Phibbs si odkašlává. “Souhlasím s Billy. Myslím, že to nejlepší, co můžeš udělat, je držet se od něj co nejdál. Můžeš ztratit všechno. Může se zmocnit tvojí duše a nenechat tě odejít. Mohla bys tam s ním zůstat

nekonečně dlouho.”

- 154 -

“Nemůže mě tam držet,” tvrdí máma. Pohledem střílí po Billy. “Ne navždy. Bez ohledu na to, co si myslí.”

Pan Phibbs krčí rameny. “Nechtěl bych tam být ani deset minut.”

“Fajn.” Máma frustrovaně kroutí ústa. “Nebudu nikde poblíž něj. Zůstanu tady, dokud nezmizím.”

Je to poprvé, kdy se postavila k tomu, co jí čeká, jinak než vlídně. Poprvé, kdy jí vidím opravdu poraženou.

“Měla bys jít do postele,” říká mi. “Můžeme si o tom promluvit později. Jsi vyčerpaná. Musíš se vyspat.”

“Mys lím, že bych měla jít balit,” říkám a otáčím se ke schodům.

Máma mi věnuje prázdný pohled.

“Neodcházíme? Chci tím říct, Samjeeza mi řekl, že mě sledoval. Musí vědět, kde žijeme. Nejsme v

bezpečí. Vrátí se. Víš to.”

Kýve. “Vrátí. Je jen otázka kdy. Ale on tě zná, Claro. Jestli tě bude chtít opravdu najít, najde tě. Útěk nám

nebude k ničemu.”

Nějak mi to nepřijde moc uklidňující.

Zavírá oči, jako kdyby si potřebovala jít nutně lehnout. “Musíme tady zůstat, Claro. Tohle je místo, kde

bych měla být.”

Myslí tím, že je tohle místo, kde je jí předurčeno zemřít. Polykám.

“Dům je bezpečný,” říká.

“A školní pozemky taky,” dodává pan Phibbs. “Přesvědčil jsem se o tom před pár lety na vlastní oči.”

“Počkat,” přerušuju je. “Jak myslíte bezpečný?”

“Posvěcený,” odpovídá. “Země je posvěcená. Černé křídlo nemůže vkročit na svatou půdu. Je to pro ně

příliš bolestné.”

“Takže náš dům stojí na posvátné zemi?” ptám se. To slovo mi něco připomíná. Na shromáždění mluvili o tom, že je hřbitov na posvěcené půdě.

“Ano,” odpovídá pan Phibbs.

Myslím na den, kdy jsem poprvé viděla náš dům. Cítila jsem z něj teplo, bezpečí a pohodu, která mě

naplňovala hned, jak jsem vystoupila z auta. Zajímalo by mě, jestli s tím to posvěcování -nebo jak se to říká-mělo co dočinění.

- 155 -

A škola. To je důvod, proč mě máma poslala s Angelou zpátky do školy, když mě přepadnul smutek. Tam

to bylo bezpečné.

Pan Phibbs se obrací k mámě. “Billy a já můžeme každý den doprovázet děti do školy a ze školy. “

“Dobře,” říká máma. “Vypracujeme rozvrh. Omlouvám se, Claro, ale obávám se, že to pro tebe teď chvíli

bude spíš jako domácí vězení.”

“A co já?” ptá se Jeffrey.

Úplně jsem zapomněla, že tam byl. Stál v koutě s rukama založenýma na prsou.

Máminy oči barvy půlnoční modři na něj smutně mrkají. “Taky budeš muset zůstat doma. Omlouvám se.”

“Fantastické,” říká. “Přesně to, co jsem potřeboval. Další příkazy z nebe. Na jak dlouho?”

“Dokud neodejdu,” říká máma.

Otáčí se a dívá se na mě, jako kdyby to byla všechno moje vina. Má napnutou čelist, jako kdyby zatínal zuby. Pak odchází do svého pokoje a bouchá za sebou dveřmi.

“A co se týče tebe,” říká Billy, “absolutně žádné noční výlety na Lazy Dog. Klidně ti přitluču okno hřebíky,

přísahám. Teď není čas na vytrácení se, abys viděla svýho kluka.”

Tucker. Pořád vidím výraz v jeho tváři, když k němu šel Samjeeza, aby mu ublížil. Vzpomínám si na to, jak jsem se cítila, když mi došlo, že ho nemůžu zastavit.

Ale tys ho zvládla zastavit, říká můj vnitřní hlas.

Jo, ale co příště? A co Wendy a její na dvakrát zlomená ruka, mírný otřes mozku a zmatený výraz v

obličeji, když se probudila a oni jí vysvětlovali, co se stalo? Los? říkala pořád. Nevzpomínám si …

Všechno je to moje vina. Nikdy by nebyli v nebezpečí, kdyby nebylo mě.

“Jak je Tuckerovi?” ptá se máma. “Je v pořádku?”

“Je trochu otřesený. Ale je v pořádku. Říká, že Wendy neutrpěla žádná vážná zranění.”

Nechci ani myslet na to, co se mohlo stát. Na to jsem moc unavená. “Myslím, že si půjdu lehnout. Dobrou

noc. Nebo spíš dobré ráno?”

Máma přikyvuje. “Dobrou noc.”

Když se vydávám po schodech nahoru, dodává: “Vážně jsem na tebe hrozně hrdá. Miluju tě. Nezapomeň na

to.”

- 156 -

Vím, že mě miluje. Ale něco jí ode mě drží dál. Pořád.

Tohle tajnůstkaření nikdy neskončí.

Když opouštím sprchu, vychází slunce. Beru si na sebe čisté pyžamo a pak zvedám plesové šaty z místa za dveřmi koupelny, kde jsem je nechala a házím je do rohu, kde pomalu splaskávají jako vypuštěný balón.

Už žádný další ples. Už žádné formální oblečení. Už žádní stupidní lidé, kteří dělají stupidní věci, jako je boj o to, kdo si se mnou zatancuje, nebo komu patřím.

žádné další auto.

Ale Tucker je naživu.

Všímám si pohybu venku. Uskakuju zpátky. Srdce mi bije rychleji, i když teď už vím, že sem Samjeeza

nemůže. Pak se do okna přesunuje Christian. Stojí tam a dívá se dovnitř, jako kdyby měl nějaké právo tu

být. Čekám, až se ozve jeho hlas v mojí hlavě nebo na záblesk jeho pocitů, ale necítím nic. Moje hlava je úplně prázdná. Pevně uzamčená.

Christian se mračí. Pak se natahuje a tiše klepe na okno.

Jsem moc unavená na to, abych začala vyšilovat. Je to, jako kdyby každý sval v mém těle najednou

zpracovával to, co se stalo dneska v noci. Chci ho ignorovat, došourat se k posteli a schovat se pod deku.

Místo toho jdu k oknu a nutím se k tomu otevřít ho.

“Tohle není zrovna ta nejlepší chvíle,” říkám.

“Jsi v pořádku? Přišel jsem už dřív omluvit se, že jsem se na tom plese choval jako idiot. Tvoje máma mi

řekla, žes měla autonehodu.”

Nemám dost energie na to, abych mu řekla celý příběh. Vylézám z okna, pokládám mu ruku na rameno a

odemykám mu mojí mysl. Nechávám ho vidět každý příšerný děsivý okamžik dnešního příšerného večera. Když se od něj odtahuju, vypadá bledě. Nedobrovolně se otřásá. Kašle.

“Jsi v pořádku?” ptám se.

Opírá se o parapet. “Nikdy předtím jsem nic takového neudělal, ” říká. “Jako kdybych najednou prostě …

zblbnul. Přehnal jsem to.”

“Přežiju to.”

“A je si tvoje máma jistá, že jste tady v bezpečí? Nemyslí si, že by pro vás bylo bezpečnější-”

- 157 -

“Uletět? Vypařit se v horách? Jít do programu na ochranu svědků? Ne. Máma říká, že by to nebylo k

ničemu. Navíc náš dům stojí na posvěcené zemi.”

Přikývl, jako kdyby ho tahle informace moc nepřekvapovala. Samozřejmě. Můj dům je na posvátné půdě.

Vždyť to je přece většina domů, ne?

“Přál bych si, abych tam pro tebe byl,” říká. “Pomohl ti.”

Myslí to vážně. A je to od něj milé. Ale jsem podrážděná. Unavená. A nemám ani tu nejmenší náladu na nic milého.

“Měl bych jít,” říká.

“Jo, to bys měl.”

“Omlouvám se za to, co se stalo na plese,” říká. “Nechci, aby sis myslela, že jsem takový druh chlapa.”

“Jaký druh chlapa?”

“Ten, který se snaží přebrat holku jinýmu chlapovi.”

“Nemyslím si to. že jsi takový. Takže je to v pohodě. Vážně.”

“Chci, abychom byli přátelé, Claro. Mám tě rád. A měl bych tě rád, i bez všech těchhle zatracených věcí.

Jenom jsem chtěl, abys to věděla.”

Vážně. Jsem moc unavená na tenhle druh rozhovoru. “Jsme přátelé. A teď ti musím říct, jako mému příteli,

běž domů, Christiane. Protože já už vážně potřebuju tenhle den nějak ukončit.”

Roztahuje křídla a odlétá. Zavírám okno. Jsem vyčerpaná, a ta poslední věc, na kterou chci myslet je ples, moje poslání, a na skutečnost, že všechno ukazuje na to, že Christian stojí v centru toho všeho a teď, když

je pryč, se cítím sama. Tak sama, jako nikdy v životě.

Nesnáším ty pošahaný schody v lese. Nesnáším, jak dobře je znám. Jako kdybych si pamatovala každý

jejich centimetr, každou prasklinku a drážku v cementu a tmavě zelený sametový mech, který je obrůstá. Nesnáším zvuk, který dělají, když na ně šlápnu. Nesnáším zábradlí, kterého se držím. Kdybych si mohla

vybrat, hned teď bych vzala sbíječku a rozbila bych je na kusy. Pak bych jednotlivé části, jednu po druhé,

pomalu nechala utopit se na dně Jacksonského jezera.

Srovnala bych se zemí celý tenhle hřbitov.

Spálila bych černé šaty, co mám na sobě. Máminy krásné boty bych hodila do popelnice.

Ale nemůžu. Jsem ve snu, a ten může ovládat jenom jediný člověk - budoucí Clara, která sotva cítí, jak se její nohy pohybují. Kolem sebe má obalenou necitlivost jako plášť, pod kterým se může schovat. Na každý

- 158 -

krok musí vynaložit obrovské úsilí. Myslí si, že by měla brečet. Ale nebrečí. Chce se pustit Christianovi

ruky, ale nepouští. Jako kdyby byla paralyzovaná, neschopná jakékoliv jiné akce kromě dávání nohu před

nohu. Vždycky je tu tahle vysilující chůze, a vždycky míří k místu, kde jsou shromáždění lidé.

K díře v zemi.

K smrti. K matčině smrti. A je tam Černé křídlo. Cítím ho na okraji mysli, truchlí. Naříká celou svojí myslí a v srdci má zející díru.

Máma si minulý týden s tím domácím vězením nedělala srandu. Každé ráno nás Billy doprovází do školy. Vždycky se chová nenuceně, jako kdyby nešlo o nic velkého, ale je neustále napjatá.

Přemýšlela jsem o tom, že bych odešla ze školy a trávila místo toho čas s mámou, ale nechtěla o tom ani slyšet. “Co by na to řekl Stanford?” žertuje.

“Máš rakovinu. Určitě by to pochopil,” odpovídám. Dobrý argument.

Ale neprošlo to. Máma chce mít všechno v normálu. Chce se chovat, jako kdyby se nic nedělo tak dlouho, dokud jenom bude moct. Rozčiluje mě to, protože kdy my jsme byli normální? Je zbytečné předstírat opak. Ale je neoblomná. Normální děti chodí školy. Takže my tam budeme chodit taky.

Chci zpátky svůj život. Chci jít do Růžového podvazku a jenom tak se tam poflakovat s Angelou. Chci

chodit v neděli večer k Averyům na večeři a pak se muchlovat s Tuckerem na verandě. To je to, co dělají

normální lidé, ne? Vídají své přátelé? Jejich kluky?

A navíc chci létat. Někdy cítím přítomnost svých křídel, jako kdyby se nutkavě chtěly rozvinout a rozletět se k širému nebi. Jako kdyby ze mě vítr mohl setřást mojí bolest.

“To naštve,”říká Angela ve čtvrtek na obědě. Jsou čtyři dny po havárii. Ukousává si obrovské

sousto zeleného jablka a hlasitě ho žvýká a mlaská. “Ale bylas napadena Černým křídlem,

Claro. Lepší být v bezpečí, než potom litovat.”

“Já ale jsem v bezpečí a lituju.”

Věnuje mi sv?j pohled ´ani nepřemýšlej nad tím, že by ses vyplížila někam ven´. “Lepší být v

bezpečí, než mrtvá.”

“Jo. Ucházející argument.”

- 159 -

“Bože, kéžbych tam mohla být,” křičí tak hlasitě, že se dva lidi, co jdou kolem nás, zastavují.

Co to do ní vjelo? Zírá na ně a oni pokračují v cestě.

“Užíváš si všechnu zábavu beze mě,” říká už tišeji.

“Nebyla to legrace. Věř mi.”

“Vsadím se,že to bylo vzrušující. Mělas zvýšenou hladinu adrenalinu. Všechny nervy si měla

napjaté.”

“Odkdy si adrenalinovej feťák?” ptám se. “A nebylo to až tak vzrušující. Spíš to bylo děsivé.

Spíš jsem doufala, že nezešílím nebo neumřu od strachu.”

“Černé křídlo musel být nádherný, ne? Muselo to být p?sobivé dívat se na něj. Vidělas jeho

křídla?”

“Není jako zvíře ve volné přírodě, Ange.”

“Rozhodně to ale není los, to je jisté,” říká s uchechtnutím.

“Už jsem tiřekla, jak děsivé to bylo? Celou dobu jsem si myslela, že je tohle ten d?vod,

pročTucker není na tom hřbitově. Samjeeza ho zabije.”

Angela se zastavuje v polovině kousnutí do jablka. “Jaký hřbitov?”

Sakra.

Angela se na mě dívá. “Claro, jaký hřbitov?”

Možná bych jí to mohla říct.

“M?j neustále se opakující sen je vize. Ten divný les se schody, je hřbitov na hoře Aspen. Je

to pohřebiště. Nejdřív jsem si myslela, že má umřít Tucker, protože tam nebyl, ani v jedné

mé vizi, ale pak se ukázalo, že to bude máma.”

Pokládá si ruce na spánky, jako kdyby jí tolik informací přehltilo mozek. “Jak jsi na to

přišla?”

“Christian. Jeho máma je tam pohřbená. I když bych na to později nejspíš přišla i sama. Je to

celkem zřejmé.”

“Takže jsi to řekla Christianovi.” Vypadá vážně ublíženě. “Řeklas to Christianovi a měne.”

Snažím se přijít s dobrou výmluvou, jak jsem jí nechtěla odvádět od jejího vlastního poslání,

jak jsem jí nechtěla nic říkat, dokud nebudu vědět jistě o co jde, chtěla jsem jí říct, že to

- 160 -

nevěděla ani máma, dokud jsem si vším nebyla jistá, ale všechno co ze sebe dokážu dostat je:

“Hej, to tys řekla Christianovi o tom snu, ne já.”

“Ty mi nevěříš?” ptá se.

Chce ještěněco dodat, ale najednou je v jídelně nějaký podivný hluk. Veřejný rozchod, to je jasné. Odehrává se to v přední části jídelny. Dívka začíná brečet. Není to hysterický druh

pláče, není to ani tak dramatická scéna, jakou předvedla Kay minulý rok, ale dav lidí se od

nich pomalu rozestupuje. Pak ale rozpoznávám to ubohé stvoření - Kendra. Holka mého

bráchy. A Jeffrey, který vedle ní stojí jako nějaká kamenná socha bez emocí.

“Jeffrey,”říká Kendra mezi vzlyky. Drží ho za týmovou bundu. “Nemyslíš to tak.”

“Nefunguje to, Kimbro,” říká. Bez dalšího slova se jí vykrucuje a odtahuje od něj její ruce. Pak míří ke dveřím.

Chytám ho ještě předtím, než se k nim dostává. “Jeffrey, nem?žeš jí odkopnout přede

všemi,” šeptám. Snažím se nezískat si žádnou další nežádanou pozornost. “No tak.”

“Neříkej mi, co mám dělat,” je všechno, co mi odpovídá. Pak odchází.

Přátelé Kimber se kolem ní shromažďují a zahrnují jí soucitnými sl?vky. Nadávají na

Jeffreyho, hlasitě vykřikují, že je to idiot, že si jí nezasloužil, a že tímhle ztratí jenom on.

Ona nic neříká. Sedí u stolu, ramena svěšená, sklíčenost sama.

Šourám se zpátky k mému stou. “Co se to s ním děje?” ptá se Angela. “Nebo to mi taky

nem?žeš říct?”

Au. “Nesnáší tu věc s mámou moc dobře.”

“To dává smysl,” říká se zábleskem soucitu v očích. “Ale je to škoda. Kimber je milá holka.

Tohle bylo celkem … hnusný.”

Pamatuju si na jednu chvíli, když jsme byli ještě malí a do našeho okna vletěl pták. Sledovali jsme sobotní ranní kreslené seriály a pak bum. Jeffrey se běžel podívat, co to bylo. Zvednul ptáka a opatrně ho držel v rukách. Zeptal se mě, jestli bychom ho nemohli nějak opravit. Byl to špaček a měl zlomený vaz. Byl mrtvý.

“Kam šel?“zeptal se, když jsem se mu to snažila vysvětlit.

“Do nebe, možná. Nevím.”

Chtěl ho pohřbít na zahradě. Zahrál si na malého pastora a říkal věci o ptačím životě:jak žijí,

volně si létají, jak bude jeho ptačím bratr?m scházet. A když jsme ho zahrabali do země, brečel.

- 161 -

Co se stalo s tím klukem? přemýšlím, zatímco se snažím spolknout ten knedlík, co se mi

najednou usadil v krku. Kam šel?

Najednou se mi chce brečet. Mám pocit, jako kdyby se celé naše životy rozpadaly.

“Takže,”říká Angela. “Měli bychom si promluvit.”

“Hm-” To by mohl být problém vzhledem k tomu, že jsem celou dobu neustále pod

zámkem.“Mám domácí vězení-” říkám. Jenže pak se odmlčuju, protože si mojí pozornost

získává něco jiného. Pocit, který přetrvává na okrajích mé mysli. Něco, co by tu nemělo být, ne takhle. Ta tíha, která mě sžírá zevnitř.

Smutek.

Jdu k oknu podívat se ven. Bouřkové mraky, modro černé a hrozící, které pokrývají hory. Ve vzduchu vidím záblesk. Možná blesk.

A smutek.Čistá chuť smutku.

Samjeeza je tu.

“Claro?”říká Angela. “Země volá Claru.”

Tohle není možné. Škola je na posvěcené p?dě. Samjeeza sem nem?že.

Pohledem prohledávám parkoviště, plot a místa, kde končí škola a začíná prázdná alej topol?. Nevidím Samjeezu, ale je tu. Síla jeho zármutku a osamělost, která na mě přímo křičí.

Pokládám ruku na chladné sklo a nechávám chlad pohltit mě.Namáhám oči, abych prohledala celou oblast venku. Něco tam je. Černé, ve vysoké trávě.

“Co se děje?” ptá se Angela, která jde ke mně. Její hlas ke mně nedoléhá. Jediné co m?žu

vnímat je smutek, který mnou prostupuje. Odvracím se od okna.

Najednou se po mém boku zjevuje Christian. Pokládá mi ruku na rameno, což mě donutí vystrašeně nadskočit. Jeho oči jsou vytřeštěné strachem.

“Cítíš to?“Lapám po dechu.

“Cítím tebe. Co se děje?”

“Je tu Samjeeza.” Nevím, kde se ve mně vzala duchapřítomnost, ale mluvím tiše, takže tuhle věc během chvíle neví celá škola.

“Tady?” ptá se Angela překvapeným hlasem. “Vážně? A kde?”

“Za školou. Myslím, že je v jiné formě, ale cítím ho.”

- 162 -

“Taky ho cítím,” říká Christian. “I když nem?žu říct, jestli to přichází od něj, nebo skrz

tebe.”

Angela stahuje obočí. Několik vteřin se soustředí a potom vydechuje.

“Necítím nic.” Dívá se dol? do haly směrem k bočním dveřím, ve směru pole. Chce jít ven. Chce vidět toho anděla.

Tvrdě jí mačkám paži. “Ne.”

Sahám do kapsy pro telefon, a pak si uvědomuju, že ho má pořád Samjeeza.

“Máštelefon?”

Přikyvuje a pokládá batoh na zem, aby ho vyndala.

“Zavolej ke mně dom?. Ne, na moje číslo ne,” dodávám rychle, když vidím, že ho

vytáčí.“Nejspíš to zvedne Billy. Řekni jí, co se děje.”

Obracím se na Christiana. “Jdi pro pana Phibbse. Obvykle obědvá ve svém kabinetu. Najdi

ho.”

Přikyvuje a pak běží k východu. Angela začíná vzrušeně mluvit do telefonu.

“Kde je Tucker?” ptám se. Cítím v hrudi mrazivý pocit, který tvoří v mé mysli obrázek

Tuckera, který vyráží na parkoviště, aby jel na trénink ródea. Samjeeza ho zná. Ví, že ho miluju.

Tucker není na hřbitově, napadá mě znovu.

“Támhle je,“odpovídá mi rychle Angela, když vidí tu hr?zu v mojí tváři.

Otáčím se a okamžitě si všímám Tuckera. Všechno ve mně křičí úlevou. Vstává, když mě vidí přicházet, rychle ke mně přichází a objímá mě bez toho, aby se na něco ptal.

“Co se děje?” ptá se. “Vypadáš jako-”

“Anděl je tady, v poli za školou.” Třesu se.

“Jako teď?”

Ach ano. Pořád tam je. Smutek si ke mně nachází cestu, omotává svoje chapadla kolem mého

srdce. Samjeeza je smutný a osamělý. Křičí do okolí svojí bolest. Připomíná to zpěv sirén.

“Ano,“odpovídám. “Jako teď.”

- 163 -

“Co budeme dělat?” ptá se vážně.

“Z?staňuvnitř. Nem?že vstoupit na školní pozemek. Tohle místo je posvěcené.”

I přes tuhle příšernou situaci se Tuckerovy koutky vyšvihávají vzh?ru v ironickém úsměvu.

“Školní p?da je posvěcená. To si ze mě děláš srandu.”

Angela pořád drží v ruce telefon. Zvedá ruku vzh?ru, aby upoutala mojí pozornost.

“Billy chce vědět, jestli jsme tu všichni,” říká.

Ne, uvědomuju si. Nejsme. Jeden z nás chybí. Jeffrey. Vyrazil odtud tak rychle, jak jenom mohl.

Směrem k parkovišti.

“Claro, počkej!” křičí na mě Tucker, když běžím k východu. “Běžíš přímo k němu.”

“Z?staňtady!” křičím na něj přes rameno.

Nemám čas na další vysvětlování. Nemyslím ani na to, jak by tohle mohli brát ostatní

studenti. Jenom běžím. Běžím chodbou kolem bufetu k bočním dveřím, které vedou přímo na

parkoviště. Následuju smutek. Pak vidím Jeffreyho, jak jde mezi auty. Zvedá hlavu, jako

kdyby něco slyšel. Je zvědavý. Následuje volání.

“Jeffrey!“křičím.

Zastavuje se a dívá se na mě přes rameno. Mračí se. Otáčí se zpátky k poli. Je tak blízko ke konci parkoviště. Běžím tak rychle jako nikdy předtím. Nestarám se o to, že mě někdo uvidí. Jediné na co se soustředím, je zmenšení vzdálenosti mezi mnou a mým bratrem. Všechno na

co se soustředím, je jeho záchrana.

A právě na kraji nízkého dřevěného plotu, kde začíná pole, ho chytám. Beru ho za ramena a

tlačím ho dozadu tak tvrdě, že oba ztrácíme rovnová hu a padáme. Snaží se mě od něj odtlačit.

“Jeffrey,“lapám po dechu. “St?j.”

“Bože, Claro. Uklidni se. Je to jenom pes,” říká a snaží se mě ze sebe setřást.

Zvedám se na nohy, ale pořád na něm visím. Dívám se do pole. Má pravdu. Je to pes.

Velkýčerný pes, o velikosti a tvaru labradora, ale s o něco hustší srstí. Je na něm něco z vlka,

na zp?sobu jakým sedí a dívá se na nás. Jedno ucho má vztyčené, to druhé lehce ohnuté. V jeho žlutých očích je něco lidského.

- 164 -

“Je to pes, vidíš?” ptá se Jeffrey znovu. “To bolí.” Dělá pár krok? k plotu. “Tady, chlapče.”

Škubám s ním, objímám ho a držím ho na místě. “Není to pes. Podívej se na jeho ucho. Podívej se, jak má to pravé zraněné. To jsem mu udělala loni v létě já. Pořád mu ještě dor?stá.

Podívej se na jeho rameno. Vidíš, jak krvácí? To je místo, kam ho trefil pan Phibbs šipkou ze

svatozáře.”

“Cože?“Jeffrey vrtí hlavou, jako kdyby se snažil pročistit si myšlenky.

“Je to Černé křídlo.”

Pes vstává. Blíží se k plotu. Kňučí. Je to tichý, žalostný zvuk, který ve mě vyvolává smutek s ještě větší intenzitou. Pojď. Pojď.

“Tohle je Samjeeza,” trvám si na svém a strkám Jeffreyho do ramene, abych ho dostala dál o něj, ale on je silnější, než já. Ani to s ním nehne.

“Myslím, že ses právě oficiálně zbláznila,” říká Jeffrey.

“Ne, nezbláznila, synu,” ozývá se pan Phibbs, který k nám směřuje ráznou ch?zí.“Pojďte

odtamtud pryč, děti. Hned.”

Jeffrey se se mnou přestává přetahovat. Obracíme se a pomalu jdeme k panu Phibbsovi. Sv?j

pohled drží pevně zabodnutý na psovi. Ten na něj vrčí.

“Co, chcešdalší?” ptá se pan Phibbs. “Tentokrát ti m?žu mířit přímo mezi oči.”

Vrčí znovu. Tentokrát je to ale zvuk plný nenávisti, ze kterého se mi staví chlupy na

zadníčásti krku. Pak mizí. žádné poof nebo magické sl?vko. Cítím jenom chlad ve vzduchu, a pak je pryč.

Všem trvá minutu, než popadnou dech.

“Šílené,”říká Jeffrey nakonec. “Vzal bych ho dom?, kdybyste mě nezastavili.”

“Triplare?” opakuje Jeffrey. “Jako ze tří čtvrtin anděl?”

“Pro Triplary je tohle nebezpečný svět,” pokračuje táta. “Jsou natolik vzácní, že jsou jejich

síly většinou neznámé. Jsou tu ale spekulace, že Triplarové, kteří jsou z větší části andělé,

než lidé, mají skoro stejné schopnosti jako čistokrevní andělé. S jedním zásadním rozdílem.”

“Jaký je ten rozdíl?” ptá se Jeffrey.

- 165 -

“Svobodná v?le,” říká táta. “Ucítíte dopady vašeho chování, smutek nebo radost, a ať vás

vaše činy dovedou kamkoliv, nakonec bude na vás, svobodně si vybrat cestu, po které

p?jdete.”

“A to je nebezpečné, protože …” říkám.

“Protože vás to bude dělat velmi lákavou kořistí pro temnotu. Několik Triplar?, kteří chodily

po téhle zemi, byli velmi žádáni nepřítelem. Jsou neúnavně loveni, a když je nedokážou

přivést na jejich stranu, zničí je. To je d?vod, proč jsme se s vaší maminkou tolik snažili, aby

se tuhle skutečnost o vás nikdo nedozvěděl. Bylo velmi d?ležité, aby byla skrytá vaše

identita, dokonce i před vámi. Jenom jsme vás chtěli udržet v bezpečí.”

“Takže proč nám to říkáte teď?” ptá se Jeffrey.

Jemně se usmívá. “Zdá se, že už jste upoutali pozornost nepřítele. Bylo to nevyhnutelné. Proto se vaše bezpečnost stala jenom pojmem. Vždycky jsme věděli, že vás nedokážeme

schovat navždy. Jenom jsme chtěli, abyste mohli žít váš lidský život tak dlouho, jak to jenom

bude možné. To teď ale skončilo.”

Nastává ticho, zatímco se s Jeffreym snažíme vstřebat tyhle novinky. Triplare. Ze tří

čtvrtin anděl. Ne Quartarius. A je tu něco, co řekl táta, a co mi v mysli hoří jako žhavé uhlí.

Víc anděl, než člověk.

Takže táta je anděl. Což z nás dělá podivíny. Dokonce i mezi lidmi s andělskou krví. Najednou

dává smysl, že nás máma nikdy předtím nevzala na shromáždění. Skrývala nás, a to i před jinými lidmi s andělskou krví. A dokonce, jak řekl táta, i před námi.

Máma je teď klidnější, i když pořád hodně spí. Dost jí vyčerpalo svěřit se nám s celým

příběhem, který v sobě tak dlouho a usilovně skrývala. Je unavená, ale šťastná, což je na ní

vidět během těch pár chvil, kdy je vzh?ru. Jako kdyby to z ní všechno spadlo. Jako kdyby se

díky tomu, že nám řekla pravdu, cítila konečně volná.

Trávím celý večer sledováním táty. Nem?žu si pomoct. Někdy mi přijde jako normální člověk. Vtipkuje s Billy, jí večeři, kterou pro nás narychlo uvařila, ve které se předtím stačí nadšeně

porýpat. To mě nutí přemýšlet, jestli potřebují andělé stejnou stravu jako my. A pak jsou tady zase chvíle, kdy mi upřímně řečeno, přijde jako mimozemšťan. Třeba, když se snaží

vyzrát na ovladač na televizi. Chvíli se na něj dívá, jako kdyby to byla nějaká novodobá

kouzelná h?lka. Rychle se učí, jak ho používat, jenže pak naráží na další zázrak jménem kabelová televize.

“Tolik kanál?,” mumlá. “Když jsem díval naposled na televizi, existovaly jenom čtyři. Jak se

mám rozhodnout, na co se dívat?”

- 166 -

Krčím rameny. Já se moc na televizi nedívám. Jsem si jistá, že táta určitě nebude

fanoušek The Bachelor.

“Jeffrey se vždycky dívá na ESPN.” Táta se na mě dívá nechápavým pohledem. “To je

sportovní kanál.”

“Máte tu kanál, který je celý věnovaný sportu?” říká s jakousi podivnou úctou v hlase.

Ukazuje se, že je táta nadšený fanoušek basketbalu. Škoda, že se s ním nedívá i Jeffrey.

Nem?žu přestat pozorovat tátu. Nem?žu si pomoct, ale kontroluju každý jeho pohyb. Naopak Jeffrey nem?že vystát jeho přítomnost. Ve chvíli, kdy byl ´omluvený´ z naší rodinné porady,

se zavřel ve svém pokoji. Nevystrčil z něj hlavu celé hodiny. Neozývala se z něj ani žádná hudba.

Snažím se ho vycítit, což není moc těžké. Jsem pořád lepší v zapínání a vypínání mojí empatie, díky mým lekcím s mámou. Sedím tu a cítím tátovu svatozář, která z něj přímo pulzuje. Je to

až směšně snadné dostat se mojí myslí po schodech nahoru do Jeffreyho pokoje.

Je naštvaný. Je mu jedno, proč to udělali. I když chce, nedokáže se přestat zlobit. Zradili nás. Oba. Nezáleží na tom proč. Lhali.

Už nechce hrát podle jejich pravidel. Je mu z toho zle. Cítí se jako pěšák na nějaké vesmírné šachovnici.

Chápu ho. Část mě se cítí úplně stejně. Je ale těžké být naštvaná, když táta se svojí

radostnou přítomností smete všechno temné a bolestné z mojí mysli. Což je samo o sobě

trochu nespravedlivé. Jako kdyby mi ani nedával možnost cítit to, co cítím. Možná bych mu to zazlívala, kdyby to šlo.

“Myslím, že bychom to zvládli,” říkám mámě později. Pomáhám jí z koupelny zpátky do pokoje.

Na tomhle je něco ned?stojného, napadá mě. Na téhle šouravé pomalé ch?zi a na tom, že by

si bez pomoci nedošla ani na záchod. Nemá to ráda. Pokaždé má na tváři pochmurný výraz,

jako kdyby nechtěla, abych jí takhle někdy viděla.

“Zvládli co?” ptá se.

“Pravdu. že je táta anděl. že jsme Triplarové. Všechno. Mohli bychom to udržet v tajnosti.”

“Jasně,” říká. “Protože na tohle ty si odborník.”

“Kdyby to byla otázka života a smrti, nikomu bych to neřekla,” protestuju. “Nejsem idiot.”

Odhrnuju deku a opatrně jí podepírám, zatímco si pomalu lehá na postel. Pak jí vytahuju deku až do pasu a uhlazuju jí.

“Nemohla jsem to riskovat,” říká.

- 167 -

“Proč ne?”

Ukazuje na židli. Chce abych si sedla, tak jí vyhovuju. Zavírá oči. Po chvíli je znovu otevírá.

Mračí se. “Kde je tv?j otec?”

“Pryč. Kam vlastně šel?”

“Nejspíš má nějakou práci.”

“Jo, musí jít vypálit buš pro Mojžíše,” vtipkuju.

Usmívá se. “Marge Whittaker, 1949.”

Trvá mi chvíli, než mi dochází co tím má na mysli. “Myslíš ještě před Margot Whitfield?”

“Jo.”

“Marge. Pěkný. Vždycky sis vybírala nějakou odvozeninu jména Margaret?” ptám se.

“Skoro vždycky. Když jsem zrovna neutíkala před něčím moc zlým. Ale jako Marge

Whittakerová jsem se zamilovala.”

Mám takový pocit, že nemluví o tátovi. Mluví o době, kterou už zmiňovala předtím. Když se málem vdala. V padesátých letech, říkala.

“Kdo to byl?” ptám se tiše. Nejsem si jistá, jestli to chci vědět.

“Robert Turner. Bylo mu dvacet tři.”

“A tobě bylo …” Rychle počítám. “Skoro šedesát. Mami. Ty seš na zajíčky.”

“Byl to Triplare,” říká. “Nikdy jsem neznala moc lidí s andělskou krví. Kromě Bonnie a

Waltera, s kterými jsem se setkala ve třinácti. To jsem ještě ani nevěděla, co je to andělská

krev. A kromě Billy, kterou jsem potkala během první světové války. Nikdy j sem ale

nepotkala někoho jako Robert. Mohl udělat cokoliv. Byl schopný všeho. Jednoho dne vešel do

kanceláře, kde jsem pracovala jako sekretářka, a pozval mě na večeři. Samozřejmě jsem byla

překvapená. Nikdy předtím jsem ho neviděla. Zeptala jsem se ho, proč si myslí, že p?jdu na

večeři s nějakým cizincem. A on řekl, že není cizinec. Řekl, že se mu o mně zdá. Věděl, že

mám ráda čínské jídlo, a přesně věděl, do jaké restaurace mě má vzít. Věděl, že si

objednávám vepřové maso ve sladkokyselé omáčce, a taky věděl jaký je m?j osud. Musela

jsem s ním jít, abych zjistila, jestli má pravdu.”

“A měl pravdu,” říkám.

“Měl.”

- 168 -

“A co to bylo? Jaký byl tv?j osud?”

“Ach.” Směje se. “Řekl mi ´V blízké budoucnosti tě čeká mnoho vzrušení´ a pak dodal ´Kdo

se směje sám sobě, nikdy se nepřestane smát´. Obě tyhle věty byly pravdivé.”

“Tys byla součástí jeho poslání?”

“Ano. Myslím, že mě měl najít.”

“A co se s ním stalo?” říkám po chvíli, protože vím, že to asi nebylo nic pěkného.

“Našli ho Černá křídla. Když se k nim odmítl přidat, zabili ho. Samjeeza tam byl. Poprosila

jsem ho, aby mu pomohl, ale … neudělal to. Stál tam a díval se.”

“Ach, mami …”

Vrtí hlavou. “Takhle to chodí,” říká. “Musíš to pochopit. Když se o tobě dozví, stane se to

samé. Budeš muset bojovat o sv?j život.”

Ráno nás Billy popohání do školy jako obvykle. Všichni, kromě Jeffreyho, se zdají mnohem

uvolněnější od chvíle, kdy se ukázal táta. I když je Samjeeza mocný, táta je dvakrát

mocnější než on. Na něj jeho smutek nep?sobí díky Boží spravedlnosti. Většinu cesty mlčíme.

Každý z nás se ztrácí ve vlastních myšlenkách. Pak se ozývá Billy: “Tak jak se držíte?”

Jeffrey se dívá z okna a nevypadá, jako kdyby jí slyšel. Dívá se na mě.

“Nevím,” říkám.

“Není to zrovna zpráva, kterou slyšíš každý den.”

“Ne.”

“Ale je to dobrá zpráva,” říká. “Tv?j táta je Intangere. To víš, ne?”

Jo, asi by to měla být dobrá zpráva. S vyjímkou toho, že jsme se s Jeffreym narodili s terčem na těle. “Možná vám to teď připadá zvláštní.” Dívá se na Jeffreyho ve zpětném

zrcátku. “Hej ty tam. žiješ?”

Souhlasné zabručení. Obvykle Billy dokáže Jeffreyho okouzlit. Někdy z něj vydoluje

dokonce i úsměv, bez ohledu na to, jakou náladu zrovna má. Možná je to tím, že je tak krásná. Ale dneska na ní Jeffrey nereaguje.

“Vsadím se, že to pro vás musí být divné,” říká. “Všechno je teď pro vás vzh?ru nohama.”

- 169 -

“Už jsi někdy potkala nějakého Triplara?” ptám se po chvíli.

Škrábe se na temeni hlavy. Přemýšlí. “Ano. Dva. Kromě tebe a toho protáhlýho obličeje

vzadu. Jenom dva za celých mých sto dvanáct let na téhle zemi.”

“Myslíš, že byli jiní? že se nějak lišili od ostatních s andělskou krví?”

“Upřímně řečeno, neznala jsem je moc dobře. Ale z vnějšku bych řekla, že vypadali i se

chovali, jako všichni ostatní.”

“Tobě je sto dvanáct?” ozývá se zezadu Jeffrey.

Její milý úsměv se roztahuje do šibalského úsměvu. “To tě máma nikdy nenaučila, že se

nemáš ženy ptát na její věk?”

“Právě si to řekla.”

“Tak proč se na to ptáš?” vrací mu šťouravě zpátky.

“Takže už ti zbývá jenom osm let, než odejdeš.” Když to říká, má pohled zabodnutý pevně ve svém klíně.

Cítím záchvěv osamělosti, když si uvědomuju, že už tu s námi bude Billy jenom osm let.

Nebudu jí mít ve svém životě moc dlouho. V určitém směru jsem byla ráda, že tu pro nás Billy

bude, až máma umře. Byla jako malá část mámy, která tu z?stane. Má na ní tolik vzpomínek. Na dobu, kterou strávili spolu. “Osm let není moc,” říkám.

“Osm let je spousta času na všechno, co jsem naplánovala.”

“A to je co?”

“Tak zaprvé, chvi vás dva poznat. Tohle byla jediná část brilantního plánu vašich rodič?, s

kterým jsem nesouhlasila. Když jste byli ještě děti, zvykla jsem si vám měnit plíny.” Mrká na Jeffreyho. Ten se červená.

“Nechápejte mě špatně. Měli své d?vody, proč vás drželi v izolaci. Dobré d?vody. Ale teď s vámi hodlám strávit nějaký čas. Uvidím vás maturovat. Pom?žu vám sbalit se na vysokou.

Slyšela jsem, že plánuješ jít na Stanford, je to pravda, Claro?”

“Jasně. Stanford.” Přijala jsem jejich nabídku. Je mi předurčeno jít tam. Podle Angeliny vize.

Billy přikyvuje. “Mags měla pro Stanford vždycky slabost.”

“Bylas tam s ní?”

- 170 -

Odfrkává si. “Proboha ne. Nikdy jsem nebyla moc zatížená na školy. Moji učitelé byli vítr,

stromy, potoky a řeky.

Přijíždíme ke škole.

“Ale to se vás netýká,” říká Billy vesele. “Vy běžte. Zkuste se něco naučit.”

Chci říct Tuckerovi o mém tátovi. Ale vždycky, když otevřu pusu, abych mu o tom řekla a pokusila se

nějak v duchu zformulovat ta slova, zní to příšerně. Hádej co? Můj táta se včera večer objevil ve městě. A

víš co je nového? Je to anděl. Což ze mě dělá naprosto speciální druh člověka s andělskou krví. Co si o tom

myslíš?

Dívám se na něj. Zdá se, že vážně věnuje pozornost přednášce o vládním systému. Je roztomilé, když se soustředí.

Pan A na tebe mluví.

Christian. Vzpamatovávám se právě včas, abych slyšela pana Andersona říct: “Takže kdo zná práva

uvedená v prvním dodatku Ústavy? Claro, proč to nezkusíš ty?”

“Fajn.“Dívám se dolů do mého prázdného sešitu.

Zakazuje kongresu ustanovovat státní náboženství a chrání právo na vyznání jakéhokoliv náboženství, dále

zaručuje svobodu slova, svobodu tisku, svobodu shromažďování a právo na to žádat státní orgány o nápravu křivd, říká mi Christian v myšlenkách.

Opakuju to, co mi diktuje.

“Výborně.“Pan Anderson vypadá ohromeně, že jsem mu to dokázala říct z paměti. Pokračuje dál a já

úlevně vydechuju. Usmívám se na Tuckera, který se na mě dívá, jako kdyby nemohl uvěřit, jaký génius je jeho holka.

Díky, říkám v mysli Christianovi. Dívám se na něj. Mírně přikyvuje.

Pak moje empatie bliká jako jedna ze zářivek, které trvá minutu, než začne svítit naplno. Smutek mě

přepadá tak rychle, jako mrak zakrývá slunce. Osamělost. Odloučení. Vždycky cítím tohle odloučení od

všeho dobrého v životě.Oblast, kde stojí Samjeeza, je zalitá sluncem, ale on není schopný to teplo vstřebat.

Necítí novou trávu u jeho nohou, ani čerstvý déšť, který na ní leží od ranní malé spršky. Nemůže cítit ani vánek. Tohle všechno je nádherné a patří to světlu. Ne jemu.

Už bych si na to měla zvykat. Na způsob, jakým se objeví a začne si pohrávat s mojí hlavou.

Je tady zase, viď? ptá se Christian. Teďuž ale zní ustaraně.

V myšlenkách přikyvuju.

- 171 -

Co budeme dělat?

Nic. Ignorovat ho. Není tu nic, co můžeme udělat.

Ale najednou mě napadá, že to možná není pravda. Už ne. Vstávám ze židle. Zvedám ruku a ptám se vyhýbavě pana Andersona, jestli můžu použít toalety, kvůli ženským problémům.

Kam jdeš? ptá se Christian vyděšeně,když si sbírám své věci. Co to děláš?

Neboj se. Jdu zavolat tátovi.

Volám domů z telefonu v kanceláři. Zvedá to Billy.

“Problémy?“ptá se okamžitě.

“Můžu mluvit s tátou?”

“Jasně.“Pokládá telefon a já slyším jen ticho. Pak tlumené hlasy a nakonec kroky.

“Claro,“ozývá se táta. “Co potřebuješ?”

“Je tu Samjeeza. Myslela jsem, že bys mohl něco udělat.”

Chvíli mlčí.“Budu tam za minutku,” říká nakonec.

Vážně trvá jen minutu, než se sem dostává. Sotva mám čas sednout si na jednu z laviček na chodbě, kde na něj chci počkat, když vchází hlavním vchodem. Zírám na něj.

“Tys sem přiletěl?”

“I tak se to dá říct.”

“Wow.”

“Ukaž mi kde je.” Zuřivost v jeho očích mi připadá povědomá, jako kdybych tenhle výraz už viděla

předtím. Ale kdy? Vedu ho ven přes parkoviště na pole. Zadržuju dech, kdy bez zaváhání překračuje plot a míří na nechráněné místo.

“Zůstaňtady,” nařizuje mi. A já zůstávám.

Samjeeza stojí v lidské podobě na kraji pole. Bojí se. Je to stejný strach, na který si vzpomínám ze dne požáru. Máma řekla, že pro ní někdo přijde a Samjeeza si představil dva okřídlené anděly. Jednoho se zrzavými vlasy, toho druhého s blond. Zářil a tvářil se neúprosně. V rukách držel planoucí meč.

Můj táta.

- 172 -

Samjeeza se nehýbá, ani nemluví. Stojí nehybně. Jeho strach z něj nyní vyzařuje spolu s lítostí a ponížením.

Táta dělá pár dalších kroků k němu. Pak se zastavuje. “Samyazo.”

Lidský oblek, který Samjeeza nosí, najednou mizí ve světle, které vyzařuje z táty. Tátovi vlasy se třpytí ve slunečním světle. Jeho kůže září. Samjeeza před ním chřadne, ale snaží se o výsměšný tón. “Proč jsi tady,

Princi světla? Proč se staráš o tuhle holku se zředěnou krví?”

Hm, tak v dnešním představení asi bude hrát roli super-záporáka.

“Záleží mi na její matce. Už jsem tě ohledně ní jednou varoval. “

“Jasně, ale zajímalo by mě jaký je vlastně tvůj vztah s Margaret?”

Tátova radost trochu kolísá. “Slíbil jsem jejímu otci, že se o ní postarám,” říká.

Jejímu otci? Ježiši. Tady bude asi víc věcí, o kterých nevím.

“To je všechno?”

“Jsi blázen,”říká táta a třese hlavou. “Opusť tohle místo a už tohle dítě nebo její matku nikdy neobtěžuj. “

“Nemyslíšděti? Je tu ještě kluk, ne?”

“Nech je být,” opakuje táta.

Samjeeza váhá, i když vím, že nemá v úmyslu proti tátovi bojovat. Není šílený. Přesto zvedá bradu a na několik sekund se setkává pohledem s tátovýma stříbrnýma očima. Pak se usmívá. “Je těžké se do nich

nezamilovat, viď? I někde v toběje Strážce, Michaeli. “

Záře kolem táty se rozjasňuje. Šeptá slovo, které mi zní v uších jako vítr. Najednou vidím jeho křídla. Jsou

obrovská, bílá -čistě bílá-a odráží sluneční paprsky, takže je těžké se dívat přímo na ně. Nikdy jsem

neviděla nic tak velkolepého, jako je můj otec -to slovo mi svírá krk. Tohle stvoření dobra a světla tam stojí a chrání mě. Je to můj otec. Jsem jeho součást.

“Klidně tězašlápnu jako brouka,” šeptá. “Vypadni. A už se nevracej.”

“Nemusíš se rozrušovat,” říká Samjeeza a dělá krok zpátky. “Jsem milovník, ne bojovník.”

Pak prostězavírá oči a je pryč.

Tátova křídla mizí. Kráčí přes trávník zpátky ke mně.

“Díky,”říkám.

- 173 -

Vypadá smutně. “Neděkuj mi. Právě jsem tě vystavil většímu nebezpečí, než myslíš. A teď,” říká najednou

úplně jiným tónem hlasu. “Byl bych vážně rád, kdybych se mohl setkat s tvým klukem.”

Čekáme, dokud nezazvoní. Lidi zaplavují chodby. Jsou všude kolem nás. Tátu ale široce obcházejí. Všichni na něj zírají.

Táta vypadá trochu napjatě.

“Jsi v pořádku?“ptám se. Zajímá mě, jestli mu to, co řekl Samjeeza o Strážci v něm, nějak neublížilo.

“Jasně,”říká. “Já jenom, kolem je tolik lidí a já se musím nutit k tomu, abych skrýval svatozář. Jinak by tu totiž všichni mohli padnout na kolena a klanět se.” Možná zní, jako kdyby si dělala srandu, ale já vím, že nedělá. Myslí to naprosto vážně.

“Nemusíme tu zůstávat. Můžeme jít.”

“Ne, chci vidět to dítě, Tuckera.”

“Tati. Není to dítě.”

“Ty nechceš,abych se s ním setkal?” ptá se s náznakem úsměvu. “Bojíš se, že ho vyděsím?”

Jo.

“Ne,“odpovídám. “Ale nemusíš ho moc děsit, jo? Všechny tyhle šílené věci vzal celkem v pohodě. Nechci

na něj nějak tlačit.”

“Mám to. Neohrožovat jeho život, dokud on nebude ohrožovat život mojí dcery.”

“Tati. Vážně.”

Jeffrey se objevuje na konci chodby. Mluví se svým kamarádem a směje se. Vidí nás. Úsměv z tváře mu mizí. Otáčí se a míří na druhou stranu.

Táta se za ním dívá.

“Smíří se s tím,”říkám tátovi.

Roztržitě přikyvuje. Pak říká: “Tak mě veď. Slibuju, že se budu chovat slušně.”

“Tak pojď.Jeho skříňka je támhle.”

Míříme chodbou k Tuckerově skříňce. Je tam. Myslela jsem si to. Má nos zabořený v sešitě.Na pos lední chvíli se učí na test na hodinu Španělštiny.

- 174 -

“Čau,” říkám a opírám se o skříňku vedle té jeho. Najednou je ze mě uzlíček nervů. Chystám se představit

tátovi mého kluka. To je velký krok dopředu.

“Čau,” říká, aniž by vzhlédl. “Co se stalo na hodině? Prostě ses jenom sebrala a odešla.”

“Musela jsem se o něco postarat.”

“Jak seřekne španělsky flákač?” ptá se ironicky. “Mi novi, la chica hermosa que huye.”

Překlad: Moje holka, nádherná dívka, která utíká.

“Tucku.”

“Promiň,”říká. Pořád ještě nezvedá pohled od sešitu. “Jenom panikařím kvůli tomu testu. Přísahám,že se mi

potí dlaně a srdce mi bije tak rychle, že asi nemám daleko k nervovému zhroucení. Nejspíš. Nikdy dřív

jsem tuhle úzkost necítil. Ale mám tři minuty na to, abych naplnil můj mozek užitečnými informacemi.”

“Tucku, můžeš na dvě sekundy zmlknout? Je tu někdo, s kým tě chci seznámit.”

Dívá se nahoru a vidí mého tátu stát za mnou. Jeho postoj tuhne.

“Tuckere, tohle je můj táta, Michael. Tati, tohle je Tucker Avery.”

Táta se usmívá a natahuje k němu ruku. Tucker hlasitě polyká, zírá na něj a pak mu s ní třese.

“Pane,” daří se mu ze sebe dostat. Dívá se na mě. “Tvůj táta?”

“Ukázal se včera. Aby nám pomohl, než máma …”

“Rád těpoznávám,” říká táta mile. Myslím, že vlastně říká skoro všechno mile. Je to milý chlap. “Tolik jsem toho o tobě slyšel. Promiň, že tě ruším od tvého studia, ale chtěl jsem poznat toho mladému muže,

který ukradl srdce mé dceři.” Na slovo ukradl dává extra důraz. Věnuju mu ostrý pohled.

“Taky mětěší, pane,” říká Tucker. “Vy jste profesor fyziky na New Yorské Univerzitě?”

Otáčím se a dívám se na tátu. Ještě jsem mu neřekla, aby lhal.

“No, zrovna mám dovolenou,” říká táta.

Ucházející. Vlastně víc, než ucházející.

“No, ehm, bože, je od vás hezké, že jste se ukázal, abyste pomohl,” říká Tucker váhavým hlasem. Neví co

říct. “Já, ehm, vážně zbožňuju vaší dceru.”

Tohle nejde moc dobře. Tucker vypadá bledě. Vlastně je spíš zelený.

- 175 -

Na čele má pot. Obávám se, že bude z tátovy potlačené svatozáře brzy zvracet. Čas na vysvobození.

“Tak, chtěla jsem vás dva seznámit a to se mi povedlo. Tuckera čeká za minutu velký test, takže bychom

měli jít.”

Beru tátu za paži a táhnu ho pryč. Předtím ale střílím k Tuckerovi pohledem, který doufám, že pochopí jako

omluvu. “Zavolej mi, jo?”

“Jo,” říká. Nevrací se na hodinu Španělštiny. Jenom se opírá o svou skříňku ještě dlouho potom, co zvoní zvonek, a snaží se popadnout dech.

apitola 16

ČTVERCOVÝ ZMRZLINOVÝ KORNOUT

Angela zrovna hraje na housle, když vcházíme. Ráda stojí na jevišti v R?žovém podvazku pod světly a nechává hudbu naplnit prázdné divadlo. Tuhle píseň sice nepoznávám, ale je to pěkná

a chytlavá melodie, která nás s tátou obklopuje, když stojíme ve vchodu. Když utichá

poslední nota, tleskáme. Angela pokládá housle a mhouří oči, aby nás viděla. Oslepují jí jevištní světla.

“Nádherná písnička, Ange,” volám na ní.

“Ach, C, to jsi ty. Bože, vyděsilas mě. Myslela jsem, že máš domácí vězení. Ne, že bych nebyla

ráda, že tě vidím. Tenhle víkend jsem vymyslela pár divokých teorií - ten historik, který

zkoumal knihu Enochovu na přelomu století. Je to fascinující.”

“Jo, taky mám pár novinek. M?žeš jít dol??”

Schází po schodech k nám. Nic nemotivuje Angelu tak, jako nějaké novinky. Jakmile si její oči zvykají na šero v hledišti, všímá si táty.

“Ach ježiši!”

“Ne tak úplně.” Musím přiznat, že si Angelin šok užívám.

“Vy jste Intengere,” vybreptává.

“Ahoj,” říká táta. “Jsem Michael. Otec Clary.”

Jo, tak ten se s tím moc nepáře. Přijde mi zvláštní, že on a máma tak tvrdě pracovali na tom,

všechno tohle udržet v tajnosti, a teď se všude představuje jako m?j táta, jako kdyby to

- 176 -

byla ta nejpřirozenější věc na světě. Ale takový on je, napadá mě. Prostě nedokáže skrývat

to, co je.

“Otec Clary …” Angela má vytřeštěné oči. “Clary …”

“Ano.”

“Ale to by znamenalo …”

“Vkládám do tebe velkou d?věru, Angelo,” říká táta. “Musíš tyhle informace přede všemi

uchovat v tajnosti.”

Vážně přikyvuje. “Jo. Samozřejmě, že to nikomu neřeknu.” Usmívá se. “Wow. Tohle jsem

nečekala.” Dívá se na mě. “Neříkej mi, žes o tom celou dobu věděla.”

“Zjistila jsem to včera. Když se objevil.”

“Wow.”

“Jo, to mi povídej.”

S vážným výrazem se otáčí na tátu. “Tak. Co si myslíte o Enochovi?”

Minutu přemýšlí. “Byl to dobrý člověk. Měl jsem ho rád. I když se nechal příšerným zp?sobem

využívat.”

Samozřejmě myslela knížku.

No, on myslel člověka.

“Takže nejsi Quartarius,” říká potom. Něco v tónu jejího hlasu mě nutí podívat se na ní. Její výraz je prázdný, jako kdyby se usilovně snažila skrýt, co cítí.

žárlivost. Páni, žárlivost. Cítím to skoro okamžitě. Celou dobu si myslela, že je z nás dvou ta silnější. Byla Dimidius, zatímco já byla jenom Quartarius a jí se to tak líbilo.

Teď … nemá ani název pro to, co jsem. A navíc je tu m?j táta. Hezký, silný, čiší z něj dobro,

záleží mu na mě a má pro mě víc informací, než pro ní všechny zaprášené knihy na světě.

Protože m?j otec je starší, než všechny zaprášené knihy na světě.

Její žárlivost v mojí mysli p?sobí jako něco odporného a slizkého.

“Fajn, nemusíš být tak melodramatická,” říkám. “Není to nic velkého.”

- 177 -

“Ne, je to totiž něco obrovského!” křičí, ale pak lapá po dechu. “Tys mě četla. Pomocí tvojí

empatie.”

“Promiň. Ale tvoje pocity ohledně mě jsou trochu nefér, nemyslíš?”

“Tohle nem?žeš dělat,” říká a pak si vzpomíná, že je tu pořád m?j táta a radši mlčí. Její tvář

je najednou bílá jako alabastr. Najednou jí vlasy jiskří modrými jiskrami. Vypadá jako osamělý ohňostroj, který se vyjímá proti černému pozadí divadla.

“Nemohla jsem si pomoct,” říkám.

Jo, je pěkně vytočená.

“Vážně jsem vás moc ráda poznala, pane Gardnere,” říká, “ale teď se musím vrátit k mým

houslím.”

Dívá se na mě. “Cestu ven znáš.”

“Fajn.” Jdu ke dveřím. “Jdeme. Tady jsme skončili.”

“Rád jsem tě poznal, Angelo,” říká táta. “Jsi přesně taková, jako říkala Maggie - p?sobivá na

to, žes byla tak dlouho sama.”

“Díky,” říká pištivým hláskem. Když je táta poblíž, najednou nedokáže udržet sv?j naštvaný postoj.

Jo, m?j táta je holt okouzlující.

Učí mě, jak být neviditelná. No, učí je možná silné slovo. Je to celkem složitá věc. Něco s

ohýbáním světla. Vypráví mi o tom, jak tenhle vzorec jednou nakreslil nějaký génius na zadní

okýnko auta. Moc tomu nerozumím, ale pak mi to předvádí. Oba nás zneviditelňuj e, díky

čemuž m?žeme letět kamkoliv chceme, aniž by si toho někdo všimnul a zakřičelHele, anděl! Je to dokonce ještě lepší, než Jeffreyho teorie o bílém ptákovi.

Pořád mám špatnou náladu kv?li Angele, ale je těžké z?stat naštvaná, když z mého táty přímo

vyzařuje radost. Pak s ním letím a nechávám se unášet větrem. Neletěla jsem tak dlouho, že

už jsem se bála, že jsem to zapomněla. S tátou je to ale lehké jako dýchání. Prudce stoupáme

a míjíme okraj lesa. Pořád míříme nahoru, až se dostáváme nad mraky a let íme pořád výš a

výš, dokud kolem nás neřídne vzduch. Pak už jenom plachtíme.

Letíme až k prodejně aut v Idaho Falls. Snášíme se za budovu u ní. Táta schovává křídla a pak nás zase zviditelňuje.

Angela by se asi zbláznila, kdyby tohle viděla. Ale má co si zaslouží.

- 178 -

Ale já jsem taky žárlila. Celou tu dobu jsem si myslela, že to ona je ta silná, ta která všechno

ví. Věděla o všem dřív než já. Dokonce i o tom, že máma umírá. Dokonce i letěla dřív než já.

Dokáže změnit podobu svých křídel. Poznala skutečného anděla a strávila léto v Itálii.

“Nerozebírej to pořád,” říká táta. “Reagovala normálně. Stejně jako ty předtím.”

“Ty čteš myšlenky?”

“Ne. Jsem lepší v čtení pocit?. Stejně jako ty.”

Stejně jako já. Nem?žu si pomoct, ale vrtím hlavou nad šíleností té myšlenky, že jsme si my dva v něčem podobní, i kdyby šlo jenom o maličkost.

“Tak jsme v Idaho Falls.” Dívám se na hodinky. Čtyři odpoledne. Trvalo nám dvacet minut dostat se sem. Autem by to bylo víc než dvě hodiny. Letěli jsme rychle.

“Co tu děláme?” ptám se.

“Chci ti koupit nové auto.”

Jaká normální holka by mohla tohle odmítnout?

Z táty se klube celkem dobrý smlouvač. Když odsud odjíždíme, jsem si jistá, že jsme dostali

tu nejnižší cenu na bílé Subaru Forested.

Cestou dom? řídím já, protože táta už pěknou chvíli za volantem neseděl. Zajímalo by mě,

jestli se tyhle naše výlety stanou pravidelnými. Nebo jestli až odejde máma, on zmizí taky.

“Budu tu tak dlouho, jak jenom budeš chtít,” říká. “Sice ne každou minutu, z tvého úhlu

pohledu, ale v jistém smyslu s tebou budu vždycky.”

“Jo, má to něco společnýho s časem, viď? Máma se mi to snažila vysvětlit.”

“Pro tebe je čas jako souvislá linie vedená na kusu papíru. Sled událostí. Z A do místa B, z B

do místa C. Všechno následuje jedno po druhém. Tam, odkud pocházím já, nejsou žádné

takové linie. My jsme ten papír.”

“Fajn, tak teď jsem z toho zmatená ještě víc.” Zastavuju v deštivém Store Coutry Creek u

čerpací stanice.

“Jednou to pochopíš.”

“Jo, na to se těším.”

“Kde to jsme?” ptá se.

- 179 -

“Swan Valley. Musíš ochutnat jejich čtvercové zmrzlinové kornouty.”

“Čtvercové zmrzlinové kornouty?” opakuje s prázdným výrazem, jako kdyby to byla nějaká další vymoženost, s kterou se ještě nestačil seznámit.

“Tak hele, neznáš všechno. Taky tě něco ještě m?žu naučit.”

Kupujeme si zmrzlinové kornouty, které formují zmrzlinu do dokonalých čtverc?. Táta si vybírá čokoládovou. Já si beru jahodovou.

“Když jsi byla ještě malá, říkal jsem ti moje malá jahodová holčička,” říká, když odcházíme z

obchodu. “Tvoje máma udělala na dvorku v Mountain View jahodový záhon a většinou, když

jsme tě nemohli najít, byla jsi tam a jedla jsi jahody celá špinavá od jejich šťávy. Tvojí mámě

trvalo vždycky hroznou dobu, než jí dostala z tvého malého oblečení.”

“Nepamatuju si na to.” Obcházíme budovu a sedáme si na lavičku. Teda já si sedám. On chvíli

nerozhodně stojí za mnou a po chvíli mě napodobuje. Díváme se na zapadající slunce v horách

a posloucháme tichý zvuk bublajícího pot?čku, který není moc daleko. Spolu se zvuky projíždějících aut tvoří zvláštní melodii. “Nevzpomínám si skoro na nic,” dodávám.

“Já vím. Byla jsi ještě malá.”

“Vzpomínám si na to, jak ses holil.”

Usmívá se. “Jo. Byla jsi tím fascinovaná. Chtěla si to taky vyzkoušet. Tvojí mámu napadl

výborný nápad. Seřízla starou kreditku do tvaru žiletky. Ty ses pak posadila na pult v

koupelně a holila ses se mnou.”

“Divný, že se andělé musí holit.”

Mne si rukou hladkou bradu. “Já nemusím. Dokonce někdy moje práce vyžaduje, abych měl

plnovous.”

Moje práce. Nechávám to slovo plout mojí myslí.

“Tehdy pro mě byly fyzické věci jiné. S tvojí mámou. Musel jsem se holit, mýt se, jíst a pít.”

“A teď ne?”

“M?žu to dělat. Ale nemusím.” Bere si velké sousto zmrzliny a ukusuje kornout. Teče mu po bradě a on se jí snaží setřít. Podávám mu kapesník.

“Protože máš jiné tělo.”

“Každý z nás má v sobě dvě části,” říká. “Tělo a ducha.”

- 180 -

“Takže tělo je skutečné. A duch je …něco co nem?žeme vidět,” říkám.

“U lidí. Tělo je pevné a duch je pr?svitný. Když jsou tyto části od sebe oddělené, tělo se

mění v prach a duch přechází na jinou úroveň bytí. Pak se duch stává pevným.”

“A co já?” ptám se. “Jaká je moje duše? Vidíš jí?”

“Je krásná.” Směje se. “Máš nádhernou duši. Stejně jako tvoje máma.”

Už je úplná tma. Kousek od nás se ozývá cvrkot cvrčk?. Měli bychom jít, napadá mě. Je to pořád ještě víc než hodinu dom?. Ale nem?žu se donutit k tomu vstát.

“P?jde máma … do nebe?”

Kýve a jeho tvář se rozjasňuje. Je šťastný, uvědomuju si. Kv?li tomu, že umírá. Protože v

nebi s ní nejspíš bude moct být už napořád. Je šťastný, ale kv?li mně se snaží svojí radost

tlumit. Chápe, jak se na to dívám já.

“Její tělo teď chřadne,” říká. “Tvoje máma brzy odejde úplně.”

“M?žu jí někdy navštívit?” V mojí hrudi se usazuje naděje. M?žeme přecházet mezi

dimenzemi, vím to, m?žeme do nebe a zase zpátky na zem. Máma už byla v nebi. Minimálně

jednou. M?žu tam taky. Nebylo by to tak hrozné, kdybych mohla sem tam vidět mámu a

mluvit s ní. Poslouchat její rady a vtipné poznámky. Pořád bych měla svojí mámu.

“M?žeš cestovat do nebe,” říká táta. “Jako Triplare máš možnost cestovat mezi světy. Dimidius k tomu potřebuje něčí pomoc, ale Triplarové se m?žou naučit cestovat sami.”

Skoro se směju. Tohle je skvělá novinka.

“Ale je nepravděpodobné, že bys viděla svojí mámu,” říká potom. “Má svojí vlastní cestu,

kterou musí podniknout a ty jí v ní nem?žeš dělat doprovod.”

“Ale proč?” Vím, že musím vypadat jako tříletá, že brečím kv?li mámě, ale nem?žu si pomoct. Utírám si náhle slzy vzteku. Vyskakuju na nohy a házím zbytek zmrzliny do k oše za námi.

Nereaguje, díky čemuž jsem v ještě větších rozpacích.

“Měli bychom jít,” říkám mu. “Všichni se budou divit, kde jsme.”

Dojídá zmrzlinu a jde za mnou k autu. Dalších p?l hodiny jedeme v tichosti. Kolem září domy,

které lemují silnici. V poli vidím siluety koní. Nahoře v lese mezi borovicemi je nápis

JACKSON HOLE v oblasti pr?smyku Teton. Táta nevypadá naštvaně. Spíš jenom respektuje

mojí touhu po prostoru. Oceňuju to, ale zároveň mu to zazlívám. Jsem naštvaná, že mě nutí být vděčná za jeho chování, i když si nejspíš myslí, že vtrhnout mi do života a zásobovat mě jednou šokující zprávou za druhou, je normální.

- 181 -

A pak se ale cítím provinile, že jsem na něj za to naštvaná, protože on je anděl a je

ztělesněním dobra.

“Omlouvám se,” říkám nakonec, když vjíždíme do Jacksonské krajiny.

“Miluju tě, Claro,” říká po dlouhé chvíli. “Chci, abys to cítila. Cítíš to?”

“Jo.”

“A slibuju ti, že znova uvidíš svojí mámu.”

Připomínám si, že on je typ člověka, který nikdy neporuší sv?j slib.

Večeře je klidná. U stolu jsem jenom já, táta a Jeffrey, který doslova hltá jídlo, aby se od

nás dostal co nejdřív pryč. Táta je z toho smutný. Tak smutný, jak mu jeho andělská

podstata dovoluje.

“Pěkně jsme si dneska popovídali,” říká mi, když dáváme nádobí do myčky. “Vždycky jsem

chtěl s tebou vést tyhle rozhovory.”

“Volals mi,” připomínám mu. “Tak proč mi nikdy moc nepřišlo, že by sis se mnou chtěl

povídat?”

“Necítil jsem se dobře kv?li té přetvářce,” říká a sklápí pohled.

“Myslíš kv?li tomu, že jste mi celou dobu lhali?”

“Ano. Není to pro mě přirozené. Zp?sobuje mi to bolest.”

Přikyvuju. To dává smysl. Konečně to začíná dávat smysl. Ne, že by se kv?li tomu všechno spravilo. Ale pomáhá to.

Usmívám se na tátu a omlouvám se, že mám ještě práci. Jdu do svého pokoje a sedám si k

domácímu úkolu. Neuplyne ani deset minut a Christian přistává na střeše. Přichází až k oknu. Stojí tam, dívá se na mě a pak ťuká na sklo.

Otevírám okno. “Neměl bys tu být. Není to bezpečné. Někde se tu poflakuje Černé křídlo,

pamatuješ?”

Jeho zelené oči si mě ostře přeměřují. “To je zvláštní, protože jsem si myslel, že jsem viděl

nějakého anděla dneska vyhnat Samjeezu z pole. Napadlo mě, že už je to teď bezpečné.”

“Tys to viděl?”

- 182 -

“Šel jsem k oknu na konci chodby v druhém patře. Celkem p?sobivé, napadlo mě. Ty křídla,

wow.”

Nevím co na to říct. Tak říkám to první, co mě napadne. “Chceš jít dál?”

Váhá. Nikdy předtím v mém pokoji nebyl. “Dobře.”

Cítím se trapně kv?li stavu mého pokoje, kde se všude povaluje neuvěřitelné množství

r?žových věcí. Kopu do r?žového medvídka, který končí pod mojí postelí a rychle sahám po

podprsence, která visí na sloupku mé postele a snažím se jí nenápadně hodit do koše. Pak si

zastrkávám pramínek vlas? za ucho a zkouším se dívat kamkoliv jinam, jenom ne na C hristiana.

Vypadá, že je v rozpacích. Taky neví, co by měl v téhle situaci dělat. Nemyslím si, že by naše

rozpaky mohly být ještě větší, ale v tu chvíli se ozývá tiché zaklepání na dveře a dovnitř vchází táta.

“Ach, ahoj,” říká při pohledu na Christiana.

“Tati! Tohle není … teda tohle je …”

“Christian Prescott,” doplňuje mě táta. “Tyhle oči bych poznal všude.”

Christian a já si vyměňujeme pohled. Jeho je zmatený, protože jak se zdá, táta o něm

všechno ví a ten m?j je vyděšený, protože nechci, aby si Christian myslel, že tátovi básním o

jeho očích.

“Jsem Michael. Otec Clary,” říká táta a natahuje ruku.

Zvláštní, pokaždé tuhle větu říká úplně stejně.

Christian neváhá. Přijímá tátovu ruku a pevně mu s ní třese.

Táta se usmívá. “Je vážně pozoruhodné, jak moc se podobáš tvojí mámě.”

“Znal jste mou mámu?” Christian?v hlas je až bolestně prázdný.

“Velmi dobře. Byla to okouzlující a skvělá žena.”

Christian na minutu sklápí oči. Pak zvedá hlavu nahoru a jeho pohled se střetává s tím

tátovým. “Děkuju vám.” Pohledem přejíždí ke mně a chvíli si prohlíží mojí tvář, jako kdyby mě

najednou viděl v úplně novém světle. Pak říká: “No, měl bych už jít. Jenom jsem se chtěl

ujistit, že je Clara v pořádku potom, co dneska odešla uprostřed vyučování.”

Táta nem?že vypadat víc potěšeně vědomím, že na mě Christian dává pozor. “Nenechte se

rušit. Nechám vás promluvit si.”

- 183 -

A taky to dělá. Zavírá za sebou dveře na cestě ven z mého pokoje. Jaký táta nechá svojí

dospívající dceru v noci samotnou v jejím pokoji s klukem a zavře za sebou dveře? Má dost co

dohánět v jeho roli rodiče. Nebo se možná ani nesnaží být rodičem. Anebo si myslí, že by byl

Christian blázen, kdyby dělal něco nevhodného s jeho dcerou, když ví, že na druhé straně dveří čeká anděl.

“Takže,” říká Christian po chvíli. “Tv?j táta je anděl.”

“Jo, vypadá to tak.”

“Vypadá v pohodě.”

“Je. Vlastně je víc v pohodě, než bych do něj kdy řekla.”

“Jsem rád. Kv?li tobě,” říká.

Je. Cítím to. Je upřímně rád, že mám tátu, který se o mě stará, a který je dost silný na to,

aby mě ochránil, a který tu pro mě m?že být v téhle příšerné době. Ale taky je tu něco, co mi

chce říct. Je to tam. Ta slova se skoro vznášejí v přední části jeho mysli. Něco, o čem si myslí, že nás teď spojuje víc, než kdy jindy. Ale pořád to přede mnou skrývá.

“Hej. Tak co to je?”

Věnuje mi sv?j záhadný úsměv se rty staženými pevně k sobě.

“Chci tě někam vzít, zítra po škole. P?jdeš se mnou?”

Snažím se najít sv?j hlas. “Jasně.”

“Dobře. Dobrou Claro.” Jde k oknu a dělá z něj krok ven.

“Dobrou,” mumlám za ní. Pak už jenom vidím, jak přivolává svoje křídla, ta nádherná skvrnitá křídla, a odlétá.

kapitola 17

CHVÍLE, KDY TĚ POLÍBÍM

Už mě přivádí k šílenství neustálé dumání nad tím, kam mě chce Christian vzít, ale když se objevuje další den po škole u mé skříňky, část mě váhá. Nejsem si jistá proč. Možná je to kvůli pevnému pohledu, který na mě upírá. V očích má teplé zlaté skvrnky.

- 184 -

“Připravená?” ptá se.

Přikyvuju. Jdeme ven na sluncem pokrytý dvůr. Není tu ani stopa po Samjeezovi. Táta ho musel vyděsit k smrti, protože najednou mámě vůbec nevadí, že s Jeffreym opouštíme bezpečí posvěcené země.

Christian odemyká svoje auto. Lezu dovnitř. Snažím se pohledem nehledat Tuckera, když jdeme na

parkoviště. Včera večer mi volal. Snažili jsme se mluvit o tátovi, ale ani jeden z nás neměl moc co říct. Nemohla jsem jen tak přijít s tím, že je můj táta anděl, i když to nejspíš uhodl. Vědět to by pro něj bylo

moc nebezpečné, protože by tuhle informaci z jeho hlavy Samjeeza moc rád vytáhnul. Čím míň toho ví, tím

bezpečnější to pro něj je.

Najednou si uvědomuju, že tu dneska stejně nemůže být - má zítra soutěž v ródeu a odjel ze školy dřív než obvykle, aby ještě stihl trénovat. Byl zaneprázdněný. Nezeptal se mně, co mám dneska v plánu a já s tím za ním sama nepřišla.

Christian zatáčí až na prašné cestě, která se kroutí v horách za městem. Všímám si cedule. Natahuju krk, abych si mohla přečíst, co se tam píše.

HŘBITOV - HORA ASPEN.

Najednou se všechno uvnitř mě mění v kámen. “Christiane …”

“To je v pohodě, Claro.” Zastavuje u kraje cesty a parkuje svůj náklaďáček. Otevírá dveře, vyskakuje z nich a obrací se ke mně. “Věř mi.” Natahuje ke mně ruku.

Mám pocit, jako kdyby bylo všechno kolem mě zpomalené, když dávám svojí ruku do jeho a nechávám ho vytáhnout mě z auta dveřmi na straně řidiče.

Je to tu nádherné. Zelené stromy, šustění osik, pohled na vzdálené hory.

Nečekala jsem, že to tu bude tak krásné.

Christian mě vede dál od silnice do lesa. Překračujeme hroby, z nichž je většina z mramoru. Není na nich

nic výstředního. Jenom jména a data. Pak se dostáváme k betonovým schodům. Schody uprostřed lesa s

dlouhou černě natřenou tyčí na jedné straně. Cítím srdce a ž v krku, když je vidím. Cítím, jak se mi okraje

vidění zbarvují do šeda. To samé se dělo loni těsně předtím, než jsem dostala vizi. Koušu se do rtu tak

tvrdě, že ochutnávám svojí krev. Ale funguje to. Nakonec se neodebírám do dne mámina pohřbu. Zůstávám

tady. S Christianem.

“Tudy,” říká a jemně mě tahá za ruku. Pokračujeme v cestě, ale tentokrát ne do kopce k místu, kde bude

díra v zemi, do které položí mojí mámu, ale obcházíme svah k bílé mramorové lavičce orámované osikami a s keřem růží vedle ní, na kterém roste jedna dokonalá bílá růže.

Christian se na ní dívá. Prudce vydechuje, ale usmívá se. Pouští mojí ruku.

- 185 -

“Mys lela jsem, žes říkal, že tenhle keř nikdy nekvete,” říkám, zatímco se dívám na nápis na lavičce.

MILUJÍCÍ MAT KA, ODDANÁ SESTRA, VĚRNÁ PŘÍTELKYNĚ. Na zemi je obyčejná bílá obdélníková

deska, na které je napsána BONNIE ELIZABET H PRESCOTT. Vedle je vyrytá růže. žádné datum narození nebo úmrtí, což mi přijde zvláštní, ale jestli byla Bonnie třeba jenom ve středním věku lidí

andělské krve, její datum narození by rozhodně donutilo zvednout několik obočí lidí, kteří by šli kolem.

“Nekvete, ” odpovídá mi Christian. “Dneska je to poprvé.” Zhluboka se nadechuje, natahuje ruku a něžně se dotýká růže. Pak se dívá na mě. Je v něm tolik emocí najednou, že se instinktivně snažím zavřít dveře mezi

námi. Je toho příliš, ale pořád můžu všechno vyčíst z jeho tváře. Je tu něco, co mi chce, ne, co mi potřebuje

říct.

“Moje máma měla nádherné vlasy,” říká.

Fajn, to není zrovna to, co jsem očekávala.

“Byly světle blonďaté, jako kukuřice. Vždycky jsem se díval, jak si je češe. Seděla u zrcadla v jejím pokoji

a česala je tak dlouho, dokud se neleskly. Měla zelené oči. A ráda si zpívala. Zpívala snad pořád.

Nedokázala si pomoct.”

Sedá si na lavičku. Stojím tam a sleduju ho, jak se ztrácí v myšlenkách na svojí mámu.

“Mys lím na ní každý den,” říká. “A chybí mi. Každý. Jeden. Den.”

“Já vím.”

Najednou se na mě vážně dívá. “Chci, abys věděla, že tam budu. Až se ti to stane. Celou dobu ti budu stát

po boku, jestli mě necháš. Slibuju ti to.”

Lidé mi toho v poslední době slibují nějak moc. Kývu. Sedám si na lavičku vedle Christiana a dívám se na

hory. Dokážu rozeznat bílou tečku v místě, kde leží Velký Teton. Vítr mi zvedá vlasy a odfoukává je Christianovi na rameno.

Tohle je to nejkrásnější místo na hřbitově. Je tu klid. Je to tu vzdálené od života a od všec h starostí, ale

zároveň k němu pořád patří. Všímám si výhledu na město. Bdí nad námi. Tohle je perfektní místo pro

poslední odpočinek mojí mámy, napadá mě. V tuhle chvíli už to pro mě není jenom opakovaná noční můra. Poprvé si představuju, co bude potom až zemře. Ne pohřeb na hřbitově nebo věci z mé vize. Potom.

Necháme jí tady. Ale tak to má být. Až se to stane, necháme tu její tělo odpočívat, na tomhle krásném místě vedle mámy Christiana. Přijdu sem jednou za čas stejně jako on a položím jí květiny na hrob.

Christian vklouzává rukou do té mé. “Brečíš.”

Zvedám volnou ruku k mojí tváři a zjišťuju, že má pravdu. Brečím. Ale je to ten dobrý druh pláče. Možná to znamená, že jsem se přes to konečně dostala.

“Děkuju, žes mě sem vzal,” říkám.

- 186 -

A v tu chvíli to konečně říká: “Claro, je tu něco, co ti musím říct.” Vstává. Pořád mě drží za ruku a stoupá

si přede mě. Odpolední slunce dopadá na jeho vlasy a vytváří kolem něj zlatou zář. Musím mžourat, abych

mu viděla do očí.

“Tvůj táta je anděl a tvoje máma je Dimidus,” říká, “Což z tebe dělá Triplare.”

“Jak vůbec víš co to je?” Lapám po dechu. Myslela jsem, že je to nějaké super tajemství.

“Můj strýc. Když mi bylo deset, posadil mě a řekla mi všechno o Triplare, jak vzácní jsou -věří, že jich po

světě chodilo v jednu chvíli jenom sedm-a jak mocní jsou. Jak musí být za každou cenu chráněni.”

Tak tohle chce, přemýšlím, chránit mě? Tak o tomhle je celá ´vždycky tu pro tebe budu´ věc? Je opravdu

jeho posláním mě chránit?

“Čekal jsem celé měsíce na vhodnou příležitost, kdy ti to říct,” říká. “Myslel jsem, že to ze mě všechno

jednou prostě vyletí, jako v Mimozemšťanovi.”

“Počkej,” zastavuju ho. “Cos mi chtěl říct? že jsem Triplare?”

“Vím to jistě od té chvíle v Andělském klubu, kdy jsme přivolali svatozář.” Projíždí si rukou vlasy,

nadechuje se a dlouze vydechuje. “Ale tušil jsem to už od toho požáru.”

Zírám na něj. Jak mohl vědět, že jsem Triplare ještě dřív, než já?

“Nikdy jsem to nikomu neřekl. Můj strýc mi to vtloukal do hlavy znovu a znovu: nikdo to nesmí vědět. Nikdo. Ani nikdo jiný s andělskou krví. Hlavně ne nikdo s andělskou krví. Říká, že tu není nikdo, vůbec

nikdo, kdo by to mohl pochopit.”

Svírá mojí ruku pevněji.

“Ale plete se,” říká prudce. “I když říkáš, že nejsi moc dobrá v držení tajemství. Neřekla jsi Tuckerovi, že

zemře, když sis to myslela. K tomu byla potřeba velká síla. A ty jsi silná, Claro, ani nevíš jak moc. Jsi

úžasná. Jsi nádherná, statečná, jízlivá, vtipná a myslím …” Znovu se nadechuje. “Moje vize mi říkají, znovu

a znovu, že ti můžu věřit. Můžu ti věřit.”

Něco v jeho výrazu se mění. Chce mi to říct. Hodí svojí opatrnost za hlavu a všechno mi řekne.

“Moje máma byla Dimididus. Byla nádherná, tak neuvěřitelně krásná, že někdy i bolelo člověka se na ní

dívat. Stejně jako ty. A skoro před dvaceti lety jí svedl Strážce, který si vybíral ty nejkrásnější ženy s

andělskou krví na světě. A tak jsem se narodil já.”

Tenhle rok už jsem zažila neuvěřitelné množství šoků. Nějaké tak šílené, že mi z toho skoro praskla hlava.

Ale nic takového, jako teď, když se na mě Christian dívá svýma zářícíma zeleno zlatýma očima -očima, které zdědil po své nádherné matce - a říká mi, že byl jeho otec Černé křídlo.

“Ty jsi taky Triplare,” šeptám.

- 187 -

“Jo.” V jeho hlase slyším úlevu. “Ty nevidíš, co to znamená?”

Neříká to, ale já to vím. Patříme k sobě. Oba jsme velmi vzácný druh lidí s andělskou krví. Znamená to

dávat pozor jeden na druhého, držet se za ruce a jít bok po boku skrz oheň, skrz smrt, střežit jeden druhého, ochraňovat ho a …

Mám pocit, jako kdybych padala z velké výšky k zemi a zároveň se topila v hlubokém bazénu. Bojuju,

abych se dostala nahoru k hladině. Moje plíce nemají dostatek vzduchu.

Vytahuje mě na nohy. “Nejdřív jsem nevěděl, co si o tom mám myslet. Nechtěl jsem být k ničemu

přinucený, víš? Chtěl jsem, aby to byla moje volba. Ale pokaždé, když jsem poblíž tebe cítím, že je to tak správně,” říká. “Cítím se silnější. Odvážnější. Můžu cítit svatozář uvnitř mě. Cítit, jak mnou ta síla proudí.

Cítím, že bych mohl udělat cokoliv. Čelit čemukoliv. S tebou.”

Přeju si, aby přestal mluvit. Přála bych si, aby se les kolem mě přestal točit a já mohla vykročit ze svého

těla a zeptat se sama sebe Takže, Claro, co si o tom myslíš?

Ale já nevím.

Miluju Tuckera, napadá mě.

Jeho oči se na mě rozvážně upírají. “Já vím.”

“Vážně?”

“Miloval jsem Kay. Ať už to o mně vypovídá cokoliv, miloval jsem jí. A část mě jí pořád miluje. Můj strýc

říká, že je to proto, že byla moje první láska. Říká, že se přes naše poprvé nikdy nedostaneme.”

Přesně tak. Ale Tucker není moje první láska. Je to moje přítomnost.

“Musel jsem si vybrat,” říká Christian. “Minulý rok, když jsem začal chápat, že moje vize bude o něčem

víc, než jenom o vyhledání a zachránění nějaké tajemné holky. ” Koutky úst se mu krátce zvedají nahoru. O mě. Jeho tajemné holce. “Když jsem ve vizi viděl co se stane, způsob jakým se držíme za ruce a …

dotýkáme, a jak se v ten moment cítím, věděl jsem, že si musím vybrat. Nebylo by to ke Kay fér. Tak jsem

se s ní rozešel.” Na chvíli zavírá oči a já můžu vidět náznak zmatku, který pořád cítí, když myslí na Kay.

Na té holce musí být něco, co nevidím. Musí.

“Musel jsem si vybrat,” říká znovu. “A nebylo to o tom, že bych si měl vybírat mezi vámi dvěma. Sotva

jsem tě znal. Musel jsem si vybrat, kým se stanu. Ale teď … Claro, myslím si, že …”

“Musím jít,” říkám a rychle se od něj odtahuju. “Nemůžu myslet. Nemůžu si vybírat.” K mému úžasu se usmívá. Je to nádherný hříšný úsměv, který mi vysílá hejno motýlků přímo do žaludku.

“Co?” ptám se. “O co jde tentokrát?”

- 188 -

“Nikam nepůjdeš,” říká.

“Tak se dívej.”

“Mívám vizi. Taky se odehrává na tomhle místě.”

Tohle mi zabraňuje v mém divokém, zbabělém (jak si může myslet, že jsem statečná?) běhu zpátky k

silnici. Otáčím se k němu. Pořád stojí u hrobu svojí mámy. Ruce má v kapsách kalhot a dívá se na mě

očima, ve kterých je tolik tepla, že mě to rozechvívá od hlavy až ke konečkům prstů.

“Máš taky novou vizi?” ptám se.

“Jo, právě se odehrává.” Jde ke mně. Jeho kroky trávou jsou dlouhé a jisté. “Právě teď. Měl jsem tu vizi

několik týdnů a teď se to děje.”

Zastavuje se přede mnou.

“Tohle je chvíle, kdy tě políbím,” říká.

A tak mě, pod kymácejícími se borovicemi a třesoucími se osikami na hoře Aspen při zapadajícím slunci

pozdního jarního dne, se zpěvem ptáků nad našimi hlavami, se stopou dřívějších slz pořád usychajících na mé tváři a se slabou vůní růží ve vzduchu, Christian Prescott poprvé líbá. Vtahuje mě do polibku.

Nikdy, i kdybych žila celých sto dvacet let, nezapomenu, jak chutnají jeho rty. Není to něc o, co bych mohla

popsat. Je to prostě Christian. Trochu sladký a kořeněný. V tomhle okamžiku cítím, že je to naprosto správné.

Jeho oheň se spojuje s tím mým a je větší, než jakýkoliv lesní požár a žhavější, než ta nejžhavější část

plamene. Veškeré stěny, které jsem se snažila mezi námi postavit, se bortí. Jeho srdce buší pod mou dlaní. Nelhal mi. Tohle je jeho vize. Jeho sen se stal skutečností a je to přesně takové, jaké si myslel, že to bude.

Ne, je to víc. Já jsem víc, než v co kdy mohl doufat. O čem kdy mohl snít. Jeho tajemná dívka. Dívka,

kterou měl najít. A teď mu patřím stejně, jako on vždycky patřil mně.

Tohle je myšlenka, která mě přivádí zpátky k sobě.

Dělám vrávoravý krok dozadu a tím ničím kontakt mezi námi, na což musím vynaložit ohromné množství vůle.

“Nejsem tvoje,” lapám po dechu a pak utíkám. Protože, kdybych tu zůstala ještě chvíli, polibek bych mu vrátila. A vybrala bych si jeho.

A tak utíkám přes hřbitov na hoře Aspen, jako kdyby mě pronásledoval sám Ďábel. A pak letím a nestarám se o to, jestli mě někdo uvidí. Letím domů přes oblohu rychle, jako padající hvězda.

- 189 -

kapitola 18

MOJE ALTERNATIVA

Další den nejdu do školy a nikdo mi to nevyčítá.

Po škole mi volá Angela.

“Promiň,” je první věc, kterou mi říká. “Vážně, vážně, vážně se ti hroozně omlouvám. Bylo

stupidní na tebe žárlit. Už je to za mnou. Vážně.”

Myslí si, že jsem dneska nešla do školy, abych se jí vyhnula.

“To je v pohodě. Neměla jsem ti číst pocity. Řekla bych, že si zasloužíš všechno, co si o sobě

přečteš v mysli někoho jiného.”

“Jo, ale stejně mě to neomlouvá. Neměla jsem se tak cítit.”

“Nem?žeš mít vždycky svoje pocity pod kontrolou,” říkám jí. Včerejšek je toho zářivým

příkladem. “No, taky jsem na tebe párkrát žárlila. A ta věc s tátou pro mě bylo velké

překvapení. Jsi jenom z poloviny anděl.”

To poslední měl být vtip. Jenže ona se nesměje.

“Takže … mi odpouštíš?” ptá se. Je to divné, slyšet Angelu tak zranitelnou. Obvykle je silná.

Umožňuje mi to alespoň na chvíli vidět do jejího světa, kde jsem její jediná opravdová kamarádka. Kdyby si to se mnou nějak pokazila, z?stala by úplně sama.

“Jasně. Už jsem na to zapomněla,” říkám jí.

Vzdychá. Úlevně. “Chceš přijít?”

“Nem?žu. Musím ještě dneska něco udělat.”

P?jdu se podívat na Tuckera.

RegionálnÍ středoškolská soutěž v ródeu, která se koná letos v Jackson Holské Ródeo aréně.

Je to jeden z mála okamžik? v tomhle roce, kdy soutěží tým na domácí p?dě. U vchodu

potkávám majitele klubu Jay Hoopera. Odmítá moje peníze, když se snažím zaplatit vstupné.

Málem jsem zapomněla, že patří mezi lidi s andělskou krví.

“Děti Maggie neplatí,” říká mi.

- 190 -

Nehádám se s ním.

Vybírám si sedačku v zadní části tribuny. Neměla bych tu být, vím to. Neměla bych zrovna

teď být moc daleko od domova. Hlavně, když nikdo jiný neví, kde jsem. Ale chci vidět Tuckera. Část mě si pořád myslí, že když se na něj podívám, znovu najdu sama sebe. Uvědomím si co chci.

Dívám se na ródeo, které začíná vypuštěním dobytka, ale nem?žu se soustředit. Už od včerejška se topím v moři viny a cítím se, jako kdybych byla pod vodou.

Hlasy z reproduktor? slyším tlumeně. Nedokážu zaostřit. Snažím se popadnout dech a zbavit se pocitu provinilosti.

Nechala jsem Christiana, aby mě políbil. Pořád cítím brnění na rtech. Pořád cítím chuť jeho rt?.

Z té myšlenky mi začíná být zle. Tohle přece nejsem já, napadá mě. Nem?žu být holka, která podvádí svého kluka, který je silný, úžasný, skvělý, milující, upřímný, nádherný a ´musela bys být naprostý blázen, když bys podváděla takového kluka´ typ chlapa.

Sténám a zavírám oči. Tucker není jenom všechno tohle. Je mnohem víc. A já se právě teď cítím podobně jako prázdná plechovka hozená pod tribunami.

Slyším, jak někdo vyvolává Tuckerovo jméno. Od lidí z hlediště se ozývá tleskání a pískání. Pak vyjíždí na Midasovi z brány a nahání černo bílé tele. V ruce má dlouhou smyčku lana. Jednou, dvakrát, třikrát s ní jemně máchne kolem hlavy a pak už jí jenom vidím letět.

Dokonale se teleti omotá kolem krku. Tucker sklouzává z Midase a běží ze strany k teleti.

Mezi zuby drží kus lana a odborně tele pokládá na hlínu a zavazuje mu nohy. Celá tahle akce trvá jen dvě minuty. Možná míň. Pak je hotový. A mává na lidi na tribuně.

Moje oči se naplňují slzami. Zdá se mi, že v poslední době pořád jenom brečím, ale nem?žu si

pomoct. Je tak krásný, i když je zaprášený, špinavý a zpocený, je to pořád ten nejhezčí kluk

na světě.

Christian m?že mít pravdu. Patříme k sobě. Je těžké to popřít. Je moje poslání, nebo alespoň jeho velká část.

Ale já si vybírám Tuckera. Miluju ho. Tohle nikdy neodezní.

Chtěla jsem odpověď, a když jsem k ní tak neuvěřitelně blízko, musím jít. Měla bych odtud vyklouznout předtím, než si mě všimne a uvidí vinu v mé tváři, která musí být očividná.

Dav kolem mě jásá, když je vyhlášen jeho čas. Zvládnul to. Dokonce, i když jsem naplněná všemi těmi příšernými emocemi, jsem na něj pyšná.

- 191 -

Vstávám a snažím se protáhnout se kolem lidí do uličky. Pak rychle běžím po schodech dol?.

Už jsem skoro venku. Jenže pak někdo z první řady hlasitě zavolá na Tuckera. Nějaká holka.

A to mě nutí zastavit se.

Trvá mi jenom chvíli najít jí pohledem: má na sobě westernové oblečení. Bílou košili s knoflíky

a s hvězdami na ramenou. Bílé roztrhané džínsy a bílé boty. Dlouhé zrzavé vlasy jí v

dokonalých kadeřích padají na záda. Dívá se na Tuckera a v očích má jiskřičky, z čehož se mi bolestivě svírají vnitřnosti.

Mám pocit, že jí znám. Je na ní něco povědomého - musí chodit do naší školy - a pak mi to dochází. Je to Allison Lowell. Jedna z holek, kterou vzal Tucker loni na ples. Seděla vedle mě, když nás odvážel dom?. Malá zrzka v šatech barvy námořnické modři.

Nedělej to, Claro, říkám si. Nesnaž se jí přečíst.

Jenže to dělám. Trochu posunuju zeď mezi námi a natahuju se po její mysli. Cítím to, co cítí

ona. A nelíbí se mi to.

Protože i ona si myslí, že je nádherný. Potí se jí z něj dlaně a když je s ním, její hlas se mění

spíš v pískot. Ale vždycky k ní byl milý. Je vážně krásný a navíc ještě hodný, což je velmi

vzácná kombinace, a ona to ví. Nejspíš si ani neuvědomuje, jak sexy je. Vzpomíná na to, jak

spolu tančili. Na jeho drsnou, tvrdou dlaň, kterou jí držel za ruku, zatímco tančili. Tu druhou měl položenou na jejím pase. Myslela, že asi roztaje blahem. Myslí si, že jsou jeho oči modré

jako chrpy.

Píše jeho jméno na okraje svých sešit? v hodinách Španělštiny. Je tu milion věcí, které by mu chtěla říct.

Me gustas. Mám tě ráda.

Přesto ale ví, že je to jenom její fantazie. Nikdy si jí moc nevšímal. Nejspíš ani teď neví, že

tady stojí. Kéž by si jí všimnul. Ta touha, která jí celou prostupuje, mi p?sobí bolest. Kéž by

konečně otevřel oči.

“Natřels jim to, Tucku!” křičí a povzbuzuje ho.

Odvracím se od ní, vrávorám a mám závrať. Vzpomínám si na všechny vtipy, které jsme spolu

pronášeli o Slečně Allison Lowellové. A ona je přitom do něj celou tu dobu naprosto

zblázněná.

Dovoluju si poslední dlouhý pohled na ní. První věc, které si všímám, jsou její zrzavé vlasy. Připomínají spíš lesklou měď nebo barvu nového centu, než oranžovou noční m?ru, kterou jsem měla loni na hlavě já.

- 192 -

Je hubená jako tyčka, ale vidím náznak sval?, které získala pravidelným cvičením a pobytem

na čerstvém vzduchu. Je silnější, než vypadá. Bledou pokožku má posetou pihami, ale sluší jí.

Rty má rudé. Oči má výrazné a hnědé.

Je krásná.

A dělá ródeo. A je odsud. Možná tu chce i z?stat. Je to normální holka. Zrzka. Má rád zrzky. A ona má ráda jeho.

Kdybych se loni v zimě neukázala na škole, možná by si jí všimnul v těch nádherných šatech na plese. Možná by si promluvili. Možná by to skončilo tím, že by jí začal říkat Mrkev.

Je to dost slušná alternativa mě.

Nem?žu dýchat. Mířím k východu. Teď víc zmatená, než kdy jindy.

Ale když se snažím protlačit davem ven, naposled se otáčím a dívám se na Tuckera, který je teď zpátky na Midasovi. Stěží m?žu rozeznat jeho hlavu, klobouk a jeho vážné oči, když míří zpátky k bráně. Pak se otáčím zpátky k východu.

Tu noc se stáčím do klubíčka vedle mámy v posteli a dívám se s ní na domácí video. Na chvíli

se objevuje i táta. Se smutným výrazem v tváři se s námi dívá na všechno, u čeho chyběl. Pak

odchází. Nikdy nevím, kam odchází, když s námi není v domě. Prostě je najednou pryč.

Díváme se na pláž. Je mi asi čtrnáct. Muselo to být přesně před tím, než mě máma vzala na

Buzzards Roost, kde mi řekla všechno o andělech. Vypadám tu jako normální holka. Procházím

se pískem a dívám se na sexy surfaře. Bože, je hrozně trapné, jak čitelná jsem, když přijde na kluky. Snažím se vypadat dobře. Házím hlavou a vystavuju tak na obdiv moje vlasy.

Pohybuju se po pobřeží s ladností tanečnice. Chci, aby si mě všimli. Ale když jsme tam jenom my - já, máma a Jeffrey - chovám se jako dítě. Stříkám na ně vodu, honím se s Jeffreym po

pláži, stavím hrady z písku a pak je zase ničím. Najednou beru mámě z rukou kameru a

natáčím jí na ní. Má na sobě bílý přehoz přes plavky, velký slaměný klobouk a velké sluneční

brýle. Vypadá tak energicky a zdravě. Připojuje se k našim hrám, směje se, prohání se s námi

po pobřeží a nechá si vlnami namáčet nohy. Je zvláštní, jak se lidi mění. Zapomínáte na to,

jací bývali. Zapomněla jsem, jak krásná byla. Pořád je krásná, ale už to není stejné jako dřív.

Bylo v ní tolik energie. Měla neporazitelného ducha a ukrývala v sobě tolik světla, které ale nikdo nevyšlo na povrch.

Teď je tiše. Myslím, že usnula, ale pak říká: “V téhle době jsem byla nejšťastnější.”

“I bez táty?” ptám se.

“Jo. Byla jsem s vámi tak šťastná.”

- 193 -

Nabízím jí pytlík popcornu, ale vrtí hlavou. Už úplně přestala jíst.Carolyn do ní sotva dostane

pár doušk? vody. Za celé dny jí donutila sníst jenom dvě lžičky čokoládového pudinku. Vadí mi

to, protože lidé přece musí jíst. Znamená to, že už nežije jako normální lidé.

“Myslím, že jsem byla tehdy nejšťastnější,” říkám. Dívám se sama na sebe, jak se usmívám do kamery.

Před vizí. Před mým posláním. Před požáry. Před všemi volbami, které nejsem připravená udělat.

“Ne,” říká máma. “Časy, kdy budeš nejšťastnější, teprve přijdou.”

“Jak to víš?”

“Viděla jsem to.”

Zírám na ní. “Co tím myslíš?”

“Celý m?j život jsem měla vidiny toho, co nastane. Byly to vize. Většinou sebe, ale někdy i

ostatních. Viděla jsem tvojí budoucnost, nebo spíš její varianty.”

“A cos viděla?” ptám se dychtivě.

Usmívá se. “P?jdeš na Stanford.”

“Řekni mi něco, co nevím.”

“Bude se ti to tam líbit.”

“Takže Stanford rovná se štěstí? Paráda,tak to je potom všechno v pořádku. A prosím tě,

m?žeš mi říct, do jaké barvy mám sladit m?j pokoj na koleji? Pořád se totiž snažím

rozhodnout mezi levandulovou a královskou modří.” Ano, jsem sarkastická, i když bych možná

neměla. Možná se mi snaží říct něco d?ležitého. Ale pravda je, že si nedokážu představit, že bych mohla být doopravdy šťastná. Ne bez ní.

“Ach, miláčku.” Vzdychá. “Udělej mi laskavost. Podívej se do horního šuplíku v prádelníku.

Úplně dozadu.”

Za jejími ponožkami nacházím zaprášenou krabičku z červeného sametu. Otevírám jí. Uvnitř je stříbrný řetízek s přívěskem. Je starý a trochu zašlý. Vyndavám ho.

“Co je to?” Nikdy dřív jsem ho na ní neviděla.

“Je pro tebe. Vezmi si ho na hřbitov.”

- 194 -

Dívám se na přívěšek, který se zdá být celkem normální. Srdce. K?ň. Oboje musí být z

falešných drahokam?. A ryba.

“Patřilo mi to už dávno,” říká. “A teď je to tvoje.”

Polykám. “Nehodláš mi teď říkat, že tu budeš se mnou už napořád? Neříkají tohle lidi? Budu

už navždy v tvém srdci nebo něco podobného?”

“Jsi mojí součástí,” odpovídá. “A já jsem tvojí součástí. Takže ano, budu tu s tebou.”

“Ale ne doopravdy. Tohle se jenom tak říká, ne?”

Pokládá ruku na tu mojí. Vypadá tak lehce. Je mnohem lehčí, než by normální ruka měla být. Její pleť je jako ten nejjemnější bílý papír. Jako kdyby jí mohl odfouknout i vítr.

“Ty a já jsme spojení tak, že to nic - nebe, zem, ani peklo - nedokáže změnit. Jestli se mnou

budeš chtít mluvit, tak se mnou mluvit budeš. Uslyším tě. Ale nebudu ti moc odpovědět. Ne

včas …”

“Protože den je tisíc let …”

Šklebí se. “Přesně tak. Ale uslyším tě. A každou chvíli tvého života ti budu posílat svojí

lásku.”

“Jak?” Nedokážu potlačit náznak slz v mém hlase.

“Ve svatozáři,” odpovídá. “To je místo, kde najdeme jedna druhou. Ve světle.”

Znovu brečím a ona kolem mě omotává paže a líbá mě na vršek hlavy. “Moje malá krásná holčičko. Budeš se muset vypořádat s tolika věcmi. Všechno budeš prožívat neuvěřitelně

intenzivně. Ale budeš šťastná, miláčku. Budeš štěstím přímo zářit.”

Kývu a otírám si oči. Věřím jí. Pak se narovnávám a vyslovuju další věc, která mi vrtá hlavou.

“Mami, řekneš mi v?bec někdy o svém poslání?”

Odtahuje se ode mě a zamyšleně si mě prohlíží. “Mým posláním jsi ty.” Tu noc mi říká jiný

příběh. Jinou verzi toho, co dřív řekla mě a Jeffreymu. O dni, kdy bylo zemětřesení. Co

nikdy předtím nezmínila.

Když uviděla tátu, který jí osvobozoval z trosek, které byly dřív její ložnicí, když jí vzal do nebe, už ho znala.

“Zdálo se mi o něm,” říká.

- 195 -

“O čem ten sen byl?” Sedím v tureckém sedu v čele postele, abych se na ní mohla dívat,

zatímco mluví.

“O polibku,” přiznává.

“Polibek?” Stačí mi slyšet to slovo a cítím vinu. Vzpomínám na Christianovi rty na těch mých.

“Ano. V tom snu jsem ho políbila. Stál na pláži.” Pohled stáčí k televizi, k třpytivé vodě. “A já k němu přišla, vzala jsem jeho hlavu do dlaní a políbila ho. Neřekli jsme si ani slovo. Jenom se

líbali.”

“Páni,” vydechuju. To je tak romantické. “Takže, když si ho viděla po tom zemětřesení, znala

si ho jako kluka, kterého si líbala?”

“Jo.”

“A cos udělala?”

Tiše se směje. Možná se to dá spíš přirovnat k hihňání. “Okamžitě jsem se do něj až po uši

zamilovala. Bylo mi přece jenom šestnáct a ona byl …”

“Neuvěřitelně žhavý,” dokončuju za ní trochu rozpačitě větu, protože se tu pořád ještě bavíme o mém tátovi.

“Byl nádherný, to ano.”

“A co se stalo?”

“Z?stal s námi ještě tři dny po zemětřesení v Golden Gate Parku a poslední večer jsem se ho

pokusila svést.”

“A …”

“Nenechal se. Odmítl mě. Trochu hrubě. A druhý den ráno byl pryč. Viděla jsem ho až za tři

roky.”

“Ach, mami …”

“Nelituj mě,” připomíná mi s lehkým úsměvem. “Nakonec to přece vyšlo. Ulovila jsem ho.”

“Ale co se stalo, když si ho znovu viděla? Vsadím se, že to muselo být trapné.”

“Ach, rozhodla jsem se, že už ho nechci.”

- 196 -

Spodní čelist mi padá skoro k zemi. “Nechtělas ho? Proč?”

“Z mnoha d?vod?. Hlavně už jsem věděla co je. Věděla jsem, že by si mě chtěl vzít, a i když

jsem netušilo co všechno by to znamenalo, věděla jsem, že to nikdy nebude normální

manželství. V tu dobu jsem se vdávat ani nechtěla. Nechtěla jsem, aby m?j život rozhodoval

za mě. To je asi ten nejd?ležitější d?vod ze všech. Takže když jsem ho znovu viděla, dala

jsem mu jasně najevo, že nemám zájem.”

“Jak to vzal?” Nedokážu si představit, že by někdo dokázal tátovi něco odmítnout.

“Vysmál se mi. Což celé věci moc nepomohlo. Ale neodešel. Cítila jsem jeho přítomnost až moc

často. Nikdy během těch let se mi ale neukázal.”

“Ale co tvoje vize?”

“Pořád jsem jí měla.”

“A tys prostě jen tak ignorovala svoje poslání?”

“Ach ne,” říká vážně. “Neignorovala jsem ho. Bojovala jsem proti němu. Odolávala jsem

každým kouskem síly, který ve mně ještě zbyl. Nechtěla jsem, aby někdo ovládal m?j život.”

“Jak dlouho to trvalo?” ptám se bez dechu.

“Ach, šedesát let, plus mínus.”

“Šedesát let.” To jsem to teda dopracovala. Clara, papoušek. Patřím na rameno nějakého

piráta. “Takže to je d?vod, proč si mi to neřekla. Kromě toho, že ses snažila skrýt, že je táta

Intangere. Kdybys mi řekla, žes bojovala proti svému poslání, místo abys ho poslušně plnila,

jak jsem si vždycky myslela, předpokládalas, že bych tě napodobila a bojovala bych proti

tomu svému taky.”

“Přesně tak,” říká. “Ale tys proti němu nakonec stejně bojovala. Myslím, že jablko nepadá

daleko od stromu.”

“A udělali ti něco? Mám na mysli nebe.”

“Nechali mě se rozhodnout. Měla jsem svobodnou v?li, jak vidíš. A tak jsem toho využila.”

“Cos udělala?”

Vzdychá. Něco temného se mihne jejíma očima. Cítím náznak lítosti. Zřejmě tohle nebyla oblíbená část jejího života.

- 197 -

“Dělala jsem chyby,” přiznává. “Jednu za druhou. Jenom jsem si ubližovala. Celý sv?j život

jsem jenom klopýtala. Zraňovala jsem lidi, dokonce i ty, které jsem milovala. Stala jsem se

expertem na lhaní sama sobě. Trpěla jsem. Někdy nepředstavitelně moc. A pak jsem konečně

procitla.”

Zírám na ní. “Myslíš, žes byla potrestaná? Za to, žes nesplnila poslání?”

Setkává se s mým pohledem. “Ty nebudeš potrestaná, Claro. Ale ano, byly to příšerné časy a

občas mi to připadalo jako trest. Nechtěla bych to pro tebe. Ale zapomínáš, že na konci

všeho to bylo tak, jak mělo. Ten polibek na břehu se nakonec odehrál.”

“Co tě donutilo změnit názor?” ptám se, ale při pohledu na klid v její tváři myslím, že to vím.

“Začala jsem vidět za ten polibek,” odpovídá mi. “A viděla jsem tebe. A Jeffreyho. A měla

jsem vizi, že mě čekají ty nejšťastnější časy.”

Dívá se znovu na televizi. Už nejsme na pláži. Jsme na promenádě v Santa Bruz. Jím cukrovou

vatu a stěžuju si, jak moc je lepkavá, když si olizuju prsty. Máma chce ochutnat a kamera se

zaměřuje na cukrovou vatu. Beru jí a snažím se zabrat máminu tvář, nos, bradu a rty, když ukusuje vatu.

“Ňam,” slyším jí říkat a pak tiskne rty ke kameře.

Čtrnáctiletá Clara obrací oči v sloup. Ale usmívá se. Pak na nás odněkud Jeffrey volá:

“Podívej se na mě. Mami, podívej se na mě!”

Bože, nem?žu uvěřit, že měl někdy tak pisklavý hlas.

Kamera najíždí na Jeffreyho, který stojí vedle hry Silák na promenádě. Je mu dvanáct. Je

vychrtlý a má na sobě obří čepici. Jeho stříbrné oči září štěstím. Šklebí se na nás, pak zvedá

gumovou paličku a tvrdě mlátí do měřiče síly. Míček vystřeluje ze základu platformy a

dotýká se vrcholu, díky čemuž se rozezvoní zvonek. Přístroj bliká. Ozývá se hudba.

M?j malý bráška právě vyhrál cenu pro ty největší siláky.

Chlap, který k němu běží od stánku, vypadá ohromeně a podezíravě, jako kdyby se snažil

přijít na to, jak mohl Jeffrey přístroj obelhat. Ale v rukách drží obří pandu, kterou si bráška hned bere.

“Hej, Claro,” piští Jeffrey a běží k nám s vypjatou hrudí. “Vyhrál jsem to pro tebe.”

“Jen tak dál, mladý muži!” ozývá se máma zpoza kamery. “Jsem na tebe hrdá!”

“Jsem malý, ale silný,” chlubí se Jeffrey. Nikdy nebyl moc skromný. “Jsem pan Úžasňák!”

- 198 -

“Jak jsi to udělal?” Mladší Clara vypadá zmateně, když si od něj bere obřího černo bílého

medvěda. Toho plyšáka pořád mám. Je na horní polici v mé skříni. Jmenuje se pan Úžasňák.

Jenom jsem do teď nevěděla, proč jsem mu dala tohle jméno.

“Chcete, abych to zopakoval?” ptá se Jeffrey.

“To už stačí, kamaráde,” říká máma opatrně. “Musíme dát šanci i dalším lidem. Kromě toho,

nechceme se moc předvádět.”

Obraz trochu poskakuje, jak máma Jeffreyho i s kamerou objímá. Zabírá modrou oblohu bez

mráčku. Na okamžik hluk na promenádě sílí a já slyším příboj narážet na skály a křik rack?. Pak obrazovka černá. Šťastná chvilka je pryč.

Obracím se a dívám se na mámu. Má zavřené oči a její dech je hluboký a pravidelný. Spí.

Přetahuju přes ní deku. Lehce jí líbám na tvář a vdechuju její v?ni r?že a vanilky. Se mnou

zažila svoje nejšťastnější chvíle, myslím si. A po tom všem co prožila a čím si prošla za celých

sto dvacet let, je pro mě velká čest být součástí její nejšťastnější éry života.

“Miluju tě, mami,” šeptám. Slyší mě dokonce i ve spánku.

Já vím, odpovídá mi v mysli. Taky tě miluju.

Později jí táta nese na zadní verandu, aby viděla hvězdy. Venku je teplo, cvrčci cvrkají a

fouká slabý vítr. Jaro se pomalu mění v léto. Sleduju moje rodiče. Zdá se, že k sobě mluví beze slov. Jeho dotek jí dodává sílu. Je nesporné, že je jejich láska mocná a nádherná věc.

Tahle láska přežije její smrt. Ale stálo jim to za to? Nem?žu si pomoct, ale musím o tom

přemýšlet. Stálo jim za to projít si všemi těmi těžkostmi, utrpením z jejich oddělení a bolestí

jenom proto, aby ho za tu neskutečně krátkou dobu nechala zase jít?

Sleduju je a docházím k názoru, že stálo. Když jí lehce líbá na rty, odhrnuje jí pramínky vlas?

z tváře, upravuje jí deku kolem ramen a ona se na něj dívá s tou nejčistší láskou v jejích očích barvy p?lnoci. Je šťastná.

Budeš šťastná, řekla mi.

Budeš zářit štěstím.

Máma prosí Jeffreyho o rozhovor. Vychází za ní na verandu a vedou spolu dlouhý rozhovor.

Sleduju je z obýváku. Jeffrey se hroutí na křeslo vedle mámy. Ruce má složené v klíně a

pohled sklopený. Neslyším, co říkají a navíc to ani není moje věc, ale myslím, že mu možná říká to samé, co řekla i mě. Ty jsi moje poslání.

- 199 -

Jeffrey přikyvuje. Pak si před ní kleká a naklání se, aby jí mohl obejmout. Odvracím se od

okna. Jsem překvapená, když vidím tátu stát u krbu. V ruce má skleničku červeného vína.

Jeho oči jsou ztrápené.

“Teď nastane doba, kdy musíš být statečná, Claro,” říká. “Velmi brzy.”

Tiše kývu. Pak přecházím k tátovi a ocitám se v jeho svatozáři plné radosti. Snažím se nechat jí vyplnit mě a tak zapomenout na náhlou bolest, kterou pořád cítím v hrudi.

kapitola 19

D-svět

Budím se před úsvitem se zvláštním pocitem. Něco jako déj? vu. Sedám si a lapám po dechu.

Pak se zvedám z postele a běžím dol? po schodech. Vrážím do mámina pokoje přesně ve chvíli, kdy z něj vychází Carolyn. Kýve na mě. “Dneska,” říká.

Všichni se tam shromažďujeme: Jeffrey, kterého aspoň na chvíli opustil hněv, teď sedí na

židli u její postele, o kterou se zároveň opírá koleny. Pohledem ani na chvíli neopouští máminu

tvář. Billy stojí v rohu a nic neříká, ale vždycky, když se na ní máma dívá, usmívá se. Carolyn lítá dovnitř a ven, měří jí tep a nutí jí něco vypít. Táta sedí u nohou její postele a sem tam protne ticho nějakým andělským vtipem.

“Víte, proč m?žou andělé létat?” ptá se nás. Všichni kroutíme hlavou. “Protože je nám

všechno fuk, nezatěžujeme si ničím hlavu a proto jsme tak lehcí.”

Jo, ten byl vražednej, já vím. Ale je uklidňující mít ho tady. Už se kolem nás zjevuje a zase

mizí víc než týden, ale už jsem si na něj zvykla. Na jeho tichou radost, jeho ochranářství, jeho zvláštní smysl pro humor, který se tak skvěle hodí k tomu mámy.

A pak jsem tu já. Držím jí za ruku. Čekám. Všichni čekáme. Jako kdybychom byli kolo, máma jeho střed a my se točili kolem ní.

“Takové vážně výrazy,” šeptá. “Bože, někdo snad umírá?”

Jenže pak přestává mluvit úplně. Je to pro ní moc namáhavé. Spí. Sledujeme, jak jí stoupá a zase klesá hruď. Hrozně se mi chce na záchod, ale bojím se odejít z pokoje. Co když umře,

zatímco budu pryč? Co když u toho nebudu?

Křížím nohy přes sebe a čekám. Prohlížím si její ruku v té mojí. Na prstě má znovu snubní prsten. Je to jednoduchý, tenký stříbrný kroužek. Uvědomuju si, že má máma stejné ruce. Nikdy dřív jsem si toho nevšimla. Teď je její ruka křehká a lehká jako ptačí duté kosti, ale

- 200 -

podobnost s mojí je zřejmá. Máme stejně dlouhé nehty. Klouby na stejných místech, stejně

dlouhé prsty a stejnou žílu na zadní části levé ruky.

Kdykoliv se podívám na svoje ruce, vzpomenu si na ní.

Pak začíná zhluboka a přerývavě dýchat a otevírá oči. Najednou na celý záchod zapomínám.

Dívá se na tátu. Sahá po její volné ruce, tu kterou zrovna nemačkám jako o život a líbá jí na zápěstí.

Rozhlíží se po pokoji bez toho, aby pohnula hlavou. Doširoka otevírá oči, ale nem?žu jistě říct, jestli nás všechny doopravdy vidí. Pohybuje rty.

Myslím, že říká:“Nádhera.”

Pak jsem chvíli vyvedená z míry, protože táta mizí. Přímo před našima očima. V jednu chvíli

sedí na posteli a drží mámu za ruku a v tu další je pryč.

Trvá mi chvíli, než si uvědomuju, že je máma pryč taky. Je to tak tiché. Měla jsem to vědět. Všichni zatajujeme dech. Leží na polštáři se zavřenýma očima. Ale už tam není. Její hruď už se nezvedá. Její srdce nebije. Její tělo je tady, ale ona už ne.

“Ámen,” říká Billy.

Jeffrey vyskakuje ze židle. Ta naráží do zdi. Ten zvuk je nesnesitelně hlasitý. Jeho tvář mi

přijde jako maska. Rty má stáhnuté do úzké linky a obočí má stáhnuté nízko nad jeho

červenýma očima. Po tváři mu na bradu stéká jediná slza. Zuřivě jí hřbetem ruky utírá a utíká z místnosti.

Slyším prudké zabouchnutí vchodových dveří, když odchází. Túruje motor a pak závodí po příjezdové cestě. Jeho pneumatiky skřípají na štěrku.

Něco se mi usazuje v hrudi. Nevydávám ani hlásku. Jediné co vnímám je příšerná dusící bolest, která mě nutí myslet si, že moje srdce exploduje.

“Billy …,” křičím zoufale.

Je tady. Cítím její ruku na mém rameni.

“Jenom dýchej, Claro. Dýchej.”

Soustředím se na dostání vzduchu dovnitř a zase ven z mých plic. Nevím, jak dlouho

z?stáváme v téhle pozici. Billy mi zarývá prsty do ramene. Bolí to, ale je to dobrá bolest. Připomíná mi, že já, na rozdíl od mé mámy, pořád obývám svoje tělo.

- 201 -

Ubíhají sekundy. Minuty. Možná i hodiny. Zdá se mi, že ohřívám svojí rukou tu máminu. Když

jí pustím, ztratí svoje teplo. Když jí pustím, už nikdy jí nebudu moct držet.

Nebe venku je šedé. Na d?m padá lehké mrholení. Je celkem příhodné, že zrovna teď prší. Je to tak v pořádku.

Dívám se na Billy.

“To děláš ty?” Otáčím hlavu k oknu.

Usmívá se zvláštním protočením koutk? úst. “Jo. Vím, že je to hloupé a lidské, ale nem?žu si

pomoct.”

“Nechci jí nechat jít.” Je to jedna z vět, o kterých vím, že jejich ozvěnu uslyším v hlavě už napořád, spolu s mým vlastním rozedraným, zlomeným hlasem.

“Já vím, zlato,” říká Billy trochu chraplavým hlasem. “Ale už jí tu nem?žeš nijak udržet. Víš,

že už tady není.”

Po počátečním nesnesitelném tichu začíná zvonit telefon každýc h pár minut. Pak přichází na

řadu domovní zvonek a dovnitř se začínají trousit lidi. Zpočátku cítím nutkání je pozdravit,

jako kdyby to byla moje povinnost jediného člena rodiny, který tu z?stal. Jako mámina dcera.

Pustit je dovnitř a poděkovat jim za jejich přání upřímné soustrasti a za potraviny, které

přinesli.

Měli by vás varovat ohledně jídla. Když se vám stane něco takového, když vám zemře někdo, koho milujete, lidé nosí jídlo. A tady je obsah ledničky rodiny Gardner?: jedny obří lasagne, tři stejně nechutné makarónové saláty, dva ovocné saláty, jeden třešňový koláč, sušenkový

koláč, jedno studené smažené kuře, jeden hrnec se záhadným obsahem, jeden špenátovo

ořechovo brusinkový salát, který byl dodán s neotevřenou lahví dresinku z modrého sýru a sekaná. Police naší ubohé ledničky se pod tíhou toho všeho prohýbají.

A je tu ještě jedna věc, kterou vám předem neřeknou: i když lidé přinesou dost potravin k nasycení sirotčince v Číně, nebudete mít hlad.

Cítím, jako kdyby ze mě každý člověk odseknul kus, když říká: “Upřímnou soustrast, Claro.

Jestli existuje něco, co pro tebe m?žu udělat, neváhej a zavolej mi.”

“Najednou je nějaká starostlivá, co?” mumlá ke mně Billy potom co mi Julie -jo, ta žena s

andělskou krví, která pokládala na shromáždění všechny ty kousavé otázky-dává další makarónový salát a přeje mi upřímnou soustrast.

“Jo, byla jsem v pokušení jí říct, že se tam venku v lese schovává Samjeeza.”

Tmavé oči Billy se rozšiřují. “A schovává?”

- 202 -

Vrtím hlavou. “Ne. Myslím, že když táta někoho vyhostí, z?stane vyhoštěný. Jenom jsem jí

chtěla trochu vyděsit.”

“Jasně. No, mělas jí to říct. Pak bychom viděli, jak rychle dokáže létat.”

Smějeme se spolu. Je to ta nejbližší věc smíchu, jaké jsem v tuhle chvíli schopná. Pořád cítím

bolest. Je to jako otevřená díra přímo uprostřed mojí hrudi. Dotýkám se přímo prostředku mé hrudní kosti, jako kdybych tak tu díru mohla zacelit.

Billy si mě prohlíží. “Proč nejdeš nahoru? Nemusíš tu kv?li těmhle lidem být. Postarám se o

to.”

“Dobře.” Jenže nechci ani myslet na to, co budu nahoře dělat sama.

Když se dostávám do mého pokoje, všímám si Christiana, který sedí na okapu. M?že to přijít

host?m divné, ale mě je to fuk. Bolest se mění v příšernou prázdnotu, která je v mnoha

ohledech horší, než p?vodní bolest. Ale aspoň necítím Christianovi emoce na druhé straně

okna. Nebo jeho vzpomínky na náš polibek.

Kdy ses sem dostal? ptám se ho.

Už dřív. Kolem deváté.

Necítím dokonce ani překvapení. Máma umřela pár minut před desátou.

Říkal jsem ti, že tu budu. Můžeš mě ignorovat. Cokoliv chceš.

Chci spát.

Dobře. Budu tady.

Lehám si na peřinu. Nenamáhám se vlézt si pod ní. Otáčím se tváří ke zdi. Christian se na mě nedívá, ale stejně.

Měla bych brečet, napadá mě. Ještě jsem nebrečela. Proč jsem ještě nebrečela. Celé měsíce mě dokázala rozbrečet každá blbost, boo-hoo-hoo, taková malá chudinka, ale dneska - v den, kdy moje máma umřela - nic. Ani jedna slza.

Jeffrey brečel. Billy promítá svoje slzy do deště venku. Ale já ne. Já cítím jenom příšernou bolest.

Zavírám oči. Když je znovu otevírám, zjišťuju, že uběhly dvě hodiny. Necítím se ale, jako kdybych právě prospala dvě hodiny. Slunce na nebi se posunulo trochu výš.

Christian je pořád na střeše.

- 203 -

Mám nutkání na něj zavolat a poprosit ho, aby přišel a lehnul si ke mně. Jako v noci, když

jsem se dozvěděla o sto dvacetiletém životě lidí s andělskou krví. Jenže tehdy jsem

nechtěla, aby se mě dotýkal. Nebo mluvil. Ale možná, kdyby byl u mě dost blízko, mohla bych něco cítit. Možná bych mohla brečet a bolest by pominula.

Otáčí hlavu a setkává se s mým pohledem. Slyší mě.

Já ho ale nezvu dovnitř.

Je pozdě odpoledne, když se Christian beze slova zvedá na nohy a odlétá.

Pak se ozývá zaklepání na dveře a dovnitř strká hlavu Tucker.

“Ahoj.”

Slézám z postele a vrhám se mu do náruče. Pevně mě objímá a já si opírám hlavu o jeho hruď.

Šeptá mi do vlas? něco, čemu nerozumím.

Proč nem?žu brečet?

Odtahuje se ode mě. “Přišel jsem hned, jak jsem se to dozvěděl.”

Zavolala bych Tuckerovi hned po mámině smrti, ale byl ve škole a já neměla energii vytáhnout

ho ven a dovézt ho k nám. “Ví to už ve škole všichni?”

“Jo. Skoro. Jsi v pořádku?”

Nevím, co mu na to odpovědět. “Spala jsem.”

Sundavám ze sebe jeho paže, jdu k posteli a sedám si. Je těžké se na něj dívat, když se na mě tak upřeně pozoruje a snaží se setkat s mým pohledem. Lehám si na prošívanou deku.

Tucker vypadá v rozpacích. Prohlíží si m?j pokoj. “Nikdy dřív jsem tu nebyl,” říká. “Je to tu

pěkné. Hodí se to k tobě.” Odkašlává si. “Wendy je dole. Přivezli jsme vám čokoládový

krémový koláč, který posílá máma. A pečené kuře a nějaké zelené fazolky.”

“Díky,” říkám.

“Je to dobrý koláč. Chceš, abych došel pro Wendy?”

“Ještě ne.” Troufám si podívat se na něj. “Mohl bys … mě na chvíli jenom držet?”

Vypadá, jako kdyby se mu ulevilo. Konečně něco, co m?že udělat. Lehá si do postele vedle mě. Obracím se k němu na bok a on mi pokládá ruku na pas.

Necítím nic. Nemyslím na nic. Jenom dýchám. Nádech a výdech. Nádech a výdech.

- 204 -

Tucker mě hladí po vlasech. Na tom gestu je něco něžného. Je to stejné, jako kdyby mi

šeptal, že mě miluje.

Já tebe taky, posílám mu v myšlenkách, ale on mě nem?že slyšet.

Ale necítím lásku. Říkám to, protože vím, že je pravda, i když to teď necítím. Jsem na to moc

otupělá. Nezasloužím si jeho lásku, napadá mě. Ten okamžik s Christianem na hřbitově je

jako temný mrak v mojí mysli.

Uběhli tři dny. To je další věc, kterou nečekáte. Myslíte si, že nastane smrt, pak bude

pohřeb, pak uloží tělo do země a tím to všechno skončí. Jenže mezi smrtí a pohřbem je milion

malých věcí, které nikdo nezmiňuje. Psaní nekrologu. Výběr květin. Vybírání toho, co mámě oblečeme do rakve a toho, co si na pohřeb vezmu já: černé šaty, máminy lodičky a stříbrný

řetízek

Když říkám Jeffreymu, aby si vzal kravatu se stříbrnými proužky, věnuje mi chladný pohled a oznamuje mi, že si vezme černou.

Nevím, co to znamená. Je to jako s mým fialovým manšestrovým sakem v den požáru. M?že

barva kravaty ovlivnit rovnováhu vesmíru?

Tucker první den nejde do školy, aby mohl z?stat se mnou. Většinu času je na židli vedle té

mojí. Jenom sedím a nic nedělám. Snaží se se mnou mluvit. Občas se mě ptá, jestli něco

nepotřebuju a já skoro pokaždé říkám ne. Později večer ho ale prosím, jestli by už nemohl jít dom?.

“Nemyslím to zle, jenom chci být teď sama.” Je to pravda. Chci být sama. Ale taky teď

nechci být poblíž Tuckera, protože jsou tu věci, které mu neříkám. D?ležité věci, o kterých zrovna teď nechci přemýšlet.

Říká ano, samozřejmě. Chápe to, ale zraňuje ho to. Nepotřebuju ani svojí empatii, abych rozpoznala bolest v jeho tváři.

Každý den cítím Christiana někde poblíž. Nesnaží se se mnou mluvit. Netlačí na mě, ani nečeká jakýkoliv

druh odezvy. Jenom se drží blízko mě. Nechává mě samotnou, ale je blízko pro případ, že už bych sama být nechtěla.

Jak ví, že přesně tohle potřebuju? Byl dítě, když mu máma umřela, ale i tak prostě ví co dělat. Mají to

takhle všichni, přemýšlím, nebo jsem prostě s Christianem spojená na jiné úrovni a tak ví, co zrovna

potřebuju?

- 205 -

Třetí den užto Tucker nevydrží a konfrontuje mě. Ne nijak ostře, ale spíš způsobem ´prosím, nech mě ti

pomoct, proč mi to nechceš dovolit´. Ležím v posteli. Nespím. Vlastně nedělám nic a on najednou vtrhává

do mého pokoje.

“Chci tu být pro tebe,” říká. žádné ahoj. “Je to jednoduché.”

Pohledem střílím k oknu. žádný Christian. “Dobře.”

“Ale ty mi to nedovolíš. Nenecháš mě, Claro. Odháníš mě od sebe. Neříkáš mi, co cítíš.”

“Necítím nic,” odpovídám mu. “Nechci tě odehnat.” Ale pravda je, že ho chci odehnat.

Nebere to.“Odháníš mě od sebe už několik měsíců. Neříkáš mi nic. Jako jsi mi neřekla o tom zlém

andělovi. Pořád čekám, až mi řekneš co se s tím chlapem stalo, ale ty neříkáš nic. Myslíš, že bych to

nezvládnul. “

“Tuckere.”

“Proč mám v poslední době pocit, že svůj čas se mnou musíš přetrpět? že mášv plánu to ukončit?”

“Moje máma umřela, ” křičím na něj a sedám si. “Vážně zrovna teď nedokážu přemýšlet o ničem jiném.”

Vrtí hlavou.“Co mi neříkáš? Proč si myslíš, že to neunesu? Copak jsem nezvládnul všechno, do čehos mě

kdy zasvětila?”

“Dobře, fajn.” Vím, že musím znít naštvaně, ale nejsem. Jsem unavená. Jsem unavená ze skrývání věcí.

Unavená z toho, co po mě všichni ostatní chtějí, abych byla, unavená z toho být tou holkou, které umřela máma a kolem které se musí chodit po špičkách. Nějakým zvláštním způsobem je vlastně celkem úleva,

takhle s Tuckerem mluvit. Alespoň už kolem mě nechodí opatrně, jako kdybyšlapal po skořápkách vajíček.

Tucker čeká.“Co chceš vědět?”

“Všechno,“odpovídá mi jednoduše.

“Fajn. Tak začneme. Chvíli jsem si myslela, že umřeš ty. Měla jsem vizi o hřbitově na hoře Aspen. Všichni

tam byli kvůli tomu, že někdo umřel, ale tys tam nebyl. Myslela jsem si, že umřeš ty. Nechtěla jsem ti to

říct, protože jsem se mohla plést, a nakonec se ukázalo, že to je máma, takže jsem ráda, že jsem ti to

neřekla.”

“Ale řeklas to Christianovi.”

“Jo. Čte mi myšlenky, takže to věděl.”

“Hm,” říká, ale já na něm poznávám, že není moc šťastný z myšlenky, že si s Christianem čteme myšlenky.

“A já dokážučíst lidské pocity. Někdy vidím i myšlenku, ale většinou jsou to pocity.”

- 206 -

Najednou se cítím líp, když se přiznávám. Alespoň něco cítím. “A to není všechno, samozřejmě.”

Překvapeněna mě mrká. “Tak sem s tím.”

Zvláštní, jak bezstarostně vyslovil tu větu, i když mu to, co se mu teď chystám říct, zlomí srdce stejně, jako

kdyby se mu do něj zabořila kulka letící rychlostí zvuku. Nevím, proč to dělám. Vím jenom, že už nechci mezi námi žádnou přetvářku. Je to proti mé povaze.

“Moje poslání není u konce. Nevím, co přesně bude obnášet, ale vím, že v něm figuruje Christian. Je to,

jako kdybychom měli být dvě strany té samé mince. Já ho ne … nemiluju ho tak, jak miluju tebe, ale jsme

stejní, on a já. Navzájem se děláme silnějšími.”

V Tuckerových očích se objevuje temný mrak. Dívá se na mě. Nechce vědět to, co se mu teďchystám říct.

Ale já mu to stejně řeknu. Protože část mě si uvědomuje, že i když ho miluju, a i když ho teď chci chytit a

už nikdy ho nenechat odejít, bude mu líp beze mě. Bude v bezpečí, když nebude v mém bláznivém světě

potulujících se andělů a tajemných úkolů, které mi převrátí na ruby celý život. Bude šťastnější, anižbych

mu musela lhát nebo před ním něco skrývat celou dobu našeho vztahu. Vím,že když mu teď řeknu pravdu, hlavně tuhle část, nejspíš to všechno zničí. Všechno co máme. I když to hrozně moc nechci udělat, zároveň

si myslím, že je to jediný způsob jak zajistit, že nedostanu strach a nevycouvám z téhle náhle nabyté odvahy všechno mu říct.

Tak do toho.

“Políbila jsem Christiana. ” Můj hlas se na jeho jméně láme. “No, vlastně on políbil mě.Ale já ho nechala. Řekl, že je to součást jeho poslání a já ho nechala. Protože jsme spojení. Protože v mém snu, když máma

umře a my jsme na hřbitově, je to on, kdo mě drží za ruku, utěšuje mě a je mi oporou. Protože ty tam nejsi.”

Tuckerův výraz tvrdne. Napíná svaly na zádech. Zatíná čelist.

“Kdy?” ptá se chraplavým hlasem. “Kdy tě …”

“Dva dny před máminou smrtí.”

Vstává.“Musím jít.”

“Tucku.”

Zavírá oči. Ruce má svěšené podél těla a dlaně má sevřené v pěst. Po chvíli je uvolňuje. Když oči znovu

otevírá, vidím náznak slz. Trhaně se nadechuje. “Musím jít.”

Co jsem to udělala? napadá mě šokovaně. Sleduju, jak sbíhá z mého pokoje po schodech dolů. “Omlouvám se, Tucku,” říkám. Jako kdyby to mohlo něco napravit.

- 207 -

Moje slova ho nezastavují. Prochází skupinkou truchlících v obýváku a míjí Angelu a Wendy, které spolu

sedí na gauči.

“Wendy, jdeme. “

Vyskakuje.

“Tucku,“volám na něj znova. Ale pak přestávám. Rozhoduju se, že ho musím nechat jít, i když se mnou už

nikdy nepromluví. Bolest v mojí hrudi se zdvojnásobuje. Dýchám trhaně. Opírám se o stěnu v obýváku a

sleduju, jak Tucker bezmocněskoro vybíhá z mého domu.

Zastavuje se u svého auta a šátrá v kapse po klíčích. Wendy ho dohání, chytá ho za ruku a kýve hlavou směrem k domu. Tucker přikyvuje. Pak se ohlíží zpátky a vidí Christiana stát na verandě. Najednou se všechno kolem mě zpomaluje.

“Ty.” Setřásá Wendy a dělá několik pomalých kroků směrem k domu.

“Tuckere,”říká Christian tiše.

“Co seš to za člověka?” Tucker skoro vrčí. Pořád se k němu pomalu přibližuje. Ignoruje Wendy, která ho

prosí, aby šli domů. “Počkal sis, až bude nejzranitelnější a pak si po ní vyjel?”

“Tohle tiřekla?” ptá se Christian. V jeho hlase není žádná hrozba, ale taky se to nedá přirovnat k milému

tónu.

Chci se tam dostat dřív, než se někdo zraní. Mám pocit, že tohle vážně spěje k tomu, aby někdo odkráčel s vážným úrazem. Ale když dělám krok ke dveřím, Angela mě chytá za ruku.

“Nedělej to,” říká. “Ještě to zhoršíš.”

“Řekla mi,žes jí políbil, ” říká Tucker.

“To jsem udělal.”

“A nezáleželo ti na to, že už má kluka? že mě miluje?” Tucker už je u Christiana blízko. Pomalu míří po schodech nahoru na verandu. Zastavuje se pár metrů před Christianem. Dlaně má zaťaté v pěst. Čeká na jakoukoliv záminku k tomu, aby mohl Christiana praštit.

Z tohohle úhlu nevidím Christianovu tvář. Je ke mně otočený zády. Ale vím, že je jeho tvář klidná a jeho oči vypadají jako mrazivé zelené smaragdy, které se ve světle nepřirozeně třpytí. V jeho hlase není žádná

vřelost, když říká:“Vždycky jsem tě měl rád, Tuckere. Myslím, že jsi slušný kluk.”

Tucker se směje. “Ale co, nejsem jí hoden? Je mimo mojí ligu, protože-”

“Protože ona a já patříme k sobě,” přerušuje ho Christian.

- 208 -

“Jasně.Kvůli tvému poslání,” šeptá Tucker.

Christian se rozhlíží okolo. Vypadá podrážděně, že Tucker zná tohle slovo a odváží se hoříct před všemi

těmihle lidmi okolo nich. “Kvůli tomu a kvůli dalším stům důvodům, z nichž bys nedokázal ani jeden pochopit,” říká.

“Ty jeden arogantní parchante.”

A v tu chvíli mu Tucker dává pěstí. Přímo do obličeje. Christian pod tím úderem zaklání hlavu. Okamžitě

mu začíná proudit krev z nosu. Přikládá si k němu ruku a pak se dívá na své krví potřísněné prsty. Je

možné, že ještě nikdy předtím neviděl svojí krev. Zužuje oči. Utírá si ruku o džíny. Pak je najednou na

verandě nějak moc pohybu. Všichni se jim usilovně snaží dostat z cesty.ženy začínají pištět. Vytrhávám se Angele přesně ve chvíli, kdy Tucker strká Christiana proti zdi domu tak tvrdě, že sklo v okně praská.

Sleduju, jak Christian stahuje tmavé obočí a vyzařuje z něj skutečná zuřivost. Pokládá Tuckerovi ruku do středu hrudi a tvrdě do něj strká. Ten přepadává přes zábradlí a s odporným lámavým zvukem dopadá na

břicho na příjezdovou cestu, která je celá pokrytá štěrkem. Tucker se zvedá na nohy a utírá si krev z brady.

Vlasy má rozcuchané a jeho modré oči planou.

“No tak, fešáku,” posmívá se mu. “Ukaž mi co v tobě je.”

“Přestaňte!“křičím.

Christian lehce a elegantně přeskakuje zlomené zábradlí. Vedle Tuc kera vypadá štíhle. Nemá svaly od

svazování telat, ani od každodenní tvrdé práce jako tenhle farmářský kluk z Wyomingu. Jenže vím, že je

Christian neuvěřitelně silný.

Tucker se na něj vrhá, ale Christian uhýbá. Jeho pěst přistává na Tuckerově boku, což ho znovu sráží na štěrk pod ním. Vrčí, zvedá se a znovu útočí na Christiana.

“Nechte toho!“křičím.

Ani jeden z nich mi ale nevěnuje pozornost. Tucker se napřahuje k dalšímu úderu. Skoro zasáhne

Christianovo břicho, ale Christian znovu uhýbá. Tucker vydává frustrovaný zvuk, když ho Christian znovu zasahuje. Tentokrát do čelisti.

Tohle není fér. Tucker tenhle boj nemůžu vyhrát. Christian bude vždycky rychlejší, silnější a bude mu těžší ublížit.

Prosím, posílám Christianovi v myšlenkách a snažím se do toho vložit veškerou mojí sílu. Jestli ti na mně vážně záleží, přestaň.

Váhá.

Sbíhám po schodech z verandy a jdu směrem k nim. Už nemyslím. Potřebuju se dostat mezi ně. “Christiane, neubližuj mu,” říkám nahlas.

- 209 -

To je oba zastavuje. Tucker mi věnuje nevěřícný, uražený pohled. Jak jsem si mohla myslet, že by ho mohl

porazit tenhle rozmazlený měšťák, bez ohledu na to kolik andělské krve mu koluje žilami? Znechuceně

kroutí rty. Jeho oči mi říkají: Nevěříš ve mě. Proč ve mě nevěříš?

Ve stejné chvíli Christian spouští ruce se zaťatými pěstmi podél těla a otáčí se na mě s ublíženým výrazem.

Neublížil bych mu, říká mi v myšlenkách.Myslíš si, že bych použil svojí sílu, abych ho nějak zranil?

Nemám odpověď ani pro jednoho z nich.

“Fajn, tak to už by stačilo!” ozývá se zevnitř hlas. Billy sbíhá po schodech. Zastavuje se vedle mě a zírá na Christiana a Tuckera.

“Proč se vy dva chováte jako losy v říji? My tady držíme smutek. Měli byste se stydět.”

“Jdu,” říká Tucker. Už se na mě znovu nedívá. Musí ho všechno bolet, ale drží hlavu vzpřímeně a záda má

rovná, když jde ke svému autu. Wendy na mě přes rameno střílí pohledem, který je z poloviny vražedný a z

poloviny omluvný. Sedá si na sedadlo řidiče. Vidím jí mluvit k Tuckerovi, když odjíždí. Možná na něj spíš řve.

Christian si utírá krev z obličeje. Už mu neteče krev z nosu, ale krev tam má pořád.

“Můj strýc mě zabije, ” říká.

“Může se postavit do fronty,” vracím mu.

Překvapeněse na mě dívá. Claro, já-

Neopovažuj se říct mi, že se omlouváš.Prostě běž.

Já jsem jenom-

Běž, posílám mu. Chci, abys odešel, Christiane. Nechci tě tady. Nepotřebuju tě.

Polyká a strká si ruce do kapes. Tvrdě se na mě dívá. Nevěří mi.

“Vypadni odsud,” říkám nahlas.

Otáčí se a jde do lesa, kde se mezi stromy táhnou stíny.

“Holka, ty máš talent na přitahování problémů,” říká Billy a jemně mi pokládá ruku na rameno.

Jako kdybych to nevěděla.

Když se začíná stmívat, všichni jdou domů. Dům je najednou příšerně prázdný. Jeffrey přichází z místa,

kam mizí každý den. Jde do svého pokoje bez jediného slova. Jdu ke dveřím máminy pracovny a otevírám

- 210 -

je. Část mě očekává, že jí tam najdu, jak se hrbí nad svým počítačem a něco píše. Vzhlédla by ke mně a

usmála se.

“Těžký den, miláčku?” zeptala by se.

Polykám. Snažím se připomenout si, že je v nebi. Ale nedokážu si to představit. Nedokážu to tak cítit. Všechno co vím je, že je pryč a už se nikdy nevrátí.

Té noci nemůžu spát. Nejsem si ani jistá, že chci. Zírám do stropu a dívám se na stíny na něm, které vrhají listy na stromu za oknem, které vlají ve větru.

Kolem půlnoci začíná zvonit telefon. Čekám, až ho někdo zvedne, ale nikdo to nedělá. Kde je Billy?

přemýšlím. A kdy se vrátí táta?

Telefon pořád vyzvání tu osamělou píseň. Jenom v ponožkách jdu do kuchyně. Beru telefon do ruky a dívám se, kdo volá.

CLARA, čtu.

Cože?

Volá někdo z mého mobilu.

Mačkám tlačítko PŘIJMOUT. Najednou jsem úplně vzhůru. “Haló?”

Ticho.

“Haló?” ptám se po několika sekundách, kdy se z druhého konce linky nikdo neozývá.

“Ahoj, ptáčátko.”

Je to tak divné slyšet hlas Samjeezy bez smutku, který ho obvykle doprovází. Skoro, jako kdybych mluvila s normálním člověkem, kdy se nemusím bát o vlastní život nebo toho, že mě každou chvíli může zatáhnout do pekla. Divné, přesně jak jsemřekla.

“Co chceš?“ptám se.

Ticho.

“No, bylo příjemné si s tebou povídat, ale už musím jít …” Pomalu pokládám telefon. “Ráno musím pohřbít

svou mámu.”

“Cože?” ptá se. Zní upřímně šokovaně.

Neví to.

- 211 -

“Prosím,”říká po chvíli se skutečným zoufalstvím v hlase. “Co se stalo?”

“Víš přece o tom, že každý s andělskou krví žije sto dvacet let, ne?”

Prudce se nadechuje. “Bože, bylo už jí tolik? Věděl jsem, že se to blíží, ale … je pro mě těžké sledovat

lidský čas. Kdy?”

“Před třemi dny.” Cítím záblesk hněvu, což mi dělá neskutečně dobře. Veškeré emoce, které mnou

prostupují kromě smutku, v téhle chvíli vítám. “Tak teď už jí nebudešmoct nikdy znovu ublížit. ” Znovu

nastává ticho. Myslím, že už zavěsil. Ale pakříká: “Necítil jsem, že odešla. Měl jsem to cítit.”

“Možná jste nebyli spojení tak, jak sis myslel.”

“Ach, Meg,”říká.

Tak tohle měvytáčí na nejvyšší úroveň. Nemá právo truchlit. Je to zlý člověk. Pokusil se jí zabít. Chtěl jí s

ním vzít do pekla, ne? Nezaslouží si mojí lítost.

“Když se přes to konečně přeneseš?” ptám se ho vztekle. “Moje máma se nejmenuje Meg. Aťuž js i s ní měl

cokoliv, ať už mezi vámi bylo cokoliv, je po všem. Nemiluje tě. Nikdy tě nemilovala. Vždycky byla předurčená někomu jinému. Už od samého začátku. A není nic, co bys s tím mohl udělat, protože je

mrtvá.“To slovo krouží ve vzduchu. Cítím něčí přítomnost za mnou. Je to Billy. Chytá mě za ramena a drží

mě, když ani nevím, že ztrácím rovnováhu a bez její pomoci bych spadla. Pak mi pomalu bere telefon z

ruky a pokládá ho.

“No, tak teďuž aspoň víme, proč na tebe bude zítra na hřbitově tak naštvaný,” říká. Vrtí na mě hlavou.

“Cítila bych se mnohem líp, kdyby sis právě neznepřátelila Černé křídlo.”

Pak, anižbych jí o to musela žádat, mě odvádí zpátky do mého pokoje, lehá si vedle mě a zpívá mi tichou písničku, která se podobá šustění větru venku. Chová se, jako kdybych byla znova malé dítě. Drží mě za ruku, dokud neusnu.

kapitola 20

KRÁSNÁ VZPOMÍNKA

Je tu dost věcí, na které mě m?j sen nepřipravil. Jako vidět tělo mojí mámy ležet tak

nehybně a laxně v rakvi. Příšerné množství make-upu na její tváři. Máma se málokdy malovala, maximálně si nanesla řasenku a lesk na rty. V rakvi vypadá jako malovaná panenka. Krásná.

Klidná. Ale není to prostě ona. Je těžké se tak na ní dívat, ale zároveň je těžké se od ní

odtrhnout.

- 212 -

Nebo na lidi, kteří stojí v zástupu, aby se na ní mohli podívat, a pak očekávají, že si se mnou

promluví. Připomíná mi to zvrácenou svatební hostinu. Za prvé, vidíte mrtvolu. Rozloučíte se s

ní. Pak pozdravíte poz?stalé. Všichni si myslí, že máma umřela na rakovinu, tak pořád mluví o bolesti. “Alespoň už netrpí,” říkají ji mi, když mi tisknou ruku. “Je jí teď líp.” Alespoň tohle je pravda.

Nebo skutečný pohřeb. Ta část v kostele. Sedím v první řadě s Jeffreym a s Billy. Jenom

pár metr? od nás je mámina rakev. Táta se pořád ještě neukázal a část mě se kv?li tomu cítí

zrazená. Měl by tu být, myslím si. Ale vím, že je na lepším místě. A to doslova. S mámou.

“Je s mámou, viď?” ptám se Billy, když mi ráno plete vlasy do dlouhého copu, který nějakým

zázrakem z?stane celý den nezacuchaný. “Celou dobu je s ní.”

“Myslím, že ano. Pohřby nejsou pro anděly, dítě. Tv?j táta by všem bránil cítit smutek, kdyby přišel. Ví to. Takže je nejlepší, když se drží dál. Navíc teď chce být s tvojí mámou. Pomáhá jí

přejít.”

Tucker je v kostele. Po bohoslužbě ke mně přichází. Stojí přede mnou se zkříženýma rukama

na prsou a vypadá ztraceně. Dívám se na jeho oko, které pokrývá skoro černá modřina, na škrábanec na jeho tváři a na jeho nateklé klouby.

“Jsem tady,” říká. “Pletla ses. Jsem tady.”

“Děkuju,” říkám. “Ale nechoď na hřbitov. Prosím, Tuckere. Nechoď tam. Bude tam Samjeeza.

Je naštvaný a nechci, aby ti ublížil.”

“Chci tam být,” protestuje.

“Ale nebudeš. Protože tě prosím, aby ses od toho místa držel dál,” šeptám. Řekla bych to i

Wendy, požádala jí, aby nechodila na hřbitov, ale vím, že by mě neposlechla. Protože je tam. Pokaždé v mé vizi.

“Prosím,” říkám Tuckerovi. “Nechoď.”

Váhá, ale pak přikývne a vychází z kostela.

Takže konečně, po dni, který se zdál snad nejdelší v mém životě -mohl trvat klidně tisíc let-vystupuju z auta na Aspenském hřbitově. Mžourám do slunce. Zhluboka se nadechuju. A pak

jdu.

Myslela jsem, že jsem věděla, jak tenhle den bude probíhat. Tenhle den, kdy budu v černých

šatech stát v trávě na Aspenském hřbitově. Viděla jsem to snad tisíckrát. Ale tentokrát se

to vážně děje. A není to stejné. Teď jsem budoucí Clara. Ve středu hrudi cítím tak příšernou

bolest, že si chci radši vytrhnout srdce a zahodit ho někam ke kraji cesty do plevele. Ale vydržím to. A jdu. Protože tu není jiná možnost, než dávat jednu nohu před druhou.

- 213 -

Vidím přede mnou Jeffreyho. Volám jeho jméno.

“Jdeme, ať už je to za námi,” říká.

Takže na barvě kravaty po tom všem nezáleží.

Každý je tady. Celé shromáždění, myslím. Dokonce i paní Julie. Nikdo zbaběle nevycouval.

Vtipné, jak pravdivou věcí se nakonec stal m?j sen. Mohla jsem se zbláznit z toho, když jsem

zjišťovala, proč tady Tucker není. Myslela jsem, že je mrtvý. Myslela jsem, že na zemi nem?že být nic, co by mu zabránilo tu být. Ale nakonec tu není proto, že jsem ho o to poprosila.

Tak tomuhle říkám ironie.

Pak mě ale pohlcuje bolest. Je to tady. Nadešel m?j čas. Moje obranná fáze, kdy jsem nic

necítila, mizí a já přemýšlím, jak tohle m?žu bez Tuckera zvládnout. Začíná mi být zle. Mám

potíže s dýcháním. Zastavuju se a snažím se popadnout dech.

Někdo mě chytá za ruku. Christian. Věděla jsem, že to tak bude. Dívám se na něj. Má na sobě

elegantní černý oblek, bílou košili a stříbrnou kravatu. Jeho zlaté oči jsou teď červeně olemované, jako kdyby brečel. Je v nich otázka i odpověď.

A pak si uvědomuju, že je tohle moment rozhodnutí, před kterým mě moje vize celou dobu

varovala. M?žu se od něj odtrhnout, vytáhnout mojí ruku z té jeho, říct mu, že ho nepotřebuju.

Cítím hněv a frustraci z bezvýchodnosti téhle volby. Nebo ho m?žu přijmout. M?žu čelit

tomu, co je mezi námi a pohnout se z místa. Je to teď pro mě až moc zásadní rozhodnutí. A

není to moc fér. Ale pak, nikdy to nebylo fér. Celé tohle fiasko. Od začátku až do konce.

Jde o to, že když mě drží za ruku a dotýká se mojí k?že, bolest v mé hrudi se zmenšuje.

Jako kdyby měl schopnost část z mé bolesti vzít na sebe. S ním se cítím mnohem líp. Silnější.

A on je ochotný zbavit mě mojí bolesti. Chce celé to břímě nést se mnou.

Vidím, jak jeho oči září. Jsem pro něj víc, než jenom povinnost. Jsem víc, než jen jeho vysněná dívka. Jsem mnohem víc.

Vzpomínám si na to ráno v listopadu v mé kuchyni v Kalifornii, když jsem poprvé viděla, jak stojí mezi stromy a čeká na mě. Srdce mi buš ilo, když jsem otevírala ústa, abych zavolala

jeho jméno, i když jsem ho v té době ještě neznala. Cítila jsem v sobě stoupající neodolatelnou potřebu jít za ním.

V mojí mysli se přemítají vzpomínky na každou chvíli, kterou jsem s ním od té doby strávila. Jak mě nesl do kanceláře zdravotní sestry v m?j první den školy. Na třídu pana Eriksona. Na

- 214 -

Pizza Hut. Na naší společnou jízdu lanovkou. Ples. Sedění na verandě a pozorování hvězd.

Jeho vycházejícího ze strom? v den ohně. Každý večer, který seděl na střeše , na louce. Naše

lyžování. Tenhle hřbitov, kde mě políbil. Na každý okamžik, který jsem prožila s ním. Cítím, jak mě k němu táhne nějaká síla. Slyším jeho hlas, který šeptá v mojí hlavě.

Patříme k sobě.

Neuvědomuju si, že zadržuju dech, dokud s tím nepřestávám. Dívám se na naše spojené ruce.

Pomalu mi palcem přejíždí přes klouby. Zvedám oči od našich dlaní a dívám se mu do tváře.

Slyšel to všechno? Tohle moje srdceryvné blábolení? Četl mi myšlenky?

Dokážeš to, říká. Nevím, jestli mluví o mámě nebo o něčem jiném.

Nejspíš na tom ale nezáleží.

Setkávám se s jeho pohledem a chytám ho pevněji.

Tak jdeme, posílám mu. Lidé čekají.

A společně pokračujeme v cestě.

Očekávám kruh lidí, kteří stojí kolem díry v zemi s máminou rakví a naklánějí se nad ní.

Dokonce i vím, kteří budou mít ve tváři vepsaný šok z toho, co vidí. Znám slova, která bude

Stephen říkat. Očekávám, že brzy ucítím Samjeezu. Jediné co ale nečekám je to, že k němu

cítím lítost.

Neměla jsem v plánu za ním po tom všem přijít. Po odříkání modlitby, spuštění rakve do země,

vhození pár hrstí hlíny do díry a pomalém odcházením davu, tam s Jeffreym, Christianem a Billy pořád stojíme. Cítím Smajeez?v smutek, který nepochází z odloučení od Boha, nebo z

jednání proti jeho andělské přirozenosti. Konečně si připustil, že mámu ztratil napořád. A já vím přesně, co bych měla dělat.

Pouštím Christianovu ruku. Jdu směrem k plotu na kraj hřbitova.

Claro? volá na mě Christian. Zní vystrašeně.

Zůstaň tam. To je v pohodě. Neopustím posvěcenou půdu.

Volám na Samjeezu.

Setkává se se mnou u plotu. Přichází do kopce v podobě psa. Pak se mění a stojí tiše na druhé

straně plotu s truchlivým pohledem v jeho jantarových očích. Nem?že brečet. Jeho tělo to nedokáže. Nenávidí, že se s ní nem?že d?stojně rozloučit svými slzami.

Tohle je šílené. Je přece zlý. Ale já na něj konečně přestala být naštvaná.

- 215 -

“Tady,” říkám.

Roztřeseně si sahám na zápěstí a stahuju si z něj náramek. Mámin starý náramek. Podávám mu ho dírou v plotě.

Dívá se na mě. V obličeji se mu odráží úžas.

“Vem si to,” pobízím ho.

Natahuje ruku. Opatrně, aby se mě nedotkl. Vkládám mu do ní náramek. Cinká, když mu dopadá do dlaně. Pevně ho svírá do pěsti.

“Dal jsem jí ho,” říká. “Jak jsi to …?”

“Nevěděla jsem to. Prostě jsem jednala instinktivně.”

Pak se otáčím zpátky a jdu k mé rodině. Neohlížím se.

“Zlatíčko, málem jsem z tebe měla infarkt,” říká Billy.

“Pojďme,” říkám. “Chci dom?.”

Samjeeza tam pořád stojí, když odjíždíme. Jako kdyby se najednou změnil v kámen.

Mramorový anděl na hřbitově.

Co jsem ale opravdu nečekala je to, že u nás před domem bude čekat policie.

“Co to má znamenat?” ptá se Billy, když vystupujeme z auta a blížíme se k houkajícímu

policejnímu autu zaparkovanému na příjezdové cestě. Dva policisté postávají před domem.

“Potřebujeme položit pár otázek Jeffreymu Gardnerovi,” říká jeden z nich. Dívá se na

Jeffreyho. “To jsi ty?”

Jeffrey bledne.

Billy, jako vždy, je naprosto v klidu.

“Ohledně čeho přesně?” Dává si ruce v bok a zírá na ně.

“Ohledně toho, co všechno ví o požáru na Palisadě, který se odehrál loni v srpnu. Máme d?vod

domnívat se, že s tím má něco společného.”

“Rádi bychom se tu taky porozhlédli, jestli vám to nevadí,” říká další policista.

Billy je pohotová. “Máte povolení?”

- 216 -

Tvář policisty rychle nabírá rudou barvu pod jejím intenzivním pohledem. “Ne, madam.”

“Dobře, jsem Jeffreyho opatrovnice. Právě přijíždíme z pohřbu jeho matky. Vaše otázky

m?žou počkat. Teď vám pánové přeju příjemné odpoledne.” Pak bere jednou rukou za rameno mě, druhou Jeffreyho a táhne nás do domu. Práskne za námi dveřmi. Zhluboka dýchá.

“No, tak tohle by mohl být problém,” říká s pohledem upřeným na Jeffreyho.

Krčí rameny. “Nech je se mě zeptat na co chtějí. Nezáleží na tom. Řeknu jim to. Udělal jsem

to.”

“Cože?” Bohužel část mě není tak překvapená, jak bych chtěla. Část mě měla podezření, a to od prvního okamžiku, kdy jsem viděla, jak v noci letí z lesa. Část mě to věděla.

“Bylo to moje poslání,” říká. “Zdálo se mi o tom už od chvíle, kdy jsme se přestěhovali do

Wyomingu. Mým posláním bylo založit oheň.”

Billy se mračí. “Tak tohle je určitě problém. Oba z?stanete večer doma, jo? Musím si vyřídit

pár telefon?.”

“Komu? Sboru právník??” ptá se Jeffrey sarkasticky.

V tmavých očích Billy tentokrát není po humoru ani stopa. “Vlastně jo.”

“Máme taky účetního?”

“Mitch Hammond.”

“Super,” říká Jeffrey. Jakákoliv zranitelnost, kterou jsem v jeho tváři dneska viděla,

jakýkoliv náznak malého kluka, který chce zpátky svojí mámu, je najednou pryč. “Budu ve

svém pokoji.” Odchází z pokoje. Billy jde do máminy kanceláře a zavírá za sebou dveře.

Nechávají mě o samotě. Znovu.

Čekám několik minut, když mi najednou z ticha v domě začíná bzučet v hlavě. Pak mi konečně dochází, co se vlastně stalo a jdu k Jeffreymu do pokoje. Na moje klepání neodpovídá. Strkám dovnitř hlavu, abych se ujistila, že ještě neuletěl pryč oknem.

Je tam. Přehrabuje se ve věcech v šuplíku. Najednou se zastavuje a dívá se na mě.

Vzdychám. “Víš co, pro oba by teď bylo jednodušší, kdybys mě aspoň na deset minut přestal

nenávidět.”

“To je tvoje sesterská rada?”

“Jo. Jsem starší a chytřejší. Takže bys mě měla poslouchat.”

- 217 -

A máma chtěla, abychom tu byli jeden pro druhého, myslím si, ale nemám dost odvahy říct to

nahlas.

Odfrkává si a vrací se zpátky k přebírání pár? ponožek.

“Co to děláš?” ptám se.

“Balím si věci na tělák na tenhle týden.”

“Ach.”

“A nemám na tebe čas, jo?”

“Jeffrey …” Odsouvám hromadu špinavého prádla ze židle u stolu a sedám si. “Co mám udělat,

abys mě přestal tak nenávidět?”

Zastavuje se. “Víš, cos udělala.”

“Ne. Teda jo, byla jsem loni dost sobecká. Kv?li mému poslání. Nemyslela jsem na tebe.”

“Ach, vážně?” říká.

“Omlouvám se. Jestli jsem tě ignorovala nebo od tebe odváděla pozornost, protože jsem byla

tak soustředěná na moje poslání. Nevěděla jsem o tom tvém, přísahám. Ale nedlužíš mi

náhodou taky omluvu?”

Nevěřícně se na mě otáčí.

“Za co?” ptá se.

“Víš …”

“Ne. Řekni mi to.” Najednou si povoluje kravatu, sundavá jí a hází jí na postel.

“Založils požár!”

“Jo, asi bych měl jít do pasťáku. Je v?bec ve Wyomingu nějakej pasťák?”

“Jeffrey …”

Ale teď se konečně rozmluvil a nemá v úmyslu jen tak skončit. “Ale tobě se to celkem hodí,

ne? Protože teď mě m?žeš obviňovat. Kdybych nezaložil ten druhý požár, Tucker by byl v bezpečí a tvoje záchranná akce s Christianem by proběhla bez problém?. Byla bys hodný

malý andílek, který splnil svoje poslání. Je to tak?”

- 218 -

“Jsi si jistý, že to bylo tvoje poslání?”

“A ty jsi si ohledně svého poslání jistá?” vrací mi.

“Fajn, máš pravdu. Ale teď vážně, nechápu to. Nedává to smysl. Ale jestli říkáš, že jsi měl o

tom všem vize, a bylo ti to předurčené udělat, věřím ti.”

“Máš v?bec tušení, jak těžké to bylo?” Teď už skoro křičí. “Ty šílené věci, které mi běhaly hlavou. že jsem mohl někoho zabít, když založím požár . Všechna ta zvířata a země, hasiči a

lidé, kteří riskovali svoje životy, aby ho uhasili. Jenže já to udělal.” Jeho rty kroutí do

znechuceného úšklebku. “Udělal jsem, co jsem musel, abych splnil svoje poslání. A tys pak šla

a zpackala to svoje.”

Klopím pohled a dívám se na svoje ruce. “Kdybych to neudělala, Tucker by zemřel.”

“Bože, seš úplně mimo. To je tak ubohý,” říká Jeffrey klidnějším hlasem. “Jako obvykle.”

“Co?” Překvapeně se na něj dívám. “Jeffrey, byla jsem tam. Zachránila jsem ho. Kdybych se

tam neukázala, on by …”

“Ne. Nestalo by se to.” Jeffrey se dívá z okna, jako kdyby tam mohl znovu vidět, jak se to všechno odehrálo. “Neumřel by. Protože bych ho zachránil.” Znovu si začíná balit tašku.

Tentokrát si tam dává spodní prádlo. Směje se. Je to pobavený zvuk, při kterém vrtí hlavou.

“Bože. Tu noc jsem byl tak zoufalý. Hledal jsem ho. Jenže nebyl tam, kde jsem ho vždycky

vídal ve vizi. Myslel jsem si, že jsem to nějak zpackal. Myslel jsem, že musel uhořet. Nakonec

jsem hledání vzdal a vrátil se dom?. Viděl jsem tě na verandě s Christianem a byl jsem rád,

žes to zvládla aspoň ty. žes alespoň ty splnila svoje poslání. Pak jsem strávil celou noc lámáním si hlavou nad tím, jak budeš reagovat na to, až se dozvíš, že je Tucker mrtvý.”

“Ach, Jeffrey.”

“Tak vidíš,” pokračuje po chvíli. Bere do ruky deodorant a cpe ho do tašky. “Myslíš, že jsi

kv?li mně zpackala svoje poslání? Ale pravda je, že kdyby ses držela své vize, kdyby ses

držela svého plánu, pak byste si s Christianem splnili svoje. Zachránila bys ho v lese, Tucker

by byl v naprostém bezpečí a všechno by bylo tak, jak má být. Jenže tys místo toho musela

přijít a oběma nám to zpackat.”

Nic neříkám. Jenom se zvedám, vycházím z jeho pokoje a zavírám za sebou dveře. V mém

pokoji si lehám na postel a zírám nahoru do stropu. Oči mám suché, i když mi bolest otevírá

obrovskou zející díru přímo uprostřed mojí hrudi.

“Omlouvám se,” vydechuju, i když nemám tušení, komu se vlastně omlouvám. Jestli Jeffreymu nebo mámě, která mi tolik věřila, nebo dokonce Bohu . Jediné co vím je, že je to všechno moje chyba, a že mě to hrozně mrzí.

- 219 -

Neobviňuj se, říká Christian v mých myšlenkách. Sedám si a dívám se k oknu. Samozřejmě, sedí

na svém obvyklém místě.

Zpackala jsem to i tobě, připomínám mu.

Vrtí hlavou. Ne, nezpackala. Jenom jsi věci trochu změnila.

Jdu k oknu a otevírám ho. Pak vycházím do chladného nočního vzduchu. Vzduch je cítit jako léto.

“Musíš se držet dál od mojí hlavy,” říkám, když si rozpačitě sedám vedle Christiana. Pořád

mám na sobě máminy krásné lodičky. Bolí mě z nich nohy. “Nem?že být pro tebe tak zábavné

odhalovat moje temná tajemství.”

Krčí rameny. “Nejsou až tak temná.”

Tvrdě se na něj dívám. “M?j život je jako telenovela.”

“Opravdu, opravdu návyková telenovela,” říká. Pak mi obtáčí paži kolem ramen a přitahuje si mě k sobě. A já ho nechávám. Zavírám oči.

“Proč mě chceš, Christiane? Jsem beznadějný případ.”

“Všichni jsme beznadějní. A navíc vypadáš tak roztomile, když něco pokazíš.”

“Přestaň.”

Na zadní straně krku cítím teplo v místech, kde se mě dotýká jeho dech. V lehkém větru mi poletují pramínky vlas?, které se mi uvolnily z copu. “Děkuju,” říkám.

Chvíli tu jen tak sedíme a nemluvíme.

Slyším v dálce houkání sovy. A najednou, jako zázrakem, se v mých očích objevují slzy.

“Chybí mi máma,” říkám přidušeným hlasem.

Christian mě pevně objímá. Opírám si hlavu o jeho rameno a brečím. Moje tělo se otřásá

vzlyky. Tohle je jeden z těch hlasitých a ne moc hezkých typ? pláče, kdy vám teče z nosu,

oči vám natékají a celou tvář máte mokrou a špinavou, ale je mi to fuk. Christian mě drží a já

brečím. Dostávám ze sebe bolest a její poz?statky se vsakují do jeho trička. Najednou jsem lehčí. Prázdnotu, která mě naplňuje, tentokrát vítám. Jako kdybych se snažila být dost lehká na to, abych zase mohla létat.

kapitola 21

- 220 -

VÝŠINY

Na maturitě jsou všechny holky v bílém a kluci v černém. Když kapela hraje ´Pomp and

Circumstance´ po dvou vcházíme do tělocvičny Jackson Holské střední školy, která je plná štěbetání, fandících pokřik? a zběsilého fotografování s přáteli a příbuznými. Ale je těžké

rozhlížet se po tribunách a nevidět mámu. Ani Jeffreyho. Policie se objevila v našem domě o

den později, aby mu položila pár otázek. Ale on tam nebyl. V pokoji byly všechny jeho věci,

kromě nějakého oblečení a toaletních potřeb a žlutého lístku přilepeného na okně.

Nehledejte mě.

Nemohla jsem uvěřit, že jsem mu skočila na jeho lež, kterou mě obdařil, když jsem ho našla, jak si tu noc balí věci.

Nevzal si ani auto. Usilovně jsme ho hledali několik dní. Nenechal ale ani stopu po tom, kam by mohl utéct. Prostě byl pryč.

Všímám si táty na tribuně. Sedí vedle Billy. Ukazuje mi zvednutý palec. Usmívám se a snažím se vypadat šťastně. Maturuju. To je přece velká událost.

Když někdo ve filmech umře, vždycky je na konci scéna, kde hlavní postava stojí u skříně

mrtvého člověka a prsty přejíždí po rukávu jeho oblíbené košile a přitom vzpomíná na všechny

šťastné chvíle, které spolu prožili. To jsem dneska ráno udělala i já. Šla jsem do máminy

skříně pro krásné bílé š aty, které tolik milovala. Napadlo mě, že si je vezmu pod moje šaty. Aby se mnou mohla být alespoň takhle. Sentimentální, já vím.

Ve filmech vždycky hlavní hrdina zaboří do látky obličej, a naposled vdechne stále přetrvávající v?ni mrtvé osoby. A pak se rozbrečí.

Přála bych si to neznat, nevědět, jak skutečné tyhle scény jsou, jak neuvěřitelné je v tu

chvíli stát tam a dívat se na máminy věci. Jak je možné, že jsou její boty pořád tady? myslím

si. Jak m?že oblečení přežít a člověk ne? Našla jsem vlas na rameni její flanelové košile a

jemně jsem ho promnula mezi palcem a ukazováčkem. Tenhle vlas patřil osobě, kterou jsem

tolik milovala. Držela jsem ho dlouho a nevěděla, co s ním mám dělat. Pak jsem ho konečně pustila. Nechala jsem ho spadnout na zem.

Bolelo to.

Ale právě teď je se mnou pořád její v?ně vanilky, zvedající se z jejích šat?. Díky tomu se cítím silnější.

Tohle je oficiální mučení, říká mi Christian v hlavě. Kolik proslovů tu bude?

Prohlížím si program.

- 221 -

Čtyři.

Duševní zasténání.

Ale budeme povzbuzovat Angelu, připomínám mu. Andělský klub drží pohromadě, ne?

Jak jsem řekl. Mučení.

Lehce se otáčím a vrhám nenápadný pohled jeho směrem. Sedí pár řad za mnou hned vedle Avy Petersové. Řadu pod ním sedí Kay Pattersonová a kření se na mě.

Já vím, já vím, myslím si. Pořád se na něj dívám.

Christian na mě zvedá obočí.

Zapomeň na to, říkám mu.

Jeden proslov končí a na řadě je Angela. Ředitel jí ohlašuje jako premiantku třídy. Jedna z nejlepších a nejchytřejších hvězd na Jackson Holské střední škole. Jedna ze tří student?, kteří jdou na podzim na Standford.

Potlesk.

Stanford musel trochu snížit svoje standardy, poznamenává Christian.

Já vím. Počkat. Říkal tři studenti?

Myslím, že jo.

Takže kdo je šťastné číslo tři?

žádná odpověď.

Otáčím se a dívám se na něj znovu.

Ne.

Šklebí se na mě.

Už to chápu, říkám mu. Ty mě prostě pronásleduješ.

Ticho. Angela začíná mluvit.

Přesouvám svojí pozornost zpátky na pódium. Angela tam stojí. Před ní leží kartičky s poznámkami. Posunuje si brýle výš na nose.

- 222 -

Odkdy nosí Angela brýle? ptá se Christian.

Dneska si hraje na Pilnou studentku se samýma Áčkama. Tyhle brýle patří k jejímu kostýmu.

O - kay.

Angela si lehce odkašlává. Je vážně nervózní. Poznám to na ní. Všechny oči v místnosti

směřují na ní. Na tuhle pozornost není zvyklá. Většinou sedává sama v koutě s knihou v ruce.

Dívá se na mě. Usmívám se a doufám, že to vypadá dost povzbudivě.

“Vím, jaké tyhle projevy obvykle bývají,” začíná. “Měla bych si sem stoupnout a začít mluvit o budoucnosti. Jak velké věci nás čekají, jak budeme všichni pokračovat v plnění našich sn? a

dělat konečně něco sami za sebe. Možná bych měla pět chválu na místa, kam teď p?jdeme, mluvit o tom, jak zářivá bude naše budoucnost a co skvělého na nás venku čeká. To je přece

inspirující, ne?”

Z davu se ozývá mumlání.

O-ou, říká Christian.

Vím, co tím myslí. Zní to, jako kdyby tu byla dost dobrá šance na to, že Angela začne s

jedním z anti-inspirativních maturitních projev?, s druhem ve kterém jsou zahrnuté nadávky

na roztleskávačky, školní bárbíny nebo hlášky oblíbených učitel?.

Angela se dívá na své poznámky.

Nedělej to.

“Když přemýšlím o mé budoucnosti, jsem většinou ohromená, protože vím, kolik se toho ode

mě očekává. Je pravděpodobné, že v mnoha věcech, o které se budu snažit, selžu. A to je

problém. Protože co když zjistím, že moje poslání -m?j d?vod k bytí na téhle planetě-je

nedosažitelný? Co když zkouškou mého života neprojdu?”

Znovu vyhledává m?j pohled. Zadržuju dech. Zvedá jeden koutek úst -směje se na mě. Pak nasazuje znovu vážný výraz.

“Ale pak si vzpomenu na to, co jsem se tu loni naučila, a nemyslím tím jenom ve škole. Myslím

tím, co jsem se naučila sledováním toho, jak moji přátelé čelí jejich budoucnosti a jak hledají

poslání jejich života. Naučila jsem se, že bouře neznamená vždycky špatné počasí a oheň

m?že být začátek něčeho nového. Zjistila jsem, že v tomhle světě existuje mnohem víc

odstín? šedé, než jsem si myslela. Naučila jsem se, že když máte strach, ale nezastavujete se a pořád jdete kupředu, je to ten největší druh odvahy. A nakonec jsem se dozvěděla, že

život není o selhání a o úspěchu. Je o přítomnosti, o okamžicích, kdy se stávají velké věci.

Všechno se mění, včetně nás. Takže vám chci říct, že nezáleží na tom, jak zářivá si myslíme,

že naše budoucnost bude. Ať už jdeme na nějakou luxusní vysokou nebo z?staneme doma a

- 223 -

budeme pracovat. Nedefinuje nás to. Naším cílem na téhle zemi není jenom jednorázová

akce, úspěch, který si m?žeme odškrtnout na našem seznamu. Není to žádný test. Neexistuje

žádné selhání nebo úspěch. Jsme tu jenom my. Každý okamžik nás mění. To kdo jsme a čím se

staneme. Takže říkám, zapomeňte na budoucnost. Věnujte pozornost přítomnosti. Téhle

chvíli. Oprostěte se od očekávání. Prostě žijte. Pak máte možnost vykonat něco velkého.”

Udělala to. Všichni tleskají. Nejspíš hlavně proto, že byl její projev dost krátký. Většině to šlo jedním uchem dovnitř a druhým ven. Ale mě ne. Slyšela jsem ho jasně a hlasitě.

“Fajn, musím říct, že tohle byla ta nejlacinější věc, co jsem kdy slyšela,” říkám Angele, když

na sebe později narážíme. Objímáme se, aby nás mohla Billy vyfotit. “Myslím to vážně. Prostě

žijte? Měla bys psát slogany pro Nike.”

“Bylo to dobré. Vím, že to víš. Moudra přímo od srdce.”

“Takže ses rozhodla být od teď ohledně tvého poslání uvolněnější?”

“Ne uvolněnější. Jenom se to snažím tak nehrotit.”

“Tak to hodně štěstí.”

“Hej.” Vypadá trochu uraženě. “Tobě se vážně nelíbila moje řeč? Protože já jí napsala pro

tebe.”

“Já vím. Líbila se mi. Jenom v posledních dnech filozofii nedokážu moc ocenit. Pořád s e

soustředím na to, abych nezapomínala dýchat.”

“Už jsi mluvila s Tuckerem?” ptá se.

Ta holka vážně ví, jak zkazit pěknou chvilku.

“Ne.”

“No, měla bys,” říká a dívá se mi přes rameno. “Sejdeme se později.” Pak odchází pryč a

ztrácí se v moři černých a bílých šat?. Otáčím se a vidím Tuckera, který stojí přímo za mnou. Vypadá nervózně.

“Ahoj, Mrkvičko,” říká.

“Ahoj.”

“Je to šílený, co?”

“Co jako?”

“Maturita.” Rozhazuje rukama. “Konečně jsou tyhle věčně prázdné tribuny zaplněné.”

- 224 -

“Ach. Jasně. Šílený.”

Zužuje oči a dívá se na mě. “M?žeme jít na chvíli ven a promluvit si?”

Jdu za ním na travnatou plochu za školou. Je tu klid, ale pořád ještě slyšíme tichý hukot rozhovor? z posilovny. Tucker si strká ruce do kapes.

“Omlouvám se. Choval jsem se jako idiot. Byl jsem překvapený a pak jsem ho uviděl …”

Odmlčuje se a zhluboka se nadechuje. “Choval jsem se jako neandrtálec. Omlouvám se,” opakuje.

Nem?žu vymyslet žádnou odpověď, která by mě nedohnala k slzám.

Tucker si odkašlává. “Jak se máš?”

“Teď? Už mi bylo líp.”

“Ne, myslím tím-” Vzdychá. “Bože, úplně jsem zapomněl, jak nepříjemná m?žeš být.”

Je to urážka, ale na jeho tváři je úsměv a v jeho očích tichý obdiv, který mě posílá zpátky do dn?, kdy jsme toho druhého doháněli k šílenství.

“A já zas zapomněla, jakej hrubej balík dokážeš být,” vracím mu stejnou měrou.

“Au.” Tentokrát jsou vidět jeho ďolíčky. Bolí mě srdce touhou všechno mezi námi zase

urovnat. Musí mi to být vidět na tváři, protože se najednou tváří vážně. Dělá krok ke mně a pokládá mi ruku paži.

“Takže pořád plánuješ jít na podzim na Stanford?”

“Jo,” odpovídám mu bez nadšení. “Jeďte Kardinálové.”

“Ale tohle léto ještě z?staneš tady, ne?”

V jeho tváři se najednou objevuje naděje. V mé mysli se odvíjejí představy, jak skvělé by

mohlo být strávit spolu tohle léto. Mohlo by to být stejně kouzelné jako loni, kdy jsem

naprosto propadla Tuckerovi, Wyomingu a všem jeho krásám. Přála bych si, abychom to mohli

prožít znovu. Ty dny, kdy jsme lenošili na jezeře a chytali ryby, chodili po horách, sbírali

bor?vky, plavaly v řece Hoback, sjížděli peřeje v raftu a označili si každé místo polibkem

nebo dotekem, čímž jsme z něj udělali naše. Ale tentokrát ví, že to tak nem?že být. Protože už to nikdy nem?žeme vrátit zpátky.

Dívám se dol? na naše nohy. Na moje bílé sandály a Tuckerovi boty. “Ne. Billy si myslela, že

by byl dobrý nápad, kdybych na léto vypadla, víš, daleko od všech smutných věcí.”

- 225 -

“Jo, to zní jako dobrý plán,” říká tiše.

“Jedu do Itálie s Angelou.”

“Kdy?”

“V pondělí.” Pozítří. Už mám i zabaleno.

Kýve. Jako kdyby to očekával. “No. Možná je to tak nejlepší.”

Ticho.

“Vrátím se za pár týdn?. Těsně před začátkem školního roku. Budeš tady, viď?”

“Budu tady.”

“Dobře.”

Dívá se na mě. Jeho modré oči jsou tak smutné, že mi to láme srdce.

“A co zítra? Jsi volná?”

Někdy má slovo volná víc význam?.

“Ehm, jasně.”

“Tak mě zítra ráno vyzvedni,” říká. “Naposled si vyjdeme.”

Ani teď nem?žu říct ne.

Tucker si řekl, že by bylo hezké vzít mě do Grand Canyonu v Yellowstonu. Není stejně velký

jako opravdový Grand Canyon, ale není to zas takový rozdíl. Říká, že na kraji vodopádu je

místo, kde se dá stát, a které budu určitě zbožňovat. (A taky jo.) Na cestě dom? z Lazy Dog,

po tom, co jsem vysadila Tuckera, musím zastavit a zaparkovat. Chci se vrátit. Chci, aby

odpoledne trvalo věčně, ale všechno co mám jsou vzpomínky a ty jednou vyblednou. Tak sedím

v autě na kraji silnice a vzpomínám na to, jak se na mě díval, když jsme stáli u zábradlí na kraji vodopádu. Kolem nás kapičky vody tvořily duhu a on řekl: “Páni, chci tě políbit,” a já

řekla, “Dobře.”

Pak se mi podíval hluboko do očí a zakryl moje rty těmi svými. Byl to ten nejsladší polibek na světě. Vášnivý, ale nenaléhavý a jemný. Poslal mi do těla tolik pocit?, že to přehlušilo i přívaly vody hluboko pod našima nohama.

Otevřela jsem mu srdce. Cítila jsem to, co cítil on. Miluje mě tak moc, že ho to zabíjí. To, že

je tenhle polibek nejspíš na rozloučenou. Nikdy mě nechtěl nechat odejít. Chtěl za mě

- 226 -

bojovat. Každá jeho část mu říká, aby za mě bojoval, ale on neví jak. Myslel si, že možná

d?kaz jeho nejčistší lásky je nechat mě jít.

Moje srdce bylo najednou lehčí, když jsem věděla, že pořád miluje. I přes to všechno, co se

stalo. Snažila jsem se držet svatozář na uzdě, protože se chtěla uvolnit z mého nitra. Chtěla tak ukázat všechno, co jsem v tu chvíli cítila.

Potom, příliš brzy, až moc brzy, se odtáhl. Odstoupil.

Počkej, chtěla jsem mu říct, když se otočil a šel zpátky nahoru po stezce. Pojď sem.

A mohla jsem ho přesvědčit o tom, že tenhle polibek nebyl na rozloučenou. Mohla jsem mu

říct, že jsem chtěla, aby za mě bojoval. že ho taky miluju. Ale něco uvnitř mě mi našeptávalo,

že měl pravdu, když včera řekl, že to tak bude nejlepší. Tucker si zaslouží něco lepšího, než

to, co mu m?žu dát já. Zaslouží si normální lidskou dívku, jako je Allison Lowellová. Zaslouží si být šťastný.

A tak jsem ho nechala jít. Zpátky k jeho domu jsme jeli v tichosti. Snažila jsem se sama sebe přesvědčit, že děláme správnou věc. Oba dva.

Když přijíždím dom?, táta už na mě čeká na verandě. Vstává, když zastavuju na příjezdové cestě.

“Nevystupuj,” říká. “Je tu místo, kam bych tě rád vzal.” Sedám si zpátky na svoje místo a otevírám mu dveře. Sedá si na sedadlo spolujezdce a zapíná si pás. Mám stejně divný pocit

jako když jsme byli v Driver Ed. Jsem nervózní, protože nevím co chce. Tohle všechno se mísí s jeho vlastním osobitým koktejlem čiré radosti.

“Tak fajn, kam jdeme?” ptám se.

“Jeď do města.”

“Fajn.” A tak jedeme. Nevím, co bych mu měla říct. Naposled jsem ho viděla na maturitě, ale

nezdržel se. Neměli jsme šanci promluvit si. Předtím jsem ho naposled viděla na mámině

posteli, když umírala. Je tu tolik věcí, které mi víří v mozku. Většina těch věcí jsou otázky, ale přijde mi divné se na ně ptát.

Jako: Je v pořádku? Kam přesně šla? Byl jsi celou dobu s ní? Jaké to tam je? Chybím j í?

Uslyší, když se jí něco budu snažit říct? Dohlíží na mě?

Jedu moc pomalu. Auto za mnou na mě troubí, pak mě předjíždí a těsně míjí auto v protisměru.

“Kalifornští řidiči jsou šílenci,” říkám a ukazuju na poznávací značku s CA na začátku, než

nám mizí v dálce. “Pořád hrozně spěchají.”

- 227 -

Když přijíždíme do města, táta mě naviguje až k Velkému Tetonskému Národnímu parku, kde

zastavuju. Je tu cesta, po které jsem jela s Tuckerem snad milionkrát.

“Kolik bude stát vstup do parku?” ptá se táta.

“Nic, tati. Mám permanentku.”

Táta vypadá potěšeně, jako kdyby byl hrdý, že zplodil dítě s takovým nadšením pro přírodu.

Jedeme po dlouhé zatáčce a najednou se před námi otevírá výhled na horu, která se koupe v červené a zlaté barvě. Slunce právě zachází. Brzy bude tma.

“Přesně tady,” nakazuje mi, když se blížíme k malebnému odpočívadlu. “Zastav.” Poslušně se

otáčím a parkuju. Vystupujeme z auta. Jdu za tátou, který po pár krocích po silnici zatáčí do vysoké trávy. Dívá se na hory.

“Nádhera,” říká. “Nikdy jsem je neviděl z tohohle úhlu. Je to dokonalé, co?”

“Jo, je to pěkný, tati.” Ale jsem zmatená. Proč chtěl, abychom šli zrovna sem?

Otáčí se ke mně se zvednutým obočím. “Trpělivost není tvoje silná stránka, co?”

Do obličeje se mi hrne teplo. “Myslím, že ne. Promiň. Jenom jsem si myslela, žes měl v plánu

mě někam vzít. že chceš, abych něco viděla. Něco, co jsem ještě neviděla. Tady už jsem ale

byla.”

“Tohle jsi neviděla,” říká. “Ještě tam nejsme.”

Předtím, než mám čas to zpracovat, pokládá mi ruku na záda, hned pod mým zátylkem. Něco se vznáší kolem nás. Cítím, jako kdyby se rychle měnil tlak vzduchu. Zaléhají mi uši. Najednou

jako kdyby moje tělo ztěžklo. Je to podobný pocit, jako když začne stoupat výtah. Po chvíli

dostávám závrať. Pak si všímám něčeho jiného. Barva trávy - je zelenější, než byla před

chvílí. Dívám se na hory a všímám si rozdílu ve světle. Před chvíli sláblo a na hory klesala noc, začaly se na nich usazovat stíny, teď ale stíny ustupují. Vzduch je pořád jasnější.

Vypadá to skoro jaké věčné svítání. Slunce nezapadá. Vychází.

Najednou malátně klopýtám. Skoro padám, jako kdybych právě vystoupila z kolotoče. Pevně

se chytám tátovi paže.

“Jsi v pořádku?” ptá se. “Možná by bylo lepší opřít se o mě, dokud znovu nezískáš rovnováhu.”

Zhluboka dýchám. Vzduch je těžký, ale dokonalý. Cítím v něm zelenou trávu, jetel a náznak něčeho, co přirovnávám k v?ni mrak?. Říct, že je tu krásně, nádherně a dokonale by to ani v nejmenším nevystihovalo. Obracím se k tátovi.

- 228 -

“To je nebe,” říkám. žádná otázka, já to vím. Možná to rozeznala moje andělská část. Ten

závratný pocit mě pohlcuje. Nebe.

“Jeho hrana, ano,” říká táta.

Už necítím závrať. Pouštím jeho ruku. Snažím se udělat pár krok?, ale na trávě pod mýma

nohama je něco divného. Je tvrdá. Moje nohy se do ní neboří. Klopýtám a obracím se na tátu.

“Co je s tou trávou?”

“To není trávou,” říká. “Je to tebou. Ještě nejsi připravená být tady. Nejsi dost pevná pro

tuhle zem, ale kdybys šla tímhle směrem,” -kýve směrem k rostoucímu světlu, na zemi západ

slunce vypadá úplně jinak - “byla bys silnější s každým krokem, dokud bys nedošla až k

horám.”

“Co by se stalo, kdybych přišla až k horám?”

“No, na to přijdeš a nadejde čas,” říká tajemně.

“Myslíš, až umřu.”

Neodpovídá. Vzhlíží k horám a zvedá ruku, aby na ně ukázal. “Přivedl jsem tě sem, abys to

viděla.”

Mžourám do světla. Dávám si ruku k očím a pak lapám po dechu. M?žu tam rozpoznat postavu. žena v bílých šatech bez rukáv?. Vypadá to jako letní šaty, které jsem měla včera na sobě na

promoci. Je k nám otočená zády. Jde, ne běží, k horám. Její dlouhé kaštanové vlasy jí volně dopadají na záda.

“Mami,” vydechuju. “Mami!”

Snažím se běžet k ní, ale nem?žu jít po kamenité trávě. Bolí to. Jako kdybych běžela bosá po štěrku. Ucházím pár krok?, než to vzdávám a lapám po dechu.

“Mami!” křičím znovu, ale je jasné, že mě neslyší.

Táta přichází vedle mě. “Nem?žeš se k ní dostat, miláčku. Ne teď. Přivedl jsem tě se,

protože jsem si myslel, že jí ráda uvidíš. Ale to je všechno.”

Není to nic moc, napadá mě, ale je to všechno, co mám. Je to dar, který mi dává. Ten nejlepší,

který zrovna teď m?žu dostat. D?kaz, že je máma v bezpečí, teple a světle. že, i když už není se mnou na zemi, pořád existuje.

“Děkuju,” šeptám.

- 229 -

Táta ke mně natahuje ruku a já jí přijímám. Pak spolu stojíme a díváme se na ní. Na éterickou

postavu, která míří k těm výšinám. Odchází sice ode mě, ale jde do svatozáře. Do světla.