Cynthia Hand

Nadpozemská 03. Nespoutaná

1

Několik posledních let se událo víc překvapení, než poloviční anděl Clara Garden, kdy

předpokládala. Ze závratných výšek první lásky k trýznivému dnu ztráty někoho blízkého,

jednu věc už nemůže popřít, nikdy neměla žít normální život.

Od objevení výjimečné role, kterou hraje mezi ostatními s andělskou krví, Clara byla určena k

ochraně Tuckera Averyho od zla, které ji pronásleduje…i když to znamená zlomení obou

jejich srdcí. Odchod z města se zdá jako nejlepší možnost, a tak odjíždí zpátky do Kalifornie-a

také Christian Prescott, neodolatelný kluk z vize, která její cestu započala.

Když si Clara utváří svoji cestu do světa, který je děsivě nový, zjišťuje, že padlý anděl, který ji napadl, sleduje každý její krok. A není jediný…s bitvou proti Černým Křídlům na obzoru, Clara ví, že konečně musí splnit svůj osud. Ale to se neobejde bez obětí a zrady.

PROLOG

První věc, kterou si uvědomuju, je, že je kolem mě tma. Jako kdyby někdo zhasnul všechna

světla. Mžourám do inkoustové nicoty a snažím se trochu rozkoukat, ale moje oči nereagují. Váhavě přejíždím jednou nohou po zemi, která je podivně šikmá, jako kdyby byla místnost, ve které stojím, nakloněná dolů. Dělám krok zpátky a moje noha naráží do něčeho tvrdého.

Zastavuju se. Zkouším znovu získat ztracenou rovnováhu. Snažím se zaposlouchat

do okolních zvuků. Odněkud shora ke mně doléhají tiché hlasy. Nevím, o čem tahle vize má

být, kde to jsem a ani nejsem schopná přijít na to, co mám dělat nebo před kým se vlastně schovávám. Ale jedno vím: Schovávám se. A stalo se něco příšerného. Je možné, že brečím.

Z nosu mi teče, ale nesnažím se ho utírat. Nehýbu se. Bojím se. Mohla bych přece vyvolat svojí svatozář, napadá mě. Jenže pak by mě našli. Místo toho zatínám ruce v pěst, abych je donutila přestat se třást. Tma kolem mě se pořád přibližuje a pohlcuje mě. Chvíli bojuju

s nutkáním přivolat mojí svatozář tak tvrdě, že si pevně zarývám nehty do dlaní. Nehýbej se, říkám si. Buď zticha. Pak nechávám temnotu, aby mě celou pohltila.

KAPITOLA 1 - VÍTEJTE NA FARMĚ

“Jak to zvládáš, Claro?“Nadskakuju uprostřed mého pokoje. Kolem mých nohou jsou

rozházené staré časopisy, které mi musely upadnout, když mě zasáhla vize. Dech mám ještě pořád zmražený v plicích a svaly mám napjaté tak, jako kdybych se připravovala k běhu. Ze světla, které proudí oknem dovnitř, mě bolí oči. Zmateně mrkám na Billy, která se opírá o rám

dveří do mého pokoje a nabízí mi chápavý úsměv.“Co se děje, dítě?” ptá se, když jí

neodpovídám. “Měla jsi další vizi?“Zhluboka se nadechuju. “Jak to víš?““Taky jsem je měla.

Navíc jsem sevětšinu mého života pohybovala kolem lidí, kteří je měli. Až moc dobře

poznávám výraz člověka, který měl právě vizi.” Bere mě za ramena a sedá si se mnou na

postel. Čekáme, dokud se můj chraplavý dech trochu neztiší. “Chceš si o tom promluvit?” ptá

se.“Ještě toho nevím moc,” říkám. Mám tuhle vizi celé léto, od té chvíle, kdy jsem odjela do

Itálie s Angelou. Zatím jsem se nedozvěděla víc než to, že je tam tma a zvláštně šikmá

podlaha. “Mám ti o tom říct?“Billy vrtí hlavou. “Můžeš, jestli chceš. Jestli ti to pomůže zbavit

se té tíhy, co máš na hrudníku. Ale vize jsou tvoje a jsou určené jenom pro tebe.“Ulevilo se

mi, že z toho nedělá takovou vědu. “Jak to děláš?” ptám se po chvíli. “Jak můžeš normálně žít,

když víš, že se stane něco příšerného?“V jejím úsměvu vidím bolest. Pokládá svojí teplou opálenou ruku na tu mojí. “Naučíš se najít svoje štěstí, dítě,” říká. “Uvědomíš si, jaké věci dávají tvému životu smysl, a budeš se jich držet. Snaž se přestat starat o věci,

s kterými nemůžeš nic udělat.““To se lehce řekne, ale hůř udělá.” Povzdechnu si.“Chce to

jenom praxi.” Dává mi ruku na rameno a tiskne ho. “Jsi v pořádku? Připravená

vyrazit?“Vykouzluju na tváři malý úsměv. “Jasně, madam.““Dobře, tak do práce,” říká hravě. Vracím se k balení, což je to, co jsem dělala i předtím, než mě ochromila vize. Billy chytá do ruky lepenku a začíná jí obalovat hotové krabice. “Víš, pomáhala jsem tvojí mámě balit, když jela do Stanfordu. V roce 1963. Bydleli jsme spolu, v malém domku na pláži v San Luis

Obispo.”

Billy mi bude chybět, až odejde, napadá mě. Většinou, když jsem se na ní podívala, nemohla

jsem si pomoct, ale viděla jsem mámu. Ne proto, že by si ty dvě byly podobné, i když byli obě

nádherné a vysoké, ale protože byla moje máma posledních asi sto let její nejlepší

2

kamarádka.Billy má milion vzpomínek, vtipných i smutných, jako je třeba ta o Stanfordu.

Nebo ta, když se máma nechala příšerně ostříhat, nebo když podpálila kuchyň, když se snažila

oflambovat banány nebo když byli za druhé světové války nemocniční sestry a máma

zachránila jednoho člověka jenom s použitím jedné gumičky a sponky do vlasů. Poflakovat se s Billy byla ta druhá nejlepší věc na světě. Ta první by byla, kdybych mohla být dál s mámou. Těch pár chvil, kdy mi vypráví příběhy, mi přijde, jako kdyby byla máma pořád naživu.“Hej, si

v pohodě?” ptá se Billy.“Jo, už jsem skoro hotová.” Kašlu, abych zakryla můj chraplavý hlas,

a pak skládám poslední svetr a dávám ho do krabice. Rozhlížím se kolem. I když jsem nezabalila všechno a i když jsem nechala na stěnách moje plakáty a ještě pár mých věcí vyndaných, můj pokoj vypadá prázdně, jako kdybych se už odsud přestěhovala.Nemůžu uvěřit tomu, že už tu od zítřka nebudu bydlet.“Můžeš přijet domů, kdykoliv budeš chtít,” říká

Bily. “Pamatuj si to. Tohle je tvůj dům. Stačí mi zavolat a říct, že jsi na cestě a já naběhnu a převléknu ti peřinu a polštář do nového.“Hladí mě po ruce a pak jde dolů po schodech, aby naložila krabice do svého auta. Zítra mě odveze do Kalifornie, zatímco já, Angela její máma

pojedeme za ní v mém autě. Jdu do haly. Dům je tichý, ale taky má nějaký zvláštní druh

energie, jako kdyby byl naplněný duchy. Dívám se na Jeffreyho zavřené dveře. Měl by tu být.

Měl by začít svůj další školní rok na Jacksonově střední. Měl by excelovat na fotbalových

trénincích, míchat svoje nechutné proteinové nápoje a zaplňovat koš na prádlo svými

nechutnými ponožkami, které měl na cvičení. A já bych teď měla jít k jeho dveřím, zaklepat a

slyšet jak říká-běž pryč-ale já bych stejně vešla dovnitř. Podíval by se na mě ze svého místa

za počítačem a možná trochu ztlumil příšerně nahlas řvoucí muziku a řekl: Ty jsi ještě neodjela? A možná já bych ho odpálkovala nějakou kousavou poznámkou, ale nakonec

bychom oba věděli, že mi bude chybět. A on mi bude chybět.Chybí mi.Vchodové dveře se

s bouchnutím zavírají. “Čekáš nějakou společnost?” křičí Billy.Slyším zvuk auta

na příjezdové cestě. “Ne,“křičím zpátky. “Kdo je to?““To je pro tebe,” říká.Běžím dolů po schodech.“Ach, super,” říká Wendy, když otevírám dveře. “Bála jsem se, že jsem tě

minula.“Instinktivně se dívám za ní, jestli tam není Tucker a moje srdce dělá kotrmelec.“Není

tu,” říká Wendy jemně. “On, no…“No. Nechtěl mě vidět.Snažím se usmívat, i když

v hrudi cítím bodavou bolest. Dobře, myslím si. Proč by mě taky měl chtít vidět? Rozešli jsme se. Prostě se posunul dál.Začínám se soustředit na Wendy. Svírá si u hrudi krabici, jako kdyby se bála, že by jí mohl odfouknout vítr. Přešlapuje z jedné nohy na druhou. “Co se děje?” ptám se.“Měla jsem nějaké tvoje věci,” říká. “Jedu už zítra do školy a já-myslela jsem, že bys je

možná chtěla.““Díky. Taky zítra odjíždím,” říkám jí.Když jsem se dala s jejím bratrem

dohromady, Wendy mi řekla, že jestli někdy Tuckerovi ublížím, pohřbí mě

do koňského hnoje. Od té doby, co jsme se rozešli, nějaká část mého já čekala, až se tu objeví s lopatou a praští mě s ní přes hlavu. Nějaká moje část si pořád myslí, že si to zasloužím. I tak tu teď je a vypadá křehce a plná naděje, jako kdybych jí tohle léto chyběla. Jako kdyby chtěla být pořád moje kamarádka.“Díky,” říkám znovu. Usmívám se a natahuju se pro krabici.

Úsměv mi stydlivě vrací a dává mi ji. Uvnitř je pár DVD, časopisů, moje opotřebovaná kopie Vampire Academy a pár dalších knížek a plesové boty, které jsem jí půjčila na ples.“Jak bylo v Itálii?” ptá se, když pokládám krabici vedle dveří. “Dostala jsem tvůj pohled.““Bylo tam

krásně.““To se vsadím,” říká se závistivým povzdechem. “Vždycky jsem si chtěla sbalit batoh

a projet Evropu. Chci vidět Londýn, Paříž, Vídeň…” usmívá se. “Hej, nechceš mi ukázat fotky? Ráda bych se podívala. Jestli teda máš čas.““Ehm, jasně.” Běžím nahoru pro můj notebook, pak si s ní sedám na pohovku v obýváku a prokousávám se s ní přes fotky z tohohle

léta. Ramenem šťouchá do toho mého, když se díváme na fotky z Kolosea, Římských

oblouků, katakomb, Toskánska s jeho vinicemi a kopci, Florencii, která mě donutila udělat

hloupou pózu:Opírámse o věž v Pise.A pak překlikávám na další fotku Angely a Phena

na vrcholu Sv. Petra.“Počkej, vrať to zpátky,” říká Wendy, když rychle najíždím na další

fotku. Neochotně mačkám tlačítko Zpět.“Kdo je to?” vydechuje.Chápu ji. Phen je nádherný.

Na jeho hnědých očích je něco magnetického, mužská dokonalost jeho tváře a vlastně

všechno na něm je krásné. A Wendy nejspíš sdílí tenhle názor.“Jenom jeden kluk, kterého

3

jsme potkali v Římě,” říkám Wendy. Ani trochu se to neblíží pravdě, ale když bych jí to řekla,

musela bych vyrukovat i s Angelininým krvavým tajemstvím ohledně jejího “přísahej

mi,Claro, že to nikomu neřekneš” přítele. Který je, alespoň podle ní, jenom letní záležitost.

Od té doby, co se vrátili do Wyomingu, se po mě oháněla jenom s “jaký Phil?”, jako kdyby se

s tím klukem nikdy ani nepotkala.“Už jsem se zmínila, že chci jet do Itálie?” ptá se Wendy a

zvedá na mě obočí. “Wow.““Jo, je tam dost pěkných kluků,” připouštím. “Samozřejmě se z

nich ale brzy stanou muži středního věku v oblecích od Armániho s počínající pleškou, který

se

na tebe dívá pohledem: “Tak jak to jde?”” Dávám jí svůj nejlepší perverzní italský úsměv,

zvedám bradu lehce nahoru a posílám jí vzdušný polibek.Směje se. “Fuj.“Zavírám svůj

notebook. Jsem ráda, že už se nebavíme o Phenovi. “Takže, tohle byla Itálie.” Dávám si ruku

na břicho a hladím si žaludek. “Jenom na těstovinách jsem nabrala tak pět kilo.““Stejně jsi

byla předtím moc hubená,” říká Wendy.“Páni, díky.““Nechci být kazič zábavy, ale měla bych

už jít,” říká. “Mám doma ještě hodně práce předtím, než zítra odjedu.“Vstáváme a já se k ní

otáčím. Okamžitě v sobě zatlačuju myšlenky na loučení. “Ve Washingtonu si povedeš úžasně,

užiješ si hodně zábavy a stane se z tebe ta nejlepší veterinářka vůbec. Ale budeš mi chybět,”

říkám.Taky se jí lesknou oči. “Uvidíme se co nejčastěji, ne? Vždycky mi můžeš poslat email? Neodcizíme se.““Neodcizíme. Slibuju.“Objímá mě. “Čau, Claro,” šeptá. “Opatruj se.“Když je pryč, zvedám krabici ze země, beru jí do mého pokoje a zavírám

za sebou dveře.Vysypávám ji na svojí postel. Jsou tam věci, které jsem půjčila Wendy a pak si

všímám i pár věcí od Tuckera: Rybářská návnada, kterou jsem mu koupila v obchodě

s rybářským náčiním v Jacksonu-jeho šťastnou vábničku Mrkvičky, jak jí nazval-a vylisovaný

květ kytky, který vzal z jednoho věnce, který mi upletl na vlasy, CD které jsem mu loni

namixovala, plnou písniček o kovbojích, létání a písniček o lásce, které poslouchal hodně

často, i když si musel myslet, že je uhozené. Všechno mi to vracel. Nesnáším, jak hrozně to

bolí, jak moc pořád visím na tom, co jsme spolu měli. Vracím věci zpátky do krabice,

přelepuju ji páskou a dávám ji do stinného koutku mojí skříně. A pak se loučím.Claro.Slyším

hlas v mojí hlavě, který volá moje jméno ještě předtím, než ho slyším nahlas. Stojím

v čtyřúhelníku na Stanfordské univerzitě mezi víc než 1500 hemžícími se prváky a jejich rodiči, ale slyším ho hlasitě a jasně. Razím si cestu davem a hledám vlnité tmavé vlasy a záblesk jeho zelených očí. Pak se najednou lidi přede mnou rozestoupí a já ho vidím. Stojí asi dvacet metrů ode mě. Je ke mně otočený zády. Jako obvykle. A jako obvykle se ve mně jako zvon rozezvoní poznání.Dávám si dlaně k puse a křičím: “Christiane!“Otáčí se ke mně.

Máváme na sebe skrz dav. Během chvilky stojím u něj, usmívám se, možná se i trochu směju,

protože je skvělé být po tak dlouhé době zase spolu.”Čau,” říká. Skoro křičí, abych ho

přes všechny ty lidi okolo slyšela. “Je super vidět tě tady.““Jo, super.“Do téhle chvíle mi

nedocházelo, jak moc mi chyběl. Byla jsem tak zaneprázdněná steskem po jiných

lidech-mámě, Jeffreym, Tuckerovi, tátovi-a zabýváním se věcmi, které jsem nechávala

za sebou. Ale teď…je to, jako kdyby vás přestala jedna vaše část nesnesitelně bolet, a

najednou se znovu cítíte sama sebou, zdravá a celá a teprve pak vám dojde, že jste až do téhle chvíle cítili nějakou bolest.Stýskalo se mi po jeho hlase v mých uších. Stýskalo se mi po jeho tváři. Po jeho úsměvu.“Taky se mi stýskalo,” říká zmateně, zatímco se ke mně sklání, aby mi to mohl říct do ucha a já ho slyšela i přes ten hluk.Jeho teplý dech na mém krku mi působí

zimnici. Nešikovně dělám krok dozadu, najednou rozpačitá. “Tak co prázdninová otročina?” Je všechno, co dokážu vymyslet.Jeho strýc ho vždycky na léto bere do hor, kde tráví svůj čas tvrdým tréninkem, pryč od internetu, televize a jiných rozptýlení a nutí ho přivolávat jeho

svatozář a létat a procvičovat všechny další andělské dovednosti. Christian tomu říká “letní stáž” a chová se, jako kdyby už chyběl jenom kousek od vojenského tábora.“Ta samá stará rutina,” prohlašuje. “Walter byl letos ještě náročnější, jestli to teda ještě jde. Většinou mě

budil za úsvitu. Dřel jsem jako pes.““Proč?” začínám se ptát, ale pak si to radši rozmyslím. Na co tě tak připravoval?Jeho oči zvážněly. Řeknu ti to později, jo?“Jaká byla Itálie?” ptá se mě nahlas, protože by bylo divné, kdybychom jenom stáli naproti sobě a mlčeli, zatímco by náš rozhovor probíhal v našich hlavách.“Zajímavá,” říkám. Tak tohle by mohla být nejstručnější 4

odpověď roku.Angela si vybírá přesně tenhle moment, aby se zjevila po mém boku. “Čau,

Chrisi,” říká a zvedá k němu bradu na pozdrav. “Jak to jde?“Christian ukazuje na dav prváků, postávajících kolem nás. “Myslím, že mi konečně začíná docházet, že jsem vážně tady.““Vím, co tím myslíš,” říká. “Potřebovala jsem štípnout, když jsme jeli po Palm Drive. Na jaké koleji budeš mít pokoj?““Caedro.““Já s Clarou jsme obě v Roble. Myslím, že je ta tvoje hned naproti té naší. Dělí je jenom školní kampus.““Jo, to je,” říká. “Kontroloval jsem to.“Je rád, že skončil na koleji, která je přes celý kampus od nás, pochopím, když se

naněj podívám. Protože si myslí, že bych možná nebyla ráda, kdyby byl pořád u mě, četl moje

náhodné myšlenky. Chce mi dát nějaký prostor.Posílám mu duševní ekvivalent objetí, které

ho překvapuje.Co to bylo?Ptá se.“Potřebujeme kola,” říká Angela. “Tenhle školní areál je

příšerně veliký. Každý má kolo.“Protože jsem ráda, že tu jsi, říkám Christianovi.Taky jsem rád, že jsem tady.Jsem ráda, že jsi rád, že jsi tady.Usmíváme se.“Hej, neděláte právě tu věc se splynutím myslí, že ne?” ptá se Angela a pak, tak hlasitě, jak jenom může,v mysli pronese:Protože to je příšerně otravné.Christian se překvapeně směje. Odkdy mluví

telepaticky?Od té doby, kdy jsem ji to naučila. Jedenáctihodinový let je vážně dlouhá

doba.Vážně si myslíš, že je to dobrý nápad? Už takhle je dost hlasitá…Dělá si srandu, ale

můžu říct, že není moc rád, že bude od teď Angela součástí našich tajných rozhovorů. Je to

jenom mezi námi. Něco, co je jenom naše.Zatím ale není schopná vnímat cizí myšlenky,

říkám, abych trochu ulevila jeho myšlenkám. Může je jenom vysílat.Takže dokáže mluvit, ale

nedokáže poslouchat. To se celkem hodí.Ot-rav-né, říká Angela, skládá si ruce na prsou a

mračí se na něj.Oba se smějeme.“Promiň, Ange.” Dávám jí ruku kolem ramen. “Jenom toho

musíme s Christianem hodně dohnat.“Všímám si v jejím výrazu záblesk obav. Rychle ale mizí. Zajímalo by mě, jestli jsem si to jenom představovala. “No, myslím, že to není moc slušné,” říká.“Dobře, dobře. žádné splývání myslí. Píšu si.““Alespoň do té doby, než se to naučím dělat taky. Což bude brzy. Cvičila jsem,” říká.“O tom nepochybuju,” ozývá se Christian.Vidím smích v jeho očích a snažím se nerozesmát. “Takže, už jsi viděl svého spolubydlícího?” ptám se ho.Kýve. “Charlie. Chce být programátor. Je ženatý se svým X-boxem. A co ty?““Jmenuje se Wan Chen, je to medička a je příšerně vážná,” podávám

hlášení. “Ukázala mi svůj rozvrh na dnešek. Cítím se proti ní jako totální flákač.““No, ty ale

seš totální flákač,” ozývá se Angela.“Jo, to je pravda.““A co tvoje spolubydlící?” ptá se Christian Angely. Chudák, bude proti ní bezbranná, dodává tiše, což mě nutí začít se hihňat.“Mám dvě spolubydlící-jaké štěstí,” říká Angela. “Jsou naprosto blonďatý.““Hej!”

protestuju proti jejímu tónu, který použila na téma blondýnky.“A jsou naprosto divný. Jedna z

nich je komunikační major-ať už to znamená cokoliv-a ta druhá je příšerně nerozhodná.““Na tom není nic špatného, být nerozhodný.” Dívám se na Christiana a cítím se trochu v rozpacích díky mojí nerozhodnosti.“Já jsem taky nerozhodný,” říká. Já i Angela se na něj šokovaně

díváme. “Co, to nemůžu být nerozhodný?““Předpokládala jsem, že budeš byznysmen,” říká

Angela.“Proč?““Protože vypadáš vážně dokonale v obleku a kravatě,” říká s falešnou

sladkostí. “Seš pěknej kluk. Měl bys využívat svých silných stránek.“Odmítá se chytit na její

návnadu. “Byznys je Walterova parketa. Ne moje.““Takže co je tvoje parketa?” ptá se

Angela.“Jak jsem řekl, ještě jsem se nerozhodl.” Upřeně se na mě dívá. Zlaté skvrnky v jeho

očích odráží světlo a já cítím, jak se začínám červenat.“Kde je vlastně Walter?” ptám se,

abych změnila téma.“S Billy.” Otáčí se a ukazuje na část areálu, která je určená pro rodiče,

kde stojí Walter a Billy a vypadají, že jsou ponoření do hlubokého rozhovoru.“Jsou roztomilý

pár,” říkám a dívám se na Billy, která se směje a má ruku na Walterově paži. “Samozřejmě,

byla jsem překvapená, když mi Billy v létě volala, aby mi řekla, že si bere Waltera. Ani jsem netušila, že mají něco takového v plánu.““Počkat, Billy a Walter se vzali?” vykřikuje Angela.

“Kdy?““Jo, vzali,” objasňuje jí Christian. “V červenci. Na louce. Bylo to dost náhlé.““Ani

jsem nevěděla, že se mají rádi,” říkám dřív, než Angela vyrukuje s nějakým vtipem, o kterém vím, že už ho vymýšlí, o tom, že jsme teď trošku podivný druh bráchy a ségry, protože si jeho zákonný zástupce vzal mojí zákonnou zástupkyni.“Ach, milujou se,” říká Christian. “Snaží se být diskrétní. Hádám, že je to kvůli mně. Ale Walter na ní nemůže přestat myslet. A myslí na ní dost hlasitě. A v různých stádiích odhazování oblečení, jestli víte, co tím myslím.““Fuj.

5

Neříkej mi to. Budu si muset vydrhnout mozek potom, co jsem viděla tenhle víkend v její

mysli. Máte někde v domě koberec z medvědí kůže?““Myslím, že jsi právě v mých

představách až nadosmrti pošpinila můj obývací pokoj,” říká s povzdechem, ale nemyslí to

zle. Je rád za tu Billy-Walter situaci. Myslí si, že je to pro Waltera dobré. Snaží se na ty věci nemyslet.Na jaké věci?Ptám se.Později, říká. Všechno ti řeknu. Později.Angela podrážděně vydechuje. “Ach, Bože, lidi. Naprosto určitě to děláte znova.“Po přivítacích projevech, kde nám říkají, jak máme být na sebe hrdí, jak vysoké nároky máme mít na svojí budoucnost, jaká

úžasná příležitost to pro nás je, kdyžjsme na “Farmě”-tak říkají Stanfordu-a že teď máme

zamířit na naše koleje a seznámit se s ostatními.Tohle je chvíle, kdy říkají rodičům, aby šli

domů.Angelinina máma, Anna, která byla jinak hodně tichá, a která seděla na zadním sedadle mého auta a četla si bibli celých tisíc mil, co jsme sem jeli, najednou začíná brečet. Angela je v rozpacích a s rudými tvářemi doprovází svojí vzlykající mámu

na parkoviště. Já si myslím, že je to pěkné. Přála bych si, aby tu teď byla moje máma a

brečela kvůli mně.Billy mi povzbudivě mačká rameno. “Hodně štěstí, dítě,” říká mi prostě,

než taky odchází.Vybírám si pohodlný gauč v obýváku a předstírám, že studuju vzory

na koberci, zatímco se zbytek studentů ubrečeně loučí. Po chvíli přichází kluk s krátkými odbarvenými vlasy a sedá si naproti mě. Pokládá velký stoh složek na konferenční stolek.

Usmívá se a natahuje ke mně ruku. “Já jsem Pierce.““Clara Gardnerová.“Kýve. “Myslím,že už

jsem viděl tvoje jméno na pár seznamech. Ty jsi v křídle B, ne?““Třetí patro.““Já jsem fee a

budu v Roble,” říká.Nechápavě na něj zírám.“P-H-E,“vysvětluje. “To je zkratka

pro zdravotního vychovatele. Je to něco jako kolejní lékař. Jsem tam, kde jsou náplasti.““Jo, jasně.“Dívá se mi do obličeje způsobem, který mě nutí přemýšlet, jestli mi tam třeba nezůstal nějaký drobek. “Co? Mám snad na čele vytetované “bezradný nováček”?” ptám se.Usmívá se a vrtí hlavou. “Nevypadáš vyděšeně.““Cože?““Nováčci obvykle vypadají první týden

na akademické půdě dost vyděšeně. Bloudí tu jako ztracená malá štěňata. Ale ty ne. Vypadáš,

jako kdybys měla všechno naprosto pod kontrolou.““Ach. Díky,”říkám. “Nenávidím, že to musím říct, ale jenom to hraju. Uvnitř jsem dost nervózní.“Nejsem. Myslím spíš na to, že vedle padlých andělů, pohřbů a lesních požárů vypadá Stanford jako celkem bezpečné místo. Všechno je tu známé: Kalifornie voní jako výfuk, stromy eukalyptu a pečlivě pěstované růže.

Za okny vidím palmy, slyším vzdálený zvuk z Caltrain a všímám si i stejných rostlin, které

jsem vídala, když jsem vyrůstala.Jsou tu ale jiné věci, které mě děsí: Tmavé místnosti

bez oken v mé vizi, to, co se na tom místě stane, špatné věci, které se staly předtím, než jsem

se přestala schovávat a skončila tady. Možnost, že se tohle bude dít celý můj život: Jedna zvláštní, děsivá vize za druhou dalších sto let. Tohle mě děsí. To je to, na co se tak zoufale snažím nemyslet.Pierce píše pětimístné číslo na kus papíru a podává mi ho. “Zavolej mi, když budeš něco potřebovat. Přiběhnu hned.“Flirtuje se mnou, napadá mě. Beru si papírek.

“Dobře.“Právě tu chvíli si vybírá Angela, aby vešla dovnitř. Otírá si dlaně do legín, a tím si z nich otírá zbytky matčiných emocí. Zastavuje se, když vidí Pierce.Taky nevypadá vyděšeně.

Vypadá, jako kdyby to sem přijela dobýt.“Zerbinová, Angela,” říká věcně, když Pierce otevírá

pusu, aby ji pozdravil. Dívá se na složky na stole. “Máš v té hromadě něco s mým

jménem?““Jo, jasně,”říká nervózně a prohrabává se složkami, než naráží na Z a pak vytahuje Angelininu složku. Pak vytahuje i jednu pro mě. Vstává. Kontroluje hodinky. “No, těšilo mě, holky. Zabydlete se. Nejspíš se za pět minut uvidíme na společné hře “Poznejte se”.““Co to

je?“ukazuje Angela na papírek v mojí ruce, když Pierce odejde.“Jeho číslo.“Dívám se na jeho vzdalující se záda. “Když něco budu potřebovat, přiběhne.“Střílí na něj přes rameno pohledem a zamyšleně se usmívá. “Ach, vážně? Je roztomilý.““Kdyžmyslíš.““Jasně, já zapomněla. Ty

máš oči pořád jenom pro Tuckera. Nebo teď už i pro Christiana? Nějak to nestíhám

sledovat.““Hej. Teda spíš, au,” říkám. “Dneska jsi fakt příšerná.“Její výraz se trochu zjemní.

“Promiň. Jsem napjatá. Změny jsou pro mě těžké. Dokonce i změny k lepšímu.““Pro tebe?

Ani náhodou.“Hroutí se na sedačku vedle mě. “Vypadáš uvolněně.“Natahuju ruce nad hlavu a

zívám. “Rozhodla jsem se přestat se stresovat. Začnu od znova. Dívej se.” Vyhrabávám z

tašky pomačkaný kus papíru a držím ho tak, aby ho mohla přečíst. “Tohle je můj rozvrh.“Její

oči rychle přejíždí po papíru. “Vidím, že sis vzala mojí radu k srdci a zapsala si Úvod do

6

humanitních předmětů. Básníci mění svět. Zamiluješ si to, slibuju,”říká. “Interpretace poezie

je lehká, protože si můžeš vymyslet skoro jakýkoliv význam a je to správně. Tahle hodina

bude procházka růžovým sadem.“O tom silněpochybuju.“Hm.“Angela se mračí, zatímco čte dál. “Dějiny umění?” Zvedá na mě obočí. “Věda, Technologie a Současná společnost? Úvod do filmových studií? Moderní tanec? Tohle je naprosto mimo mísu, C.““Mám ráda umění,” říkám defenzivně. “Pro tebe je to jednoduché, protože jsi machr na historii, takže budeš mít většinu dějepisných předmětů. Ale já-““Jsi nerozhodná,” nabízí mi.“Jo. Nevěděla jsem, co si mám vzít, tak mi Dr. Day řekl, ať si zapíšu hodně různých předmětů a pak vyškrtnu ty, které mi nebudou vyhovovat. Ale podívej se

na tohle.” Ukazuju na poslední předmět na seznamu.“Atletika 196,” čte nad mým prstem. “Procvičování Štěstí.““Hodina Štěstí.““Bereš si hodiny štěstí,” říká, jako kdyby to byla ta největší ulejvárna ve vesmíru.“Mámaříkala, že budu na Stanfordu šťastná,” vysvětluju. “A to je přesně to, co se chystám být. Hodlám si najít svoje štěstí.““Dobře pro tebe. Něco se sebou udělej. Zbav se toho svého vyšilování.““Přesně tak,”říkám a myslím to vážně. “Přestávám

říkat věcem kolem mě Sbohem. Začínám jim říkat Ahoj.”

KAPITOLA 2 - POCHODUJÍCÍ KAPELA

V noci se probouzím ve dvě ráno. Někdo buší na dveře. “Haló?” volám opatrně. Zvenku

slyším nějaký hluk, muziku, křičící lidi a rychlé kroky na chodbě. Wan Chen i já si sedáme na posteli a vyměňujeme si zmateně pohledy. Pak vstávám z postele a jdu ke dveřím.

“Vyspinkaní do růžova, drazí prvňáci?” křičí Stacy, naše kolejní poradkyně, veselým hlasem. Má kolem krku plastový neonově zelený kruh a na hlavě klaunskou paruku. Vesele se na nás šklebí. “Vemte si boty a sejdeme se venku.” Venku narážíme na pohled, který vypadá jako

vystřižený z nějakého příšerného silničního filmu: Pochodující Stanfordská kapela v něčem,

co vypadá jako spodní prádlo, s náhrdelníky zářící ve tmě a s náramky. Mávají svými nástroji,

slyším řvaní trumpet, bubnování, mlácení do činel. Kolem se potuluje maskot v jeho velkém

zeleném kostýmu borovice a piští jako nějaký šílenec. Kapela plná polonahých studentů

skáče, naráží do sebe, víská a směje se. Je tu neuvěřitelná tma. Nejspíš pro tuhle akci vypnuli všechna světla. I tak se ale rozhlížím po Angele a nakonec ji vidím, jak se na všechny zuřivě dívá a stojí vedle dvou blond holek-jejích spolubydlících, předpokládám. Přidávám se k nim.

“Čau!” křičí Angela. “Ty ses asi nečesala, když si vstala z postele, co?” “Tohle je šílené!”

křičím a s mizivým úspěchem se snažím rukou uhladit vlasy. “Co?” křičí. “Šílené!” zkouším

to znova. Ta muzika tak neuvěřitelně řve. Jedna ze spolubydlících Angely zírá za mě a

na něco ukazuje. Otáčím se a vidím kluka, co má na sobě zápasnickou mexickou masku, která

mu pokrývá celou tvář. Lesklá, zlatá, zápasnická maska. A nic jiného. “Moje oči, moje oči!”

křičí Angela a všechny se začínáme hystericky smát. Pak končí píseň a my se konečně

můžeme zase slyšet. Říkají nám, abychom utíkali. “Utíkejte, malí prvňáci, utíkejte!” křičí a

my se chováme jako stádo zmateného, splašeného dobytka ve tmě. Když se konečně

zastavujeme, jsme u další koleje a kapela začíná znova hrát. Ze dveří se po chvíli valí další

salva rozespalých a zmatených prváků. Ztrácím Angelu. Rozhlížím se, ale je tu moc velká tma

a moc lidí na to, abych ji našla. Vidím jednu z jejích spolubydlících. Stojí jenom pár kroků ode mě. Mávám na ní. Usmívá se a tlačí si davem cestu ke mně, jako kdyby se jí ulevilo, že zahlédla nějakou známou tvář. Pár minut se pohybuje do rytmu hudby, než se ke mně naklání a křičí těsně vedle mého ucha: “Jsem Amy. Ty jsi ta kamarádka Angely z Wyomingu?” “Jo.

Clara. Odkud jsi?” “Z Phoenixu!” Přitahuje si mikinu těsně k tělu. “Je mi zima!” Najednou se

dáváme znovu do pohybu. Tentokrát se snažím zůstat v blízkosti Amy. Snažím se nemyslet na to, jak se tohle v určitých věcech nebezpečně podobá mojí vizi. Pobíhám ve tmě, nevím, kam jdu nebo co budu vlastně dělat. Má to být zábava, vím to, ale mě tohle všechno přijde trochu strašidelné. “Máš nějakou představu o tom, kde jsme?” Ptám se Amy na další zastávce.

“Co?” Neslyší mě. “Kde to jsme?” křičím. “Jo.” Vrtí hlavou. “Nemám tušení. Hádám, že nás

donutí oběhnout celý školní areál.” Vzpomínám si, jak nám na prohlídce řekli, že má Stanford největší kampus na světě, když nebereme v úvahu Rusko. Tohle by mohla být dlouhá noc. Nevidím ani Angelu, ani její další spolubydlící, o které mi Amy říká, že se jmenuje Robin.

7

Tak se s Amy dál držíme pohromadě, smějeme se nahému klukovi a snažíme se vést

konverzaci tak, že na sebe křičíme tak hlasitě, jak dokážeme. O půl hodiny později už vím

o Amy tohle: Obě nás vychovala svobodná matka, obě máme malého brášku, obě máme

hrůzu z toho, že se každou snídani na Roble servírují osmažené bramborové kouskya taky z těch malých, skoro klaustrofobických sprchových koutů v koupelnách a obě trpíme díky našim naprosto rozčilujícím nepoddajným vlasům. Mohli by z nás být kamarádky, dochází mi. Mohla bych si udělat na Stanfordu novou kamarádku. Takhle snadno. Možná to spadá do jedné z těch “nechat všemu volný průběh” věcí. “Takže, jaký je tvůj obor?” ptá se, zatímco běžíme dál. “Ještě nevím,” odpovídám. Usmívá se. “Já taky ne!” Líbí se mi čím dál tím víc. Ale pak se stane nehoda. Když běžíme k další koleji, Amy klopýtá a padá přímo na chodník pod ní a rozpřahuje ruce i nohy. Snažím se ujistit, že ji nepošlape pořád rostoucí dav

zmatených prváků a pak si klekám na chodník vedle ní. Je to zlé. Poznám to při pohledu na její bílou tvář a na způsobu, jakým si drží kotník. “Špatně jsem na ní stoupla.” Sténá.

“Bože, tohle je trapas.” “Můžeš vstát?” ptám se. Snaží se, ale její tvář bledne ještě víc. Těžce

dosedá na chodník. “Fajn, takhle to nepůjde,” dochází mi. “Nikam nechoď. Hned jsem

zpátky.” Rozhlížím se po někom, kdo vypadá užitečně. Jako zázrakem si všímám Pierce

na okraji davu. Nastal čas, kdy se jeho schopnosti “kolejního doktora” hodí. Běžím k němu a

dotýkám se jeho ramene, abych upoutala jeho pozornost. Usmívá se, když mě vidí. “Bavíš

se?” křičí na mě. “Potřebuju tvojí pomoc,” křičím. “Cože?” křičí. Chytám ho za ruku a táhnu ho k Amy. Ukazuju na její kotník, který začíná otékat. Několik minut klečí vedle ní a něžné jí drží kotník v rukách. Nakonec se ukazuje, že je to medik. “Nejspíš je to výron,” uzavírá to.

“Zavolám někoho, aby tě vzal zpátky na Roble. Musíš to zvednout a dát na to nějaký led. Pak bys ses měla ráno stavit na Vadenu-tam je studentská klinika-a jít na rentgen. Jenom to musíš chvíli vydržet, jo?” Odchází někam, kde je větší klid a volá. Kapela končí svojí písničku a dává se zase do pohybu. Vede od nás hlučný dav dál. Nakonec jsem schopná slyšet vlastní myšlenky. Amy začíná brečet. “Mrzí mě to,” říkám a sedám si vedle ní. “Zas tolik to nebolí,”

říká s plným nosem, který si po chvíli utírá do mikiny. “Myslím tím, bolí to-a to celkem

dost-ale to není důvod, proč brečím. Brečím, protože jsem udělala něco naprosto stupidního.

Vzala jsem si žabky, když nám jasně řekli, že si máme vzít boty. A to je teprve první týden školy. Ještě jsem ani nebyla na žádné hodině a teď tu budu skákat o berlích, a každý si mě zapamatuje jako tu nemotoru, která si vymkla kotník.““Nikdo si kvůli tomuhle o tobě nebude

myslet nic špatného,” říkám. “Vsadím se, že se dneska stane ještě hodně zranění. Všechno

tohle je dost šílené.“Vrtí hlavou a vlna divokých blonďatých kadeří jí padá na ramena. Rty se jí chvějí. “Takhle jsem tu teda začít nechtěla,” šeptá a schovává si tvář v dlaních.Rozhlížím se.

Dav už je tak daleko, že už slyšíme jenom slabé výkřiky. Pierce stojí zády k nám vedle

budovy a mluví do svého telefonu. Je tam tma. Nikdo kolem není. Jemně pokládám Amy dlaň

na kotník. Ztuhne, jak jí ten lehký dotek zabolí, ale nezvedá hlavu. Díky mojí empatii cítím její bolest. Nejenom tu psychickou, kdy momentálně přemýšlí nad tím, jak si právě zničila svojí pověst, ale i tu fyzickou. Vnímám její vazy, které byly odtržené od kosti. Okamžitě vím,

že je tohle vážně zlé zranění. Mohla by chodit o berlích všechny semestry, co tu bude

studovat.Mohla bych jí pomoct, napadá mě.Už jsem dřív uzdravila pár lidí. Mámu potom, co jí napadnul Samjeeza. Tuckera po naší autonehodě loni, když jsme jeli z plesu. Ale když jsem to dělala, byla kolem mě obrovská svatozář. Světlo mi vycházelo z vlasů a moje tělo zářilo jako lucerna.Zajímalo by mě, jestli existuje způsob, jak trochu utlumit svatozář a zaměřit ji, řekněme, jenom na moje ruce a uzdravit ji tak rychle, aby si toho nikdo jiný

nevšimnul.Pročišťuju si hlavu, vděčná za relativní klid a zaměřuju svojí energii na pravou

ruku. Jenom do prstů, probíhá mi hlavou. Všechno, co potřebuju, je svatozář v mých prstech. Jenom jednou. Soustředím se na to tak moc, že mi z vlasů sjíždí kapička potu a dopadá dolů na beton. Po několika minutách špičky mých prstů začínají zářit. Nejdřív jemně a potom jasněji. Pevně tisknu kotník Amy. Pak posílám mojí svatozář do jejího těla. Ne moc a ne rychle, ale doufám, že to bude stačit.Amy si povzdechne a pak přestane brečet. Sedím a dívám se na ní. Nemůžu říct, jestli jí to pomohlo nebo ne.Pierce se vrací zpátky. Vypadá omluvně.

“Nemůžu sehnat nikoho, kdo by sem přišel. Budu muset doběhnout pro moje auto, ale to je až

8

na druhé straně areálu, takže to bude chvíli trvat. Jak se držíš?““Je to lepší,” říká. “Nebolí to

tolik, jako předtím.“Kleká si k ní a znovu se dívá na její kotník. “Vypadá líp. Už není tak

oteklý. Možná sis ho jenom vymknula. Zkusíš se na to postavit?“Vstává a opatrně se staví na

zraněnou nohu. Pierce i já se díváme na to, jak kousek belhá a pak se k nám otáčí. “Je to v

pohodě,” přiznává. “Bože, jsem vážně královna dramatu, co?” směje se. V jejím hlase slyším úlevu.“Tak jdeme zpátky do tvého pokoje,” vykoktávám rychle. “Musíme jí na to dát nějaký led, viď Pierci?““Jasně,” říká. Stavíme se k ní každý z jedné strany a jdeme pomalu zpátky k Roble.“Díky za pomoc,” říká mi Amy potom, když stojím v jejím pokoji, ona má pevně

zabalené chodidlo do ledového obvazu a je opřená o hromadu polštářů s pytlíkem ledu, který

si tiskne ke kotníku. “Nevím, co bych si bez tebe počala. Zachránilas mi život.““Rádo se stalo,” říkám. Nemůžu si pomoct a zářivě se na ní usmívám.Pomohla jsem jí, napadá mě později v mém pokoji. Za chvíli vyjde slunce, ale Wan Chen se ještě nevrátila. Ležím na mojí

malé posteli a zírám do stropu poškozeného vodou. Chci spát, ale z použití mojí moci

na veřejnosti, mám pořád v těle moc adrenalinu. Ale udělala jsem to. Zvládla jsem to, opakuju

si znova a znova. Uzdravila jsem tu holku. A bylo to úžasné. Bylo to správné.Díky čemuž

dostávám další bláznivý nápad.“Myslím, že bych chtěla studovat medicínu.“Dr. Day,

akademická poradkyně pro kolej Roble na mě vrhá pohled od svého počítače. Je natolik

slušná, že se na mě nedívá moc překvapeně, když vtrhávám do její kanceláře a informuju ji

o tom, že přemýšlím o tom, že ze mě bude doktorka. Jenom kýve a chvíli jí trvá, než si vyjíždí můj rozvrh.“Jestli uvažujete o tom, že z vás bude medička, měla byste si dát jako hlavní sloup biologii nebo biologii člověka. Měli bychom vás zapsat na Chemii 31X,” říká. “Je to

podmiňující předmět pro většinu dalších biologických seminářů, a jestli si ji nechcete vzít už tenhle podzim, budete muset počkat do příštího podzimu, abyste začala navštěvovat hodiny, které budete potřebovat.““Dobře,” říkám. “Mám ráda chemii. Loni jsem měla přípravný

seminář z chemie na vysokou.“Dívá se na mě přes svoje brýle. “Tahle hodina je hodně těžká,” varuje mě. “Vyučování je třikrát týdně, a pak ještě jednou za dva týdny probíhá diskuze v čele s asistentem, a počítejte s pár hodinami týdně v laboratoři. Celý sloup biologie bude

pravděpodobně hodně náročný. Jste na to připravená?““Zvládnu to,” říkám. Prochází mnou

vlna vzrušení, protože jsem si najednou podivně jistá. Myslím na to, jak příjemné bylo cítit, že

to moje ruka vyléčila Amy kotník. Když budu doktorka, budu v kontaktu s lidmi, kteří potřebují uzdravit. Mohla bych pomáhat lidem. Mohla bych v tomhle světě opravovat

porouchané věci.Usmívám se a doktorka mi úsměv vrací.“Tohle je to, co chci dělat,” říkám

jí.“Dobře tedy,” říká. “Tak pojďme začít.“Každý bere informaci, že ze mě bude medička,

jiným způsobem. Třeba Wan Chen, která taky studuje medicínu, mě najednou začíná brát jako hrozbu. Za dva dny se mnou neprohodí víc, než dvě slova. Pobíhá v chladném tichu po našem malém pokoji na koleji, dokud si neuvědomuje, že jsme obě ve stejně těžké chemické třídě a že jsem na chemii celkem dobrá. Pak na mě rapidně mění názor. Dokonce ji slyším říkat její mámě do telefonu, že jsem “milá a vážně chytrá holka”. Snažím se nesmát, když ji

slyším.Angela si okamžitě zamilovává představu mě jako doktorky. “To je fakt paráda,” jsou

její přesná slova. “Fakt si myslím, že máme využívat naše dary, víš, pro dobro lidí a ne je

nějak zapírat, dokud je nebudeme muset použít pro nějaké andělské účely. Jestli tvému

žaludku nevadí všechna ta krev, vnitřnosti a příšerný rány-což mi teda naprosto určitě vadí a

jestli někomu ne, tak vážně klobouk dolů-pak bys do toho měla určitě jít.“To Christian si

nemyslí, že je to dobrý nápad.“Doktorka,” opakuje, když mu to říkám. “Co tě k tomu

přivedlo?“Vyprávím mu o běhu za kapelou, zázračném uzdravení kotníku Amy a úžasném

pocitu, který jsem z toho měla. Čekám, že to na něj udělá dojem. že bude kvůli mně rád. že

mi to schválí. Ale on se mračí.“Nelíbí se ti to,” podotýkám. “Proč?““Je to moc riskantní.”

Vypadá to, že mi chce ještě něco říct, ale stojíme na přeplněném chodníku před knihovnou Stanfordu, kde na něj narážím, zatímco vycházím ven s plnou náručí básnických sbírek na mou hodinu Humanitních studií a s obří snad pětikilovou učebnicí Chemie: Věda změny.

Jestli budeš takhle využívat svatozář, můžou tě chytit.Klid, odpovídám mu. Nehodlám tu teď

začít obcházet areál a začít léčit všechny lidi. Jenom se na tohle teď dívám jako na moje

možné budoucí zaměstnání, to je všechno. Není to nic velkého.Ale tohle je něco velkého.

9

Připadá mi, jako kdyby měl konečně můj život-ano, nemám pro to žádné lepší slovo-smysl.

Najednou není všechno jenom o tom, že mám v sobě andělskou krev, ale o využití andělské

krve ve mně. Přijde mi to správné.Vzdychá.Chápu to, říká nakonec. Taky chci pomáhat

lidem.Ale musíme se držet při zemi, Claro. Máš štěstí, že ta holka, cos vyléčila, neviděla, cos

jí udělala. Jak bys to vysvětlila? Co bys dělala, kdyby chodila kampusem a všem vyprávěla

o tvých kouzelných zářících rukách?Na to nemám odpověď. Lehce mi padá čelist. Ale ona si

toho nevšimla. Budu opatrná. Budu používat svojí svatozář jenom v případě, když si budu

myslet, že je to bezpečné. Jinak budu používat jenom to, co se naučím v medicíně. To je taky

důvod, proč chci být doktorka. Mám moc uzdravovat lidi, Christiane. Jak bych jí vůbec

mohla nepoužít?Chvíli tu stojíme a tiše přemýšlíme o tom, jestli to stojí nebo nestojí za to

riziko, dokud není zřejmé, že ani jeden z nás nezmění svůj názor. “Musím jít,” říkám nakonec a snažím se neznít naštvaně. “Musím vyřešit pár příkladů z kvantové mechaniky, jestli si teda nemyslíš, že je to pro mě moc nebezpečné.““Claro…,“začíná Christian. “Myslím, že je vážně skvělé, že sis vybrala cestu, kterou chceš jít, ale…” Bude ti stačit jediné uklouznutí. Stačí,

aby tě u toho viděl nesprávný člověk. Mohli by přijít na to, co jsi. A pak by po tobě šli.Vrtím

hlavou. Nemůžu strávit celý život tím, že se budu bát těch zrůd s černými křídly. Musím žít

svůj život, Christiane. Nebudu riskovat ohledně mojí svatozáře, ale nebudu tu sedět a čekat

na to, až se moje vize vyplní, když s tím můžu něco udělat.Při slově vize se v něm zvedá vlna

znepokojení. Vzpomínám si, že je tu něco, co mi slíbil, že mi řekne. Ale teď o tom nechci

slyšet. Chci trucovat.Přesouvám si těžké knížky na druhou ruku. “Musím běžet. Uvidíme se

později.” “Dobře,” říká jenom. “Uvidíme se.” Nelíbí se mi ten pocit, který nade mnou leží

jako temný mrak, když jdu zpátky do svého pokoje. Nezáleží na tom, co jsem řekla o tom, že se nechci pořád něčeho bát. Taková prostě jsem, neustále před něčím utíkám.

KAPITOLA 3 - BÍLÝ LAŤKOVÝ PLOT

Tentokrát je se mnou v temnotě ještě někdo. Slyším někde za sebou roztřesený dech.Pořád nic

nevidím. Nevím kde jsem, i když už jsem tuhle vizi měla asi tisíckrát. Je tu tma, jako

vždycky. Snažím se být potichu a nehýbat se-dokonce ani nedýchám-takže nemůžu ani

prozkoumat místnost, ve které jsem. Podlaha je lehce nakloněná. Je na ní koberec. Cítím ve

vzduchu slabou vůni pilin, novou barvu a ještě něco jiného: Nějakou výraznou mužskou vůni,

možná deodorant nebo vodu po holení. Znovu slyším něčí dech. Blízko, napadá mě. Otáčím se a natahuju se. Můžu se ho dotknout.Nad námi se ozývají kroky: Jsou těžké a rozléhají se, jako kdyby někdo sestupoval po dřevěných schodech. Moje tělo okamžitě ztuhne. Najdou nás.

Prostě to vím. Už jsem to viděla v mých vizích asi stokrát. Vidím to i teď. Chci to překonat,

přivolat mojí svatozář, ale nedělám to kvůli naději, že se to tentokrát nestane. Pořád mám ještě naději.Za mnou se ozývá nějaký zvuk. Zvláštní a pronikavý. Zní trochu jako kočičí mňoukání anebo ptačí skřehot. Otáčím se za tím zvukem.Je tu ticho.Pak mně najednou

oslepuje záblesk světla. Couvám.“Claro, vypadni odsud!” křičí hlas za mnou a

v tomhle příšerném zmateném okamžiku si uvědomuju, kdo to za mnou stojí. Jeho hlas bych poznala kdekoliv. Cítím, jak se dávám po pohybu, protože nějaká moje část ví, že teď musím běžet.Budím se s paprsky slunce na tváři. Trvá mi chvíli zorientovat se: Pokoj na koleji

Roble. Oknem dovnitř proudí světlo. V dálce slyším zvony z kostela Memorial. Cítím vůni

pracího prášku. Už jsem na Stanfordu přes týden a tenhle pokoj pořád nevoní jako

domov.Jsem zamotaná do deky. Vážně jsem se musela snažit utéct. Chvíli tam ležím a

zhluboka dýchám, zatímco se snažím uklidnit moje závodící srdce.Christian je tam. Ve vizi. Se mnou.Samozřejmě, že je tam Christian, napadá mě rozmrzele, protože jsem na něj pořád trošku naštvaná. Byl zatím v každé mojí vizi, tak proč by s tím teď měl přestávat?Cítím kvůli

tomu ale taky zvláštní druh klidu.Sedám si na postel a dívám se na Wan Chen, která spí v

posteli na druhé straně místnosti a tiše chrápe. Vymotávám se z peřiny a natahuju si džíny a

mikinu

s kapucí. Stahuju si vlasy do culíku a snažím se být potichu, abych jí nevzbudila.Když

vycházím ven, všímám si velkého ptáka, který sedí na lampě u koleje. Působí jako temný stín proti šedé obloze. Naklání se a dívá se na mě. Zastavuju se.Vždycky jsem měla komplikovaný vztah s ptáky. Ještě předtím, než jsem se dozvěděla, že mi v žilách koluje andělská krev, jsem 10

pochopila, že bylo něco divného na způsobu, jak ptáci vždycky ztichli, když jsem procházela

kolem a jakým způsobem mě někdy pronásledovali, jako kdybych byla nějaká hříčka přírody,

jak mě probodávali pohledem, ne tím nepřátelským způsobem, ale spíš tím “chci si tě

prohlédnout pořádně zblízka” způsobem. Jedním z nebezpečí toho mít křídla

s peřím, i když jsou většinou skryté, je, že tím přitahujete pozornost dalších tvorů s

křídly.Jednou, když jsme byli s Tuckerem na pikniku v lese, jsme se podívali nahoru a náš

stůl byl obklopený ptáky-ne jenom obyčejnými zlodějkami sojkami, které se vám snaží sebrat

jídlo, zatímco ho jíte, ale i skřivany, vlaštovkami, střízlíky a dokonce i nějakými brhlíky, o

kterých Tucker říkal, že jsou extrémně vzácní. Ti všichni okupovali stromy okolo našeho

stolu.“Jsi jako postava z Disneyho pohádek, Mrkvičko,” dobíral si mě Tucker. “Měla bys jim

říct, aby ti ušili nějaké šaty nebo něco podobného.“Ale tenhle pták je jiný. Je to havran, napadá mě: Černý, s ostrým mírně zahnutým zobákem, který vypadá, jako kdyby si sem zaletěl

na návštěvu přímo ze scény Edgara Allana Poea. Dívá se na mě. Je zticha. Zamyšlený.

Vypadá, jako kdyby měl něco v plánu.Billy mi jednou řekla, že se Černá křídla můžou měnit na ptáky. To je jediný způsob, jak můžou létat, jinak je jejich zármutek drží pevně při zemi. Takže je tenhle pták obyčejný havran?Mhouřím na něj oči. Otáčí ke mně hlavu a zírá svýma žlutýma očima přímo na mě. Ani nemrká.Z náhlé hrůzy mi po zádech sjíždí ledový pot.Ne,

Claro, říkám si v mysli. Je to jenom pták.Vysmívám se sama sobě a rychle kolem něj

procházím. Objímám si hruď pažemi, protože je tu ranní vzduch neuvěřitelně ledový. Pták

vříská. Zní to jako ostré, nepříjemné varování, které vysílá přímo do temene mojí hlavy. Jdu dál. Po několika krocích se dívám přes rameno na lampu.Pták je pryč.Vzdychám. Snažím se sama sebe přesvědčit, že jsem paranoidní, protože jsem pořád vyděšená z mojí vize. Snažím se dostat vzpomínku na ptáka z mojí mysli a pokračuju v cestě. Rychle. Než si to stačím

uvědomit, přecházím školní areál a stojím pod Christianovým oknem. Přecházím po chodníku sem a tam, protože nemám ani tušení, co tu vlastně dělám.Měla jsem mu o té vizi říct dřív, ale byla jsem moc naštvaná z toho, že zazdil můj nápad, že ze mě bude doktorka. I tak jsem mu to ale měla říct. Jsme tu už skoro dva týdny a ani jeden z nás ještě nemluvil o vizích,

o poslání, ani o jakékoliv jiné věci, která by nějak souvisela s naší andělskou krví. Hrajeme si na prváky, předstíráme, že nemáme na starosti nic důležitějšího, než zapamatovat si všechna jména, přijít na to, v jakých učebnách máme hodiny a snažit se nevypadat na téhle škole plné géniů, jako úplní blbci.Ale já mu to musím říct. Potřebuju mu to říct. Jenže-dívám se

na telefon-je čtvrt na osm ráno. Moc brzo na konverzaci typu “hádej co, měla jsem zase vizi a ty jsi v ní byl taky”.Claro? Jeho hlas v mojí hlavě je rozostřený.Ach sakra, promiň. Nechtěla jsem tě probudit.Kde seš?Venku.Já-tady…vytáčím jeho číslo.Bere to po prvním zazvonění. “Co se děje? Stalo se něco?““Nechceš se projít?” ptám se. “Vím, že je brzy…“Slyším, jak se na druhém konci telefonu usmívá. “To je. Tak se jdeme projít.““Ach, dobře.““Ale nejdřív mě

nech natáhnout si nějaké kalhoty.““Jo, to udělej,” říkám a jsem ráda, že nemůže vidět, jak jsem zčervenala jenom při myšlence na něj v boxerkách. “Budu tady.“Vychází ven o pár minut později v džínách a úplně novém svetru s logem Stanfordu. Vlasy má rozcuchané.

Rychle zavrhuje myšlenku na to, že by mě chtěl obejmout. Ulevilo se mu, že mě vidí po naší

menší výměně názorů minulý týden před knihovnou. Chce říct, že ho to mrzí. Chce mi říct, že

mě podpoří, ať už se rozhodnu udělat cokoliv.Nic z toho nemusí říkat nahlas.“Díky,”

mumlám. “Hodně to pro mě znamená.““Takže, co se děje?” ptá se.Je těžké přijít na to, kde

bych měla začít. “Nechceš na chvíli vypadnout pryč z kampusu?““Jasně,” říká. V jeho

zelených očích vidím jiskru zvědavosti. “První hodinu mám až v jedenáct.“Mířím zpátky k

Roble. “Pojď,” volám na něj přes rameno. Dobíhá mě. “Projedeme se.“O dvacet minut už

projíždíme Mountain Viewem, mým starým rodným městem.“Ulice Slitování,” čte Christian,

když projíždíme hlavní ulicí a hledáme krám s koblihami, kam jsem vždycky chodila, a kde

mají tak výborné koblihy polévané cukrovou polevou, že byste z toho brečeli. “Kostelní ulice. Ulice Naděje. Wow, cítím tu nějakou souvislost…““Jsou to jenom názvy, Christiane. Myslím, že si někdo jenom udělal kanadský žertík, když postavil radnici

11

na náměstí Castro mezi ulicemi Kostelní a Smilování. To je všechno.“Kontroluju zrcátka, ale

jsem absolutně nepřipravená, když se setkávám s jeho očima se zlatými skvrnkami, které

na mě upírá. Odvracím pohled.Nevím, co teď ode mě čeká, když jsem oficiálně bez kluka.

Nevím ani co od tohohle očekávám já. Nevím, co dělám.“Nečekám nic, Claro,” říká, ale

nedívá se na mě. “Jestli se chceš se mnou vídat, super. Jestli potřebuješ trochu prostoru, chápu

to.“Ulevuje se mi. Můžeme vzít celou tu věc “patříme k sobě” trochu pomaleji a přijít na to, co to vlastně znamená. Nemusíme nikam spěchat. Můžeme být kamarádi.“Díky,” říkám. “A nikdy bych ti neřekla, aby sis se mnou vyšel, když bych si s tebou vyjít nechtěla.” Jsi můj

nejlepší kamarád, chci dodat, ale z nějakého důvodu mlčím.Usmívá se. “Tak mě vem

do tvého domu,” říká impulzivně. “Chci vidět, kde jsi žila.“Trapný rozhovor je oficiálně

u konce. Poslušně mířím přímo k mé staré čtvrti. Ale tohle už není můj dům. Už ne. Je to dům

někoho jiného a z té myšlenky je mi smutno: Někdo spí v mém pokoji, někdo jiný stojí

u kuchyňského okna tam, kde vždycky stála máma a sledovala, jak kolibříci létají z květu

na květ. Ale to je život. Tohle znamená vyrůst. Opouštět místa, která milujeme. Jít dál.

Za řadami stromů vychází slunce, když vjíždíme do naší ulice. Ze zvlhčovačů se do vzduchu

vznáší bílý opar. Otevírám okýnko. Vytahuju z něj levou ruku a nechávám ji klouzat ledovým

vzduchem venku, zatímco tu pravou mám na volantu. Nádherně to tu voní, jako mokrý

cement a svěží tráva, mezi domy cítím aroma slaniny a lívanců, zahrady voní po růžích a

magnóliích. Je to vůně mého dřívějšího života. Je to neskutečné projíždět těmihle známými ulicemi lemovanými stromy, vidět stejná auta zaparkovaná na příjezdových cestách, ty samé lidi, kteří vyráží do práce, stejné děti, kteří jdou do školy jenom o málo větší, než když jsem je viděla naposled. Jako kdyby se tu na ty dva roky zastavil čas a ke všem šíleným věcem, které se staly ve Wyomingu, vůbec nedošlo.Parkujuauto naproti mému starému domu.“Paráda,”

říká Christian, zatímco se dívá otevřeným okýnkem na velký zelený dvoupatrový dům

s modrými okenicemi, který jsem prvních šestnáct let mého života nazývala sladkým

domovem. “Bílý laťkový plot.““Jo, moje máma byla trochu tradicionalistka.“Dům taky

vypadá úplně stejně. Nemůžu přestat zírat na basketbalový koš, který je před garáží. Můžu

skoro slyšet Jeffreyho cvičit, driblovat míčem o cement, jeho rychlé kroky, prudké

vydechování, jeho výskoky, když prohazoval míč obručí, poskakování míče na cementu,

houpání sítě a Jeffreyho pochvalné “pěkné”, které procedí mezi zuby. Kolikrát jsem si psala

domácí úkoly s těmihle zvuky v pozadí?“Zase se objeví,” říká Christian.Otáčím se na něj. “Je mu šestnáct, Christiane. Měl by být doma. Měl by se o něj někdo starat.““Jeffrey je silný.

Zvládne to i sám. Vážně chceš, aby přišel domů a zatkli ho?““Ne,” připouštím. “Jenom…mám

strach.““Protože jsi dobrá sestra,” říká.Odfrkávám si. “Všechno jsem zpackala.““Miluješ ho.

Pomohla bys mu, kdybys věděla, čím musí projít.“Vyhýbám se jeho pohledu. “Jak to víš?

Možná bych se na něj vykašlala a radši se zabývala vlastními problémy. V tom jsem

dobrá.“Christian lapá po dechu a pak pevným hlasem říká: “To není tvoje vina, Claro.“Přála

bych si, abych mu mohla věřit.Znovu mezi námi nastává ticho, ale tentokrát je to vážné

ticho.Měla bych mu říct o mojí vizi. Měla bych přestat zdržovat. Ani nevím, proč se mi do toho tolik nechce.“Tak mi o tom řekni,” ozývá se a opírá se loktem o rám okýnka.Tak mu odříkávám každý detail, který si pamatuju a končím mým odhalením, že to on je se mnou v té temné místnosti a křičí na mě, abych utekla.Když skončím, je chvíli zticha. “Fajn. Takže tohle není zrovna typ vizuální vize, co?““Ne, je tam spíš hodně tmy a adrenalinu. Co si o tom myslíš?“Vrtí hlavou. Vypadá zmateně. “Co na to říkala Angela?“Nepohodlně se vrtím.

“Nemluvili jsme o tom.“Dívá se mi do tváře a oči se mu mírně zužují. “Řeklas o tom někomu jinému?” Čte odpověď z mojí provinilé tváře. “Proč ne?“Vzdychám. “Nevím.““Proč jsi o tom neřekla Billy? Tohle je důvod, proč se stala tvojí opatrovnicí. Aby ti mohla pomáhat s věcmi, jako je tahle.“Protože to není moje máma.“Billy se právě vdala,” vysvětluju. “Nechtěla jsem, aby jí moje depresivní vize zkazily líbánky a Angela, no, ta měla v Itálii na starost vlastní

problémy.““Jaké problémy?” ptá se a mračí se.Koušu se do rtu. Kéž bych mu mohla říct

o Phenovi.“Kdo je Phen?” ptá se Christian s náznakem úsměvu, rád, že toho může v mých

myšlenkách tolik přečíst. “Počkej, není to ten anděl, který řekl Angele kdysi dávno o Černých křídlech?” Jeho oči se rozšiřují, když se střetávají s mým pohledem. “Je to nějaký její tajemný 12

italský kluk?“Tak je to oficiální. Naprosto odporně jsem prozradila tajemství Angely. A

zrovna před ním.“Hej! žádné čtení myšlenek! Nemůžu o tom mluvit!” vyjíždím na něj.

“Slíbila jsem to.““Tak na to přestaň myslet,” říká, což je, jako kdyby mi řekl, abych nemyslela na slona, což by byl samozřejmě první obrázek, který by se mi vybavil v mysli. “Wow.

Angela a anděl. A co je to s těmi šedými křídly?““Christiane!““Není Černé křídlo, že ne?” Christian vypadá vážně vyděšeně, jako vždycky, když vytáhneme tohle téma. Přece jenom, zabili mu mámu.“Ne, on není-” odmlčuju se. “Řekla bych ti, kdyby-Christiane!““Promiň,”

mumlá ke mně jako omluvu, ale cítím, že mu to není líto. “Takže, ach…zpátky

k tvojí vizi. A k tomu, proč sis to tak dlouho nechávala pro sebe. Protože jsem si celkem jistý,

že jsi měla dost možností mi o tom říct.“Ulevilo se mi, že jsme opustili téma Angela, i když

o vizi není o moc snazší mluvit. Vzdychám.“Neřekla jsem ti to, protože jsem nechtěla mít

další vizi,” přiznávám. “Ne teď.“Kýve, jako že to chápe, ale cítím z něj záchvěv

bolesti.“Promiň, že jsem ti o tom neřekla dřív,” říkám. “Měla jsem.““Ani já ti neřekl o té mojí,” říká. “V podstatě z toho samého důvodu. Chtěl jsem být aspoň na chvíli obyčejný vysokoškolák. Chovat se, jako kdybych měl normální život.” Dívá se nahoru přes sklo na bronzovou oblohu. Kachny nad námi, sešikované do písmene V, letí na jih. Sledujeme, jak

plachtí vzduchem. Čekám, až začne zase mluvit.“Je to celkem ironie,” říká. “Ty máš vizi

plnou tmy a já zase plnou světla.““Co tím myslíš?““Jediné co vidím já, je světlo. Nevím, kde jsem. Nevím, co mám dělat. Všude je jenom světlo. Trvalo mi celkem dlouho zjistit, co má to světlo znamenat.“Zadržuju dech. “Co, co je to?““Světlo.” Dívá se na mě. “Vyzařuje z

meče.“Padá mi čelist. “Meče?““Ohnivého meče.““To jako vážně?” lapám po dechu.Směje se a

vydechuje. “Nejdřív bylo všechno, na co jsem mohl myslet-Bože tohle je fakt paráda. Držím

ohnivý meč. Meč, který tvoří oheň. Super, ne?” Jeho úsměv mizí. “Ale pak jsem začal

přemýšlet o tom, co by to mohlo znamenat. A když jsem o tom řekl letos v létě strýci, úplně se zbláznil. Začal mě nutit klikovat.““Ale proč?““Protože je jasné, že budu muset bojovat.” Objímá si dlaněmi krk a vzdychá.“S kým?” Skoro se bojím zeptat.“Nemám tušení.” Tleská dlaněmi a dívá se na mě se smutným úsměvem. “Ale Walter se snaží ujistit, že budu

připravený na všechno.” Krčí rameny.“Páni,” říkám. “Mrzí mě to.““Jo, v pohodě. Dělali jsme

ze sebe jenom idioty, když jsme si mysleli, že někdy budeme moct vést normální život,

co?“Ticho. Nakonec říkám. “Zvládneme to, Christiane.“Přikyvuje, ale je tu ještě něco, co ho trápí. Smutek, který se promítá i do mých pocitů, když se mu dívám do očí. A pak, bez toho, abych se na to musela ptát, mi dochází, že Walter umírá. Bude mu sto dvacet let.“Ach,

Christiane. Kdy?” šeptám.Brzy. Za pár měsíců. Ale spíš dřív. Nechce mě tam, šeptá, protože si nemyslí, že by to zvládnul vyslovit nahlas. Tolik ho to bolí. Walter mu řekl, že chce, aby se držel dál a on může myslet jenom na to, že už s ním možná nikdy nebude moct být. Nechce, abych ho takhle viděl.Chápu to. Na konci byla moje máma tak slabá, že si nemohla ani sama dojít

na záchod. To byla jedna z těch nejhorších věcí, ponížení. Její tělo to vzdávalo.Vypovídalo jí službu.Natahuju se a vklouzávám svojí dlaní do té jeho, což ho překvapuje. Známá elektřina, která mezi námi probíhá, mě nutí cítit se silnější. Odvážnější. Pokládám si hlavu na jeho rameno. Snažím se ho utěšovat tak, jak on vždycky utěšoval mě.Jsem tady. Nikam nejdu. Za žádnou cenu.“Díky.““Zapomeň na všechny tyhle depresivní věci,” říkám po chvíli.

“Pojďme trochu žít.““Fajn. To zní jako plán.“Odtahuju se a dívám se na hodiny pod volantem.

Sedm čtyřicet pět-spousta času. Vím, díky čemu se budeme oba cítit líp.“Kam jedeme teď?”

ptá se Christian.“Zamiluješ si to,” říkám a startuju. “Slibuju.“O hodinu později parkuju auto u

návštěvnického centra Národního parku Big Basin Redwoods a vyskakuju ven.“Za

mnou,”říkám a procházím pod vysokými stromy směrem k Pine Mountain Trail.Jsem

překvapená, že si pamatuju cestu, ale trefím v pohodě. Pamatuju si to, jako kdyby to bylo

včera. Vypadá to, že bude dneska krásně, ale ve stínu obřích sekvojí je zima. Na cestě

nepotkáváme žádné další turisty a já začínám mít děsivý pocit, že jsme s Christianem jediní lidé na světě, jako kdybychom nějak zabloudili zpátky do doby před stvořením člověka.

Každým okamžikem vystupuje ze stromů obrovská skála, jako kdyby se s námi chtěla

přivítat.Christian se drží jenom pár kroků za mnou, zatímco postupuju dál a dál do parku.

13

Cítím z něj poklidný úžas, který v něm vyvolává tohle místo. Neváhá, a kdyždorazíme k

Buzzard Roost, pokračuje se mnou v lezení na skálu. Během chvíle jsme na vrcholu hory a

díváme se na údolí plné obrovských stromů,na modré vrcholky hor v dálce a na záblesk moře,

které se za nimi rýsuje.“Wow,“vydechuje a otáčí se v pomalém kruhu, aby si mohl všechno prohlédnout.“Jo, tohle jsem poprvé říkala taky.” Sedám si na skálu a zakláním se, abych se trošku ohřála

na sluníčku. “Sem mě vzala máma ve čtrnácti, když mi plánovala říct o andělech. Řekla, že je to místo, kde ráda přemýšlí a teď, když jsem tu zase po tolika letech myslím, že by mohlo být i moje. Musím si na Hodinu štěstí najít nějaké místo, kde bych mohla přemýšlet. Profesor

tomu říká “bezpečná zóna”.““Jak ti jde vlastně Hodina štěstí?““Fajn.““A cítíš sešťastná?” ptá

se s úšklebkem.Krčím rameny. “Profesor říká, že štěstí znamená, že toužíš po tom, co

máš.“Christian ze sebe vydává přemýšlivý zvuk. “Jasně. Štěstí znamená toužit po tom, co už máš.Fajn, tady to máš. Tak v čem je teda problém?““Jak to myslíš?““Proč je ta hodina jenom fajn?““Ach.” Koušu se do rtu a pak se přiznávám. “Vždycky, když začnu meditovat, rozzářím se.“Padá mučelist. “Vždycky?““No, ne vždycky, protože předtím jsem nevěděla, jak to mám

dělat. Ale od té doby, co to dělám správně-vyprázdním si mysl, soustředím se

na současnost, vždyť víš,prostě žiju okamžikem, pamatuješ-a začínám doopravdy meditovat,

bum. Svatozář.“Nevěřícně se směje. “Takže, co s tím děláš?““Trávím každých prvních pět

minut hodiny tím, že se snažím nemeditovat, zatímco ti ostatní se snaží meditovat.”

Vzdychám. “Což není moc příznivé pro tu “uvolněte se a zažeňte tak svůj stres” věc.“Směje

se, upřímně a vesele, jako kdyby mu celá tahle věc přišla k popukání. Je to skvělý zvuk, teplý, který mi vysílá mravence do páteře a nutí mě smát se taky, ale já se jenom usmívám a smutně vrtím hlavou, jako kdybych tím chtěla říct: “A co jiného mám dělat?” “Promiň,”říká. “Ale tohle je vážně vtipný. Celý minulý rok jsi stála na jevišti v Růžovém podvazku a snažila se přivolat svatozář a nešlo ti to, a teď se musíš držet, abys ji držela zpátky.““Jo, tomuhle se říká

ironie.” Zvedám se na nohy a oprašuju si džíny. “Dobře, ne že by měnebavilo povídání si

s tebou, Christiane, ale nevzala jsem tě sem, abych si s tebou popovídala.“Vrhá na mě šilhavý

pohled. “Cože?“Sundávám si mikinu a házím ji na zem vedle něj.Teď už vážněvypadá

zmateně. Otáčím se k němu zády a přivolávám svoje křídla. Roztahuju je nad hlavu. Když se

na něj dívám znovu, stojí tam, toužebně a obdivně se dívá na moje peří, které se leskne bíle na slunci.Chce se jich dotknout.“Claro-“říká zadýchaně, dělá krok vpřed a natahuje ke mně ruku.Skáču ze skály. Vítr mě obklopuje, studený a nenasytný, ale já otevírám svoje křídla a letím pořád výš a výš. Mířím pryč od Buzzard Roost, létám nad stromy a směju se. Je to už věčnost od chvíle, kdy jsem naposled letěla. Nic na světě měnedělá šťastnější, než

tohle.Vracím se zpátky. Christian je pořád na skále a dívá se na mě. Už si sundal bundu. Rozevírá svoje nádherná bílá křídla s černými tečkami, dělá krok k okraji skály a dívá se dolů.“Tak jdešnebo co?” křičím.Šklebí se na mě a pak se dvěma silnými údery křídel zvedá z vršku skály. Zadrhává se mi dech. Nikdy jsme spolu předtím neletěli. Ne takhle. Ne v denním světle. Ne bez toho, aby měl alespoň jeden z nás nějaké problémy, bez toho, abychom letěli k nebo od něčeho příšerného. Nikdy jsme neletěli jenom pro zábavu.Prosviští kolem mě tak rychle, že všechno co z něj vidím, je čára proti modré obloze. V létání je lepší, než já,

nadanější a rozhodně vytrénovanější. Jen lehce mává křídly, aby se udržel ve vzduchu. Prostě letí, jako Superman, a prořezává svým tělem vzduch.No tak, loudale, říká. Zkus získat nějaký náskok.Směju se a vyrážím za ním.Dneska jsme to jenom my a vítr.

KAPITOLA 4 - LABYRINT

Tu noc se mi zdá o Tuckerovi a o mě, jak jedeme na Midasovi po lesní cestě. Sedím za ním.

Nohama tisknu ty jeho, zatímco pod námi kůň cválá a paže mám volně přehozené kolem jeho

hrudi. Hlavu mám plnou vůně borovic, koně a Tuckera. Jsem úplně uvolněná, užívám si

sluneční paprsky, které mi dopadají na ramena, vítr ve vlasech a pocit jeho těla proti tomu

mému. Je teplý, krásný a silný. Je můj. Opírám se o něj a dávám mu polibek na rameno

přes jeho modrou kostkovanou košili. Otáčí se, aby mi něco řekl a okraj jeho klobouku se mi boří do tváře. Překvapuje mě to a ztrácím rovnováhu. Skoro padám z koně, ale podpírá mě.

Sundává si klobouk a dívá se na mě se svými rozcuchanými zlatohnědými vlasy a

14

neuvěřitelně modrýma očima. Směje se svým chraptivým smíchem, z kterého mi na rukách

naskakuje husí kůže. “Takhle by to nešlo.” Natahuje ruku a nasazuje mi klobouk na hlavu.

Směje se. “Takhle. Tobě sluší mnohem víc.” Naklání ke mně hlavu, aby mě políbil. Má trochu

popraskané rty, ale po těch mých přejíždí jemně a něžně. Jeho mysl je plná lásky. V tuhle

chvílí vím, že sním. Vím, že to není skutečné. Už cítím, jak se probouzím. Nechci se probudit,

napadá mě. Ještě ne. Otevírám oči. Ještě je tma. Otevřeným oknem nám proniká do pokoje

matné stříbrné světlo z lamp zvenku. Pod dveřmi prosvítá zlaté světlo. Nábytek vrhá na

podlahu jemné stíny. Mám zvláštní pocit. Skoro jako deja vu. Budova je děsivě tichá, takže i bez pohledu na moje hodinky vím, že musí být dost pozdě nebo dost brzy, podle toho, jak se na to díváte. Dívám se na Wan Chen. Vzdychá ve spánku a otáčí se. Ten sen nebyl fér.Hlavně

proto, že jsem si dnešní ráno s Christianem tolik užila. Cítila jsem se s ním propojená tak, jako kdybych se konečně dostala tam, kde bych měla být. Tucker a já jsme minulost. Je to pryč. Blbej mozek. Blbý srdce. Ozývá se tichý klepot na dveře. Tak tichý, že mě napadá, že jsem si to mohla jenom představovat. Sedám si na postel a poslouchám. Ozývá se znovu.

Najednou si uvědomuju, že mě muselo probudit přesně tohle klepání. Natahuju si mikinu a

jdu po špičkách ke dveřím. Odemykám a trochu otevírám dveře. Mžourám do jasu na chodbě.

Před dveřmi stojí můj bratr. “Jeffrey!” vydechuju. Nejspíš bych se k němu měla chovat

chladně, ale nedokážu to. Vrhám se mu kolem krku. Jeho tělo tuhne překvapením a svaly na ramenou se mu napínají, když se na něj věším, ale nakonec mi pokládá dlaně na záda a uvolňuje se. Je to tak skvělé, moct ho obejmout a vědět, že je tady, v bezpečí a nezraněný, že

se skoro začínám smát. “Co tu děláš?” ptám se po chvíli. “Jak jsi mě našel?” “Co, ty si snad myslíš, že bych tě nedokázal vysledovat, kdybych chtěl?” ptá se. “Napadlo mě, že se na tebe dneska přijdu podívat a nejspíš si mi i trochu chyběla.” Odtahuju se od něj a prohlížím si ho.

Vypadá větší. Vyšší a hubenější. Starší. Beru ho za ruku a táhnu ho dolů do prádelny, kde

můžeme mluvit bez toho, abychom probudili celé patro. “Kdes byl?” ptám se hned potom, co

za námi zabouchávám dveře. Čekal tuhle otázku. Vím to. “Jen tak jsem se potloukal kolem.

Au!” říká, když mu dávám pěstí do ramene. “Hej!” “Ty malej idiote!” křičím a mlátím ho

znova, tentokrát tvrději. “Jak ses mohl takhle vypařit? Máš vůbec tušení, jak hrozně jsme se

báli?” Když se napřahuju, abych ho zase praštila, chytá mi ruce a drží mě dál od něj. Jsem

překvapená tím, jak je silný a jak snadno zastavuje mojí ránu. “Koho myslíš tím “my”?” ptá

se, a když se na něj dál nechápavě dívám, vysvětluje mi to: “Kdo se o mě bál?” “Já, ty idiote!

A Billy a táta-” Vrtí hlavou. “Táta se o mě nebál,” říká. Všímám si v jeho očích záblesku

vzteku. Skoro jsem zapomněla, jak moc se pořád zlobí na tátu za to, že od nás odešel, když jsme ještě byli děti. Za to, že tu pro nás nebyl. že nám lhal. Obviňuje ho za všechno špatné, co se mu kdy v životě stalo. Dávám mu dlaň na rameno. Je studený a vlhký, jako kdyby venku

pršelo, nebo jako kdyby sem letěl dešťovými mraky. “Kdes byl, Jeffrey?” ptám se tentokrát klidným hlasem. Hraje si s tlačítky na jedné pračce. “Na něčem jsem pracoval.” “Měls nám říct, kam jdeš. A měls nám zavolat.” “Proč, abyste mě mohli přesvědčovat, abych byl hodný malý andílek? I když je na mě vydanej zatykač?” Odvrací se, strká si ruce do kapes a otírá si na místě do koberce podrážky bot. “Pěkně to tu voní,” říká, což mi připadá jako takový směšný pokus o to změnit téma rozhovoru. Vyvolává mi to na tváři úsměv. “Chceš si tu vyprat nějaké prádlo? Je to zadarmo. Umíš vůbec prát?” “Jo,” říká a já si ho představuju někde v prádelně, kde se mračí na pračky, když odděluje bílé prádlo od tmavého a chystá se vyprat si sám svojí první dávku oblečení. Z nějakého důvodu, je mi z té představy smutno.

Je zvláštní, že celou tu dobu, celé ty měsíce, kdy jsem si s ním chtěla tak hrozně moc

promluvit, jsem si v hlavě tvořila imaginární rozhovory a přemýšlela jsem o tom, co mu

řeknu, až ho znovu uvidím. Chtěla jsem ho v tom vykoupat. Nějak ho potrestat. Přesvědčit ho,

aby se vrátil domů. Snažit se vcítit do toho, čím si teď musí procházet. Snažit se donutit ho

mluvit o částech jeho poslání, kterým nerozumím. Chtěla jsem mu říct, že ho miluju. Ale teď, když je tady, nemůžu vymyslet, co bych mu měla říct. “Chodíš někam do školy?” ptám se.

Ušklíbá se. “Proč bych to dělal?” “Takže neplánuješ odmaturovat?” Jeho stříbrné oči

chladnou. “Proč? Abych se mohl dostat na tuhle slavnou školu Stanford? Dokončit ji, dostat nějakou práci, kde budu zavřenej od devíti do pěti, oženit se, koupit dům, psa, vychovat pár 15

dětiček-jaké asi tak budou naše děti? Budou mít andělskou krev z třiceti sedmi a půl procenta?

Existuje pro to vůbec nějaký latinský výraz? A pak budu žít andělský Americký sen a žít

šťastně až do smrti?” “Jestli je to to, co chceš.” “To teda fakt není to, co chci,” říká. “To je to, co dělají lidi, Claro. Ale já nejsem člověk.” Snažím se udržet svůj hlas klidný. “Jo, jsi.” “Jsem člověk jenom ze čtvrtiny.” Dívá se na mě, jako kdyby kontroloval i moje lidství. “To je

celkem dost malá část. Proč by mě to mělo nějak ovlivňovat?” Křížím si ruce na hrudi. Třesu se, i když mi není zima. “Jeffrey,” šeptám. “Nemůžeme jenom tak utéct od našich problémů.”

Trhá sebou a pak prochází kolem mě ke dveřím. “Byla chyba jít sem,” mumlá a já

přemýšlím,proč sem vlastně přišel? Proč mě chtěl vidět? “Počkej.” Jdu za ním a chytám ho za ruku. “Pusť mě, Claro. Tyhle hry už nehraju. Skončil jsem s tím. Už nikdy nenechám nikoho, aby mi diktoval, co mám dělat. Teď si dělám co chci.” “Promiň!” zastavuju se a snažím se chytit dech. “Omlouvám se,” zkouším to znova, tentokrát tišším hlasem. “Máš pravdu.

Nemám právo na to, říkat ti, co máš dělat. Já nejsem-” Máma, napadá mě, ale nedokážu to vyslovit. Pouštím jeho ruku a dělám pár kroků zpátky. “Promiň,” říkám znovu. Chvíli se na mě dívá tvrdým pohledem, jako kdyby přemýšlel, kolik mi toho může říct. “Máma to věděla,”

říká nakonec. “Věděla, že chci utéct.” Zírám na něj. “Jak?” Ušklíbá se. “Řekla, že jí to

pošeptal malý ptáček.” Jo, to zní přesně jako něco, co by máma řekla. “Byla naštvaná, viď?” “Jo. Ona vážně věděla úplně všechno.” Usmívá se mučivě bolestivým úsměvem. Láme mi to srdce. “Jeffrey-” Chci mu říct o nebi, o tom, jak jsem viděla mámu, ale on mě nenechává. “Jde o to, že to věděla,” říká. “Trochu mě na to připravila.” “Ale možná bych mohla-” “Ne. Zrovna teď nepotřebuju, aby ses mi pletla do života.” Vypadá rozpačitě, jako kdyby mu došlo, jak

hnusně to znělo. “Myslím tím, musím to zvládnout sám, Claro. Jo? Ale jsem v pohodě. To je

to, co jsem ti přišel říct. Nemusíš mít o mě strach. Jsem v pohodě.” “Dobře,” mumlám

najednou tenkým hlasem. Odkašlávám si a snažím se dát dohromady. “Jeffrey-” “Už se

musím vrátit,” říká. Kývu, jako kdyby bylo úplně logické, že musí být někde v pět hodin ráno.

“Potřebuješ nějaké peníze?” “Ne,” říká, ale čeká na mě, zatímco běžím nahoru do pokoje,

abych si vzala peněženku a pak si bere všechno, co mu dávám. “Když budeš něco potřebovat,

zavolej mi,” nařizuju mu. “Myslím to vážně. Zavolej mi.” “Proč, abys mě mohla

kontrolovat?” říká, ale zní lehce pobaveně. Jdu s ním ke vchodovým dveřím. Venku je zima. Mám o něj trochu strach, protože na sobě nemá kabát. A bojím se, že mu čtyřicet dva dolarů, které jsem mu dala nebudou stačit na to, aby ho udržely v bezpečí a aby si za ně mohl koupit nějaké pořádné jídlo. Bojím se, že už ho nikdy znovu neuvidím. “Teď, kdybys mi pustila

ruku,” říká. Uvolňuju svůj stisk. “Jeffrey, počkej,” volám na něj, když odchází. Nezastavuje se a neotáčí se. “Zavolám ti, Claro.” “Jo, to bys teda měl,” křičím za ním. Zatáčí za roh budovy.

Čekám tři vteřiny předtím, než se za ním rozbíhám, ale když se dostávám za roh budovy, je

pryč. Ta stupidní vrána mě sleduje na mojí hodině Štěstí. Sedí na parapetu přímo za oknem a

dívá se na mě. Měla bych teď meditovat, což znamená, že musím sedět a ani se nepohnout,

jako dalších šedesát studentů, kteří jsou rozprostření na podlaze v různých meditačních

polohách, a kteří se snaží zprostit všech svých myšlenek, což ale samozřejmě nemůžu udělat, protože kdybych to udělala, začala bych zářit jako solárko. Musím mít oči zavřené, ale pořád je otevírám, abych zkontrolovala, jestli tam ten pták pořád je. Pokaždé, když se na něj

podívám, zjistím, že zírá přes sklo přímo na mě s jeho jasně žlutýma očima a vysmívá se mi,

jako kdyby se mi tím snažil říct: “Ach, jasně, a co s tím jako hodláš udělat?” Je to náhoda,

napadá mě. To není ten samý pták jako předtím. To není možné. Vypadá to sice jako stejný

pták, ale nevypadají náhodou všechny vrány stejně? Co po mě chce? Tahle myšlenka

znamená jasný uzel pro pátrání po mém vnitřním klidu. “Vynikající práce všichni,” říká Dr.

Welch a natahuje ruce nad hlavu. “Teď budeme pár minut psát do deníku a pak začneme s

diskuzí.” Jdi pryč, posílám ptákovi myšlenku. Nebuď Černé křídlo. Buď jenom stupidní

hloupý pták. Nechci se zrovna teď zabývat Černým křídlem. Kýve na mě hlavou, kráká a pak

odlétá. Zhluboka se nadechuju a vydechuju. Jsem paranoidní, říkám si znovu. Je to jenom

pták. Jenom pták. Přestaň se neustále děsit.Jsem ráda, že už je po meditaci-píšu si do svého

deníku. Jenom proto, že jsem sama na sebe naštvaná.Kluk, co sedí vedle mě, si všímá, co

jsem napsala

16

na papír, zvedá ke mně hlavu a usmívá se.“Taky v tom nejsem moc dobrej,” říká.Kdyby

jenom věděl. Ale usmívám se a kývu.“Ty jsi Clara, viď?” šeptá. “Pamatuju si tě z té šílené poznávací hry, co jsme hráli ten první den.“Dr. Welch si odkašlává a ostře se na nás dívá, čímž chce říct:“Teď máte psát, za co jste vděční. Ne si povídat.” Kluk se šklebí a lehce ke mně otáčí svůj papír, abych viděla, co píše. Já jsem Thomas. Jsem rád, že tenhle předmět končí zápočtem.Usmívám se a znovu kývám. Už znám jeho jméno. Soukromě si ho přezdívám jako Nevěřícího Thomase, protože on je vždycky první, kdo zpochybňuje všechno, co doktor Welch říká. Například když Dr. Welch říkal, že se musíme přestat hnát za

materiálními věcmi a spokojit se sami se sebou a Thomasova ruka vystřelila nahoru a pak řekl

něco jako: “Ale kdybychom tu všichni okolo jenom seděli a byli spokojení s tím, co jsme v

životě dokázali, nikdo by nikdy neusiloval o dokonalost. Chci být šťastný, jasně, ale nepřišel jsem na Stanford, abych našel svoje štěstí. Přišel jsem, protože chci být nejlepší.” Jo, tenhle kluk je fakt skromnej.Vibruje mi telefon, a Dr. Welch se na mě znovu dívá. Čekám pár minut, než vyndávám mobil z kapsy. Píše mi Angela, abych za ní přišla do kostela Memorial.Zrovna scházím po schodech Meyerovi knihovny, kde mi právě skončila hodina Štěstí, když na mě Thomas volá. “Hej, Claro, počkej!” Nemám sice moc času, ale zastavuju. Nervózně skenuju pohledem nebe, jestli někde neuvidím tajemnou vránu, ale nevidím nic neobvyklého. “Ehm, nechtěla bys-” Když k němu zvedám pohled, Thomas se odmlčuje, jako kdyby zapomněl, co chtěl říct. “Nechtěla bys zajít na něco k jídlu? Za Tresidderem je místo, kde dělají naprosto

dokonalé kuřecí burritos. Dávají do toho rýži, fazole a picco de gallo-““Nemůžu. Mám teď s někým sraz,” přerušuju ho dřív, než mě donutí jít na burritos. Což je ale vážně neuvěřitelně dobré jídlo-to je pravda. Ale já mám s někým sraz a navíc se mi vážně nechce nikam jít s

Nevěřícím Thomasem. Tohle vím jistě.Veselý výraz z jeho obličeje mizí. “Tak někdy jindy,” říká a krčí jedním ramenem, jako kdyby o nic nešlo, ale já z něj cítím osten poraněné pýchy a vibrace typu “kdo si sakra myslí, že je”, díky čemuž ze mě okamžitě padá pocit provinění za to, že se k němu otáčím zády a odcházím.Angelina sms-C, sejdeme se u Kost.Mem. 5:30.

Důležité-mě nutí rozběhnout se po dlouhém podloubí přede mnou.Moje kroky duní na

dlažebních kostkách pod mýma nohama. Její vize se odehraje tady

na Stanfordu. Po tom všem je to vlastně hlavní důvod, proč jsme skončili tady, takže doufám,

že to bude neuvěřitelně důležitá mise. Kontroluju svoje hodinky-5:35-avbíhám na nádvoří,

kde většinou zpomaluju, ale dneska nemůžu. Kostel už mám na dohled. Lesklou zlatou

mozaiku na přední straně a keltský kříž posazený na jeho vrcholu. Strkám ramenem

do těžkých dřevěných dveří a dělám krok dovnitř. Na chvíli se zastavuju ve velké hale, aby si

moje oči mohly zvyknout na šero uvnitř.Mezi množstvím studentů, kteří jsou tu, nevidím

Angelu.Většina z nich pomalu přistupuje po zvláštním vzoru na zemi k přední části svatyně.

Bloudím po červeném koberci, uličkou směrem k nim. Míjím mahagonové lavice. Brní mě kůže ze všech těch vyobrazení andělů kolem mě-ve vitrážích, v mozaikách po obou mých stranách, mezi oblouky na stropě: Andělé jsou všude a zírají dolů na mě. Za nimi se rýsují jejich rozevřená křídla. Jeden z nich je nejspíš Michael, napadá mě. Jediné, co musím udělat

proto, abych viděla tátu, je jít do kostela.Konečně vidím Angelu. Je mezi ostatními. Jde uvnitř kruhu a postupuje na vrcholek schodů. Něco leží na podlaze a připomíná to obrovský koberec. Tmavě modrý s bílými vzory, které na něm tvoří zvláštní kličky. Nevidí mě. Rty má sevřené v soustředění a pak se pohybuje a říká něco, co ale nemůžu slyšet přes zvuk šoupání nohou, šepot a kroky lidí kolem. Zastavuje se ve středu a na dlouhou chvíli svěšuje hlavu. Vlasy jí zakrývají celou tvář a pak se znovu dává do kroku a jde pomalu dopředu, zatímco máchá

pažemi kolem boků.Moje empatie se probouzí k životu. Cítím je všechny. Každého člověka uvnitř kruhu. Po mojí levici je holka, které se stýská po domově. Postrádá velké město, její rodinu žijící v Brooklynu a její dvě malé sestry. Kluk, který se zrovna zastavil

ve středu, zoufale touží po tom, aby zvládnul první test z matematiky. Další kluk přemýšlí o blondýně z jeho Filmové třídy, a jestli si o něm myslí, že má dobrý vkus na filmy a jestli se jí líbí a pak se cítí provinile za to, že o tomhle přemýšlí zrovna v kostele. Jejich emoce a propletené myšlenky jsou jako prudký vítr, který mě zasahuje v klidu tohohle místa-horko a zima, strach, osamělost, naděje a štěstí-ale já pomalu dostávám všechny tyhle pocity

17

pod kontrolu a odstraňuju je ze svojí mysli, jako kdyby byly jejich nepřehledné pocity pomalu

vtahovány do odtoku, ve kterém kroužily a mizely jako voda.A konečně dokážu cítit Angelu. Je zmatená. Plná svého poslání. Odhodlání. Hledá pravdu s vytrvalostí naváděné střely.Sedám si do první lavice a čekám. Strkám si hlavu mezi kolena a zavírám oči. Najednou si

vzpomínám na Jeffreyho. Jednou, když byl ještě malý, jsme s ním šli do kostela a on usnul uprostřed kázání. Máma i já jsme měli co dělat, abychom se mu nezačali smát, zatímco se pomalu hroutil pod lavici, ale pak začal chrápat a máma ho šťouchla loktem do žeber a on se

s trhnutím prudce posadil.Co?Zašeptal. Modlil jsem se.Potlačuju smích, když si na to

vzpomínám. Modlil jsem se. Klasika.Otevírám oči. Někdo sedí vedle mě a nandává si boty: Opotřebované, černé s roztřepenými tkaničkami. Angeliny boty. Dívám se na ni. Má na sobě černé tričko a fialové legíny. Je trošku ulítlejší, než obvykle. žádný make-up, dokonce ani pro ni normální černá tužka kolem očí. Má na tváři stejný pohled jako loni, když se snažila přijít na to, na jakou školu se má přihlásit: Mix frustrace a vzrušení.”Čau,” začínám, ale ona mě umlčuje a ukazuje ke dveřím. Vycházím za ní ven z kostela vděčná za čerstvý vzduch

na tváři, sluníčko i vítr, který posouvá po nádvoří listy palem.“Trvalo ti celkem dlouho se sem

dostat,” říká Angela.“Co je ta věc v kostele?““To je labyrint. Tak trochu. Je vyrobený z vinylu, takže ho můžou srolovat a přenášet. Má na sobě stejné vzory jako kamenné labyrinty, které mají v evropských kostelích. Hlavní myšlenka tohohle je, že chození v kruzích ti dokáže uvolnit mysl a ty se pak můžeš soustředit na modlení.“Zvedám na ni

obočí.“Přemýšlela jsem o svém poslání,” říká.“A fungovalo to? Osvobodila si svojí mysl?”

Krčí rameny. “Nejdřív jsem si myslela, že to smysl nemá, ale v poslední době jsem se hodně

těžko soustředila.” Odkašlává si. “Tak jsem to zkusila a po chvíli jsem měla v hlavě

neuvěřitelně jasno. Je to divné. Prostě to převezme kontrolu nad tvojí myslí. Pak mi došlo, že

bych takhle mohla vyvolat mojí vizi.““Vyvolat tvojí vizi? Jako myslíš vizi ohledně tvého

poslání?“Ušklíbá se. “Jasně, že ohledně mého poslání.“Okamžitě se chci sebrat a jít dovnitř, abych to mohla zkusit. Možná bych konečně viděla víc, než jenom temnotu. Možná bych si mohla vizi vyvolat. Ale jedna moje část se chvěje jenom při pomyšlení na černý pokoj, který bych si dobrovolně přivolala do svojí mysli.“Takže. Proč jsem ti psala,” říká Angela. Ramena má napjatá. “Mám ta slova.“Zírám na ni. Zoufale rozhazuje rukama.“Slova! Slova! Celou tu dobu-myslím tím celé ty roky, C-jsem viděla tohle místo v mojí vizi a věděla jsem, že bych měla někomu něco říct, ale nikdy jsem se neslyšela říkat ty slova. Dohánělo mě to k šílenství a to hlavně od té doby, co jsem sem přijela. Vím, že se to stane někdy během těchhle čtyř let.

Měla bych být posel. Teda aspoň to jsem si myslela. Ale nikdy až do teď jsem neslyšela, co

bych měla říct.” Nadechuje se a vzdychá. Pak zavírá oči. “Slova.““No, takže jaká

slova?“Otevírá oči. V jejích zorničkách vidím záblesk dychtivého zlata.“Ten sedmý je náš,” říká.Fajn. “A co to znamená?“Nasazuje posmutnělý výraz, jako kdyby čekala, že to já budu znát odpověď a řeknu jí, co to má vlastně být. “Jasně, no, vím, že je číslo sedm

nejvýznamnější,

ze všech čísel.““Proč? Protože má týden sedm dní?““Jo,” říká s kamennou tváří. “Sedm dní

v týdnu. Sedm not na hudební stupnici. Sedm barev ve spektru.“Je vážně posedlá. Ale

myslím, že to pro mě není nijak moc velké překvapení. Je to přece Angela.“Hm, takže tvoje vize ti přináší číslo sedm,” vtipkuju. Nemůžu si pomoct a musím myslet na ulici Sesame.

Tahle epizoda diváky přivádí k číslici dvanáct a písmenu Z.“Hej, C, ber to vážně,” říká.

“Sedm je číslo dokonalosti a božského dokončení. Je to Boží číslo.““Boží číslo,” opakuju.

“Ale co to znamená, Ange? “Sedmý je náš”?““Nevím,” přiznává a mračí se. “Myslím si, že to mohla být nějaká věc. Nebo datum. Ale…” Bere mě za ruku. “Tady, pojď se mnou.“Tahá mě znovu přes nádvoří a v podstatě mě vede tou samou cestou, kterou jsem sem přišla,

podloubím, kde je skupina černých soch, replika Rodinských měšťanů od Calaise, šest

truchlivě vypadajících mužů s lany kolem krků. Neznám historii a nevím ani jaký osud je

čeká, ale je jasné, že jdou na smrt, což mi přijde trošku divné a znepokojující, zatímco běžím

rušným areálem Stanfordu. A taky tak trochu smutné.“Vidím je ve svojí vizi.” Angela mě tahá

kolem měšťanů k vrcholu schodů a pak se díváme přímo na Oval a pod ním na Palm Drive, což je dlouhá ulice, která je lemovaná obřími palmami a univerzitními uvítacími tabulemi.

18

Slunce zapadá. Studenti hrajou frisbee v trávě a na sobě mají kraťasy a tílka, sluneční brýle a

žabky. Jiní leží pod stromy a učí se. Ptáci zpívají, kola skřípají. Kolem jede auto se surfem připoutaným na střeše.Dámy a pánově, napadá mě: Tohle je říjen v Kalifornii.“Tady se to stane.” Angela se zastavuje. “Přesně tady.“Dívám se dolů. “Co, myslíš jako přímo

tady?“Kýve. “Já půjdu odtamtud.” Ukazuje nalevo. “A vylezu těchhle pět malých schodů.

Někdo tu na mě bude čekat. Přesně tady.““Muž v šedém obleku.” Vzpomínám si.“Jo. A já mu řeknu: “Sedmý je náš”““Víš, kdo to je?“Vydává ze sebe podrážděné zabrblání, jako kdybych tím, co jsem řekla, splaskla její bublinu “podívej, jak dokonalá jsem” protože je tu konečně něco, co neví. “Přijde mi, jako kdybych ho poznávala, ale je ke mně zády. Ani nevidím jeho tvář.““Ach, to znám.” Vzpomínám si na dny, kdy jsem měla svojí první vizi lesního požáru a kluka, co se na něj dívá. Bylo to tak frustrující, protože jsem nikdy neviděla, jak vypadal.

Trvalo mi chvíli zvyknout si, když jsem konečně začala vídat Christiana zepředu.“Ale

samozřejmě, to zjistím,” říká, jako kdyby to nebylo důležité. “Ale stane se to. Přesně tady. Na tomhle místě.““To je vzrušující,” říkám, což je přesně něco, co chce slyšet.Kýve, ale na jejím výrazu je něco utrápeného. Kouše si ret a pak vzdychá.“Jsi v pohodě?” ptám se.Rychle se vzpamatovává. “Přesně tady,” říká zase, jako kdyby tohle místo mělo nějakou magickou sílu.“Tady,” souhlasím.“Sedmý je náš,” šeptá.Na cestě zpátky na Roble procházíme zahradou ze sochami z Nové Quiney. Mezi vysokými stromy stojí desítky tesaných dřevěných sloupů a velkých kamenných soch, které jsou vytesané přesně tak, jak se to dělá na Nové Quineyi.

Dívám se na primitivní verzi Myslitele, muže s obrovskou skloněnou hlavou, kterou má položenou ve svých rukách, se zamyšleným výrazem na tváři. Na vrcholku jeho hlavy je

obrovská černá vrána. Když se k ní blížíme, otáčí se a dívá se

na mě. Kráká.Zastavuju se.“Co se děje?” ptá se Angela.“Ten pták,” říkám roztřeseným hlasem

z toho, jak moc hloupě asi bude znít to, co teď vyslovím. “Je to už počtvrté, co tu na ni

narážím. Myslím, že mě sleduje.“Dívá se přes rameno na ptáka. “Jak můžeš vědět, že je to pořád ten stejný pták?” ptá se. “Je tu hodně ptáků, C., a ptáci se v našem okolí chovají fakt dost podivně. To je normální.““Nevím. Mám jenom takový divný pocit.“Její oči se mírně

rozšiřují. Myslíš si, že tě sem mohl Samjeeza sledovat?Ptá se v duchu, což mě překvapuje.

Zapomněla jsem, že taky umí mluvit v mojí mysli. Cítíš smutek?Najednou se cítím jako idiot,

že mě to ještě nenapadlo. Obvykle mě přemáhá smutek, když je Samjeeza někde v mojí blízkosti. To mě na něj upozorní. Nemusím ho ani hledat. Dívám se na ptáka a pomalu otevírám svojí mysl a čekám, až se zaplaví jeho smutkem a zoufalstvím. Ale nedokážu rozeznat nic, kromě mojí vlastní úzkosti, krákání ptáků-skoro až vysměvačným způsobem-a

povlávání stromů ve větru.Angela a já zíráme na ptáka.“Nejspíš je to jenom pták,” říkám.

Chvěju se.“Jasně,” říká hlasem, kterým mi dává jasně najevo, že se chvíli bála, že to opravdu

není jenom pták. “Takže, co budeš dělat? Myslím, že jestli je to Černé křídlo, brzy to

zjistíme.“Jo, to má nejspíš pravdu.“Měla bys říct o tom Billy,” říká. “Zeptat se jestli by ti

s tímhle nemohla nějak poradit. Možná zná nějaký způsob, jak bys od sebe mohla odrazovat ptáky.“Chci se smát jejímu výběru slov, ale z nějakého důvodu mi to nepřijde až tak vtipné.

Kývu. “Jasně, zavolám Billy,” říkám. “Už jsem jí stejně dlouho nevolala.“Nesnáším to.Sedím

na kraji mojí postele s telefonem v ruce. Nevím, jak bude Billy reagovat na zprávu, že jsem možná viděla Černé křídlo, ale je dost vysoká pravděpodobnost, že mi řekne, že jsem měla utéct-což by měl udělat každý, kdo uvidí Černé křídlo. Učili nás to pořád znovu a znovu.

Utíkej. Běž někam na posvěcené místo. Schovej se. Nemůžeš s nimi bojovat. Jsou moc silní. Neporazitelní. Vzpomínám si na loňský rok, když se začal Samjeeza objevovat na mojí škole a dospělí nás zavřeli doma. Měli strach.Možná to znamená, že budu muset odejít

ze Stanfordu.Zatínám čelist. Jsem unavená z toho neustálého strachu. Z Černých křídel,

děsivých vizí a selhání. Je mi z toho všeho zle.Připomíná mi to dobu, když jsem byla ještě

malá, mohlo mi být tak šest nebo sedm, a já si procházela obdobím, kdy jsem měla příšerný

strach ze tmy. Ležela jsem s peřinou přitisknutou k bradě přesvědčená, že každý stín je monstrum: Mimozemšťan, který mě přišel unést, upír, duch, který se mi chystal položit ledovou ruku na rameno. Řekla jsem mámě, že bych chtěla spát s rozsvícenými světly. Vždycky mi vyhověla nebo mě nechala spát v její posteli a obalit se bezpečím, které mi 19

poskytovalo její teplé tělo, vonícípo vanilce, dokud můj strach nezmizel, ale po chvíli řekla:

“Je na čase přestat se bát, Claro.““Nemůžu.““Můžeš.” Podala mi sprej. “Tohle je svěcená voda,” vysvětlila mi. “Kdyby do téhle místnosti přicházelo něco děsivého, řekni tomu, ať odejde, a jestli neodejde, tak ho s tím postříkej.“Vážně jsem pochybovala, že by měla svěcená voda nějaký vliv na mimozemšťany.“Zkus to,” přesvědčovala mě. “Uvidíš, co se stane.“Další noc jsem strávila mumláním: “Jdi pryč,” a pak jsem postříkala stíny. Měla pravdu. Monstra zmizela. Donutila jsem je odejít jenom tím, že jsem z nich přestala mít strach. Dostala jsem svůj strach pod kontrolu. Zvítězila jsem nad ním.Přesně takhle se cítím teď. Když odmítnu bát

se toho ptáka, prostě zmizí.Kéž bych teď mohla místo Billy zavolat mámě. Co by mi řekla,

napadá mě, kdybych za ní teď mohla jít? Kdybych běžela po schodech do jejího pokoje v

Jacksonu tak, jak jsem to dělala vždycky? Myslím, že vím. Políbila by mě na spánek tak jako vždycky a odhrnula by mi vlasy z obličeje. Přehodila by mi přes ramena deku. Udělala by mi čaj a já bych si sedla k pultu v kuchyni a řekla bych jí o vráně, o mojí vizi temnoty, o tom jak se cítím a o mém strachu.A tohle bych od ní chtěla slyšet: Je na čase přestat se bát, Claro.

Vždycky existuje nějaké nebezpečí. žij svůj život.Vypínám telefon a pokládám ho na

stůl.Nenechám tě tohle mi dělat, vysílám myšlenkou k ptákovi, i když tu teď není. Nebojím se tě. A nedovolím ti řídit můj život.

KAPITOLA 5 -VÁžNĚ CHCI CHEESEBURGER

Dny uhánějí a říjen se pomalu chýlí ke konci a přichází listopad. Jsem naprosto

zaneprázdněná školou, říká se tomu “syndrom Stanfordské kachny”, což znamená, že

vypadáte, jako kdybyste klidně plavali na hladině, ale ve skutečnosti prudce kopete nohama

pod vodou. Jsem ve škole tak pět šest hodin denně, pět dní v týdnu. Studuju zhruba dvě

hodiny na každou hodinu, kterou strávím ve třídě. To je nejméně sedmdesát pět hodin týdně

strávených učením, jestli dobře počítám. Pak, když odečtete spaní, jedení, sprchování a

sporadické vize mě a Christiana, jak se schováváme v temné místnosti, mi zbývá asi dvacet

hodin na příležitostné párty s holkami z Roble, sobotní kafé s Christianem nebo kupování jídla s Wan Chen, výlety do kina, na pláž a učení se hrát frisbee na Ovalu. Občas mi volá Jeffrey, což je pro mě obrovská úleva a skoro každý týden spolu snídáme v kavárně, kam nás

brala kdysi máma, když jsme byli ještě děti.Takže nemám ani moc času přemýšlet o ničem jiném, kromě školy. Což mi vyhovuje.Pořád v kampusu vídám vrány, ale dělám, co můžu, abych je ignorovala. Čím víckrát je vidím, a nic se neděje, tím víc věřím tomu, co si pořád opakuju: Když si jich nebudu všímat, všechno bude fajn. Nezáleží na tom, jestli je to

Samjeeza nebo ne. Snažím se chovat, jako kdyby bylo všechno v pořádku.Ale jednou, když jdeme s Wan Chen z katedry chemie, slyším, jak někdo volá moje jméno. Otáčím se a vidím vysokého blonďáka v hnědém obleku a černém klobouku-který může být tak maximálně

z roku 1965-stát na trávníku. Anděl. O tom není pochyb.A taky můj táta.“Ach, čau,” říkám

zmateně. Neviděla jsem ho a ani o něm neslyšela celé měsíce. Ode dne, kdy moje máma

umřela. A teď najednou puf. Je tady. Jako kdyby si sem odskočil z natáčení Mad Men.

S trochu bizarnímkolem-modrostříbrným Schwinnem-které právě opírá o zeď budovy. Pak se

rozbíhá naším směrem a zastavuje se u nás.Dávám se dohromady. “Ehm…no, Wan Chen,

tohle je můj táta Michael. Tati, tohle je moje spolubydlící, Wan Chen.““Těší mě, že tě

poznávám,” říká táta hlasitě.Wan Chen trochu zelená. Omlouvá se nám, že má další hodinu a

že už musí běžet.Táta má na lidi tenhle účinek.Pokud jde ale o mě, jsem naplněná pocitem

hlubokého nepomíjejícího štěstí, které cítím vždycky, když jsem s ním. Odraz jeho vnitřního

klidu, jeho spojení s nebem a s jeho štěstím. Pak, protože tenhle pocit nesnáším, blokuju

emoce, které nejsou moje-dokonce i ty dobré-ve snaze se od něj úplně oprostit.“Ty jsi sem

přijel na kole?” ptám se.Směje se. “Ne. To je pro tebe. Dárek k narozeninám.“Jsem

překvapená. Ani nemyslím na to, že mám narozeniny v červnu a je listopad. Nevzpomínám si,

kdy mi dal táta naposled osobně dárek k narozeninám. Dřív mi většinou posílal celkem dost

extravagantní dárky poštou. Třeba kartu s velkou hotovostí, drahé medailony nebo lístky na koncert. Taky jsem od něj dostala peníze na auto. Všechno to sice byly hezké věci, ale vždycky mi to připadalo, jako kdyby si mě snažil koupit za to, že nás opustil.Mračí se, což není zrovna jeho přirozený výraz. “To tvoje máma vybírala ty dárky,” přiznává. “Věděla, co

20

chceš. A taky to byla ona, kdo navrhnul tohle kolo. Řekla, že bys ho mohla potřebovat.“Zírám

na něj. “Počkej, myslíš tím, že to máma mi celou tu dobu posílala všechny ty dárky?“Kýve trochu provinilým způsobem, jako kdyby se přiznával k podvádění v testu s tématem Dobrý otec.Tak-fajn. Takže to byly vlastně pořád dárky od mámy, i když jsem si myslela, že mi je posílal můj nepřítomný otec. No tak to je paráda.“A co ty?” Máš vůbec nějaké narozeniny?”

ptám se, protože mě nenapadá nic lepšího, co bych mohla říct. “Chci tím říct, vždycky jsem si

myslela, že máš narozeniny jedenáctého července.“Usmívá se. “To byl první celý den, který

jsem strávil s tvojí mámou. První den našeho společného vyměřeného času. Jedenáctého

července, 1989.““Ach. Takže je to, jako kdyby ti bylo dvacet tři.“Kýve. “Jo. Jako kdyby mi

bylo dvacet tři.“Vypadá jako Jeffrey, napadá mě, když se dívám na jeho tvář. Mají stejné

stříbrné oči, stejné vlasy, stejný zlatý odstín kůže. Rozdíl je v tom, že je náš táta doslova starý

jako svět, klidný a žije v míru se vším, Jeffreymu je šestnáct a není v míru

s ničím. Tam venku pracuje na “svých věcech”, ať už to znamená cokoliv.“Ty jsi viděla

Jeffreyho?” ptá se táta.“Nečti mi myšlenky. Nemyslíš, že je to trochu neslušný? A jo, přišel za

mnou a párkrát mi volal. Nechce, abych na něj nějak dohlížela. žije někde tady. Zítra spolu jdeme do Joaniny kavárny. To je jediný způsob, jak ho dokážu donutit, aby se mnou strávil nějaký čas-nabídnout mu jídlo zadarmo-ale co, funguje to.“Mám dokonalý nápad. “Měl bys jít taky.“Ani o tom neuvažuje. “Nechce se mnou mluvit.““A co? Je to teenager. Ty jsi jeho táta,”

říkám. V duchu dodávám, protože vím, že to nejspíš uslyší A měl bys ho donutit vrátit se

domů.Vrtí hlavou. “Nemůžu mu pomoct, Claro. Viděl jsem všechny možné verze toho, co by se mohlo stát a ani v jedné mě neposlechne. Kdyby nic jiného, můj zásah do tohohle všeho to jenom zhorší.” Odkašlává si. “Mimochodem, nejsem tady bezdůvodně. Dostal jsem za úkol

trénovat tě.“Moje srdce začíná být rychleji. “Trénovat mě? V čem?“Jemně zatíná čelist, když

uvažuje, kolik mi toho může říct. “Nevím, jestli tohle o mně víš, ale jsem voják.“Nebo spíš Vůdce Boží armády, ale v pohodě, proč nebýt skromný. “Jo, tušila jsem to.““A jsem celkem dobrý v boji s mečem.““V boji s mečem?” ptám se až moc hlasitě, takže se na nás lidi kolem zděšeně otáčí. Ztišuju svůj hlas. “Budeš mě trénovatv boji s mečem? Jako…plamenným

mečem?“Ale to je Christianova vize, napadá mě okamžitě. Není moje. Já tam nebojuju.Táta

vrtí hlavou. “Lidi si ho často pletou s plamenným mečem, díky světlu, který vyzařuje, ale

ve skutečnosti je tvořený svatozáří, ne ohněm. Je to Svatý meč.“Nemůžu uvěřit, že to vážně říká. “Svatý meč? Proč?“Váhá. “Je to součást plánu.““Jo. To vidím. Takže je tu nějaký plán. Který zahrnuje i mě,” říkám.“Jo.““A není náhodou někde nějaká kopie toho plánu, do které bych se mohla podívat? Jenom na chvíli?“Ušklíbá se. “Ještě není hotový. Takže, jsi

připravená?” ptá se.“Cože? To jako teď?““Přítomnost se už nikdy nebude opakovat,” říká, ale já vím, že to myslí jako vtip. Vydává se ke kolu a pak se spolu pomalu vracíme k Roble.“Jak ti jde vlastně škola?” ptá se jako každý jiný starostlivý táta.“Fajn.““A co tvoje

kamarádka?“Připadá mi divné, že se ptá na moje kamarádky. “Ach-která?““Angela,” říká. “Ona je důvod, proč ses přihlásila na Stanford, ne?““Ach. Jo. Angela je v pohodě.

Myslím.“Pravda je, že jsem s Angelou nebyla nikde od chvíle, kdy jsme spolu byli v kostele,

což už jsou tři týdny. Minulý týden jsem jí volala a pozvala ji na nový krvák, který dávaly

na Halloween a ona mě odpálkovala. “Nemám čas,” řekla mi jenom. Taky nechodí na žádné večírky, ani na čtení poezie, kam jsem předpokládala, že chodit bude, a ani nedělá nic jiného kromě toho, že navštěvuje svoje hodiny, ale dokonce i na hodině Poezie mění svět, se chová divně. Je tichá a nedává najevo žádné svoje názory. V poslední době vídám spíš její

spolubydlící, než jí: Robin se mnou chodí v pondělí a ve středu na hodiny Umění a často si

pak ještě zajdeme na kafé a s Amy se vidíme většinou na snídani, kde si spolu sedáme a

povídáme si. Skrz ně vím, že je buď Angela v kostele nebo je zalezlá ve svém pokoji s očima přilepenýma k notebooku nebo si čte obrovské, děsivě vypadající knížky, nebo si něco čmárá do jejího bloku. Na sobě má prý většinu dne tepláky a většinou se ani nenamáhá s tím

osprchovat se. Je jasné, že se s ní něco děje. Něco důležitějšího, než obvykle. Myslím, že je to kvůli jejímu účelu-její posedlostí číslem sedm a chlapem v šedém obleku.“Vždycky jsem měl Angelu rád,” říká táta, což mě překvapuje, protože jestli si dobře pamatuju, viděl ji jenom

jednou. “Je hodně vášnivá ve svojí touze dělat to, co je správné. Měla bys na ni dát

21

pozor.“Dělám si v duchu poznámku, že mám zavolat Angele hned, jak si udělám trochu času.

Když přicházíme k Roble, táta se zastavuje a dívá se na budovu pokrytou břečťanem, zatímco

já parkuju kolo do stojánku.“Chceš vidět můj pokoj?” ptám se trochu rozpačitě.“Možná

později,” říká. “Teď si musíme najít místo, kde nás nebude nikdo rušit.“Nenapadá mě nic

lepšího než studovna v suterénu na koleji, kde nejsou žádná okna. Lidi si tam většinou chodí

zavolat, když nechtějí, aby je slyšeli jejich spolubydlící.“To je to nejlepší, co můžu za tak krátkou dobu sehnat,” říkám, zatímco tam tátu vedu. Odemykám dveře a držím je pro něj otevřené, aby se mohl podívat dovnitř.“Perfektní,” říká a vchází dovnitř.Jsem nervózní.

“Nemám se protáhnout, nebo tak něco?” Můj hlas se podivně rozléhá v téhle klaustrofobické

místnosti. Smrdí to tu jako špinavé ponožky, kyselé mléko a stará kolínská.“Nejdřív by ses

měla rozhodnout, kde chceš trénovat” říká.Ukazuju na prostor kolem nás. “Jsem trochu

zmatená.““Tohle je jenom výchozí bod,” říká. “Ty si musíš vybrat koncový bod.““Fajn. Tak

jaké mám možnosti?““Můžeš si vybrat jakékoliv místo,” odpovídá.“Třeba Saharu? Tádž

Mahál? Eiffelovku?““Myslím, že by asi vzbudilo trochu rozruch, kdybych tě začal

na Eiffelovce učit, jak zacházet s mečem, ale je to na tobě.” Vesele se na mě šklebí, ale hned

zvážní. “Vyber si místo, o kterém víš, že se tam budeš cítit pohodlně a uvolněně.“To je jednoduché. Nemusím o tom přemýšlet ani dvě vteřiny. “Fajn. Tak mě vem domů.

DoJacksonu.““Takže Jackson.” Táta si stoupá přede mě. “Teď se tam přeneseme.““A co

přesně znamená to přeneseme?” ptám se.“Je to…” Hledá slova a brzy je nachází. “Ohýbání

pravidel času a prostoru proto, aby ses rychle přenesla z jednoho místa na druhé. První krok,”

dodává dramaticky, “je svatozář.”Čekám, až se něco stane, ale nic se neděje. Dívám se

na tátu. Kývá na mě hlavou s očekáváním ve tváři. “Co? To to mám jako udělat já?““Už si to dělala dřív, ne? Přivedla jsi svojí mámu zpátky z pekla na zem.““Jo, ale nemám žádné tušení, jak se mi to povedlo.““Cihlu po cihle, drahoušku,” říká.Polykám. “Co, to mám jako teď postavit Řím? Možná můžeme začít s něčím menším.“Zavírám oči a snažím se uvolnit. Zkouším přestat myslet, cokoliv dělat a prostě jenom existovat. Poslouchám, jak vzduch vstupuje a zase vystupuje z mého těla. Zkouším vyprázdnit mojí mysl, zapomenout na sebe,

protože jenom tak se můžu dostat na to klidné místo uvnitř mě, které je součástí

světla.“Dobře,” mumlá táta. Otevírám oči a vidím svatozář, která ozařuje místnost.“V tomhle

stavu,” říká, “máš přístup ke všemu, co si přeješ. Musíš se jenom naučit, jak si o to říct.” “Ke všemu?” opakuju skepticky.“Když si o to řekneš a budeš o tom přesvědčená, tak ano. Ke všemu.““Fajn. Takže vážně moc chci cheeseburger. Hned teď…“Směje se. Ten zvuk se odráží od stěn kolem nás jako chór zvonů. Jeho oči v tomhle světle připomínají roztavené stříbro. Jeho vlasy září.“Hádám, že mám to nejdivnější přání, co?” Natahuje ruku. V jeho dlani vidím něco zlatého. Vypadá to jako chleba, jenom je to lehčí.“Co to je?” ptám se.

Protože tohle vážně není cheeseburger.“Ochutnej to.“Váhám, ale pak si ukusuju. Ta chuť mi

exploduje na jazyku. Chutná to jako ten nejlepší máslový croissant, který jsem kdy

měla.Skoro se mi rozpouští v puse. Cítím slabou chuť medu. Dojídám i zbytek a pak se cítím naprosto spokojená. Ne plná. Ale zasycená.“Tohle je fakt úžasný,” říkám a odolávám nutkání si olíznout prsty. “A tohle prostě vykouzlíš ze vzduchu? Kdykoliv chceš?””Řeknu si o to a dostanu to,” říká. “Ale teď se soustřeď. Kde jsme to byli?””Říkals, že se svatozáří se můžu dostat kamkoliv chci.““Ano. Takhle můžeš přecházet mezi nebem a zemí. Proto dokážu cestovat z jednoho místa na zemi na druhé. Kdykoliv chci.“Chvíli cítím jenom nadšení.

“Naučíš mě taky, jak se pohybovat v čase?“Líbí se mi myšlenka, že bych měla mnohem víc

času na to, abych se učila na zkoušky nebo bych mohla zjistit, kdo vyhraje utkání

Stanford-Berkeley ještě předtím, než se vůbec bude hrát zápas. Nebo-v krku mi roste

knedlík-bych mohla jít za mámou. V minulosti.Táta se mračí. “Ne.““Ach,” říkám zklamaně.

“To není součást plánu, co?“Pokládá mi ruku na rameno a jemně ho tiskne. “Zase uvidíš svojí mámu, Claro.““Kdy?” ptám se najednou chraplavým hlasem. “Až umřu?““Až to budeš nejvíc potřebovat,” říká nejednoznačně, jako vždycky.Odkašlávám si. “Ale teď se můžu přemístit

kamkoliv budu chtít?“Bere moje dlaně do těch svých a dívá se mi do očí. “Jo. Můžeš.““To by mohlo celkem bodnout, až půjdu pozdě na hodinu.““Claro.” Chce, abych to brala vážně. “Přemisťování se, je důležitá dovednost. A není to tak složité, jak si možná myslíš,” říká.

22

“Všichni jsme propojení, všechno v tomhle světě, co žije a dýchá. Spojuje nás svatozář.“A teď

začne mluvit o síle. Vím to.“A i každé místo má svojí energii. Svůj podpis, jestli to zní pro

tebe líp. Pro to, abys mohla přejít z jednoho místa na druhé, se nejdřív musíš

s touhle energií spojit.““Svatozáří. Jasně. Mám to.““Pak musíš myslet na místo, kam chceš jít.

Ne na místo na mapě, ale na život toho místa.““Jako…jako třeba na velkou osiku na naší

zahradě v Jacksonu?““To by bylo ideální,” říká. “Natáhni ruku k tomu stromu. K síle, kterou

dostává ze slunce, ke kořenům, které se táhnou v zemi a vstřebávají vodu, k životu

stromů…“Na minutu jsem hypnotizovaná zvukem jeho hlasu. Zavírám oči a vidím ji tak jasně:

Mojí osiku, listy začínající měnit barvu a padat dolů, pohyb chladného zimního větru ve

větvích, šepot listů. Jemně se třese, zatímco si ji představuju.“Nezdá se ti to,” říká táta. “Jsme

tady.“Otevírám oči. Lapám po dechu. Stojíme na mojí zahradě pod osikou. Třese se úplně

stejně,jako jsem si představovala.Táta pouští moje ruce. “Výborně.““To jsem udělala já? Ne

ty?““Tohle všechno je tvoje práce.““To bylo…jednoduché.” Jsem šokovaná tím, jak

jednoduché to bylo. Zní to neskutečně.Překonali jsme tisíc kilometrů mrknutím oka.“Jsi velmi silná, Claro,” říká táta. “I na Triplara, jsi pozoruhodná. Tvoje spojení je silné a stabilní.“To mě nutí ptát se ho na tucet otázek jako: Tak jestli je to pravda, proč se necítím víc, jak bych to řekla, svatá? Proč nejsou moje křídla víc bílá? Proč mám tolik pochybností? Místo toho ale říkám jenom: “Fajn, jdeme na to. Nauč mě něco dalšího.““Bude mi potěšením.” Sundává si klobouk a sako a opatrně je pokládá na zábradlí verandy, pak jde do domu a vrací se s

koštětem, které přelamuje na dva kusy, jako kdyby to byla jenom nějaká syrová špageta.

Podává mi jednu polovinu.“Hej,” lapám po dechu. Vím, že bych z toho neměla dělat vědu, ale

tohle koště si spojuju s máminým tancováním kolem kuchyně, dramatickým zametáním a

falešným zpíváním “Pískat si při práci” jejím pronikavým hlasem Snowa Whita. “Zlomils mi

koště.““Promiň,”říká.Beru si polovinu koštěte a podezřívavě na něj mhouřím oči. “Myslela

jsem, že jsi říkal něco o Svatém meči.““Cihlu po cihle,” říká zase a zvedá svojí půlku koštěte

se štětinami na konci. Lechtá měs nimi na noze a já uskakuju. “Nejdřív trochu zapracujeme na

tvém postoji.“Učí mě jak držet rovnováhu, postoj a jak předvídat kroky mého nepřítele. Učí

mě používat sílu mého nitra, spíš než svaly na mých rukách, vnímat ostří-ehm,

smetáku-jen jako mojí prodlouženou ruku.Je to jako tanec, dochází mi rychle. Pohybuje se a já se pohybuju taky v odezvě na jeho kroky, udržuju s ním krok, snažím se být lehká, rychlá, vyvážená i když stojím na špičkách a spíš se vyhýbám jeho ranám, než abych je

blokovala.“Dobře,”říká nakonec. Nevím, jestli se mi to zdá, ale vážně to vypadá, že se

potí.Ulevuje se mi, protože tenhle boj není moc těžký. Napadá mě, že je to podobné jako létání, kdy mi to nejdřív ani trochu nejde, ale brzy se do toho dostávám a najednou mi to přijde přirozené.Napadá mě,že jsem dcera svého otce.“To jsi,”říká táta s pýchou v hlase.Jedna

moječást, která teď září, je zpocená a hrdá na to, že to jde tak dobře, ale ta druhá tohle

všechno považuje za šílené. Chci tím říct, kdo teď používá meč? Připadá mi to jako divadlo. Jako kdybych byla v nějaké hře, kde pobíháme s tátou po dvorku a já ho mlátím holí.

Nedokážu si představit, že by to mělo být něco nebezpečného. Držím tohle koště jako meč a polovinu času se prohýbám v pase smíchy, protože je to hrozně vtipné.Ale pod tím vším mě napadá, že se tímhle učím, jak opravdu ovládat zbraň a jak s ní dokázat někoho bodnout, což mě děsí. Nechci nikomu ublížit. Nechci bojovat. Prosím, aťnemusím s nikým bojovat.Ta

myšlenka mě připravuje

o rovnováhu a tátova část koštěte mi přistává na bradě. Dívám se mu do očí a polykám.“To by

pro dnešek stačilo,” říká.Kývu a házím kus smetáku do trávy. Slunce zapadá. Začíná se

stmívat a začíná mi být zima. Objímám si pažemi hruď.“Vedla sis dobře,” říká táta.“Jo, to užsi říkal.” Otáčím se a kopu do spadlé šišky.Slyším ho, jak jde za mnou. “Pro někoho je těžké být nositel meče,” říká opatrně.O tátovi se ví, že je to tvrdej chlap. Chlápek, který se povolává

vždycky, když nějakej záporák potřebuje nakopat. Phen o něm mluvil jako o zlém poldovi ve hře “dobrej a zlej policajt”. Jako o tom, kdo dává kriminálníkům kolem na frak.

Na starých kresbách byl Michael vždycky vyobrazován jako muž s tvrdým výrazem ve tváři, který tváří v tvář bojuje s ďáblem. Jeho přezdívka je Zabiják, řekl Phen. Tahle práce je určitě naprosto příšerná. Ale když se snažím poodkrýt tátovu mysl, všechno, co vidím, je radost.

23

Jistota. Vnitřní klid jako odraz hladiny Jacksonského jezera při východu slunce.Dívám se přes

rameno na tátu. “Ty nevypadáš, že bys s tím měl moc velký problém.“Natahuje se, zvedá mojí

polovinu koštěte a na pár sekund ji přikládá k té jeho. Pak ho ke mně natahuje. Je v celku.

Padá mi čelist jako dítěti, které se dívá na kouzelnickou šou. Přejíždím prsty

po místě, kde bylo zlomené, ale jeho povrch je dokonale hladký. Ani barva není oloupaná. Je to, jako kdyby nikdy nebylo zlomené.“Jsem s tím smířený,” říká.Otáčíme se a jdeme zpátky k domu. Někde mezi stromy slyším ptačí zpěv. Lehké a jednoduché krákání.“Hej, napadlo

mě…” Odmlčuju se, abych nabrala odvahu a vyslovila něco, co mě trápí od chvíle, kdy

vyslovil slovo meč. “Nevadilo by, kdyby s námi trénoval i Christian?” Jeho pohled je stálý a

zvědavý, takže pokračuju dál. “Má vizi, kde používá plamenný-teda svatý-meč a jeho strýc ho

chvíli trénoval, ale asi bude muset brzy odejít a já si myslela, že by bylo pěkné-myslím tím,

užitečné pro nás oba-kdybys nás trénoval dohromady. Mohlo by se tohle zahrnout do toho slavného plánu?“Je zticha tak dlouho, že jsem si jistá, že řekne ne, ale pak párkrát mrká a nakonec si měznovu prohlíží. “Jo. Až budete doma na vánoční prázdniny, můžu vás trénovat

oba dva.““Dobře. Díky.““Není zač,”říká jenom.“Chceš jít dál?” ptám se na okraji verandy.

“Myslím, že bych mohla najít nějaké kakao.“Vrtí hlavou.“Teď je čas na další část tvojí lekce.““Další část?““Pamatuješsi, jak se přemisťovat?“Kývu. “Přivolám svojí svatozář, myslím na nějaké místo, třikrát klepnu patami o sebe a pakřeknu: “Nikde to není jako doma.““Viděl jsem ten film,” říká. “Jeden z oblíbených filmů tvojí mámy. Dívali jsme se na

něj každý rok.“My taky. Jenom z myšlenky na to, najednou cítím knedlík v krku. Říkala tomu

WOO. Když mi bylo sedm, četla mi tu knížku každý večer před spaním a když jsme došli

na konec, pustili jsme si DVD a pak jsme spolu zpívali a snažili se napodobovat chůzi herců,

když šli po silnici ze žlutých cihel a navzájem jsme si překračovali nohy.Už žádné další WOO

s mámou nezažiju. Nikdy.“Takže co teď?” ptám se táty. Odmítám se nechat znovu pohltit

smutkem.Šklebí se. A je to zlý škleb, i když je to anděl. “Teď se dostaň domů.“A pak

prostěmizí. žádná svatozář. Nic. Prostě puf. Je pryč.Očekává, že se dostanu zpátky

do Kalifornie na vlastní pěst.“Tati? Tohle není vtipné,” křičím.Jako odpověďse zvedá vítr a

fouká mi spoustu červených listů z osiky do vlasů.“Super. Prostěsuper,” mumlám.Dávám

koštědo chodby ke dveřím pro případ, že ho budeme zase potřebovat. Pak se vracím zpátky do

dvora a přivolávám svojí svatozář. Kontroluju hodinky a zjišťuju, že bude Wan Chen ještě

hodinu ve škole, takže zavírám oči a soustředím se na svůj pokoj, levandulový přehoz na mojí

posteli, na stolek v rohu, který je vždycky přeplněný papíry a knížkami, na osvěžovač

vzduchu na okně.Dokonale si ho představuju, ale když otevírám oči, jsem pořád v Jacksonu. Táta mi říkal, že se mám zaměřit na něco živého, ale mi nemáme v pokoji ani kytku. Možná to nakonec nebude až tak snadné. Zavírám oči. Ve vzduchu cítím vůni horského vzduchu. Třesu se. Vzala bych si sebou kabát, kdybych věděla, že budu dneska ve Wyomingu.

Nesnáším zimu. Jsi moje Kalifornská květinka, vzpomínám si, jak mi jednou řekl Tucker. Seděli jsme na ohradě na Lazy Dog a sledovali, jak jeho táta krotí hříbě. Listy na stromech byly stejně červené jako jsou teď. Začala jsem se třást tak silně, až se mi Tucker začal smát a řekl mi, že jsem jeho jemná Kalifornská květinka, a pak mě zabalil do svojí bundy. Najednou mě z přemýšlení budí pach koňského hnoje. Sena. Nafty. A náznak ještě něčeho. Ale ne.

Otevírám oči. Jsem ve stodole na Lazy Dog. Nedostala jsem se domů. Dostala jsem se

k Tuckerovi. Lekám se tolik, až ztrácím svatozář. A v tu chvíli do stodoly vchází Tucker

s kyblíkem podkov v ruce. Když mě vidí, okamžitě si přestává broukat. Kyblík mu vypadává z ruky a přistává mu na noze, což ho nutí zvednout ji a začít poskakovat na té druhé. Dlouhou chvíli se na sebe jenom díváme. Přestává poskakovat a strká si ruce do kapes. Na sobě má

flanelovou košili. Jednu z mých oblíbených-kostkovanoumodrou-která mu tak krásně

zvýrazňuje oči. Vzpomínám si na poslední chvíli, kdy jsem ho viděla, skoro před šesti měsíci

před Yellowstonem pod vodopádem a na polibek na rozloučenou. Připadá mi to, jako celá

věčnost, ale zároveň mi to přijde, jako kdyby se to stalo teprve včera. Pořád můžu cítit chuť jeho rtů na těch mých. Mračí se. “Co tu děláš, Claro?” Clara. Ne Mrkvička. Nevím, jak mu mám odpovědět, tak jenom krčím rameny. “Byla jsem zrovna poblíž?” Odfrkává si. “Není náhodou tvoje “poblíž” odtud asi tisíc kilometrů na jihozápad?” Zní naštvaně. Cítím, jak mě

24

začíná bolet žaludek. Samozřejmě, že má všechny důvody pro to, být na mě naštvaný. Asi

bych taky zuřila, kdyby to bylo obráceně. Tajila jsem před ním spoustu věcí. Odstrkovala

jsem ho, když všechno, co chtěl, bylo být tam pro mě. Ach jasně, a málem jsem ho zabila. A políbila jsem Christiana. To byla podpásovka. A pak jsem mu zlomila srdce. Přejíždí si dlaní po zátylku a pořád se mračí. “Ne, vážně, co tu děláš? Co chceš?” “Nic,” říkám nepřesvědčivě.

“Já…dostala jsem se sem náhodou. Táta mě učil jak cestovat prostorem a časem, říká tomu

přemisťování, což je něco jako teleport na jakékoliv místo na světě. A pak dostal parádní

nápad, že by bylo k popukání, kdyby mě nechal vrátit se domů úplně samotnou. A když jsem

se o to snažila, skončila jsem tady.” Z jeho tváře dokážu vyčíst, že mi nevěří. “Ach,” říká suše.

“To je všechno? Prostě ses teleportovala.” “Jo. Tak nějak.” Když se konečně dostávám ze

šoku, že ho zase vidím, začínám být dost podrážděná. V jeho výrazu a ostražitosti je něco, z

čeho se mi dělá zle. Takhle se na mě naposled díval, když jsme se poprvé políbili. Bylo to

přesně na tomhle místě a já přivolala svatozář a on hned věděl, že jsem jiná. Díval se na mě,

jako kdybych byla nějaké divné nadpozemské stvoření a nečlověk. Nesnáším to. “Takže si můžeš hrát s časem, co?” ptá se a mne si krk. “Myslíš, že bys ho mohla vrátit asi tak o pět minut a varovat mě předtím, než si hodím ten kyblík s podkovami na nohu? Myslím, že jsem

si narazil minimálně jeden prst.” “Uzdravím tito,” říkám automaticky a dělám krok vpřed. Dělá rychlý krok vzad a zvedá dlaně, aby mě zastavil. “Tou tvojí svatozáří? Ne, díky.

Vždycky se mi z ní chce zvracet.” Bolí mě slyšet ho to říkat. Nutí mě to připadat si jako

nějaký šílenec. Takže se rozhodl vrátit se ke svojí staré spolehlivé “chovám se jako naprostý

idiot” rutině. A co na tom nenávidím úplně nejvíc ze všeho, je, že on není idiot, ani trošku

nepřipomíná idiota, ale speciálně kvůli mně si tuhle rutinu osvojil, protože jsem mu ublížila, a protože chce, abych od něj byla tak daleko, jak to jenom jde, a proto ho rozčiluje, že mě tady vidí. “Takže ses snažila vrátit zpátky domů do Kalifornie,” říká a dává důraz na slova domů a Kalifornie. “A skončilas tady. Jak se to mohlo stát?” Setkávám se s jeho očima. Je v nich

otázka, která se ale liší od té, na kterou se mě zeptal. “Smůla, hádám,” odpovídám mu. Kýve a

ohýbá se, aby zvedl rozházené podkovy u jeho nohou. Pak se narovnává. “To tady hodláš zůstat celou noc?” ptá se nevrle. “Protože já mám práci.” “Ach, jasně. Hlavně mě nenech zdržovat tě od tvojí práce,” odsekávám mu. “Koňské boxy se samy nevykydají.” Sahá

po lopatě a nabízí mi ji. “Teda jestli se teda tvoje malé srdíčko nerozhodlo přicupitat a zkusit si práci na opravdovém ranči, kde se opravdu pracuje.” “Ne, díky,” říkám, i když mě bolí, že se ke mně po tom všem chová jako k nějaké městské krávě. Cítím záblesk zoufalství. Potom vzteku. Nepředstavovala jsem si, že to bude takové, až ho zase uvidím. Dělá to tím ještě těžší. Fajn, myslím si. Jestli to chce takhle. “Můžu jít klidně hned,” říkám, “ale budu k tomu muset použít svatozář, takže bys možná měl jít na chvíli ven. Byla bych nerada, kdyby sis ohodil

svoje krásné boty.” “Fajn,” říká. “Nezakopni na cestě ven.” “Ach, nezakopnu,” říkám, protože

nedokážu ani pomyslet na nějaký takový vtipný návrat. Čekám, dokud nevyklouzne ze stodoly, než přivolávám svatozář a přenáším se kamkoliv, hlavně co nejdál odtud.

KAPITOLA 6-RANDĚNÍ

Jedna věc je jasná: Můj brácha fakt umí jíst. Je to, jako kdyby měl dutou nohu, do které si

ukládá všechno jídlo, které do něj padá: Teď jsou to čtyři palačinky, tři míchaná vejce,

bramborová placka, opečené pšeničné toasty, tři kousky slaniny a džbán pomerančového džusu. Je mi zle od žaludku jenom z toho, jak ho sleduju to do sebe ládovat.“Co?” ptá se, když si všímá, jak na něj zírám. “Mám hlad.““To mi došlo.““Tohle je tak dobrý. Všechno, co

jsem do sebe za poslední dny dostal, byla pizza.“Ach, Jeffreyho oblíbené jídlo. Přesně

o tomhle jsou tyhle snídaně. Drobky, které mi občas hází. Stopy. Ze kterých potom sestavuju obraz o jeho životě.“Pizza?” říkám lhostejně. “Proč zrovna pizza?““Pracuju v jednom pajzlu, kde se prodává pizza.” Vylévá si další sirup na svojí poslední palačinku. “Toho pachu se

nezbavíš.” Naklání se, abych si k němu čuchla. Vážně z něj cítím mozzarellu a rajčatovou

omáčku.“Co tam děláš?“Krčí rameny. “Jsem u pokladny. Obsluhuju stoly. Vyřizuju

telefonické objednávky. Někdy i dělám pizzu, když je málo kuchařů. Cokoliv je potřeba. Je to ale jenom dočasná brigáda. Dokud nepřijdu na to, co chci vážně dělat.““Jasně. A je ta pizzerie někde poblíž?” ptám se nenápadně. “Možná bych se tam mohla zastavit a něco si objednat.

25

Dám ti velké dýško.““Ne-e,” říká. “V žádném případě. Takže. Co je u tebe nového?“Opírám si

bradu o ruku a vzdychám. Nového je toho u mě dost. Jsem pořád

v jakémsi nevěřícném šoku z toho, že jsem viděla Tuckera. Taky jsem pořád posedlá

myšlenkou, že někdy v blízké budoucnosti budu muset použít meč-já, která na sebe nikdy

nemyslela jako na někoho typu Buffy, přemožitelka upírů. Já a bojovat. Nejspíš je to ale

možné v životě, který pořád pevně drží v rukách moje vize.“Takže v pohodě?” říká Jeffrey,

zatímco studuje mojí tvář.“Je to složitý.” Přemýšlím, jestli bych mu měla říct o mém

včerejším tréninku, ale radši mlčím. Táta je pro Jeffreyho pořád hodně citlivé téma. Místo toho se ptám: “Máš ještě pořád vize?“Jeho úsměv mizí. “Nechci se o tom bavit.“Chvíli se pozorujeme. Já ho nechci nechat tak lehce vycouvat z tohohle tématu a on se o tom nechce

bavit, protože se rozhodl svoje vize ignorovat. Cítí, že už není na Boží výplatní listině. K čertu s vizemi. Pořád cítí hluboké bodnutí viny pokaždé, když si vzpomene na svojí poslední vizi, která nedopadla moc dobře.Ale v hloubi duše si o tom chce s někým

promluvit.Nakonec odvrací pohled. “Někdy,” přiznává. “Jsou k ničemu. Nedávají smysl.

Ukazují ti jenom věci, kterým nerozumíš.““Jako třeba co?” ptám se. “Co v nich

vidíš?“Upravuje si baseballovou čepici. Jeho pohled je vzdálený, jako kdyby se mu jeho vize

odehrávala

před očima. “Vidím vodu, hodně vody, možná jezero. Vidím někoho padat z nebe. A vidím…“Ušklíbá se. “Jak jsem řekl, nechci o tom mluvit. Vize nás jenom dostávají do

problémů. Naposled, jsem viděl sám sebe zakládat lesní požár. Můžeš mi říct, jaký má tohle být druh duševního poselství?““Ale ty jsi byl statečný, Jeffrey,” říkám. “Dokázals to. A sám.

Měls

na výběr, jestli důvěřovat vizi, vyššímu plánu a udělals to. Věřils.“Vrtí hlavou. “A co za to

mám? Čím jsem se díky tomu stal?“Uprchlíkem, probíhá mu hlavou myšlenka. Ani jsem

nedodělal střední školu. Jsem loser.Natahuju ruku přes stůl a pokládám svojí dlaň na tu jeho. “Mrzí mě to, Jeffrey. Vážně, vážně se ti hrozně moc za všechno omlouvám.“Odtahuje ode mě ruku a odkašlává si. “To je v pohodě, Claro. Neobviňuju tě.“Tohle je novinka, protože když jsem ho viděla naposled, házel na mě všechnu vinu.“Viním Boha,” říká. “Jestli teda existuje.

Někdy mě napadá, že jsme všichni jenom idioti a plníme všechny věci z našich vizí jenom proto, že nám někdo řekl, abychom to ve jménu Boha dělali. Možná vize nemají vůbec nic společného s Bohem a my jenom vidíme budoucnost. Možná se všichni jenom držíme

mýtu.“To jsou velká slova, napadá mě a na chvíli se cítím, jako kdybych seděla u stolu s

cizincem a hájila se argumenty někoho jiného. “Jeffrey, no tak. Jak můžeš-“Zvedá dlaň, aby mě umlčel. “Ušetři mně těch náboženských keců, jo? Smířil jsem se s tím, jak to teď je. Jenom se teď prostě vyhýbám všem velkým nádržím s vodou, aby se moje vize nemohla vyplnit. Ale teď máme mluvit o tobě, pamatuješ?“Koušu se do rtu. “Dobře. Co chceš

vědět?““Chodíš teď

s Christianem, když ses-” Odmlčuje se.“Když jsem se rozešla s Tuckerem?” doplňuju ho. “Ne.

Jenom někdy někam zajdeme. Jsme kamarádi a mezitím si vyjasňujeme věci

mezi námi.“Jsme víc, než kamarádi, samozřejmě, ale nevím, co to víc doopravdy

znamená.“Měla bys s ním chodit,” říká Jeffrey. “Je to tvoje spřízněná duše. Co si musíš

vyjasňovat?“Skoro mi zaskočil pomerančový džus. “Moje spřízněná duše?““Jo. Tvoje druhá

polovina. Tvůj osud. Člověk, se kterým se budeš konečně cítit kompletní.““Hej, já se ale cítím

kompletní,” říkám se smíchem. “Nepotřebuju k tomu Christiana.““Ale když jste spolu, něco

mezi vámi je. Je to, jako kdybyste k sobě patřili.” Šklebí se. Krčí rameny. “Je to tvoje spřízněná duše.““Páni, přestaň to už opakovat.” Nemůžu uvěřit, že se o tomhle bavím se svým šestnáctiletým bratrem. “Kdes to vlastně slyšel-spřízněná duše?““Ach, tak

různě…vždyť víš, lidi takový věci říkají.“Cítím, jak na něj kulím oči, když z něj cítím rozpaky

a pak vidím v jeho mysli obrázek usmívající se holky s dlouhými tmavými vlasy a rubínově

červenými rty. “Ach můj Bože. Ty máš holku.“Jeho tvář se zbarvuje okouzlujícím

fuchsiovým odstínem. “To není moje holka.““Jasně, že ne. Je to tvoje spřízněná duše,”

broukám si. “Jak si ji poznal?““Znal jsem ji ještě předtím, než jsme se přestěhovali

26

do Wyomingu. Chodila s námi do školy.“Padá mi čelist. “Kecáš! Takže ji nejspíš znám. Jak se

jmenuje?“Vrhá na mě naštvaný pohled. “Nedělej z toho takovou vědu. Nechodíme spolu. A

neznáš ji.““Jak se jmenuje?” trvám si na svém. “Jak se jmenuje, jak se jmenuje? Můžu takhle klidně pokračovat celý den.“Vypadá naštvaně, ale chce mi to říct. “Lucy. Lucy Wicková.“Má pravdu. Neznám ji. Vracím se zpátky k prozpěvování. “Lucy. Tvoje spřízněná duše.“Zvedá na mě varovně ukazováček. “Claro, přísahám, že…““To je super,” říkám. Možná ho tohle změní

a bude moct zase přemýšlet o něčem pozitivním.“Jsem ráda, že máš zase někoho rád. Cítila

jsem se špatně, když-“Teď je řada na mě, abych se odmlčela. Nechci mu předhazovat jeho ex,

nebo děsivou scénu loni v jídelně, kdy jí dal před celou školou kopačky. Kimber očividně

nebyla jeho spřízněná duše. I když to byla roztomilá holka. A milá.“Myslím, že to Kimber na

mě zavolala policajty,” říká. “Myslím, že jsem jí neměl říkat, že jsem založil ten oheň.”

Otevírám pusu, abych ho mohla bombardovat otázkami, ale nedovolí mi nic říct. “Ne, neřekl jsem jí, co jsem. Co jsme. Řekl jsem jí jenom o tom ohni.” Ušklíbá se. “Myslel jsem, že si o mně bude myslet, že jsem drsňák.““Ach, no, to si myslela. Určitě si to myslela.“Chvíli jsme zticha, než se oba začínáme tiše smát.“Byl jsem fakt idiot,” přiznává.“Jo, no, co se týče

opačného pohlaví, je většinou těžké udržet si chladnou hlavu. Nebo je to možná jenom ve

mně.“Kýve a pije svůj džus. Pak mi věnuje tvrdý pohled. “Hodně jsem poslední dobou

přemýšlel o Tuckerovi,” říká Jeffrey po chvíli. Tohle jsem nečekala. “To, co se mu stalo není fér. Mám nějaké peníze. Není to moc. Ale aspoň něco. Tak trochu jsem doufal, že bys mu je mohla dát, až dám dohromady trochu větší sumu.“Nechápu, co mi tím chce říct. “Jeffrey, já-

““Ty peníze by byly na koupi nového auta nebo aspoň na složení zálohy. Na nový vlek, sedlo, na koupi stromů, které by vysadil na jeho pozemku.” Krčí rameny. “Nevím, co potřebuje.

Jenom mu chci něco dát. Napravit tak to, co jsem mu provedl.““Dobře,” říkám, i když

pochybuju o tom, že to budu zrovna já, kdo mu ty peníze předá. Včera večer to mezi námi

nešlo moc dobře. Ale Tucker má právo na to, být na mě naštvaný, připomínám si. Nikdy jsem se mu neomluvila za to, co jsem mu udělala. Nikdy jsem se to nesnažila napravit. “Myslím, že je to skvělý nápad,” říkám Jeffreymu.“Díky,” říká a já vidím v jeho očích vědomí, že to

nebude stačit, aby Tuckerovi vynahradil všechno, o co kvůli němu přišel, o co přišel kvůli

nám. I tak se ale bude dál snažit odčinit svojí vinu.Možná to nakonec s mým bráškou dopadne dobře.Po snídani se vracím zpátky do Stanfordu plná sacharidů a hlubokých myšlenek.Mám v plánu dnešek strávit lenošením, možná si půjdu zdřímnout nebo začnu psát referát, který odkládám už celý týden. Ale když procházím společenskou místností v Roble, vrážím do Amy, která mě hned táhne ke stolnímu hokeji. Nadává na to, jak vedení fakulty zrušilo

Úplněk na nádvoří-což je událost, kde se setkávají studenti v den úplňku a líbají se, zatímco místní kapela hraje romantickou muziku, je to v podstatě rituální a sociálně přijatelná, dobře osvětlená poznávací párty-protože se bojí, že při tom zaneřádíme celý kampus.“Nechápu, jak by nás v tom mohli zastavit,” říká. “Myslím tím, úplněk přece bude tak jako tak, nádvoří taky jen tak nezmizí a my pořád budeme mít naše rty.“Kývu, abych tak souhlasila s tím, jak nespravedlivé to je, ale popravdě už by mě to nemohla zajímat míň. Pořád přemítám o

rozhovoru s Jeffreym u snídaně: Jeffreym s novými názory, novým milostným zájmem a

novými vizemi.“No, myslím, že je to vážně divné,” říká Amy. “Co myslíš ty?““Jasně, máš

pravdu.““Vždyť je přece mnohem starší, než ona.“Nemám nejmenší ponětí, o čem to tu mluví.

“Počkej, kdo je starší?““No vždyť víš. Ten kluk, co chodí s Angelou.“Zírám na ní. Puk lehce zajíždí do mojí branky. “Co? Jaký kluk?““Nemůžu si vzpomenout na jeho jméno, ale je určitě starší. Nejspíš už bude tenhle rok končit. Ach, můj Bože, jak se jenom jmenuje-vždyť to přece vím!” Amy se znechuceně ušklíbá

nad svojí pamětí. “Přísahám, že je můj mozek tak přecpaný informacemi na mojí pondělní zkoušku z filozofie, že už se tam nevejde ani jediná další věc. Mám to na jazyku. Začíná to na P.“Hned se začínám cítit provinile, že jsem nezavolala Angele hned včera, když mi táta řekl, abych na ni dávala pozor. Moje myšlenky víří. Proč by sem Phen chodil? Co by po ní mohl chtít? Co se stalo s tím “jsme jenom přátelé a víme, že je nemožné být spolu a takhle to musí být, nic s tím nejde dělat” a se všemi dalšími kecy, kterými ji krmil tohle léto? Vím, že 27

bych se neměla tak plést do jejího milostného života-znova už vážně ne-ale tohle je vážně zlé.

Phen tvrdí, že není na straně zla, ale podle toho, co jsem viděla tohle léto, definitivně není

na straně dobra. Angela si zaslouží něco lepšího. Vždycky jsem si to myslela.“Pierce!”

Vykřikuje Amy, které se evidentně ulevilo, že si vzpomněla. “To je jeho jméno.“Tak to mě podrž. “Pierce? Medik? To je ten, o kterém si myslíš, že je zapletený s Angelou?““To je ten chlap,” potvrzuje. “Ten, který mi tenkrát pomohl s kotníkem. Chodí do posledního ročníku, viď?“Nevěřím. Angela je teď naprosto ponořená do svého poslání. Je ještě víc posedlá, než obvykle. Neexistuje možnost, že by se na něj vykašlala jenom proto, aby si mohla začít

s nějakým náhodným chlapem. Něco je špatně, napadá mě. Děje se něco divného.“Proč si

myslíš, že Angela s tím Piercem chodí?” zpovídám Amy.“No, protože jsou spolu skoro každý

večer venku. A tenhle týden už dvakrát nespala na pokoji a Robin ji viděla dneska ráno

vycházet z jeho pokoje,” informuje mě Amy. “Měla rozcuchané vlasy. Neměla na sobě boty.

A měla na sobě stejné oblečení jako den předtím. Typická “po postelová” scéna.“Moje

myšlenky dál víří. Je to jako, kdyby mi v mozku probíhal pátý stupeň hurikánu.“Pierce je

kolejní doktor,” říkám po chvíli. “Možná se Angele jenom udělalo zle.““Ach,” říká Amy. “To mě nenapadlo. V poslední době vážně vypadala dost přešle.” Krčí rameny. “Možná by mohla být nemocná.““Vidíš. Jenom děláš ukvapené závěry. Existujou i jiná vysvětlení,” říkám, ale je mi jasné, že mi to Amy moc nevěří.Ani já tomu nevěřím. Angela není nemocná. Vím to líp,

než kdokoliv jiný. Lidi s andělskou krví nemarodí.“Co tě na tom tolik štve?” ptá se mě

Christian později, když ho informuju o Angelinině situaci. Sedíme v Stanfordské kavárněa

pijeme kafé, což je náš obvyklý sobotní odpolední rituál. “To Angela nemůže s nikým

chodit?“Vážně, vážně bych si přála, abych mu mohla říct o Phenovi.“Myslím, že je dobře, že se Angela s někým vídá,” pokračuje Christian. “Možná ji to donutí vyjít ven z jejího malého soukromého světa.“Natahuju se po mém hrníčku s latté. “Jenže ona taková prostě není.

Poslední týdny se chová vážně divně, ale tohle-kluk, u kterého zůstává celý večer-to prostě není ona.“Ale pak, když o tom trochu víc přemýšlím, možná je to ona. Přesně tohle se stalo v Itálii. Když potkala Phena, mizela pryč skoro každý večer a další den dopoledne se tiše

plížila zpátky do domu její babičky, aby tam byla dřív, než se začnou ostatní

probouzet.“Angela v Jacksonu přece chodila s kluky,” připomíná mi Christian.Vrtím

hlavou.“Nechodila. Někdy zašla na párty. A byla na plese. Ale nikdy nikoho nepolíbila. Řekla mi to. Řekla, že kluci jsou úplná ztráta času a energie.“Mezi jeho tmavým obočím se objevuje zamračená vráska a já cítím, jak vzpomíná na párty, na které byli v osmé třídě, kde hráli

flašku a pak s Angelou museli jít na verandu a políbit se. Pak se jeho pohled setkává s tím mým a jemu dochází, že vím, že právě vzpomínal na tuhle noc a jeho tváře začínají nabírat rudou barvu.“To nic nebylo,” mumlá. “Bylo nám třináct.““Já vím,” říkám rychle. “Řekla mi, že to bylo jako líbat svého bratra.“Christian boří pohled do svého hrníčku s kafem. Nakonec říká. “Jestli chceš zjistit, co se děje s Angelou, měla by ses jí na to zeptat.““To je dobrý nápad.” Vytahuju mobil a vytáčím Angelinino číslo tak, jako už dneska asi dvacetkrát.

Zapínám handsfree, aby Christian slyšel, jak můj hovor padá přímo do hlasové schránky. “Právě teď jsem zaneprázdněná,” říká Angelinin hlas na nahrávce. “Můžu a taky nemusím vám zavolat zpátky. Záleží na tom, jak moc vás mám ráda.“Píp.“Fajn, fajn,” říká Christian, když ukončuju hovor. “Nevím, co ti mám na to říct. Je to záhada.“Frustrovaně vydechuju. “Máme spolu v úterý hodinu,” říkám. “Tam ji prostě vyzpovídám.””Úterý je až za tři dny, vážně jsi si jistá, že dokážeš čekat tak dlouho?” ptá se Christian sarkasticky.“Sklapni. A

stejně, nejspíš o nic nejde. Vsadím se klidně o pětku, že to má co dělat s jejím posláním a není v tom zapletený žádný chlap. Musí se to týkat “sedmý je náš”.““Sedmý je náš?““Tohle Angela říká ve svojí vizi. Skoro se zbláznila, když se snažila přijít na to, co by to mohlo znamenat.

Pořád chodí do kostela a snaží se vyvolat si vizi, ale jediné, na co zatím přišla, je místo v

kampusu, kde se to odehraje a “sedmý je náš”. Teda aspoň tohle mi říkala, když jsem ji viděla

naposled.““Divné.” Christianovi oči jsou přemýšlivé. “Počkej,” říká, protože mu dochází, že

mu asi něco uniklo. “Cos to říkala o tom kostele? Angela si vyvolává vize? Jak?”Říkám mu o

labyrintu a o Angelinině teorii, že když se dostatečně soustředí, dokáže u sebe vyvolat vizi. Christian sedí na židli a zírá na mě, jako kdybych mu řekla, že je měsíc vytvořený ze sýra.

28

Pak si přejíždí prsty přes spánky, jako kdyby ho najednou rozbolela hlava.“Co je?” ptám se

ho.“Nikdy mi nic neřekneš, uvědomuješ si to?” Spouští ruku zpátky na stůl a dívá se mi

vyčítavě do očí.Lapám po dechu. “To není pravda. Říkám ti hodně věcí. Říkám ti víc, než

komukoliv jinému. Myslím tím, neřekla jsem ti o té věci s Angelou, ale je to Angela a ty víš jaká je.““Jaká je? Co se stalo s tím “v Andělském klubu nebudou žádná tajemství”?““Nikdy jsi s tím nesouhlasil,” připomínám mu. “To ty jsi měl největší tajemství

z nás ze všech a nikdy ses o tom ani slovem nezmínil.““Je tu ještě něco, o čem nevím?” ptá se

a ignoruje mojí dobrou připomínku o jeho do očí bijícím pokrytectví. “Kromě té věci s tím

klukem, Phenem, o které mi nemůžeš nic říct?““Viděla jsem tátu,” říkám mu. “Ale to se stalo

teprve včera, jo? Dneska jsem ti to chtěla říct. Přesně teď. A taky ti to říkám.“Christian se

odtahuje. Na jeho tváři vidím překvapení. Jeho myslí probíhají myšlenky, které mě nutí znovu

myslet na všechno, co se stalo. “Tvůj táta? Michael?““Ne, můj druhý táta, Larry. Jasně, že Michael. Říkal, že dostal”-nasazuju autoritativní a vážný tón- “nařízení začít mě trénovat.

Včera jsme byli u našeho domu v Jacksonu a strávili pár hodin útočením jeden na druhého,

přelomeným koštětem.““Ty jsi byla včera v Jacksonu?” Christian vypadá zmateně. Je zrovna

v té fázi, kdy opakuje všechno, co říkám, protože jeho mysl není schopná zpracovat dost

rychle všechny nové informace. “Trénovat tě?” říká. “Trénovat tě v čem?“Uvědomuju si, že sedíme na veřejném místě a neměli bychom tu nic z tohohle otevřeně probírat. Přesouvám se v našem rozhovoru do našich myšlenek. V používání meče.Třeští na mě oči. Odvracím pohled a dopíjím poslední zbytek mého studeného kafé. Příšernost toho, co jsem mu právě řekla-že se ode mě očekává, že budu umět používat meč, bojovat a možná i budu schopná někoho zabít-na mě právě poprvé doléhá.Tohle je ta část života, kdy se můj život stává naprosto

hrůzostrašný.Což upřímně řečeno dost naštve. Vzpomínám si, jak příjemné bylo pomoct

Amy, kdy jsem použila svojí moc, abych jí spravila kotník. Jak šťastná jsem byla, když mě

napadlo, že bych mohla používat svojí sílu, abych léčila skutečná zranění a byla něčím

užitečná. Teď mi to všechno připadá jako nějaký směšný dávný sen. Budu bojovat. A možná umřu.Měls pravdu, říkám smutně. Nikdy nebudeme moct žít normální život.Mrzí mě to, říká Christian. Přeje si pro mě něco lepšího. Něco jednoduššího.Krčím rameny. Tohle je to, co

máme dělat, ne? Možná je naším posláním to, stát se bojovníky. Dává to smysl, když se nad

tím zamyslíš. Možná jsou přesně k tomuhle Triplarové určení. Jsme bojovníci.Možná, říká

Christian, i když cítím, že tuhle skutečnost nechce přijmout o nic víc, než já.Ach. A zeptala

jsem se táty, jestli bys nemohl trénovat s námi, protože v tvojí vizi si měl v ruce meč-jo a ten

meč je ze svatozáře, ne z ohně, mimochodem-a on souhlasil, nejspíš s tím začneme někdy o

zimních prázdninách.Nevěřícně se směje, když si představuje, že bude brát lekce od

archanděla Michaela. “Wow,” říká nahlas. “To je-díky.““Aspoň to můžeme dělat spolu,”

říkám a natahuju ruku přes stůl, abych mohla položit mojí dlaň na tu jeho, což do nás obou

vysílá známou jiskru energie.Patříme k sobě. Ta slova se mi okamžitě těsnají do myšlenek a tentokrát místo bojování s nimi nebo strachu o to, co by to mohlo znamenat, to přijímám. Ať už je náš osud jakýkoliv, jsme v tom spolu. V dobrém i ve zlém.Ať se stane cokoliv,dodává v mojí mysli. Ať se dostaneme do nebe nebo do pekla.Usmívám se. Radši bych to nebe, jo?

Nemám v úmyslu jít do pekla.Souhlas. Proplétá si prsty s těmi mými. Cítím nervózní

motýlky v žaludku. “Do té doby,” říkám, abych se dostala zpátky k tématu, když si

vzpomínám na to, co mi říkal táta o Angele, “musíme zjistit, co se děje s Angelou. Možná jí

můžeme nějak pomoct.““Jestli nás nechá.““Jo, to je pravda.” Kontroluju hodinky. “Měla bych jít. Musím do úterka napsat esej na téma-Pustina. Hodnocení bude tvořit pětinu mojí výsledné známky. Takže žádný stres.“Lehce mi mačká ruku, než ji pouští. “Díky, že sis se mnou

dneska vyšla. Vím, že máš toho hodně.““Christiane, s nikým

na téhle planetě, a to myslím vážně, bych si nevyšla raději, než s tebou,” říkám mu a je to naprostá pravda. Ať už jsme cokoliv-spřízněné duše nebo kamarádi-takhle to prostě je.Až později si uvědomuju, že jsem se mu nezmínila o tom, že jsem viděla Tuckera. A pak mě napadá, že to nejspíš ani nechce vědět.Na cestě zpátky do pokoje si dělám odbočku

do kostela Memorial v naději, že bych tam mohla najít Angelu. Kostel je prázdný. I tak jdu

ale středovou uličkou do přední části svatyně, kde je na oltáři nakreslený labyrint. Je tam

29

napsaná cedule: Ticho, prosím, zatímco si prohlížíte kostel. Někdo venku právě stříhá živý

plot, ale na tomhle místě je pořád cítit takový druh ticha, který pohlcuje veškerý zvuk zvenku.Angela tu sice není, ale i tak neodcházím. Stojím a dívám se na klikaté cesty labyrintu.Tak co sakra, napadá mě. Můžu to zkusit.Chvíli si tu čtu brožuru o labyrintu, kterou

nacházím

v malém koši na přední lavici. Motá se váš život bezcílně v kruzích?Čtu. Vydejte se

na svou vlastní cestu a postavte se zkoušce staré tisíce let.Sundávám si boty a dávám je na start. Pak pomalu začínám postupovat labyrintem. Lem mých džínů se šoupe po podlaze.

Snažím se zpomalit a zhluboka dýchat tak, jak nás učili v šesté třídě: hluboké výdechy a nádechy, které mi prochází bránicí. Když vstupujete do labyrintu, píše se na brožuře, oprostěte se od všech detailů vašeho života. Zbavte se myšlenek a veškerého rozptýlení.

Otevřete svoje srdce a utište svojí mysl.Snažím se, jak můžu, ale část mě je napnutá

připravováním se na to, že bych mohla dostat vizi s temnou místností a hrůzou, která mě celá

naplňuje. Jdu dál. Snažím se vyčistit si hlavu tak, jak to dělám vždycky, když chci přivolat svatozář, což mi v poslední době jde až moc lehce. Možná by si někdo mohl myslet, že to půjde lehce, ale možná proto, že je dostat vizi to samé, jako dostat facku, to lehké není.Ocitám se uprostřed vzoru. Měla bych se tu zastavit a pomodlit se. Přijmout Boha.Skláním hlavu.

Nikdy mě nikdo neučil, jak mluvit s Bohem. Přijde mi to jako osobní telefonát

s prezidentem Spojených států nebo rozhovor s Dalajlámou. Což je ironie, já vím. Mám

v žilách andělskou krev, sílu Všemohoucího mám implantovanou ve všech mých buňkách a

jsem součást Božího záměru, jeho plánu. Pokaždé, když přivolávám svatozář, cítím sílu, spojení se vším, o čem táta mluví, teplo, radost a krásu a vím, že tam musí být Bůh. Ale nevím, jak bych s ním měla mluvit, když nejsem spojená se svatozáří. Nemůžu.Dívám se nahoru. Všude jsou andělé a já mám pocit, že se na mě všechny jejich oči upínají, vážné a plné otázek. Co tady děláš? Ptají se. Jaké je tvoje poslání?“Jaké je moje poslání?” šeptám.

“Ukaž mi ho.“Ale vize nepřichází.Čekám pět minut, což je pro mě jako věčnost a pak

vzdychám a vracím se vzorem na koberci stejnou cestou, jakou jsem se sem dostala, ale

tentokrát rychleji. Tohle je chvíle, kdy mám podle brožury vstoupit do třetí etapy: Návrat.

Připojte se k vyšší moci a setkejte se s léčivou silou na tomhle světě.žádný hojivý proces rozhodně necítím.Beru si boty. Najednou jsem vyčerpaná, rozmrzelá a frustrovaná ze selhání mého spojení s Bohem. Radši se vrátím zpátky na pokoj a začnu pracovat na tom odpočinku, napadá mě. Esej může počkat. Tolik k nalezení Angely. Tolik k znovu vyvolání mojí

vize.Tolik k vyjasnění si všeho.Vize mě přepadává, když jedu na kole na pokoj. Je zataženo a

zima-ale ani v nejmenším to není zima, na kterou jsem byla zvyklá ve Wyomingu, ale pořád je dost velká na to, aby jediné, co teď chci, bylo, dostat se do tepla a pohodlí pod mou deku. Takže jedu hodně rychle a spěchám, když se najednou ocitám v temné místnosti.Tentokrát se ve vizi dostávám dál, než kdy dřív. Slyším hluk. Odráží se od stěn kolem nás a zvoní mi

v uších. Prozradí nás to, uvědomuju si. Přitáhne to k nám jejich pozornost.Objevuje se záblesk světla, oslepující jako vždycky.“Skrč se!” křičí Christian a já se vrhám na zem a klidím se mu z cesty, když ke mně přiskakuje se svým hořícím, jasným a nádherným mečem, zvedá ho nad hlavu a dělá tvrdý výpad vpřed. Ozývá se silné řinčení. Tak příšerný zvuk jsem nikdy

neslyšela. Je to horší, než přejíždění nehty po tabuli. Pak se ozývá zaklení a tichý smích. Couvám dozadu, dokud nenarážím zády na něco tvrdého a dřevěného. Moje srdce prudce buší. Je tu pořád tma, ale rozeznávám bojujícího Christiana, světlo jeho meče, kterým mává

kolem sebe, zatímco se snaží trefit s ním temné postavy, které ho obkličují.Postavy,

uvědomuju si. V množném čísle. Dvě temné postavy. Jsou proti němu dva.Zvedni se, říkám

si. Zvedni se na nohy a pomoz mu.“Ne,” křičí Christian. “Vypadni odsud. Najdi cestu ven!“Bez tebe nikam nejdu, napadá mě, ale nemám čas na to, vyslovit je, protože bez

jakéhokoliv varování někdo křičí “Pozor!” a já se ocitám zpátky na chodníku na Stanfordu,

kde se právě řítím z kola dolů.Nemůže se tomu vyhnout. Divoce trhám řídítky, ale i tak

narážím

do cihlové stěny rampy pro kola. Moje kolo zastavuje. Já ale kloužu dál přes rampu a pak

tvrdě dopadám na chodník, odkud se zády odrážím do křoví.Au.Chvíli jenom ležím a mám

30

zavřené oči. Vysílám tiché a sarkastické “fakt díky” někam k nebi.“Jsi v pohodě?“Otevírám

oči a vidím nad sebou kluka, který u mě klečí. Znám ho z mojí třídy Štěstí. Vysoký, ramenatý kluk s hnědými vlasy, hnědýma očima a brýlemi. Můj mozek pracuje na plné obrátky, když se snažím vzpomenout si na jeho jméno.Thomas.Super. Spadla jsem z kola přímo

před Nevěřícím Thomasem.Pomáhá mi dostat se z křoví.“Páni. To vážně nevypadalo moc dobře. Nepotřebuješ sanitku?” ptá se.“Ne, myslím, že jsem v pohodě.““Měla by ses příště

pořádně dívat, kam jedeš.“Je tak milý.“Jo, příště to zkusím.““Jsi zraněná.” Ukazuje na mojí

tvář. Lehce se dotýkám toho místa, a když ruku odtahuju, mám na ní šmouhu od krve. Musela

jsem spadnout dost tvrdě. Obvykle nekrvácím.“Musím jít,” říkám rychle a zvedám se na nohy. Džíny mám špinavé a na kolenou rozedřené. Na jedné straně dírou prosvítá

zkrvavená kůže. Měla bych vypadnout dřív, než se moje rány začnou přímo před tímhle

klukem zázračně léčit a já budu mít před sebou jeden vážný rozhovor plný

vysvětlování.“Vážně jsi v pohodě? Můžu tě vzít na Vaden,” nabízí mi.“Ne, jsem v pohodě.

Vypadá to horší, než to je. Musím jít domů.” Zvedám kolo ze země. Přední kolo se pořád točí.

Když ho stavím zpátky na chodník, zjišťuju, že je rám ohnutý.Sakra.“Nech mě ti pomoct,”

říká Thomas a já neříkám nic pro to, abych se ho zbavila. Kulhám ke koleji, protože vím, že normální lidi s tímhle zraněním by kulhali a on jde vedle mě a nese na jednom rameni moje kolo a na tom druhém se mu houpe můj batoh. Přijde mi jako věčnost, než se dostáváme k Roble. Když se ocitáme před budovou, jsem si skoro jistá, že škrábanec na mojí tváři i na koleni se už uzdravil. Doufám jenom, že není moc pozorný.“No, tak tady bydlím,” říkám

nepřesvědčivým hlasem. “Díky.” Beru si od něj batoh a kolo stavím do stojanu. Neobtěžuju se

ani se zamykáním a vracím se zpátky do budovy.“Nechtěla bys…” Váhá.“Nepotřebuju jít

na zdravotní středisko. Vážně jsem v pohodě,” říkám.Vrtí hlavou. “Jenom jsem se chtěl

zeptat, jestli by sis se mnou dneska večer nevyšla. V domě Kappa je dneska párty. Ale jenom

jestli se na to cítíš.“Sakra. Toho kluka snad nic neodradí. Musím nejspíš vypadat líp, než si

myslím.Dává si ruce do kapes, ale nespouští ze mě oči. “Snažím se tě někam pozvat celý semestr. Takže, tohle je moje příležitost, ne? Teď, když jsem tě oficiálně zachránil.““Ach, wow. Ne,” vyhrkávám.“Ach. Máš kluka, co?” ptá se. “Jasně, že máš.““Ne, nemám…myslím

tím…můj život je jenom teď hodně komplikovaný…nemůžu…jsem si jistá, že seš skvělej kluk,

ale…” Nějak se mi nedaří ze sebe vyblekotat to, co potřebuju. “Omlouvám se.““No, musel

jsem to zkusit, ne?” Sahá do kapsy a vytahuje vizitku. Podává mi ji. Thomas A. Lynch, čtu. Student fyziky na univerzitě Stanford. Doučovatel matematiky a přírodních věd. A nakonec jeho číslo.“Kdybys na tu párty změnila názor, ozvi se nebo se tam prostě jenom ukaž,” říká a bez dalšího slova se otáčí a odchází.Wan Chen hraje Farmville na Facebooku. Její největší slabost. Zvedá hlavu od notebooku, když vcházím do pokoje. Obočí se jí zmateně stahuje k sobě, když vidí kousky větviček v mých vlasech, mojí špinavou bundu, potřísněnou krví a moje roztrhané džíny.“Jo, měla jsem dost těžkej den,” říkám, než se mě může zeptat, co se stalo. Jdu k umyvadlu a smývám si krev a špínu z obličeje.“Hej, slyšelas, že ta tvoje kámoška

Angela chodí s nějakým medikem?” křičí na mě Wan Chen.Vzdychám. Vážně se nemůžu dočkat úterý.Když jsem konečně umytá, volám Angele. žádná odpověď.“Angelo Zerbino,

nenuť mě tě nahánět, protože věř tomu, že to udělám,” říkám jí do telefonu. “Zavolej mi

zpátky.“O pár minut později mi píše: Teď nemám moc času. Vychladni trochu. Najdu si tě později.Čekám hodinu a pak jdu do druhého patra a klepu na dveře Angely.Otevírá mi Robin.

“Ach, čau, Claro,” říká vesele. Má na sobě modrobílé pruhované tílko bez ramínek a krátkou bílou mini. Vlasy má kudrnaté s naprosto rovnou pěšinkou. Jako kdyby byla připravená jít do města. V roce 1978.“Hledám Angelu,” říkám jí.Robin vrtí hlavou. “Neviděla jsem ji od rána.”

Rozhlíží se kolem a pak se ke mně naklání a spiklenecky mi šeptá. “Zase byla v noci u Pierce.““Jo, slyšela jsem,” říkám podrážděně. “Nejspíš bys měla přestat roznášet tyhle pomluvy o Angele, dokud si nezjistíš úplnou pravdu.“Robin okamžitě rudne. “Promiň,” říká a

vážně to vypadá, jako kdyby se styděla. Začínám mít špatný pocit z toho, že jsem na ni tak vyjela.“Vypadáš jako Farrah Fawcett,” poznamenávám.Rychle se oklepává a usmívá se na mě.“Všichni jdeme na dnešní párty s tématem Sedmdesátá léta. Je v domě Kappa,” vysvětluje. “Chceš taky přijít?“Tohle je párty, na kterou mě pozval Thomas. Ale když se tam ukážu, bude 31

si myslet, že mám o něj zájem. Ale nemám moc možností: a) strávím sobotní noc v pokoji nad

referátem o knížce od T.S.Eliota, na který se ale nejspíš nebudu moct dost soustředit, protože nemůžu přestat myslet na tátu, Tuckera, Jeffreyho, Angelu, Pierce, Christiana a mojí vizi nebo za b)…na co si to tu hraju? Ani náhodou se nezahrabu

v pokoji. Potřebuju vypadnout.“Jasně,” říkám Robin. “Jenom si zajdu pro boty na podpatku.”

KAPITOLA 7-RUM S KOLOU

Když s Robin vcházíme na párty, je už v plném proudu. Z oken se valí jedna písnička od

BeeGees za druhou, ve společenské místnosti blikají ostrá světla a jsem si celkem jistá, že jsem nad jídelním stolem zahlédla disko kouli.Tohle bude sranda. Muzika tu neskutečně řve.

A tohle je nejspíš přesně to, co potřebuju.“Hej, krásky!” ozývá se opilý kluk, který nám

otevírá dveře. “Kde jste byli celý můj život?“Hází naše klíče od auta do velké nádoby ve tvaru okurky u dveří a představuje nás klukovi oblečenému v bílém-nejspíš převlečenému za Elvise Presleyho-který by měl posuzovat střízlivost lidí, kteří se chystají z párty odjet autem.“Super ohoz,” říkám mu, i když si nejsem moc jistá, jak to souvisí s tématem párty, když vezmu

v úvahu, že Elvis umřel v sedmdesátých letech.“Páni, díky. Fakt moc dík,” mumlá.Nějak jsem

věděla, že to řekne.Samozřejmě, skoro první člověk, do kterého vrážím, je Thomas, který se kymácí pod disko koulí. Na sobě má květovanou saténovou rozepínací košili, která odhaluje jeho chlupatou hruď. Když mě vidí, rozjasňuje se a mává na mě. Tak jdu k němu.“Změnilas názor,” říká.“Jo. Jsem tu,” říkám. “Díky, že jsi mi předtím pomohl.““Nevypadáš, že bys nějakou pomoc potřebovala,” říká a přejíždí pohledem po mojí tváři, kde nejspíš hledá škrábanec nebo modřinu, které tam byly, když mě viděl naposled, což bylo asi před dvěma

hodinami.Sakra. Zapomněla jsem na to.”Říkala jsem ti, že to nic není,” snažím se mu

vysvětlit. “Mám pár modřin a škrábanců na nohách, ale to je všechno. Jak říkám, nic vážného.

Nic, co by neschovala trocha make-upu.““Vypadáš skvěle,” říká. Teď jeho oči rentgenují

moje tělo a zastavují se na nohách.“Díky,” říkám. Cítím se nepříjemně. Bylo těžké najít

za tak krátkou dobu nějaké oblečení na sedmdesátá léta, ale Robin měla naštěstí v záloze

jasně oranžové minišaty, jako zálohu pro její pruhované tílko. Ta látka mě trochu svědí

na kůži.“Chceš si zatancovat?“Tohle je přesně ta chvíle, kdy mi dochází, že nemám tušení, jak

se tancuje na disko. Snažíme se napodobovat styl Johna Travolty a dost se u toho

nasmějeme.“Tak co vlastně studuješ?” ptá se, což je vysokoškolský ekvivalent pro: “Jaká

seš”?“Biologii,” odpovídám. Už vím, že on studuje fyziku.“Chceš být bioložka?““Ne,” směju se. “Chci být doktorka.““Ach,” říká, jako kdyby právě přišel na nějakou důležitou informaci o mě. “Vědělas, že si víc než polovina prváků zvolí medicínu? Ale jenom sedm procent z nich ji vážně dostuduje.““To jsem nevěděla.” Musím vypadat napjatě, protože se Thomas

směje.“Promiň, nechtěl jsem tě nějak deprimovat,” říká. “Přinesu ti něco k pití.“Otevírám pusu, abych mu řekla, že mi ještě není dvacet jedna, ale to musí samozřejmě vědět. Zatím jsem pila alkohol na večírku jenom jednou. V létě s Tuckerem. V domě Avy Petersové.

Donutil mě vypít rum s kolou.“A co by sis přála?” ptá se mě. “Mají tu skoro všechno. Tipnul

bych tě na martini, mám pravdu?““Ehm, rum s kolou,” říkám, protože se tuhle noc nechci opít. Musím ještě dojet domů.“Takže rum s kolou,” říká a míří do kuchyně.Rozhlížím se.

V zadní místnosti slyším lidi křičet něčí jméno. Kolem jídelního stolu je další skupinka lidí, co si máčí nějaké věci do hrnců s fondue a pod disko koulí je velká skupina tanečníků.

V rozích si povídají dvojice, které se občas zastavují na schodech, aby se mohli líbat, nebo se

opírají o zdi. Všímám si Amy, která sedí na gauči před televizí s partou lidí, kteří hrajou nějakou hru zahrnující sledování Zlatých sedmdesátých. Nějak jsem postřehla, že ten co prohraje, musí vypít panáka. Mávám jí a ona mi moje zamávání nadšeně opětuje.Thomas se

vrací s mým pitím.“Na zdraví.” Ťuká svým kelímkem o ten můj. “Na nové dobrodružství

s novými lidmi.““Na nové dobrodružství.” Piju a cítím, jak mě tekutina pálí v krku a pak se

mi usazuje v žaludku jako bazén lávy. Kašlu.Thomas mě plácá po zádech. “Ach-ehm, seš

v pohodě?““Tohle je rum s kolou? Nic jiného?” ptám se.“Rum s kolou. Jedna ku dvěma,” říká.

“Přísahám.“Tohle ani vzdáleně nechutná jako pití, které jsem měla na párty s Tuckerem. A teď, skoro po dvou letech, si uvědomuju proč. Tucker mi do mého rumu s kolou nikdy rum nedal.Ten idiot.Ten ochranářský, nemožný, nesnesitelný a naprosto úžasný idiot.V téhle chvíli

32

mi chybí tak moc, až mě z toho bolí žaludek. Nebo by to možná mohlo být tím rumem. V

zadní místnosti se ozývá hlasitý jásot lidí.“Christian! Christian! Christian!” křičí.Razím si

cestu davem, dokud se nezastavuju ve dveřích v zadní místnosti. Přicházím právě včas, abych viděla Christiana, jak do sebe na ex vyklápí velkou sklenici nějaké tmavě hnědé tekutiny.

Znova začínají jásat, když pokládá prázdnou skleničku na stůl a utírá si pusu do rukávu svojí bílé košile.Holka, co sedí vedle něj, se k němu naklání a něco mu šeptá do ucha. Christian se směje a kýve na ni. Můj žaludek dělá kotrmelec.Christian zvedá pohled a všímá si mě.

Vstává.“Hej, kam jdeš?” křičí za ním holka, co sedí vedle něj a teď vypadá dost podrážděně. “Christiane! Hned sem pojď! Ještě máš před sebou jedno kolo.““Už mám dost,” říká ne úplně ostrým tónem, ale i tak to nezní jako on.Nemusím se ani dotýkat jeho mysli, abych věděla, že je opilý. Ale pod oparem alkoholu cítím, že je kvůli něčemu rozrušený. Něco se muselo stát od chvíle, kdy jsem ho viděla dneska odpoledne.Něco, na co chce zapomenout.Odhrnuje si vlasy z očí a překonává prostor mezi námi. Většinu cesty jde rovně. Dělám krok dozadu, aby

mohl projít dveřmi, ale on mě chytá za nahou paži a táhne mě do rohu. Ve chvíli, kdy námi oběma prochází energie, zavírá oči a pak se ke mně naklání. Jeho nos se skoro dotýká toho mého. Jeho dech je překvapivě sladký s ohledem na to, co jsem ho viděla pít. Snažím se to moc nehrotit-přece jenom jsem na párty, na párty se pije a jo, v tom pokoji byly holky, co se po něm plazily, ale on je sexy a je chytrý, vtipný a výřečný. A není to můj kluk, připomínám si. Nikdy jsme ani nebyli na rande. Nejsme spolu.Přesto jeho dotek vysílá do mého žaludku hejno zuřivých motýlů.“Zrovna jsem na tebe myslel,” říká drsným hlasem. Zorničky má tak velké, že jeho oči vypadají černě. “Na holku z mého snu.“Začínám rudnout z toho, co říká a co zrovna teď cítí. Chce mě políbit. Chce znovu cítit moje rty, tak měkké a tak skvěle

padnoucí do těch jeho, chce mě odvést z tohohle příšerného hlučného domu někam, kde by mě mohl líbat.Páni. Skoro se nemůžu nadechnout. Naklání se ke mně. “Christiane, přestaň,”

šeptám, když jsou jeho ústa jenom kousek od těch mých.Odtahuje se a těžce dýchá. Snažím se udělat krok dozadu a utvořit tak mezi námi nějaký prostor, ale narážím do zdi. Dělá další krok ke mně a tím zmenšuje vzdálenost mezi námi. Pokládám mu dlaň na hruď, abych ho

od sebe udržela dál, díky čemuž nám tělem projíždí další elektrický záchvěv, jako ohňostroj kontrastující s temnou oblohou.“Pojďme ven,” navrhuju mu zadýchaně.“Veď mě,” říká a jde za mnou. Ruku mi pokládá na kříž, když vycházím ze dveří. Jeho kůže mě pálí přes tenkou látku šatů. Jsme asi v polovině cesty ven, když doslova vrážíme do Thomase, kterého jsem-jak si hned uvědomuju-nechala stát na místě a bez vysvětlení jsem prostě odešla ve chvíli, kdy

jsem uslyšela Christianovo jméno.“Hledal jsem tě,” říká Thomas. Prohlíží si Christiana a

zastavuje se na jeho dlani, která se mi pomalu posouvá na bok. “Kdo je-““Hej, ty si nevěřící

Thomas!” říká Christian, najednou veselý.Thomas se na mě překvapeně dívá. “Takhle mi říkáš? Nevěřící Thomas?““Je to pěkný, fakt,” říká Christian. Thomas vypadá, že má o tom dost velké pochyby a věnuje mi zraněný pohled. Christian ho plácá po rameni a prochází

kolem něj. “Pěkný večer.“Něco mi říká, že už mě Thomas znova na rande nepozve.Ulevuje se

mi, když vycházíme ven a obklopuje nás chladný vzduch.Na verandě je lavička. Lehce šťouchám do Christiana a vedu ho k ní. Sedá si a pak si dává tvář do dlaní. Sténá.“Jsem

opilý,” mumlá. “Promiň.““Co se ti stalo?” Sedám si vedle něj. Natahuju ruku a pokládám mu

ji na rameno, ale on sebou cuká.“Nedotýkej se mě, jo? Nemyslím si, že bych to teď

zvládnul.“Dávám si ruce do klína. “Co se děje?” ptám se.Vzdychá a projíždí si dlaněmi vlasy.

“Víš, jak říkala Angela, že si může vyvolat vizi díky té věci v kostele? No, taky jsem to

udělal. Šel jsem tam.““Taky jsem tam šla,” lapám po dechu. “Museli jsme se minout.““Měla

jsi vizi?““Jo. Teda myslím ne. Ne v kostele. Ale později.” Polykám. “Viděla jsem tě s mečem

v ruce.““Bojovat?” ptá se.“Bojovat s dvěma postavami.“Ponuře kýve. “Myslím, že máme tu

samou vizi. Vidělas s kým jsem bojoval?““Byla moc velká tma. Neviděla jsem je.“Chvíli

zpracováváme nové informace, zatímco všude kolem nás křičí Bee Gees: “Pomozte mi někdo, pomozte mi někdo, jo.” “To není všechno,” říká Christian. “Viděl jsem tě.“Doufám, že neviděl tu část, kdy jsem se krčila u zdi a snažila se sebrat odvahu na to vstát.Vrtí hlavou. “Ne, ty

jsi…” Hlas má chraplavý a krk má vyschlý. Dostává absurdní nápad, že by si dal další

33

drink.Projíždí mnou děs. “Já co?““Byla jsi zraněná.“Pokládá mi dlaň na zápěstí a ukazuje mi,

co viděl. Můj obličej, slzy na mých tvářích, rozpuštěné a rozcuchané vlasy, padající mi

na ramena. Moje bledé rty. Moje skelné oči. Celý předek košile od krve.“Ach,” je všechno, co

dokážu říct.Myslí si, že jsem umírala.Olizuje si rty. “Nevím, co mám dělat. Vím jenom, že

když jsem tam, v té místnosti, dokážu myslet jenom na jednu věc. Musím tě udržet

v bezpečí.” Něco se mu zadrhává v krku. “Položil bych život, abych tě ochránil, Claro. To je to, co cítím. Umřel bych, abych tě ochránil.“Nemluvíme, když ho odvážím na kolej. Vedu ho po schodech nahoru do jeho pokoje. Při tom míjíme Charlieho, který leží na posteli a hraje

X-box. Pokládám ho na jeho postel.“Nemusíš se o mě starat,” protestuje, když přes něj

přetahuju deku a sedám si vedle něj na matraci. “Byl jsem idiot. Jenom jsem od toho

potřeboval utéct. Aspoň na chvíli. Myslel jsem, že-““Sklapni,” říkám mu tiše. Přetahuju mu košili přes hlavu a házím ji do rohu. Pak přecházím k ledničce a vytahuju láhev s vodou.

“Napij se.” Vrtí hlavou. “Napij se.“Pije a vrací mi ji skoro prázdnou.“Lehni si,” říkám mu.

Natahuje se na matraci a pak mu sundávám boty a ponožky. Chvíli zírá do stropu a pak sténá.“Myslím, že je tohle poprvé, kdy mi vážně třeští hlava. Mám pocit, jako kdybych- ””Ššš.” Vrhám přes rameno pohled na Charlieho. Nedívá se na nás. Veškerou pozornost věnuje vášnivému mačkání tlačítek na X-boxu. Obracím se zpátky k Christianovi.“Měl bys spát,” říkám mu. Odhrnuju mu vlasy z obličeje a prsty mu přejíždím po spánku. Zavírá oči.

Posouvám dlaň na jeho čelo a znovu se otáčím na Charlieho, který nevnímá stejně, jako

před chvílí.Pak přivolávám svatozář a nechávám ji lehce proudit do Christiana.Otevírá oči.

“Cos to udělala?““Ještě tě bolí hlava?“Párkrát mrká. “Ta bolest je pryč,” šeptá. “Úplně

pryč.““Dobře. Teď běž spát,” říkám mu.“Víš, Claro,” vzdychá ospale, když se zvedám k

odchodu. “Měla bys být doktorka.“Zavírám za sebou dveře a pak se opírám o zeď a snažím se

popadnout dech.Je to vtipné. Už od chvíle, kdy jsem začala mít vizi temné místnosti, jsem

věděla, že se stane něco zlého těsně předtím, než s Christianem skončíme v té temné místnosti a proto se tam budeme snažit schovat. A taky vím, že to nebude k ničemu a vím, že celá tahle vize může skončit mojí smrtí. Ti lidi, ať už je to kdokoliv, nás chtějí zabít. Cítila jsem to už

od začátku.Ale nemyslím si, že bych si až doteď někdy připustila, že bych vážně mohla umřít.Fajn, Bože, pronáším v mysli v neděli ráno při snídani, zatímco ukusuju suchý kus toastu a v pozadí zvoní zvony z kostela Memorial. Běž do háje. Je mi osmnáct. Proč mě taháš

tím vším, lesním požárem, vizemi, trénováním, když to má všechno skončit tím, že natáhnu bačkory?Nebo je to možná trest. Kvůli tomu, že jsem poprvé nesplnila svoje poslání.Nebo je to možná nějaký test.Milý Bože, píšu si do trhačky, zatímco sedím v pondělí ráno ve třídě a poslouchám přednášku o Zákonu termodynamiky. Nechci umřít. Ne teď. S pozdravem, Clara Gardnerová.Prosím Bože, pronáším v duchu, když se v úterý ve tři ráno snažím vyplodit svojí esej o Pustině. Prosím. Nechci umřít. Nejsem připravená. Bojím se.“Jo?” řekl by T.S.Eliot. “Ukážu ti strach v hrsti prachu.“Angela není na hodině Básníci mění svět. Neodevzdává ani práci, což podle školních pravidel znamená, že ji z tohohle předmětu vyhodí.Z té myšlenky mě mrazí. Angela Zerbino: jedničkářka, šprtka, školní maniak, milovnice veškeré poezie, se chystá zahodit svojí první vysokoškolskou hodinu poezie.Musím ji najít. Promluvit si s ní. A to sakra teď hned. Ať to stojí cokoliv.Hned potom, co končí hodina, volám Amy. “Víš, kde je Angela?” ptám se.“Byla v pokoji, když jsem ji viděla naposled,” říká mi. “Proč? Děje se

něco?“Ach, to se teda sakra děje.Běžím celou cestu

na Roble, ale zastavuju se, když vbíhám do budovy. Na stojanu s koly sedí vrána. Zase.“To nemáš nic lepšího na práci?” ptám se.žádná odpověď, kromě toho, že seskakuje ze stojanu na jedno z kol. Moje kolo, jak si po chvíli uvědomuju.Nestojím o ptačí lejno na mém kole, ať

je rozbité nebo ne. Dělám pár kroků vpřed a mávám na něj rukama. “Odleť. Vypadni

odsud.“Zvedá ke mně hlavu, ale jinak se nehýbe.“Vypadni.“Stojím přímo před ním. Mohla

bych se ho dotknout, kdybych chtěla, ale ani se nehne. Klidně na mě zírá a stojí na místě.

Tohle je chvíle, kdy si uvědomuju-nebo jsem to možná věděla celou dobu, jenom jsem si to

nechtěla přiznat-že tohle není normální vrána.Tohle není žádný pták.Otevírám svojí mysl—

opatrně, jako kdybych pootevírala dveře-a jsem připravená ji každou chvíli zase zavřít. Cítím ho. Chuť jeho smutku, kterou tak dobře znám. Slyším smutnou hudbu. Takovou, kterou jsem 34

slýchala loni, když na mě volal z místa za školním pozemkem. Dochází mi, že je mi teď tahle

melodie blíž, než předtím, kdy jsem toho měla tolik. Jsem sám, sám na dobro a už to nikdy nemůžu vrátit zpátky, nikdy, nikdy.Nebyla jsem paranoidní. Je to Samjeeza.Dělám krok zpět a zavírám svojí mysl tak silně, že mě z toho chvíli bolí hlava, ale bolest hlavy je lepší, než

jeho smutek.“Co tu děláš?” šeptám. “Co chceš?“Vím, že mi ho bylo loni líto. Věděla jsem, jak

moc mu záleželo na mámě, i když trošku ujetým způsobem. Ten den na hřbitově jsem ho

litovala. Dokonce ani teď mi nedochází, co to do mě tenkrát vlastně vjelo. Prostě jsem tam

nakráčela a dala mu mámin náhrdelník. On si ho ode mě vzal a ani se nám nepokusil ublížit. Nechal nás dojít domů živé a zdravé. Ale to neznamená, že je teď o něco míň nebezpečný. Je to padlý anděl. Je spojený s temnou silou. Skoro mě dostal. Dvakrát.Silou vůle nutím svoje tělo nepanikařit a zůstat na místě. Zpříma se mu dívám do žlutých očí.“Jestli si tu, abys mě zabil, tak to udělej,” říkám. “Jestli ne, tak mě omluv, protože mám důležitější věci na

starost.“Pták zvedá hlavu a pak bez jakéhokoliv varování vzlétá a míří přímo na mě. Křičím, uskakuju a připravuje se, i když nevím na co. Možná mi chce odseknout hlavu nebo tak něco, ale on jenom lehce prolétává nad mým ramenem. Je tak blízko, že cítím na tváři jeho peří a

pak mizí v oblacích na tmavé obloze. Stojím před Angelininým pokojem na koleji a snažím se

jí znovu dovolat. Slyším zevnitř zvonit její telefon. Je doma. To je zázrak. Mlátím pěstí na dveře. “No tak, Ange. Vím, že jsi tam.” Otevírá dveře. Násilím se tlačím dovnitř dřív, než bude moc říct něco na protest. Přejíždím rychlým pohledem přes pokoj, abych zjistila, že tu je

sama. Což je dobře, protože tohle asi nebude moc hezké. “Dobře, tak co se s tebou děje?”

ptám se. “Jak to myslíš?” “Jak to myslím, jak to myslím?” křičím. “Tolik riskuješ. Celá kolej

mluví o tom, jak se spouštíš s Piercem. A myslím to tím horizontálním způsobem. Je to

medik. Kolejní doktor. žije v prvním patře. Je to ten nejblonďatější, nejdivnější, nej-”

Pobaveně si mě prohlíží, zavírá za sebou dveře a zamyká. “Vím, kdo to je,” říká. Pořád je ke

mně otočená zády. “A jo, jsme spolu. Chodíme spolu, jestli to potřebuješ slyšet a ano,

věnujeme se i těm horizontálním věcem.” Padá mi čelist. Dlužím Christianovi deset babek.

Angela si dává ruku v bok. Všímám si, že má přes rameno přehozenou mokrou žínku. Má na sobě tepláky nadměrné velikosti a tričko s logem Národního parku Yellowstone se pstruhem.

Vlasy má spletené do dlouhého obyčejného copu. Nemá boty, ani ponožky a všímám si, že

nemá nalakovaná ani nehty na rukou, ani na nohou. Pod světlem zářivky v téhle místnosti má její kůže modrý nádech. Pod očima má fialové kruhy. “Jsi v pohodě?” ptám se. “Je mi fajn.

Jenom jsem trochu unavená. Celou noc jsem dělala na eseji.” “Ale nebyla si na hodině.”

“Mám prodloužený termín,” vysvětluje mi. “V poslední době se stalo dost šílených věcí a já

jimi byla tak zahlcená, že jsem školu hrozně flákala. Strávila jsem celý víkend tím, že jsem se snažila všechno dohnat.” Prohlížím si ji. Lže mi. Cítím to. Ale proč? “A ty jsi v pohodě?” ptá se. “Vypadáš dost nesvá.” “No fajn, tak si to shrneme: Můj táta se tu ukázal s tím, že mě chce trénovat v používání Svatého meče. Protože budu muset nejspíš brzy bojovat o vlastní život.

A jo, mám vizi, kde se mě někdo snaží zabít, což celkem sedí do tátovy teorie, o trénování mě v používání meče. A kdyby to bylo málo, Christian má stejnou vizi. Až na to, že on mě nevidí držet Svatý meč. Vidí mě ležet na zemi pokrytou krví. Takže je možné, že umřu.” Vyděšeně

na mě zírá. “To je to, co se stane, když mi odmítáš zvednout telefon,” říkám a svaluju se

na její postel. “Všechno jde do háje. Jo, a zase sem viděla tu vránu a tenkrát jsem cítila

smutek. Je to Samjeeza. Určitě. Takže paráda, co?” Opírá se o dveře, jako kdyby jí všechny

tyhle šílené novinky vyrazily dech. “Samjeeza? Jsi si jistá?” “Jo. Jsem.” Na čele se jí objevuje

pot a její kůže začíná nabírat nazelenalou barvu. “Hej, nechtěla jsem tě vyděsit,” říkám a

sedám si. “Myslím tím, není to dobré, ale-” “Claro-” Odmlčuje se a přikládá si žínku k puse, zhluboka se nadechuje a na chvíli zavírá oči. A její kůže je najednou ještě zelenější. Všechny myšlenky na Samjeezu se mi vykuřujou z hlavy. “Ty jsi…nemocná?” Nikdy jsem nebyla

nemocná. Myslím tím, opravdu nemocná. Nikdy jsem neměla rýmu, chřipku, nikdy jsem se

neotrávila jídlem, nikdy jsem neměla horečku, ani zánět středního ucha, ani mě nikdy

nebolelo v krku. A Angela na tom byla až do teď stejně. Lidem s andělskou krví nebývá zle.

Vrtí hlavou a zavírá oči. “Ange, co se děje? Přestaň s tím svým “všechno je v pohodě” a vyklop to.” Otevírá pusu, aby mi odpověděla, ale najednou vybíhá ven do chodby a pak 35

pokračuje do koupelny, odkud po chvíli slyším dávivé zvuky. Plížím se ke dveřím koupelny.

Pořád se krčí před WC a pevně svírá v rukách prkýnko. Třese se. “Seš v pohodě?” ptám se tiše. Směje se a pak si odplivává. Odmotává si kus toaletního papíru a smrká do něj. “Ne.

Naprosto určitě nejsem v pohodě. Ach, Claro, to ti to pořád nedochází?” Odhrnuje si vlasy

z obličeje a probodává mě naštvaným pohledem. Její oči jsou divoké a jiskřící. “Jsem

těhotná.” “Jsi-” “Těhotná,” dokončuje za mě. To slovo se odráží do stěn koupelny. Vstává, oklepává se a prochází kolem mě zpátky do pokoje. “Jsi-” zkouším znova a jdu za ní.

“Vyřízená. Jo. V troubě. Zbouchnutá. S dítětem. V očekávání.” Sedá si na postel, opírá se a

zvedá si košili. Zírám jí na břicho. Není velké. Kdybych to nevěděla, ani bych si toho

nevšimla, ale vnímám, jak je jemně zaoblené. Od pupíku dolů se táhne slabá černá čára. Dívá

se na mě svýma unavenýma očima a já najednou cítím, že nemá daleko od toho, aby se rozbrečela. Angela Zerbinová na pokraji pláče. “Takže,” šeptá. “Teď už to víš.” “Ach,

Ange…” Pořád kroutím hlavou, protože tohle prostě nemůže být pravda. “Už jsem mluvila s doktorem Dayem a s dalšími papaláši ze studijního. Uvidím, jestli zvládnu udělat zimní semestr. Pak ze mě bude koule a přeruším studium. Řekli mi, že to nebude problém. Stanford

tu bude stát dál, až se rozhodnu vrátit. Takhle to v těchhle situacích chodí.” Dívá se na mě

pohledem, ve kterém vidím, jak moc se snaží být statečná. “Vrátím se do Jacksonu a budu žíts

mámou. Nějak to dopadne.” “Proč jsi mi o tom neřekla?” vydechuju. Sklání hlavu a lehce si

pokládá ruku na břicho. “Myslím, že jsem ti to nechtěla říct proto, aby ses na mě nedívala tak, jak se na mě díváš teď. Když to říkám lidem, je to tak nějak skutečnější.” “Kdo je otec?” ptám se. Její výraz se opět mění na dokonale vyrovnaný. “Pierce. Vyspali jsme se spolu před pár měsíci a od té chvíle jsem spolu.” Lže. Cítím to, jako kdyby měla na čele obrovský blikající neonový nápis LHÁŘKA. “Myslíš, že tomu lidi uvěří?” ptám se. “Proč by ne?” vyjíždí na mě. “Je to pravda.” Vzdychám. “Tak za prvé, Ange, vážně mě nemůžeš odpálkovat touhle lží. Jsem empatka. A za druhé, i kdybych nebyla empatka, Pierce je medik.” “A co to s tím má společného?” Nedívá se na mě. “Je to kluk, který po kampusu rozdával letáky zaměřené na bezpečnost při sexu. Musí mít v pokoji schovanou dost velkou zásobu kondomů.” Stahuje si

košili dolů. “Běž pryč,” šeptá. “Ange, počkej.” Vstává a přechází ke dveřím. Otevírá je a

vyčkávavě se na mě dívá. “Tohle teď zrovna od tebe nepotřebuju.” “Ange, já ti chtěla jenom pomoct-” “Zní to, jako kdybys měla dost vlastních problémů,” říká a pořád se na mě nedívá.

“Měla by ses starat spíš o ně.” “Ale co tvoje poslání?” říkám. “Co “sedmý je náš” a ten chlápek v šedivém obleku?” “Nemluv o mém poslání,” říká mi ostrým hlasem. Pak mi zabouchává dveře před nosem. Nepřítomně mířím do Old Union a sedám si na lavičku vedle fontány Claw v Bílé Plaze. Sedím tam a dívám se na padající vodu tak dlouho, že už

slunce skoro zapadá. Všude kolem mě jsou lidi. Přicházejí a odcházejí z CoHo s kelímky s kafem. Neslyším je. Pořád se mi v hlavě ozývá Angelinin vystrašený hlas. Jsem těhotná.

Na lavičce mě nachází Christian, zamyšlenou a tichou. Stačí mu jediný pohled na mou tvář,

aby přede mě klesnul na kolena. Jeho tvář je na úrovni té mojí. “Claro?” Claro? Co se

děje?Mrkám a dívám se do jeho ustaraných zelených očí. Mám mu to říct? Nemám na výběr.

Dokáže mi číst myšlenky. Je to, jako kdybych mu to vykřičela do tváře. Padá mu čelist.

“Angela je…” Ani tu větu nedokáže dokončit. Moje oči hoří. Co bude dělat? Běží mi pořád

hlavou. Co bude dělat? Christian bere mojí ruku do té svojí. “Claro,” šeptá. “Myslím, že teď je

ta pravá chvíle na to, abys mi řekla, co se vlastně stalo v Itálii.” Tak mu to říkám. Říkám mu

o té jedné noci v Římě, v metru, na všech tě místech, kde jsme potkávali toho chlapa a o Angele, která byla jenom při pohledu na něj příšerně vyděšená. Jak se jednou v noci vyplížila ven, aby ho viděla a vrátila se až ráno. Jak se ukázalo, že je to Phen, anděl, o kterém

mi říkala dřív, ale byl mnohem víc, než jenom její učitel. Říkám Christianovi o tom, jak

zoufale Angela chtěla, abych měla Phen ráda, ale já to nedokázala. Viděla jsem Phena přesně

takového, jaký byl-jeho duše byla šedá, unavená celým světem. Jak jsem si nemyslela, že by ji vážně dokázal milovat, ale ona ho milovala a přitom se chovala, jako kdyby to nebyla pravda, aby ho mohla vídat a říkat tomu jenom povyražení. “Tak co na to říkáš?” ptám se Christiana, když končím svoje vyprávění. Vrtí hlavou. “Myslím, že se tímhle všechno mění.”

36

KAPITOLA 8-KDYž JSEM POZNAL TVOJÍ

MÁMU

O několik týdnů později o zimních prázdninách stojím vedle Christiana a držím ho za

ruku,zatímco se díváme na to, jak pomalu spouští do země Walterovu rakev. Padají těžké a

velké sněhové vločky, které pokrývají hřbitov na Aspen Hillu. Tváře kolem nás jsou

povědomé, jsou to všichni členové, kteří byli na setkání: Stephen, pastor, Carolyn, která chvíli dělala mojí mámě ošetřovatelku, Julia, která je pro všechny tady jako osina v zadku, jestli vás zajímá můj názor, ale i tak přišla, a narážím i na Corbetta Phibbsa, starého Quartariuse, který mě učil angličtinu na střední, a který vypadá obzvláště smutně, s rukama složenýma na hrudi a pohledem stočeným k hrobu. Asi taky není moc daleko od stejného osudu, napadá mě. Ale pak se na mě dívá a mrká.”Ámen,” říká Stephen. Dav truchlících značně řídne. Všichni radši míří domů, protože je možné, že se bouře brzy změní na vichřici-což není nic neobvyklého, protože je ve Wyomingu prosinec. Christian tu ale zůstává, tak se k němu připojuju.Jsem si jistá, že ten sníh má na svědomí Billy. Stojí mi po boku. Má na sobě dlouhý bílý kabát, díky kterému její černé vlasy ještě víc vynikají a vypadají na jejích ramenou jako rozlitý inkoust.

Kolem ní víří sníh, zatímco se dívá na díru před námi s takovým utrpením, až ji chci

obejmout. Sníh je její způsob pláče. Je těžké ji vidět takhle, když je normálně tak silná a

vyrovnaná. Vždycky ji napadne nějaký vtip, aby s ním prolomila napětí ve

vzduchu.Vzpomínám si, že vždycky, když se na mě na mámině pohřbu podívala, usmívala se

a já se tak zvláštním způsobem uklidnila, protože to byl jenom důkaz toho, že se s mámou vlastně nestalo nic špatného, spíš naopak. Je to jenom smrt, říkala. To je všechno. Změna bydliště.Ale tohle je její manžel.Začínají zasypávat hrob a ona se odvrací. Natahuju ruku a dotýkám se jejího ramene. V mysli cítím její ostrou bolestivou propast zármutku. Tak málo času, myslí si. Pro nás všechny.Vzdychá. “Musím pryč.““Dobře. Uvidíme se doma, jo?” říkám. “Můžu udělat něco k večeři.“Kýve a objímá mě. Pevně.“Billy-““Budu v pohodě.

Uvidíme se později, dítě.” Kráčí pryč přes sníh a nechává za sebou tmavé stopy v bílé

pokrývce.Christian nic neříká, zatímco muži plní hrob hlínou. Vidím, jak mu cuká koutek úst.

Dělám krok k němu. Naše ramena se dotýkají a já do něj nechávám proudit mojí sílu stejně, jako to udělal on v den, kdy jsem pohřbila svojí mámu.Přeju si, abych znala Waltera líp.

Abych ho vůbec znala. Nevím, jestli jsme mezi sebou vůbec prohodili víc, než tři věty. Byl to

tvrdej chlap.Vždycky byl odtažitý. Nejspíš mě nikdy neměl moc rád, ani myšlenku, že jsem pravidelnou součástí Christianových vizí. Ale Christian ho miloval. Cítím to. Christianovu lásku, jeho bolest z toho, že Walter odešel, pocit, že zůstal na tomhle světě sám.Nejsi sám, šeptám mu

v mysli.Pevněji svírá mojí dlaň. “Já vím,” říká. Jeho hlas je chraplavý slzami, které se snaží zadržovat. Usmívá se a dívá se na mě tmavýma a zarudlýma očima. Natahuje ruku, aby mi sundal sníh z vlasů.“Díky, že jsi sem šla se mnou,” říká.Napadá mě množství banálních

odpovědí jako-není zač, to nestojí za řeč, žádný problém, to je to nejmenší, co můžu

udělat-ale žádná z nich by nevyjadřovala to, co chci říct, tak šeptám jenom: “Chtěla jsem

přijít.“Kýve. Pohled mu na chvíli sjíždí na bílou kamennou lavičku vedle hrobu jeho strýce,

která je zároveň náhrobek jeho mámy. Zhluboka se nadechuje a odvrací pohled. “Taky odsud

musím vypadnout.““Chceš, abych šla s tebou?” ptám se.“Ne. Budu v pohodě,” říká a

na chvíli vidím v jeho očích slzy. Odvrací se, ale pak se zastavuje a otáčí se zpátky. Smutně se

na mě usmívá a dívá se mi přímo do očí. “Bude to znít nejspíš divně a dost nevhodně…ale

nepůjdeš se mnou někdy někam ven, Claro?““Ven?” ptám se natvrdle.“Na rande,” říká.“Jako

teď?“Směje se, jako kdybych ho uváděla do rozpaků. “Bože,” říká a pak si zakrývá obličej

dlaněmi. “Jdu domů.” Sundává dlaně a rozpačitě se na mě usmívá. “Ale třeba až se vrátíme do

školy. Myslím to vážně. Oficiální rande.“Rande. Vzpomínám si na ples

před dvěma roky, způsob jakým jsem se cítila v jeho náruči, když jsme tančili, obklopená jeho

vůní, teplem, zatímco jsem se mu dívala do očí a měla pocit, že jsem konečně prolomila jeho skořápku a že mě konečně vidí.Samozřejmě předtím, než se Kay zhroutila a on se ji rozhodl odvézt domů místo toho, aby odvezl mě.Vzdychá. “Na tohle asi nikdy nezapomeneš,

37

co?““Nejspíš ne.““Takže to teda znamená ne?““Ne.““Ne?““Myslím ne, neznamená to ne.

Znamená to ano. Půjdu s tebou.” Ani o tom nemusím přemýšlet. Zatím jsme si procházeli

jenom lesními požáry, bály a pohřby. Nezasloužíme si taky něco normálního? A už je to víc,

než šest měsíců od té doby, co jsem se rozešla s Tuckerem. Je čas na to, rozhoduju se, dát

téhle věci s Christianem šanci.“Napadá mě večeře a film,” říká.“Ráda půjdu na večeři a

na film.“Najednou nevím, co říct. Moje srdce běží jako o závod.Na Waltera Prescotta házejí muži u hrobu poslední zbytky hlíny.“Musím-” Ukazuju na kopec, na kterém je pod osikami hrob mojí mámy s jednoduchým náhrobkem.Kýve. Pak si strká ruce do kapes a vydává se

ke svému náklaďáčku. Dívám se, jak odjíždí. Když je pryč, vylézám na kopec a zastavuju se

na betonových schodech, které jsem loni v mojí vizi tak často vídala. Hřbitov pokrytý sněhem

vypadá jinak: Je ošklivější, chladnější, šedší a opuštěnější.Chvíli stojím u mámina hrobu a

dívám se na něj. Na horním rohu náhrobku je nějaká šmouha. Snažím se ji utřít rukavicí, ale

nejde to.Někteří lidé chodí na hřbitovy, aby si promluvili s lidmi, kteří umřeli. Kéž bych to mohla udělat já, ale ve chvíli, kdy vychází z mých úst slovo ahoj, připadám si hloupě. Není tady. Možná její tělo, ale vážně teď nechci myslet na to, že leží někde tam pod vším tím

sněhem a hlínou její tělo. Není tady v rakvi pod zemí.Zajímalo by mě, jestli až umřu, taky

budu pohřbená tady.Jdu k plotu hřbitova a dívám se do zasněženého lesa za ním. Cítím známý

smutek a najednou vím, že se ke mně přidal.“Pojď sem,” říkám. “Vím, že jsi tam.“Chvíli je

ticho, ale pak slyším kroky ve sněhu. Ze stromů se vynořuje Samjeeza. Zastavuje se pár metrů od plotu a já najednou cítím dejavu. Stavím mezi námi duševní zeď a tak blokuju jeho mysl. Díváme se na sebe.“Proč jsi tu, Same?” ptám se. “Co chceš?“Vydává ze sebe slabý zvuk.

Jednu ruku má v kapse dlouhého koženého kabátu. Zajímalo by mě, jestli má pořád mámin

náramek, který jsem mu dala. Jedinou věc, která mu po ní zbyla.“Proč jsi mi ho dala?” ptá se

po dlouhé chvíli ticha. “Řekla ti, abys to udělala?””Řekla mi, abych ho vzala

na hřbitov.“Svěšuje hlavu. “Poprvé to bylo ve Francii. Řekla ti to někdy?“Usmívá se a zvedá

ke mně pohled. Jeho oči najednou ožívají. “Pracovala v nemocnici. Ve chvíli, kdy jsem ji

uviděl, jsem věděl, že je něčím zvláštní. Měla kolem sebe božskou auru.“Takže o tom to je,

napadá mě. Chce mi vyprávět o mámě. Měla bych ho zastavit. Říct mu, že o to nemám zájem, ale nedělám to. Jsem zvědavá.Přibližuje se k plotu a já slyším slabě zapraskání, jak jeho šedá energie prochází plotem. “Jednou šla s ostatními sestrami k rybníku na kraji města zaplavat si. Jenom ve spodním prádle. Smála se něčemu, co jí řekla jedna dívka a pak na sobě ucítila můj pohled a vzhlédla. Ostatní holky si mě všimli taky a rychle běželi pro svoje oblečení k břehu, ale ona zůstala tam, kde byla. Měla hnědé vlasy, tenkrát si je barvila, a měla je krátké jenom k bradě, ale já miloval způsob, jakým se jí kroutily na krku. Šla ke mně. Pamatuju si, že voněla jako mraky a růže. Ztuhnul jsem na místě a jenom se na ni díval. Cítil jsem se tak divně a ona se ušklíbla, sáhla mi do kapsy, kde jsem měl vždycky balíček cigaret, jednu si

vzala a balíček vrátila zpátky. Pak mi řekla: “Hej, pane, buďte aspoň trochu užitečný a zapalte

mi.” Trvalo mi chvíli, než mi došlo, co po mě chtěla, ale samozřejmě jsem u sebe neměl zapalovač. Když jsem jí to řekl, odpověděla mi: “Tak to jste potom ale neužitečný, ne?”

Otočila se a odešla.“Vypadal okouzlený svými vzpomínkami, ale tohle se mi nelíbilo. Tohle nebyla moje máma, kterou jsem znala. Tohle byla vyzývavá brunetka, která kouřila. Touhle představou byl tolik uchvácený.“Chvíli potom se mnou mluvila podruhé. A až hodně dlouho potom mi poprvé dovolila, abych ji políbil-““Proč si myslíš, že zrovna tohle chci slyšet?”

přerušuju ho.Koutek jeho úst se vyloupává nahoru ve lstivém úsměvu. “Zjišťuju, že jsi úplně

stejná jako ona.“Studený vítr mi proniká kabátem a rukávy a já si k sobě přitahuju látku

těsněji. Na téhle straně plotu jsem v bezpečí. Posvěcená půda. Ale někdy odtud budu muset

odejít.“Vyprávěj mi o ní,” říká. “Řekni mi něco malého.” Klidně se na mě dívá svýma zlatýma

očima. “Něco, co nevím.“Nervózně se nadechuju. “To je důvod, proč mě sleduješ? Abych ti

vyprávěla příběhy?““Mluv,” říká.Moje myšlenky závodí a já hledám něco, co bych mu mohla

říct. Samozřejmě mám neskutečné množství vzpomínek na mojí mámu, náhodné i trapné,

chvíle, kdy jsem na ni byla naštvaná, protože už nebyla moje nejlepší kamarádka a změnila se

na mojí mámu, stanovila mi hranice, trestala mě, když jsem je překročila, a nabízely se i

chvíle, kdy jsem věděla, že mě milovala víc, než cokoliv jiného na světě. Ale nechci ani jednu

38

z těchhle vzpomínek sdílet zrovna s ním. Naše vzpomínky nepatří jemu.Vrtím hlavou.

“Nemůžu si na nic vzpomenout.“Jeho pohled tmavne.Nemůže mi tu ublížit, říkám si. Nemůže.

Ale i tak se pořád třesu.“Dobře,” říká mi, jako kdybych byla sobec, ale on s tím nemohl nic udělat. Jsem přece z části člověk. Jeho tón se najednou mění. Je normální. “Možná mi teda budeš vyprávět někdy jindy.“O tom vážně pochybuju.“Zjistilas někdy nějaké tajemství? Něco,

co před tebou tvoje máma skrývala?” ptá se, jako kdybychom spolu mluvili o počasí.Bojuju,

aby můj výraz zůstal neutrální, aby moje mysl byla pečlivě uzavřená a můj tón byl stejně

normální, jako ten jeho. “Nevím, co tím myslíš.“Usmívá se. “Zjistilas to,” říká. “Jinak by ses

přede mnou tak moc nesnažila skrývat svojí mysl.“Takže už ví, že ho blokuju. Zajímalo by

mě, jestli mi i tak může číst myšlenky, jestli může slyšet zběsilý tep mého srdce, můj

zrychlený dech, můj strach který mi jako kyselá vůně čiší ze všech pórů.Bezmocně vrtím

hlavou. Byl špatný nápad mluvit s ním. Proč jsem si myslela, že bych to mohla

zvládnout?Otáčím se k odchodu.“Počkej,” říká dřív, než stačím udělat pár kroků. “Nemusíš se

mě bát, ptáčátko,” říká a jde ke mně tak blízko, jak mu jenom plot dovoluje. “Neublížím

ti.“Zastavuju se zády k němu. “Jsi něco jako vůdce Strážců, ne? Není to náhodou tvoje práce

snažit se mi ublížit?““Už ne,” říká. “Byl jsem…degradován z tohohle místa.““Proč?” ptám

se.“Můj bratr a já jsme měli dost odlišné názory,” říká opatrně, “co se týkalo tvojí

mámy.““Tvůj bratr?““To z něho bys měla mít doopravdy strach.““Kdo je to?” ptám

se.“Asael.“To jméno mi zní povědomě. Myslím, že se o něm Billy jednou zmínila.“Asael

hledá Triplary,” pokračuje Samjeeza. “Vždycky se měl za sběratele krásných žen a silných

mužů andělské krve. Hlavně těch s vyšší koncentrací téhle krve. Věří, že ten, který bude mít

pod palcem Triplary, bude mít v následující válce výhodu. Je odhodlaný mít je všechny. Jestli

zjistí, co doopravdy jsi, nebude mít klid, dokud si tě nepodmaní, nebo tě nezničí.“Otáčím se. Jeho slova mi pořád zní v hlavě. “To je vážně zajímavě, Same, ale nemám nejmenší ponětí, o čem to mluvíš. Tajemství mojí mámy,“nutím se podívat se mu do očí, “bylo to, že umírá. A to už je teď stará novinka.“Při slově umírá znovu cítím jeho zoufalství a to i přes emocionální zdi, které jsem mezi námi vztyčila, ale jeho chování se v ničem nemění. Ve skutečnosti se

usmívá. “Ach, jakou zamotanou pavučinu to tkáme od chvíle, kdy nás život učí lhát,”

říká.Jsem v pasti. Nemám odvoz. Sem jsem jela s Billy a chtěla jsem se domů proletět, ale on

se může vždycky změnit na ptáka a letět za mnou.“Podezíral jsem tě už od začátku,”

pokračuje klidným hlasem, jako kdybych se ho nesnažila neustále odbít. “Pořád jsem nemohl pochopit, co se stalo ten den v lese. Bránila ses mi víc, než jsi měla. Nějak jsi dokázala skočit z pekla zpátky na zem. Přivolalas svatozář. Přemohlas mě.” Vrtí hlavou, jako kdyby tím dával najevo, jak jsem drzá, ale okouzlující holčička.“To udělala moje máma,” říkám a doufám, že mi uvěří.“Tvoje máma byla spoustu věcí,” říká. “Byla krásná, silná, plná ohně a života, ale i tak byla pořád jenom Dimidius. Nemohla cestovat mezi světy. To můžou jenom

Triplarové.““Pleteš se.” Snažím se, ale i tak se mi na konci věty láme hlas.“Ne, nepletu,”

šeptá. “Michael je tvůj otec, viď? Ten šťastnej bastard.“Pořád mluví dál, a čím víc mluví, tím

víc riskuju, že na všechno přijde.“Fajn, krásně jsme si popovídali, vážně, ale je zima a já už

musím být někde jinde.” Otáčím se k němu zády a odcházím od plotu, hlouběji do

hřbitova.“Kde je teď tvůj bratr, Claro?” volá za mnou. “Ví o tom, kolik má v sobě andělské

krve?““Nemluv o mém bratrovi. Nech ho na pokoji. Přísahám, že-““Nemusíš přísahat,

drahoušku. Nemám zájem

o toho kluka. Ale jak už jsem řekl, jsou tu lidé, kteří by jeho příběh určitě shledali

fascinujícím.“Myslím, že se mě snaží vydírat. Zastavuju se.“Co chceš?” mračím se na něj přes

rameno.“Chci, abys mi řekla příběh.“Je to blázen. Frustrovaně rozhazuju rukama a kopu do

sněhu.“Dobře,” říká se smíchem. “Tak teda jindy.“Bez toho, abych se otočila, vím, že se mění v ptáka.“Krá,” ozývá se. Provokuje mě, testuje mě.Blázniví, pošahaní andělé! Najednou jsem tak naštvaná, že nemám daleko k slzám. Kopám do sněhu nohou a odhaluju mokrou černou

zem pokrytou jehličím, listím a hnijící suchou trávou. Vidím i štěrk. Shýbám se a zvedám malý kámen. Je tmavý a hladký, jako kdyby byl až do teď někde na dně řeky. Otáčím ho v ruce.“Krá,” ozývá se vrána.Házím po něm kámen. Je to dobrý hod. Takový,

39

za který by mě na Stanfordu na Softballu vzali hned do týmu. Takhle totiž lidi nehází.

Prořezává vzduch jako střela. Letí přes plot přímo na Černé křídlo. Míří přesně.Ale míjí

ho.Trefuje větev, která je najednou prázdná a pak tiše padá do sněhu v lese. Jsem zase

sama.Zatím.Těším se, až rozdělám v obýváku v krbu velký oheň, udělám Billy a sobě něco k jídlu a možná rozvěsím pár vánočních ozdob a pak zavolám Wendy, jestli si nechce zajít do kina nebo někam jinam. Potřebuju dělat něco normálního. Ale nejdřív se zastavuju v obchodě s potravinami.Někde v polovině uličky s pečivem vrážím do Tuckera.”Čau,” vydechuju.

Proklínám svoje idiotský srdce za to, že běží jako šílené, když vidím, jak tam stojí v bílém

tričku a děravých džínách a drží košík se zelenými jablky, citrony, balíčkem másla a sáčkem

bílého cukru. Jeho máma musí dělat koláč.Chvíli si mě prohlíží, jako kdyby se rozhodoval,

jestli se má vůbec obtěžovat se mnou mluvit. “Jsi příšerně oblečená,” říká po chvíli jako reakci na můj černý kabát, černé šaty a černé kozačky ke kolenům. Vlasy mám vyčesané do volného drdolu. Jeho ústa se kroutí do posměšného úsměvu. “Nech mě hádat: Magicky ses

teleportovala na nějakou nóbl párty na Stanfordu a zase si skončila někde úplně jinde.““Jdu

z pohřbu,” říkám tvrdým hlasem. “Z Aspen Hillu.“Jeho posměšný výraz mizí. “Kdo měl

pohřeb?““Walter Prescott.“Kýve. “Slyšel jsem o tom. Infarkt, viď?“Neodpovídám.“Nebo ne

infarkt,” odhaduje. “Byl to jeden z tvých lidí.“Z mých lidí. Pěkné. Rozhoduju se a dělám krok

dopředu, protože to je jediná chytrá věc, kterou můžu udělat-jenom tak odejít, nehádat se s

ním. Pak se ale zastavuju a otáčím se. Nemůžu si pomoct. “Nedělej to,” říkám.“Nedělej

co?““Vím, že jsi na mě naštvaný a chápu proč a s tím se dokážu smířit, ale nemusíš se chovat takhle. Jsi ten nejhodnější, nejmilejší a nejslušnější kluk, jakého znám. Nechovej se kvůli mně jako kretén.“Dívá se na podlahu a polyká. “Claro…““Omlouvám se, Tucku. Vím, že to nejspíš nestačí. Ale omlouvám se. Za všechno.” Otáčím se, abych mohla pokračovat v cestě. “Budu

se od tebe držet dál.““Nezavolalas,” říká dřív, než stačím utéct.Překvapeně na něj mrkám. “Co?““Tohle léto. Když ses vrátila z Itálie, než jsi odjela do Kalifornie. Byla jsi doma dva týdny, ne? A nezavolalas. Ani jednou,” říká obviňujícím hlasem.To je na mě naštvaný zrovna

kvůli tomuhle?“Chtěla jsem,” říkám, což je pravda. Chtěla jsem mu zavolat každý den. “Ale

musela jsem toho ještě hodně zařídit.” Tak tohle je lež.Odfrkává si, ale vztek z jeho tváře

pomalu mizí a stává se spíš rezignovanou frustrací. “Mohli jsme někam zajít předtím, než jsi

musela odjet.““Promiň,” mumlám znova, protože nevím, co jiného říct.“Já jen, že…myslel jsem, že bychom možná mohli být…” Na chvíli se odmlčuje, než nachází to správné slovo.

“Přátelé.“Tucker Avery chce být můj kamarád.Vypadá tak zranitelně, když zírá na svoje boty

a jeho uši se pod jeho opálením lehce červenají. Vidím, jak napíná svaly

na ramenou. Chci natáhnout ruku a položit mu ji na rameno. Chci se usmát a říct: Jasně. Budu

ráda tvoje kamarádka.Ale musím být silná. Musím si hlavně vzpomenout, proč jsme se

rozešli: Aby mohl mít svůj život, kde by nebyl napadený na konci rande padlým andělem, kde

by mohl políbit svojí holku bez toho, aby se doslova nerozsvítila jako prskavka o čtvrtém červenci, kde by nemusel neustále probírat temnotu. Potřebuje k sobě někoho normálního.

Někoho, kdo s ním bude stárnout. Někoho, koho může chránit jako muž svojí ženu. Někoho,

kdo není já. Vzpomínám si na to, jak mě ještě před pěti minutami vydíral Sam. Navíc mě

právě loví padlý anděl, který si říká Sběratel. Brzy budu muset bojovat. Možná

umřu.Zhluboka se nadechuju. “Nemyslím si, že je to dobrý nápad.“Zvedá ke mně pohled.

“Nechceš být moje kamarádka.“Snažím se vydržet jeho pohled. “Ne. Nechci.“Pro jednou jsem ráda, že mi nemůže číst myšlenky, jako Christian. Viděl by totiž, jak moc na něj myslím, jak o něm sním, jak mě celou dobu bolí srdce touhou vidět ho, dotknout se ho, slyšet jeho hlas.

Viděl by, že nemůžeme být kamarádi. Viděl by, že každou minutu, kterou bych byla s ním,

bych chtěla, aby mě objal. Vzpomínám si na jeho rty na těch mých. Nikdy, nikdy bych ho

nedokázala vnímat jako kamaráda.Takhle je to lepší, opakuju si. Je to tak lepší. Je to tak lepší.

Musí žít svůj život a já musím žít ten svůj.Zatíná čelist. “Fajn,” říká. “Chápu to. Skončili

jsme. Už ses přes to přenesla.“Jo, musím mu říct. Ale nemůžu se donutit vyslovit to.Kýve a

zvedá ruce, jako kdyby si chtěl nasadit svůj klobouk, ale zrovna dneska ho u sebe nemá. “Měl

bych jít,” říká. “Musím se vrátit na ranč k práci.“Jde na konec uličky, kde se zastavuje. Je tu ještě něco, co mi chce říct. Dech se mi zastavuje v krku.“Krásnej zbytek života, Claro.

40

Zasloužíš si být šťastná.“Svírám ruce v pěst, když se dívám, jak odchází.Ty taky, myslím si.

Ty taky.

KAPITOLA 9-ZPÁTKY, ZPÁTKY, TY ĎÁBLE

“Nedáváš pozor, Claro,” říká táta. “Musíš se soustředit.“Povoluju sevření ruky, ve kterédržím

koště a lapám po dechu. Cítím pálivou bolest v místě, kam mě Christian právě praštil.

Zápasíme na našem dvorku v Jacksonu už dobrou půl hodinu po kotníky zaboření ve sněhu a zatím se to boji ani vzdáleně nepodobalo. Já udeřila jeho, on udeřil mě. I když tenhle poslední úder byl vážně zlý.Christian se na mě provinile dívá svýma očima se zlatými skvrnkami.“Jsi v pohodě?” šeptá. “Promiň.““Jo, jsem v pohodě. Dohodli jsme se, že nebudeme naše rány nijak šidit a nezablokovala jsem tě, takže je jasné, že jsi mě musel praštit.” Protahuju si ruku a

cukám sebou. Pak kroutím hlavou ze strany na stranu. “Nemůžeme si dát chvíli pauzu? Hodil by se mi menší oddych.“Táta se na mě mračí. “Na to nemáme čas. Musíte trénovat.“Tohle je náš pátý společný-můj, tátův a Christianův-trénink a pokaždé se táta zdá víc a víc napjatý,

jako kdybychom nedělali takové pokroky, jaké od nás očekává. Celý týden na nás tlačí jako

blázen, ale zimní prázdniny jsou skoro u konce a my už nebudeme mít na tréninky tolik

volného času, když se vrátíme do školy. Teď je nejspíš vhodný čas na to přesunout se dál

od smetáků a mopů. Je čas na to vyzkoušet skutečné zbraně.“Myslela jsem, že pro tebe nic takového jako čas neexistuje.” Snažím se nezakňučet. “No tak. Potřebuju horkou čokoládu. Mrznou mi nohy.“Táta vzdychá a pak přechází ke mně a Christianovi, aby se mohl postavit mezi nás. Chytá mě za zátylek přímo pod vlasy. To samé dělá Christianovi. Nemám ani čas na to zeptat se ho co dělá. Cítím škubnutí v žaludku a pak se ocitám v zářivě bílém

světle.Stojíme na pláži. Vypadá to tu jako na nějakém opuštěném ostrově z filmu s perfektně světlým pískem a modrou vodou. Kolem nás není nikdo, když tedy nepočítám pár zvědavých racků.“Sakra, tati,” lapám po dechu. “Zkus nás předtím příště varovat.““Teď,” říká a tleská. “Pokračujte.“Sundáváme si boty a ponožky, svlékáme si bundy a všechno házíme na písek. Táta stojí na břehu kousek od nás a se zkříženýma rukama si nás prohlíží. Zvedám koště a přibližuju se k Christianovi, který se hned staví do obranné pozice. Nohy se mi boří do písku,

který mi zalézá mezi prsty.“Takže,” říká Christian, jako kdybychom vedli nějaký pohodový

rozhovor, i když se místo toho snažíme udělat z toho druhého kaši. “Jak je na tom

Angela?““Je v pohodě. Zase se mnou mluví.” Dělám výpad. Uhýbá. “Před pár dny jsem byla

u ní doma na večeři a trochu jsme si povídali. Řekla mi svojí verzi toho všeho, čemu chce, aby všichni věřili.” Útočí, blokuju ho. “Tenhle semestr se mnou bude chodit na literaturu-neříkala jsem ti to už? Čteme Danteho. To by mohla být celkem sranda.““Viděl jsem ji včera na náměstí. Cpala do sebe dvojitou porci zmrzliny, jako kdyby bylo venku dvacet stupňů.

Zdravili jsme se, jako kdyby to byla zase ta stará Angela. Jenom…větší.““Ach, nech toho, není

tak velká. Ani by sis toho nevšimnul.““V jakém je teď měsíci? V šestém?“Vidím šanci a zasahuju jeho nohu, ale pohybuje se moc rychle. Narážím do něho a mám sotva čas na to

odvrátit ránu, kterou míří na můj bok. Odstrkuju ho.“To záleží na tom, jakému příběhu věříš.”

Odhrnuju si pramen vlasů, který se mi lepí na tvář. “Jestli je otec Pierce, byla by tak ve

čtvrtém měsíci. Ale mě řekla, že se to stalo v březnu, což znamená, že je v šestém měsíci.

Tahle matika mi moc nesedí. Šest měsíců totiž znamená, že musela otěhotnět v Itálii. Což by

znamenalo, že táta by byl Phen.““Pořád nepřiznala, že je otec Phen? Ani tobě?” ptá se

Christian.“Ne, pořád říká, že je to Pierce. Dokonce už řekla Piercovi, že je otec. Dost ho to

vyděsilo. Nabídnul jí pomoc, ale Angela ho nenechala nic udělat. Je to slušný kluk. Škoda, že

není otec.“Christian se mračí. “Takže Angela zůstane na škole až do konce zimního

semestru?“Zasahuju koštětem jeho žebra, ale on uskakuje. “Jo. A pak to přeruší nebo něco

takového,” říkám mu. “Na dobu neurčitou.““Ale co její poslání? Mělo se to stát na Stanfordu, ne?““Nechce o tom mluvit. Je to, jako kdyby v to najednou přestala věřit nebo se rozhodla, že už jí na tom prostě nezáleží nebo má moc práce s celou tou miminkovskou věcí.” Zakopávám a Christian mě tvrdě zasahuje do stehna. “Au! Hej, ne tak tvrdě!“Zastavuje se a spouští k boku ruku s koštětem. “Ale já myslel, že jsme se dohodli-“Využívám jeho snížené zbraně a útočím na něj. “Zpátky, zpátky, ty ďáble!” křičím a on se směje, zatímco ho odzbrojuju. Jeho koště končí ve vodě. Klesá na kolena a já mu přikládám konec koštěte ke krku. Šklebí se a zvedá 41

ruce do vzduchu.Je dobré vidět ho usmívat se. Posledních pár týdnů pro něj bylo tvrdých. Být

v jeho prázdném domě, kde mu všechno neustále připomínalo Waltera a věci, které vždycky dělali spolu.“Vzdej se,” říkám mu vážným hlasem.“To radši umřu,” křičí a pak do mě strká, chytá mě

za pas a hází do písku.“Ne, přestaň,” křičím a bojuju, když přehazuje nohu přes ty moje.

“Nelochtej mě! V tréninku s mečem není žádná lochtání. Christiane!” směju se bezmocně.“To

stačí,” ozývá se najednou táta.Christian i já toho necháváme, abychom se na něj podívali. Myslím, že jsme na chvíli oba zapomněli, že je tam s námi. Nevypadá moc pobaveně.

Christian se zvedá a pak se ke mně natahuje, aby mě vytáhnul na nohy. Oprašuje si písek z košile. Táta mu dává do ruky koště.“Znovu,” říká.“Hej, ty jsi takový diktátor,” směju se.

“Uvolni se trochu.“Tátovi oči jiskří. “Tohle není žádná hodina tělocviku,” říká.“Nikdy jsem tělák neměla moc v lásce,” vtipkuju.Což, jak hned zjišťuju, není moc dobrý nápad. “Čeká tě boj na život a na smrt Claro. Čekal jsem od tebe něco lepšího. Čekal jsem, že to vezmeš

vážně.“Dívám se do písku. Snažím se jak můžu vyhnat z mysli obrázek samé sebe, pokryté

krví s matným pohledem, který občas probleskne hlavou Christianovi spolu s vlnou

úzkosti.“Zbavuje se napětí vtipkováním,” šeptá Christian. “Chápe, že je to důležité.“Tátovy

oči opouští vztek. Nadechuje se. “Omlouvám se,” říká, což mě naprosto šokuje. “Dáme si

chvíli pauzu.“Sedíme vedle sebe v řadě a pozorujeme vlny. Dívám se na Christiana a

usmívám se. Posílám mu duševní objetí, abych ho ujistila, že jsem v pohodě, protože právě zvažuje, že by na tátu kvůli tomu co se stalo vyjel.“Svým způsobem,” říká táta Christianovi, “jsem pořád hlavně její táta.““Tohle ale nechápu,” říká Christian po chvíli. “Celý můj život, už od chvíle, kdy mi strýc poprvé vyprávěl o Černém křídle, mi říkal, abych utíkal. Řekl mi, že by bylo špatné, kdybych se proti nim snažil bojovat-jsou příliš silní, rychlí a mocní.

Nemůžeme je zabít. Utíkej, říkal mi vždycky.““Máma mi to taky říkala,” přidávám se.“Je to

pravda,” říká táta. “V bitvě jeden na jednoho s andělem nemáte šanci vyhrát. Není to jenom o moci, síle a rychlosti. Je to o zkušenostech. Válčíme spolu už velmi, velmi dlouho.” Vypadá smutně při té myšlence. “A vy jste teprve začali bojovat.““Tak o co teda jde?” ptá se

Christian. “Když nemůžeme bojovat proti Černým křídlům a vyhrát, proč mě strejda učil bojovat? Proč nás učíte používat Svatý meč?” Vrtí hlavou. “Vím, že v mojí vizi ten meč dokážu ovládat. Ale proč? Proč bojuju, když nemůžu vyhrát?““Je nepravděpodobné, že by

vám Černé křídlo ublížil přímo,” říká táta. “Pořád jsou plní vzteku a zranit někoho ze strany světla je proti plánu. Způsobilo by jim to ještě větší bolest. To je důvod, proč používají svoje sluhy na to, aby někomu způsobili fyzickou bolest.““Sluhy?” opakuju.“Lidi s andělskou krví,” říká.

“Za Černá křídla dělají špinavou práci Nephilimové. A Triplarové jsou ti nejsilnější

Nephilimové.““Takže v té vizi bojujeme s dalšími lidmi s andělskou krví,” uzavírá to

Christian.Táta kýve.Vzpomínám si, co mi řekl Samjeeza na hřbitově o Asaelovi.“Ano,” říká

táta. “Asael je hodně nebezpečný. Snad nejnebezpečnější a nejvíc zlý, ze všech Černých

křídel, teda kromě samotného Satana. Nemá soucit. Nikdy nezaváhá. Bere si, co chce a kdyby tě uviděl a dozvěděl se, co jsi zač, vzal by si i tebe. Zabil a zotročil už hodně, jestli ne většinu, Triplarů.““Existuje hodně Triplarů?” ptám se rozechvěle.“Ne,” říká táta. “Je vás málo.

Ve skutečnosti nikdy po zemi nechodilo víc, než sedm Triplarů najednou. V tomhle okamžiku

má Asael v držení nejméně tři z vás.““Sedm,” říká si Christian pro sebe. “Takže to jsi ty, já, Jeffrey…a zbývá ještě jeden.“Sedm Triplarů. Sedm.Setkávám se s Christianovým pohledem. Napadá nás to v tu samou chvíli. Sedmý je náš.“Angelinino dítě,” dochází mi. “Protože Phen je otec.“Táta se mračí. “Phen.” Vyslovuje to jméno, jako kdyby to bylo sprosté

slovo.“Nechutné, zbabělé a rozpolcené stvoření. V mnohých ohledech je ještě horší, než padlí andělé.” Jeho oči jsou tak kruté, až mě to trochu děsí. “Nikdy nejedná na vlastní pěst.””Řeknu jí to na cestě zpátky do Kalifornie,” říkám Christianovi, když jsem zpátky v mém domě

v Jacksonu. Sedíme na gauči v obýváku před praskajícím ohněm v krbu a pijeme malinový

čas, který mi připomíná, jak moc mi chybí máma. “Čím dřív, tím líp.“Dívá se do

plamenů.“Dobře. Nesejdeme se v úterý večer v CoHo, když přijdeme o sobotu?““Jasně.”

Koušu se

42

do rtu. “A napadlo mě, že bychom mohli začít běhat. Každé ráno. Vím, že máme trénovat spíš

boj s mečem, ale asi bude dobré, když trošku oprášíme náš běh, jenom pro jistotu.““Jenom pro jistotu,” opakuje. “Jo, to by mohlo být fajn. Každé ráno?““Jo. Řekněme v půl sedmé?” Děsím se představy, že bych vstávala takhle brzy, ale je to pro dobrou věc. Jako pro možné

prodloužení mého života.“Dobře,” říká s úsměvem. “Jenom nezapomeň, že to byl tvůj nápad.““Nezapomenu. Tak už mi řekneš, co budeš mít příští rok za rozvrh?““Nic moc

vzrušujícího. Moje nejbláznivější hodina bude Stavební inženýrství.“Zvedám k němu pohled. “Stavební inženýrství? To už skoro zní jako zaměření.” Věnuju mu podezíravý pohled. “Ty už sis vybral hlavní sloup?“Zase dělá tu věc. Směje se a zároveň vydechuje. “Přemýšlím

o architektuře.““Chceš být architekt? A kdy se to stalo?““Líbí se mi stavění věcí. Když jsem

byl ještě malý, dost jsem válel v Lincoln Logs.” Krčí rameny. “Dává to celkem smysl, tak

jsem si myslel, že bych to mohl zkusit, vzal jsem si matiku, fyziku a kreslení a uvidíme, jestli mi to po tom všemu bude pořád připadat jako dobrý nápad.“Nedívá se na mě, ale cítím, že mě koutkem oka pozoruje, aby viděl, jak na to budu reagovat. Jestli si budu myslet, že to není

nejlepší nápad studovat něco tak těžkého, jako je architektura a jestli se budu smát, když si ho představím v obleku s přilbou a s rolí plánů pod paží.Já si ale myslím, že je to sexy.Šťouchám ramenem do toho jeho. “To je úžasné. Zní to…perfektně.““A co ty?” ptá se. “Pořád chceš

studovat medinu?““Jo. Zapsala jsem si hodinu genomiky a lékařství. I když jsem si celkem

jistá, že mě to úplně zničí.““A co dalšího?” ptá se. “Už žádná hodina štěstí?“Vzdychám. “Ne.

Už žádné štěstí. Jenom normální medicínu a, ehm, pár hodin tělocviku.“Všímá si mého

pokusu zamluvit to. “Claro, jaké hodiny z těláku sis zapsala?” Vytahuje to

z mojí mysli. “Vzala sis šerm? To je podvod.““Hej, nikdo neřekl, že nemůžeme trénovat i

v našem volném čase.“Opírá se a dívá se na mě, jako kdybych byla mnohem

nevyzpytatelnější, než si myslel. “Taky si tu hodinu zapíšu. Kdy to je?““V pondělí a ve středu

od jedné do dvou.“Kýve, jako kdyby mu to vyhovovalo. “Takže ráno budeme běhat a

odpoledne trénovat.““Fajn.““A nedělej si plány na příští víkend,” dodává.Dívám se na něj. “Proč ne?“Zvedá koutky úst. Vrhá na mě pohled, který by změnil nohy každé hihňající se školačky na rosol. “Beru tě ven. Na rande. Dokud to ještě jde.“Moje srdce začíná běžet

rychleji. “Večeře a film,” vzpomínám si.“V pátek večer,” říká. “Vyzvednu tě v sedm.““V

sedm,” opakuju natvrdlým hlasem. “V pátek.“Jde ke dveřím a natahuje se pro kabát.“Kam

jdeš?““Domů. Musím se připravit,” říká.“Na pátek?““Na všechno,” odpovídá. “Uvidíme se ve škole.““Jedeš jako blázen,” říká Angela.Ani se nemusím dívat na tachometr, abych věděla, že má pravdu. Jsem nervózní z toho, jak bych jí měla podat celou tu “možná ten sedmý je tvoje dítě” věc. Jedeme už celý den a celou noc jsme byli ubytované na hotelu, a přesto jsem to

téma ještě ani nenačala.“Nevěděla jsem, že máš problémy s dodržováním rychlosti,”

poznamenává. “Většinou jsi celkem slušná řidička, teda až na případy, kdy srážíš padlé

anděly. A chorobnědodržuješ předpisy.“Což od ní samozřejmě zní spíš jako urážka. “Páni,

díky.“Vrací se k rodičovskému časopisu, který má na kolenou. Zkoumá celou tuhle

miminkovskou věc se stejným druhem vážně, jaký si obvykle vyhrazuje pro andělské věci.

To, co v poslední době schovává pod polštářem je ohmataná kopie knížky-Co očekávat, když jste v očekávání. A taky tři sta let stará pasáž o ženě, která porodila Nephilima. Vážně lehké čtení na dobrou noc.“Tak, jak sis užila prázdniny?” ptá se a usmívá se. “Odreagovala ses

trošku s Christianem?“Ignoruju zřejmou narážku. “Byli jsme na pláži.“Dívá se smutně

z okna na horizont, kde pomalu nebe nabírá tmavou nádherně modrou a ruce má položené

na jejím už trošku větším bříšku. Zajímalo by mě, kdy byla naposled v pohodě a nemusela mít

z ničeho strach.“Ange, musíme si promluvit.““Můžeme si promluvit třeba o tom, proč nejsi

s Christianem,” navrhuje.“Co kdybychom o tom nemluvili a dělali, že už jsme to

probrali?““Co máš za problém, C.?” pokračuje, jako kdyby mě neslyšela. “Je sexy, seš do něj

celážhavá, je volnej a počkej…” Její zlaté oči se dramaticky rozšiřují. “Nejsi náhodou taky

volná?“Nesnáším skutečnost, že se červenám.“A nesmíme zapomenout na to, že je tvůj

osudovej kluk. Tvoje poslání. Tvůj budoucí přítel. Tak už to s ním dej konečně dohromady.

Prostě buď s ním. Tím horizontálním způsobem, když tě mám citovat.““Díky Angelo,” říkám

ironicky. “Tohle je tak poučná debata.““Promiň,”říká, i když je mi jasné, že ji to nemrzí ani

43

v nejmenším. “Jenom nemám nervy na to sledovat vás dva, jak se mučíte.“Rozhoduju se

donutit ji začít mluvit o ní a přestat konečně probírat mě. Nechala jsem ji na chvíli změnit téma, ale jsem odhodlaná vrátit se zpátky k celé té miminkovské věci.“Nejsem-“vzdychám.

“Je to složité. Nechceme být spolu jenom kvůli tomu, že nám někdořekl, že spolu máme

být.““A tím “někým” myslíš Boha?“Samozřejměto zní ode mě příšerně arogantně, trvat na

vztahu za mých vlastních podmínek, když to podá takhle.“Není to tak složité,” říká. “Chcete být spolu i kvůli sobě. To je jasné. Hlavně u něj je to dost jasné. Neříkej mi, že sis nevšimla, jak se na tebe dívá a jak by líbal zem, po které chodíš, kdyby si myslel, že by tě tak mohl

získat.““Já vím,“připouštím tiše. “Ale-““Ale ty sešpořád zabouchnutá do kovboje.“Kontroluju si zrcátka. “Nedávno jsem ukončila jeden vztah, nechci se hned po hlavě vrhat do dalšího.

S Christianem máme dost času na to stát se tím, čím se stát máme-a čím se rozhodneme

stát.““Nechceš,aby byl jenom tvoje odreagování,” říká zamyšleně. “To je od tebe tak

dospělé.““Díky. Snažím se.” Zajíždím do vedlejšího jízdního pruhu a předjíždím karavan,

který se šourá podél dálnice.“Ale možná už nemáš čas,” říká. Je to poprvé, co vzala na

vědomí možnost, že by mohla být takhle vize pro mě osudná. “A už jsou to měsíce, co ses

rozešla

s Tuckerem, ne?” zdůraznila.Fajn, jak chce. Dost mluvení o mě. “Takže ty mě donutíš

obloukem se v našich rozhovorech vyhýbat tématu tvého milostného života a teď se vrhneš

po hlavě do rozebírání toho mého? To mi nepřipadá moc fér,” říkám.Vidím, jak její tělo ztuhlo. “Já ti nemám co o Piercovi říct. Je to milý kluk.““Jo, jsem si jistá, že je. Ale ty ho nemiluješ. A není to ani otec tvého dítěte, viď?“Odfrkává si.“Ale no tak, C. Tohle už jsme probrali.““Chápu, pročtvrdíš, že je otec on,” říkám jí. “Chápu to. Vážně. Ale nevím, jestli je to

to nejlepší, cos mohla udělat. Už kvůli Piercovi. Chráníš svoje dítě. Stejně tak, jak se snažila

moje máma chránit mě a Jeffreyho tím, že nás nechala myslet si,že jsou s tátou

odloučení.“Hypnotizuje očima svůj klín. Rozhodla se to nepřiznat. Nikomu. Dala si slib, že

označí jako tátu dítěte Pierce a nikomu nepřizná, že to tak není. Ani mě. Je to to

nejbezpečnější pro dítě.“Fajn, fajn, jak chceš,” říkám.Musím ji nechat přijít na to samotnou.

Ale není nic špatného na tom, když jí v tom trošku pomůžu. Zapínám rádio. Chvíli ho

posloucháme a mlčíme, protože jsme oběponořené v našich myšlenkách. Tak to zkusím jinak. “Hej, pamatuješ na to, jak jsem vídala toho ptáka v kampusu a nakonec jsem zjistila, že to byl celou dobu Samjeeza?““Jo,” říká a já slyším, jak se jí ulevilo, protože si myslí, že jsem

změnila téma. “Co se s ním vlastně stalo? Pořád tě sleduje?““Před pár týdny jsem po něm

hodila kámen a od té doby jsem ho neviděla.““Ty jsi hodila kámen po Černém křídle?” říká ohromeně. “Páni, C.““Byla jsem naštvaná. Asi to byla chyba. Ví, že jsem Triplare a možná jsem ho naštvala tolik, že se o mě rozhodnul říct Asaelovi.“Angela zamrzává

uprostřed pohybu. “Asael? Kdo je to?““Velkej, zlejšéf Strážců. Sbírá Tiplary. V téhle chvíli je

nás asi jenom sedm a on chce vlastnit všechny,” odříkávám, jako kdyby to patřilo

mezi nějaké základní vědomosti.“Je nás sedm…” opakuje.Konečně jí to dochází. “Můj táta mi

řekl, že po světě najednou nikdy nechodilo víc, nežsedm Triplarů a Asael je chce získat

všechny. Christian o tom kdysi dávno taky něco říkal-sedm Triplarů. Řekl mu o tom Walter.”

Dívám se na ni. “Co je to pořád s tím číslem sedm? Ale jak jsi vlastně říkala, je to Boží

číslo.““Sedmý,”šeptá. Dívá se na svoje břicho. “Sedmý je náš.““Tak teďjsme konečně na stejné straně,” říkám jí a šlapu na plyn.První věc, kterou dělám, když se dostávám zpátky na Stanford je, že se snažím najít svého bratra. To, co mi řekl Samjeeza-Kde je tvůj bratr, Claro?-mě děsí a já nehodlám čekat do té doby, než mi zavolá. Část mě ho chce prostě jenom vidět. Navíc by měl vědět o té věci s Triplary. Tak beru věci do vlastních rukou a začínám si googlovat všechny pizzerie v okolí Mountain View-mám takové tušení, že se Jeffrey zdržuje v okolí města, kde jsme dřív bydleli. Kdyžza mnou přišel poprvé, řekl mi, že si myslel, že mě viděl a to bylo ten den, kdy jsem vzala Christiana do Mountain View předtím, než jsme šli do Buzzards Roost.Ukazuje se,že jsou tam jenom tři pizzerie a Jeffrey pracuje až ve třetí, kterou jsem zkusila, hned vedle nádraží v ulici Castro.Není nadšený, že mě vidí. Myslí si, že mu hodlám nějak zasahovat do života. “Co tu děláš?” ptá se, když se objevuju u pultu a mile prosím o jednu dietní kolu.“Hej, nemůže holce prostě chybět její bráška?” ptám se. “Musím 44

s tebou mluvit. Mášchvilku?““Fajn, dobře. Hej, Jaku, tohle je moje ségra,” říká a velký

hispánec za pultem si pro sebe něco chrochtá a kýve. “Beru si pauzu.” Vede mě ke stolu

u okna, dál od pultu a sedá si naproti mě. “Dáš si pizzu?” ptá se a podává mi jídelní

lístek.“Mám každý den jednu zadarmo.““Práce snů,co?” Rozhlížím se kolem sebe po obrovských freskách namalované zeleniny na oranžové zdi za Jeffreyho hlavou: Obří

avokáda, čtyři velká rajčata, obrovský zelený pepř. Tohle jsem si teda zrovna

nepředstavovala, když mi Jeffrey řekl, že pracuje v jednom pajzlu, kde se prodává pizza.

Tohle místo je malé, celkem úzké, ale útulné s broskvovými dlaždicemi na podlaze a

jednoduchými stoly seřazenými po obou stranách místnosti. Za pultem je otevřený kuchyňský

kout.Čistý a zářivý z nerezové oceli. Je to tu luxusnější a upravenější, než v průměrné pizzerii.Jeffrey vypadá unaveně. Pořád mrká a mne si oči.”žiješ?“ptám se.Unaveně se

usmívá. “Promiň. Šel jsem dost pozdě spát.““Práce?““Zábava,”říká a jeho úsměv se pomalu

mění na smích.To nezní moc dobře. “Jaká zábava?” ptám se a hádám, že mi neodpoví, že hrál na X-boxu.“Byl jsem v klubu.“Klub. Můjšestnáctiletý brácha je unavený, protože byl dlouho do noci v klubu. No prostě paráda. “Tak mi ukaž falešnou občanku,” říkám a snažím se

chovat, jako kdyby to bylo úplně normální a já byla v pohodě. “Chci vidět, jak moc je

podařená.““V žádném případě.” Bere si ode mě lístek a ukazuje na pizzu, která se jmenuje

Veganská Berkeley. “Tohle je hnus.““No, tak tu si nedám.” Dívám se dolů na menu. “Co

zkusit tuhle?” říkám a ukazuju na pizzu, která se jmenuje Casablanca.Krčí rameny.“Klidně.

Už je mi ze všech zle. Dej si cokoliv, co se ti bude líbit.““Dobře. A teď mi ukaž tu

občanku.“Pokládá ruce na stůl. “Nemám žádnou falešnou občanku, Claro. Čestně.““Jo, jasně.Ty chodíš do jednoho z těch superdokonalých klubů, kde po tobě tu občanku ani

nechtějí,” říkám sarkasticky. “Kde je, protože se mnou můžeš na příští akci stoprocentně

počítat.““Ten klub vlastní táta mojí holky. Pouští mě dovnitř. Neboj se. Nepiju…moc.“Ach,

jak uklidňující. Koušu se do rtu, abych se nechovala jako neodbytná starostlivá straší

sestra.“Takže teďuž je to tvoje holka?” ptám se. “Jak že se to jmenuje?““Lucy.“Odbíhá a objednává. “Jo, teď jsme spolu.““A jaká je, kromě toho, že má tátu, který vlastní nějaký klub?““Nevím, jak ji mám popsat,” říká a krčí rameny. “Je to kočka. A je v pohodě.“Typické

chlapské kecy. Tak stručné, jak je jenom možné.Usmívá se, zatímco o ní přemýšlí. “Má

trochu černý smysl pro humor.““Chci se s ní seznámit.“Usmívá se a vrtí hlavou. “Nemyslím si, že je to dobrý nápad.““Proč ne? Co, myslíš, že bych tě před ní ztrapnila?““Vím, že bys mě ztrapnila,” říká.“Ale, no tak. Budu se chovat slušně, slibuju. Někdy jí přiveď.““Nechám si to projít hlavou.” Dívá se z okna, kde jde po chodníku skupina teenagerů a schválně do sebe se smíchem naráží. Dívá se na ně, zatímco prochází kolem nás a já z něj cítím smutek, když se dívá na život, který kdysi míval. Aniž by to chtěl, prostě vyrostl. Je dospělý. Stará se o sebe sám.A chodí do klubů.Odkašlává si. “Tak o čem sis

se mnou přišla promluvit?” ptá se. “Potřebuješ zase poradit s milostným životem? Už ses dala dohromady s Christianem?“Protáčím na něj oči. “Co? Proč se mě na to každý ptá? A hej, seš můj malej bráška. Takováhle věc by tě měla znechucovat.“Krčí rameny.“Taky že jo. Jsem

znechucenej, vážně. Tak co?““Ne! Ale v pátek večer jdeme na rande,” připouštím neochotně.

“Večeře a film.““Ach, takže možná v pátek…” škádlí mě.Chci ho praštit. “Takže tohle si

o mně myslíš?“Další pokrčení rameny. “Byl jsem tam to ráno, když ses propašovala domů

potom, co jsi strávila noc s Tuckerem. Nemusíš si hrát přede mnou na nevinnou.““Nic se

nestalo!” křičím. “Usnula jsem u něj, to je všechno. Bože, jsi ještě horší, nežmáma. Ne, že by

byla moje nevinnost, nebo nedostatek mojí nevinnosti tvoje starost,” pokračuju rychle, “ale Tucker a já, nemohli jsme…vždyť víš.“Na čele se mu tvoří vrásky z toho, jak přemýšlí.

“Nemohli jste co?“Nikdy nepatřil mezi nejchytřejší děti. “Vždyť víš,” říkám znovu a dávám

na to slovo důraz.Vidím na jeho tváři porozumění. “Ach. Proč?““Když jsem až moc…šťastná, začínám zářit. Tuckerovi se z toho zvedá žaludek. Celá ta věc se svatozáří lidi děsí.” Začínám šoupat prstem po stole balíčky s červeným pepřem. “Taky by sis na to měl dávat pozor.“Teď vypadá vážně vykolejeně. “Tak-fajn.““To je důvod, proč je tak těžké mít vztahy s lidmi,”

říkám. “Mimochodem to není to, co jsem s tebou chtěla probrat.” Polykám, najednou nervózní

z toho, jak bude reagovat. “Byla jsem s tátou. Trénoval mě.“Zužuje na měoči, najednou se

45

chová opatrně. “Co myslíš tím trénoval?““Trénoval měv používání Svatého meče. Vlastně mě

i Christiana. A myslím, že příště bys měl s námi jít i ty.“Chvíli na mězírá uštvanýma očima. Pak klopí pohled na svoje ruce.Pořád blábolím. “Zní to jako sranda, ne? Vsadím se, že by sis to užil.”Šklebí se.“Proč bych se měl chtít učit, jak mám zacházet

s mečem?““Aby ses naučil bránit.““Bránit před kým? Před nějakým andělským samurajem?

Je dvacáté první století. Už máme zbraně.“Jake přichází a pokládá na stůl kouřící pizzu.

Vypadá, že ho to tu dost štve. Čekáme v tichosti, dokud před nás nepoloží talíře.“Je tu něco

dalšího, co pro tebe můžu udělat?” ptá se Jake sarkasticky.“Ne, díky,”říkám mu a on odchází.

Nakláním se přes stůl a šeptám: “Aby ses bránil předČernými křídly.” Říkám Jeffreymu o

mém rozhovoru se Samjeezou na hřbitověvčetně skutečnosti, že se na něj Samjeeza ptal a jak

ho vídám převtěleného do těla vrány v kampusu, o tom co mi řekl táta

o sedmi, ehm, T-lidech a o tom, že jestli budeme proti nim bojovat, bude to nejspíš s nějakým

Nephilimem. “Tak mě táta začal učit. A vím, že by chtěl učit i tebe.““T-lidi?“Ostře se na něj dívám, dokud neprohlašuje: “Ach.““Tak co na to říkáš? Přijdeš? Mohlo by to být něco jako Andělský klub, ale bez Angely, protože ta je… Zaneprázdněná.“Vrtí hlavou.“Ne, díky.““Proč ne?““Nebudu se učit bojovat. To je, jako kdybych chtěl dál být součástí té jejich hry. To není nic pro mě.““Jeffrey, jsi mistr v zápasení. Byl jsi na mistrovství wrestlingu za střední váhovou kategorii. Jsi-““Už ne.“Vstává a dívá se na mě pohledem, kterým mi dává jasně najevo, že už o tom nehodlá dál diskutovat. “Užij si tu pizzu. Musím zpátky do práce.”

KAPITOLA 10-VEČEŘE A FILM

“Měla by sis vzít ty černé,” říká Angela.Překvapeně se otáčím a vidím ji, jak stojí za mnou

u zrcadla. Ukazuje na šaty, které mám v levé ruce.”Černé,” opakuje.“Díky.” Věším zpátky na ramínko druhé šaty. “Proč mě vlastně nepřekvapuje, že by sis vybrala černou?” provokuju ji.

“Gotičko.“Ztuhle přechází k posteli mojí spolubydlící a sedá si na ni. Natahuje se po mátovém

krému Wan Chen, který má na stolku a začíná si s ním mazat nohy. Snažím se jí nezírat na

břicho. Jenom v posledních pár dnech jí neskutečně vyrostlo. Díky tmavému pytlovému

oblečení a způsobu, jakým v poslední době vždycky krčí ramena, ještě pořád dokáže skrývat, že je těhotná, když chce. Ale ne na dlouho. Brzy už bude mít dítě.Dítě. Ta myšlenka se mi zdá moc šílená na to, aby to byla pravda.Jdu do koupelny, abych se převlékla do krátkých černých šatů na ramínka. Jsou těsné a končí těsně nad koleny. Angela měla pravdu. Na rande jsou

ideální. Jdu k zrcadlu, které visí na dveřích mojí skříně a přemýšlím, jestli bych si měla

stáhnout vlasy do culíku nebo je nechat rozpuštěné.“Rozpuštěné,” říká Angela. “Miluje tvoje

vlasy. Když si je necháš rozpuštěné, bude se jich chtít dotýkat.“Díky jejímu prohlášení se

cítím jako nějaký kus masa, který se bude servírovat Christianovi a díky tomu cítím ještě větší

úzkost z celé téhle situace. Všechno, co dělám, abych se připravila

na tohle rande, končí stejnou otázkou: Bude se to Christianovi líbit? Bude se mu líbit moje

voňavka? Moje sandály? Moje vlasy? Řetízek, který jsem si vybrala s přívěskem malého

stříbrného ptačího křídla, které se teď leskne v prohlubni mého krku? Bude se mu to líbit?

Neustále si v hlavě přehrávám tyhle otázky a pak se ptám sama sebe, jestli vůbec chci, aby se mu to líbilo.Stahuju si z vlasů gumičku a nechávám je spadnout volně na záda. Ozývá se ostré zaklepání na dveře. Běžím otevřít. Christian stojí na chodbě. Má na sobě khaki kalhoty a

modrou košili s rukávy vyhrnutými až k loktům. Voní jako mýdlo Ivory a holicí krém.Drží v ruce kytici bílých kopretin. “Pro tebe.““Děkuju,” říkám, ale zní to spíš jako nějaký skřek.

Odkašlávám si. “Dám je do vody.“Jde za mnou dovnitř. Hledám něco, co by se aspoň

vzdáleně podobalo váze, ale to nejlepší, co vidím, je kelímek z Big gulp. Nalévám do něj

vodu a stavím ho i s kyticí na stůl. Christian si všímá Angely, která sedí na posteli Wan Chen a něco si čmárá do jejího bloku. “Čau, Angelo,” říká.”Čau, Chrisi,” říká, ale nepřestává psát.

“Clara řekla, že se tu můžu zašít, když budete večer pryč. Musím si aspoň na chvíli

odpočinout od spolubydlících. Zachází se mnou jako v epizodě 16 a těhotná. Takže. Přines si

kytky. To je milé.““Jo, snažím se,” říká s úšklebkem. Dívá se na mě. “Připravená?““Jo.”

Bojuju s nutkáním zastrčit si vlasy za uši. “Čau,” říkám Angele. “Wan Chen se vrátí z hodiny

astronomie až kolem půlnoci. Možná budeš chtít před tím vyklidit její postel.“Odmítavě

46

na mě mává rukou. “Běžte,” říká. “Ať už jste pryč.“Když už oba sedíme v jeho náklaďáčku,

dává klíčky do zapalování, ale nestartuje. Místo toho se otáčí ke mně.“Tohle je rande,” říká.“Ach, jasně,” říkám, “protože jsem vážně přemýšlela, co měly znamenat ty kytky a tak.““A na každém rande platí určitá pravidla, která se prostě musí dodržovat.“Ale ne. “Fajn,” směju se nervózně.“Za všechno dneska večer platím já,” začíná.“Ale-“Zvedá odmítavě ruku. “Vím, že jsi moderní, svobodná a nezávislá žena. Respektuju to a chápu, že jsi schopná platit za sebe sama, ale i tak dneska zaplatím film, večeři a cokoliv dalšího, co nás potom napadne. Jo?““Ale-““A i když budu platit, neznamená to, že od tebe čekám něco na oplátku. Jenom se chci s tebou dneska večer bavit.“Je roztomilé, jak se červená.“Dobře,” mumlám. “Platíš. Něco

dalšího?““Jo. Byl bych rád, kdyby se dneska neprobírala žádná andělská témata, jestli ti to

nevadí. Nechci slyšet slovo anděl, poslání, vize nebo cokoliv dalšího z naší odborné

terminologie. Chci, abychom dneska byli jenom Christian a Clara, dva vysokoškoláci

na rande. Jak to zní?““Zní to skvěle,” říkám. Vlastně víc, než skvěle. Zní to

perfektně.Teoreticky to byl skvělý nápad vyhýbat se andělským tématům, ale prakticky to

znamená, že o hodinu později sedíme ve spoře osvětleném hledišti těsně před začátkem filmu v úžasném malém divadle v Capitolu a nemáme si skoro o čem povídat. Už jsme probrali to, jak si vedeme v prvním týdnu zpátky v zimním semestru, všechny drby ze Stanfordu a stačili jsme nakousnout téma, jaký je náš nejoblíbenější film. Ten Christianův je Zombieland, což

mě celkem překvapuje, protože jsem ho měla vždycky spíš za intelektuála a tipla bych ho spíš

na Vykoupení z věznice Shawshank.“Jo, Showshank je super,” říká. “Ale rozhodně nemá

na Woodyho Harrelsona, který vraždí zombie. On se v tom tak vyžívá.““Ach, jasně,” říkám

s úšklebkem na tváři. “Vždycky jsem měla zombie za nejméně nebezpečné ze všech známých

monster. Ale vážně, no tak. Jsou pomalé. Nemají mozek. Nesnaží se zplodit žádné zlo, ani

nechtějí ovládnout svět. Prostě-” Natahuju ruce před sebe a předvádím mu svoje nejlepší

zombie zasténání. Vrtím hlavou. “Tohle fakt není moc děsivý.““Ale oni pořád přicházejí,”

říká Christian. “Můžeš utíkat, můžeš je zabít, ale přiběhne jich ještě víc a nikdy se

nezastaví.“Otřásá se. “A snaží se tě sežrat. Stačí, aby tě pokousali a je to-jsi infikovaná. Jsi

odsouzená k tomu, aby se z tebe taky stalo zombie. Konec příběhu.““Fajn,” připouštím, “jsou

děsiví.” A teď jsem vážně zklamaná, že se nebudeme dívat na žádný film se

zombíkama.“Příště,” říká Christian.“Hej, mám další pravidlo pro naše rande,” navrhuju s

veselým úsměvem. “žádné čtení myšlenek.““Promiň,” říká rychle. “Už to neudělám.”

Najednou zní tak vážně a vypadá, že je v rozpacích, jako kdybych ho přistihla zírat mi přímo

do výstřihu. Nemám jinou možnost a házím po něm hrst popcornu.“To bys neměl,”

říkám.Směje se.Já se taky směju.A pak sedíme dál v tichu a žvýkáme popcorn, dokud

nezhasnou světla a plátno konečně ožívá.Pak mě bere na pláž. Večeříme v Paradise Beach Grille. Je to malá restaurace na břehu moře.

Když jsme najedení, sundáváme si boty a procházíme se v písku. Slunce už dávno zapadlo a

na hladině vody se odráží měsíc. Oceán na nás jemně šplíchá a omývá nám nohy a my se

smějeme, protože právě připouštím, že je můj nejoblíbenější film Věčný příběh, což je staré a

absolutně skvělé převyprávění Popelky, kde se Drew Barrymore snaží o anglický přízvuk a nakonec se jí to báječně daří. Sice je trošku trapné, že jsem se mu k tomu přiznala, ale je to tak.“Tak, jak si vedu?” ptá se po chvíli.“Nejlepší rande na světě,” odpovídám. “Skvělý film, skvělé jídlo, skvělá společnost.“Bere mě za ruku. Naše moc se spojuje a vyvolává tak

mezi námi už známé jiskření. Chladný vítr mi zvedá a fouká vlasy do tváře a já si je přehazuju zpátky přes rameno. Dívá se na mě koutkem oka a pak odvrací pohled a dívá se na vodu, díky čemuž se na něj můžu občas podívat, aniž by to zpozoroval.Je trapné říkat o klukovi, že je

nádherný, ale on je. Je štíhlý, ale silný a pohybuje se s elegancí, jako kdyby to byl tanečník, i když tohle bych mu nikdy nepřiznala. Občas zapomínám na to, jak je nádherný. Jeho krásné oči se zlatými tečkami. Jeho silné tmavé řasy, pro které by každá holka zabíjela, jeho vážné obočí, jeho jemné úhly lícních kostí a plné a výrazné rty.Chvěju se.“Je ti zima?” ptá se a než mu stačím odpovědět, sundává si černou fleecovou bundu a balí mě do ní. Okamžitě mě zahaluje jeho vůně-mýdlo, kolínská a mraky, jako kdyby nedávno letěl. Vzpomínám si na chvíli, kdy jsem měla na sobě poprvé jeho bundu v tu noc ohně, když mi ji přehodil 47

přes ramena. Už je to víc než rok, ale tu vizi si pořád jasně vybavuju v mé paměti: Hořící

svah, způsob jakým Christian vyslovuje-to jsi ty a chvíle, kdy mě bere za ruku. Nikdy se to

takhle skutečně nestalo, ale připadá mi to skoro jako vzpomínka.To jsi ty, řekl.“Díky,” říkám

mu váhavým hlasem.“Není za co,” říká a znovu mě bere za ruku.Neví, co by měl říct. Chce

mi říct, jak nádherná mu připadám a jak ho nutím cítit se jako jeho nejlepší a nesilnější verze,

jak mi chce odhrnout pramínek vlasů z obličeje a políbit mě a možná mu tentokrát jeho

polibek vrátím.Teď podvádím já.Pouštím jeho ruku. Na tom nezáleží, říká mi v myšlenkách.

Nevadí mi, když vidíš to, co je uvnitř mě.Zadrhává se mi dech. Musím přestat být takový

zbabělec, napadá mě. Tohle neznamená, že se ho bojím, protože pokud na tomhle světě

existuje osoba, se kterou se cítím v bezpečí, je to Christian, ale bojím se pokračovat, kvůli tomu, co se mezi námi může nakonec stát. Bojím se, že ztratím sama sebe.“Nikdy neztratíš sama sebe,” šeptá.Teď podvádíme oba.Neztratím?Šeptám.Ne se mnou, říká. Ty víš, kdo jsi.

Nikdy nikomu nedovolíš vzít ti to.To na mě miluje. On miluje… Přitahuje si mě blíž a dívá se

mi do očí. Srdce mi v hrudi divoce buší. Zavírám oči a on mi rty přejíždí po tváři.“Claro,”

šeptá moje jméno, z čehož se chvěju po celém těle.Jemně se odtahuje a já vím, že mě každou chvíli políbí a já chci, aby to udělal, ale v téhle chvíli, kdy jsou jeho rty jenom kousek od těch mých, se mi najednou v mysli vybavuje Tuckerova tvář. Tuckerovy modré oči. Jeho rty

kousek od těch mých.Christian se zastavuje a jeho tělo tuhne. Vidí to, co vidím já. Odtahuje se.Otevírám oči. “Já-““Ne.” Projíždí si dlaní vlasy a odvrací pohled k vodě. “Jenom…nedělej to.“Nenávidí mě. Taky bych se teď nenáviděla.“To není pravda,” říká ostře. Vzdychá. “Ale

přeju si, aby ses přes něj konečně přenesla.““Snažím se.““Ne dost.” Když se na mě dívá

tentokrát, jeho pohled je tvrdý. Není zvyklý na to uhánět holky. Holky vždycky uháněly jeho. A rozhodně není zvyklý na to, být pro nějakou až na druhém místě. Z té myšlenky pevně svírá čelist.“Omlouvám se,” říkám. Zaslouží si něco lepšího, než tohle.Vrtí hlavou a vydává se pláží zpátky k silnici. Jdu za ním a snažím si za chůze nandat boty.“Počkej,” říkám. “Ještě nemusíme chodit. Pořád je dost brzy. Možná bychom mohli-““A jaký by to mělo smysl?”

přerušuje mě. “Myslíš, že bychom se přes to měli prostě přenést a chovat se, jako kdyby se to

nikdy nestalo? Tohle já nedokážu.” Znovu vzdychá. “Prostě pojďme.“Nenávidím jenom myšlenku na tichou cestu zpátky do Stanfordu. “Zvládnu se dostat domů sama,” říkám a

dělám krok zpátky. “Ty běž. Promiň.“Dívá se na mě. Ruce má strčené v kapsách. “Ne. Měl

bych-“Vrtím hlavou. “Dobrou noc, Christiane,” říkám a pak zavírám oči, přivolávám svatozář a přenáším se pryč.Chci se přenést do Buzzards Roost, na nějaké tiché místo, kde bych mohla přemýšlet, ale když svatozář bledne a moje oči si zvykají na tmu, uvědomuju si, že jsem

v nějakém uzavřeném prostoru. Málem mě začíná chytat záchvat paniky, ale pak mě napadá,

že tohle nemůže být moje vize, můj osud, protože jsem právězmizela od Christiana. Klopýtám

dopředu s rukama nataženýma před sebou a cítím pod nohama zem. Vydechuju, když

zjišťuju, že není nakloněná.Narážím na zeď. Je hrubá a dřevěná. Pokouším se podél ní jít pomalým a opatrným krokem. Vrážím do něčeho, co jsou nejspíš hrábě opřené o zeď.

S hlasitou ránou dopadají na zem. Rychle je stavím zpátky do svislé pozice a pak si říkám

“k čertu s tím” a přivolávám svojí svatozář, abych si posvítila na cestu.Natahuju ruku a

soustředím se na svatozář uvnitř mého těla tak, jak mi to táta popisoval, že mám dělat

se Svatým mečem. Teď se ale soustředím na světlo, ne na ostří. Jsem ohromená sama sebou,

když se mi daří v ruce vytvořit zářící kouli světla, která je tak teplá a živá, až mě z ní brní prsty. Ach svatozář, napadá mě, tak užitečná-moc všemohoucího, když potřebuju vytvořit zbraň a zároveň i celkem praktická svítilna.Rozhlížím se kolem sebe. Jsem ve stodole. Až moc známé stodole.Sakra.Jdu ke dveřím a procházím kolem koňské stáje ven. Midas mě

hlasitým zaržáním zdraví. Uši má skloněné dopředu a oči upírá na mě a na zářící kouli v mojí

ruce. Je zvláštní, že se nebojí mého světla. Možná si myslí, že už ho nic nemůže

překvapit.“Ahoj, krasavče,” říkám mu a volnou rukou ho hladím po sametové srsti. “Jak se

máš,chlape? Chyběla jsem ti?“Sklání hlavu a fouká mi svým mokrým po hnoji vonícím

dechem na krk a pak mě jemně šťouchá do ramene.“Hej, nech toho,” směju se.Najednou se stodola plní světlem. Midas ode mě ustupuje a vyděšeně řehtá. Otáčím se a ocitám se tváří v tvář hlavni brokovnice. Křičím a zvedám ruce do vzduchu na znamení toho, že se vzdávám.

48

Moje zářící koule okamžitě mizí.Je to Tucker.Podrážděněvydechuje. “Bože, Claro! Vyděsilas

mě!““Já vyděsila tebe?“Sklání zbraň. “Tohle se stává lidem, co se uprostřed noci vkrádají do lidských stodol. Máš štěstí, že jsem tě slyšel já a ne můj táta, protože to bys už teď mohla být klidně bez hlavy.““Promiň,“vyhrkávám. “Nechtěla jsem se přenést sem.“Pod obrovským

pracovním kabátem má rozepínací flanelové pyžamo. Opírá zbraň o zeď a jde k Midasovi,

který hází hlavou a kope do dveří.“Koněnesnáší překvapení,” říká.“To vidím.““Už je to

v pohodě, kámo,” říká a sahá do kapsy kabátu, z které vytahuje hrst něčeho, co připomíná

bonbóny. Midas ihned dělá krok vpřed, odfrkává si a nechává se od Tuckera krmit.“Máš u sebe vždycky bonbóny pro případy nouze?” ptám se.“Má rád želé fazolky,” říká a krčí

rameny. “Tak nějak mu jich dáváme tolik, kolik chce. Začíná se trochu zakulacovat.“Poplácává Midase po krku a pak se dívá na mě.“Chceš ho

nakrmit?““Jasně,”říkám a on mi podává trochu želé.“Nech dlaňnataženou,” nařizuje mi

Tucker. “Nebo přijdeš o prst.“Midas škube hlavou a netrpělivě přešlapuje, když dělám krok

vpřed. Pak mi strká čumák do dlaně a líže mi z ní želé, které potom hlasitě žvýká.“To

lochtá,“směju se.Tucker se usmívá a já se natahuju pro další dávku do jeho kapsy a na chvíli mi přijde, že je mezi námi všechno normální, jako kdybychom se nikdy nepohádali, nikdy si neprožily trapné chvíle ticha a nikdy si navzájem neřekli sbohem.“Sluší ti to,” říká a prohlíží si mě. Moje kudrnaté vlasy a

make-up. Jeho oči přejíždí přes lem mých upnutých černých šatů, na moje sandály,

nalakované nehty a končí na černé bundě, kterou mám pořád kolem ramen. “Tentokrát jsi asi

nebyla na pohřbu.““Ne.” Nevím, co jiného bych mu měla říct.“Ale na rande.“Jsem

v pokušení mu zalhat a říct, že jsem si vyšla s partou lidí a že o nic nejde, že se nedělo nic

zvláštního, ale jsem špatná lhářka a Tucker až moc dobře rozpozná lež. “Jo. Na rande.”

“S Prescottem,” dodává.“Záleží na tom?““Hádám, že ne.” Poplácává Midase po hlavě a pak se otáčí a dělá pár kroků pryč ode mě.Výraz v jeho tváři mě zabíjí. Jako kdyby se snažil urputně předstírat, že mu na tom nezáleží, ale já ho znám.“Tuckere-““Ne, to je v pohodě,” říká.

“Myslím, že jsem měl čekat, že se o něco pokusí, kdyžjsme spolu my dva skončili. Tak jak to

šlo?“Zírám na něj a nejsem schopná slova.“No, asi ne moc dobře, jinak bys neskončila na

konci večera u mě ve stodole.““To,” říkám opatrně, “není tvoje věc, Tuckere Avery.““Jo, to

mášnejspíš pravdu,” říká. “Musíme se přes to přenést, ne? Ale jak to tak vidím, je tu ještě jedna celkem důležitá věc, která nám v tom oběma brání.“Můj dech se zadrhává. “Jo? A jaká?“Chladně si mě prohlíží. “Pořád se tu objevuješ.“Jo, to má pravdu.“Podívej-“říkáme současně. Vzdychá.“Ty první,”říkám.Škrábe se na krku. “Chtěl jsem se ti jenom omluvit za to, jak jsem byl na tebe hnusný. Mělas pravdu. Choval jsem se jako idiot.““Byls

překvapený. A máš pravdu. Narušuju tvůj prostor.“Kýve. “I tak to není omluva. Nejsi ta nejhorší věc, která se mi kdy nečekaně objevila v životě.““No paráda. Nejsem ta nejhorší věc.““Ne.“Smějeme se a je to dobrý pocit, smát se. Je to jako za starých časů. Ale pak si připomínám,že možná jsem ta nejhorší věc, která se mu kdy objevila v životě. Vidím v jeho očích záblesk touhy, který až moc dobře poznávám. Projíždí mnou strach. Strach o něj.

Nemůžu si dovolit dostat se k němu tak blízko. Nejsem pro něj dost dobrá. A navíc, možná se

ani nedožiju konce roku.“Teď ty,”říká.“Ach.“Zjišťuju, že mu nemůžu říct to, na co jsem

myslela. Dívám se na otevřené dveře stodoly. “Jenom jsem chtěla říct, že už bych asi měla

jít.““Dobře.“Vypadá zmateně, když se nepohybuju. Pak si mě pobaveně prohlíží. “Jo, jasně.

Chceš,abych šel.““Můžeš tu zůstat. Ale svatozář…““To je v pohodě.” Usmívá se, až se mu ve

tvářích objevují dolíčky a pak kolem měprochází ke dveřím. “Možná tě tu zase někdy potkám, Mrkvičko.“Ne, nepotkáš, napadá mě ponuře. Musím to zastavit. Nemůžu sem pořád chodit.

Musím se držet dál.Řekl mi, Mrkvičko.Angela je pořád ve stejné poloze, jako když jsme

odcházeli. Dál si čmárá něco na posteli Wan Chen. Chvíli potom, co se zhmotňuju

v místnosti, na mě jenom zírá.“Páni,” říká.“Mělas pravdu, když si říkala, že je to jako tvoje zářící já ve Star Treku. To je fakt skvělý.““Začínám se v tom lepšit,” přiznávám.“Tak jaké bylo tvoje rande-” začíná se ptát, ale pak si všímá mého výrazu. “Ach. Nešlo to moc

dobře.““Ne, nešlo to dobře,” říkám, zouvám se a lehám si na záda na postel.Krčí

rameny.“Chlapy.““Chlapy.““Když jsme dokázali poslat jednoho chlapa na měsíc, proč tam

49

neposlat všechny?” říká.Jsem unavená, ale nemůžu si pomoct a směju se.“To je důvod, proč

na chlapy kašlu,” říká. “Nemám na ně dost trpělivosti.“Jasně. Ale myslí tím spíš to, že kašle

na smrtelníky.“Je to Phen,“ozývá se po chvíli.“Otec toho dítěte?“Chvíli na mězírá, jak ji moje

otázka překvapila. Váhá, ale pak tiše pronáší: “Jo. Ale to užvíš.““Ach, jasně.““Ale myslela jsem spíš to, že ten muž v mé vizi je Phen. Ten v šedém obleku. Je to Phen.“Projíždí mnou šok. “Jsi si jistá?“Nadšeněpřikyvuje. “Nemůžu uvěřit tomu, že jsem ho nepoznala už dřív. Už tolikrát jsem viděla tu vizi, ale nikdy jsem si nemyslela, že by měla být o mě.““Jo, vize bývají dost matoucí.““Ztratila jsem moc času tím, že jsem se litovala,” říká. “Myslela jsem si, že

když se mi tohle stalo-” kýve na svoje břicho, “že jsem všechno zničila. Ale to není pravda. Takhle se to prostě mělo stát. Takhle to mělo být.“Otáčím se na břicho. “Takže co bys teda měla udělat?““Měla bych mu říct o našem dítěti,” říká. “Sedmý je náš.“To mi přijde jako vážně příšerný nápad vzhledem k tomu, co všechno vím o Phenovi. Není důvěryhodný, i

přes všechen jeho šarm. Ale to Angela zrovna teď nebude chtít slyšet. Neposlouchá žádné

racionální vysvětlení, když přijde na Phena.“Dobře,řekněme, že máš pravdu-” začínám

pomalu.“Samozřejmě,že mám pravdu,” říká.“Samozřejmě,že máš pravdu,” souhlasím. “Ale jak bude Phen vědět, že má přijít? Jak se dozví, že se tam máte potkat?““To je jednoduché.

Poslala jsem mu e-mail.“Snažím se dostat z hlavy představu anděla s Gmail účtem. “Ale

Ange-““Přijde sem a já mu to řeknu,” říká pevným hlasem. “Copak nevidíš, co to znamená,

Claro?“Nemám nejmenší tušení.“To znamená,”říká klidně a pokládá si ruku na její vypouklé břicho, “že bude všechno v pořádku.“O tom vážněpochybuju. Ale pro jednou doufám, že má pravdu.

KAPITOLA 11 - JEDEN KROK VPŘED, DVA

KROKY ZPÁTKY

Zase jsem ve tmě. Schovávám se.Brečím. Teď už o tom není pochyb. Moje tváře jsou

mokré.Lepí se mi na ně prameny vlasů. Cítím na bradě slzy, které pomalu skapávají dolů.

Něco se stalo. Něco, co nedokážu dostat z hlavy. Dokážu vnímat jenom pár zvuků: Přiškrcený sten, vzlykot a pár zašeptaných slov.Bože, pomoz mi.Dávám si ruku na pusu, abych nezačala křičet. Moje já se v budoucnosti cítí úplně bezmocně. Zbytečně. Ztraceně. Nemám ale ani

tušení kde to jsem. Vnímám jenom temnotu kolem mě. Strach. Blížící se hlasy. Cítím

krev.Schovávání mi není k ničemu. Najdou mě. O mém osudu už bylo rozhodnuto. Jenom musím počkat, než to celé začne. Musím být statečná, napadá mě a postavit se tomu.Bože,

pomoz mi, probleskuje mi hlavou, ale necítím skoro žádnou naději na to, že mi opravdu pomůže.Jsem pod stromem. Něco mě tvrdě píchá do zad a mě dochází, co to je: Knížka,

kterou jsem četla předtím, než mě zastihla vize. Rozhlížím se, jestli náhodou někdo neviděl, jak jsem se zhroutila do trávy, ale nikdo se nedívá mým směrem. Otírám si oči. Pořád mi po tvářích stékají slzy. Cítím paniku, moje srdce běží jako o závod, moje dlaně se potí a v

žaludku mám jeden velký uzel.Musím přijít na kloub téhle vizi dřív, než se z toho všeho

zblázním.Beru

do ruky svůj mobil a dlouho se dívám na Christianovo jméno v seznamu kontaktů, než

vzdychám a vracím ho zpátky do batohu. Neřekl mi víc, než dvě slova už celý měsíc. A to ani

na hodině šermu. Zranila jsem jeho pýchu. Chápu to. Taky bych vyšilovala, kdybych se ho

chystala políbit a nabízela mu svoje srdce na dlani a on přitom myslel na jinou holku.Zvedám

knížku ze země a otevírám ji na stránce, kterou jsem četla předtím, než se můj mozek začal

zaobírat vizí z budoucnosti. Je to utopický román. Jeden z těch, co jsou teď tak oblíbené. Líbí

se mi-můžu se díky tomu dívat na věci, co se mi dějou, trochu s odstupem. Jasně, mám sice příležitostné vize zkázy a v srdci při tom cítím tajemnou duši-drásající bolest, což je nejspíš předtucha smrti, ale aspoň nebloudím postapokalyptickou krajinou, hledající přístřeší a mým jediným kamarádem není zmutovaný pes se třema očima, kterého budu muset později sníst, abych přežila nukleární zimu.I když by byl zmutovaný pes jenom krok od mojí nynější situace

s mými kamarády. Christian se mnou nemluví, Jeffrey nevolá, Angela je moc zaneprázdněná

snahou zorganizovat vyplnění svého poslání a její “všechno zase bude fajn” setkání s Phenem, aby si vůbec všimla, že pořád žiju. Amy a Robin se chovají praštěně od té chvíle co zjistili, že 50

je Angela těhotná a všechno, co chtějí probírat, když se náhodou sejdeme je, jak šílené a

překvapivé je, že bude mít Angela dítě a co teď bude dělat. I Wan Chen je celkem

rezervovaná od té chvíle, kdy to zjistila, jako kdyby to bylo něco nakažlivého.Znovu

vzdychám a snažím se vzpomenout na věci, které bych napsala do mého deníčku věcí,

za které jsem vděčná, se kterým jsem to na konci semestru vzdala.Mám celkem dobrý život, připomínám si. Spousta lidí mě má ráda. Jenom tu teď prostě pro mě nejsou.Přímo nad mojí hlavou slyším skřehotání vrány. Zvedám pohled k větvím nade mnou a všímám si Samjeezy, který mě pozoruje.Pokaždé když ho vidím, bez ohledu na to, jak statečná se snažím být, se

cítím, jako kdyby mě někdo polil ledovou vodou. Protože musím neustále přemýšlet, jestli se mě chystá zabít. A mohl by to udělat. Stačilo by jenom lehce pohnout zápěstím. Mohl by.“To nemáš na práci lepší věci, než mě sledovat?” ptám se a snažím se vložit do svého tónu tolik drzosti, kolik zvládnu.Pták zvedá hlavu a pak se zvedá z větve a přistává na trávě vedle mě. Jeho smutek se omotává kolem mých myšlenek a můj hrudník se pevně svírá lítostí nad jeho pocity.Meg, probíhá mu hlavou jméno mojí mámy. A pak už nic. V tom slově je ale

neskutečné množství vzpomínek a bolesti. Touhy. Viny. Meg.Odstřihávám ho od mojí mysli.

“Vypadni,” šeptám.Najednou se tělo vrány mění v tělo muže. Netrvá to ani

sekundu.“Proboha!” couvám, dokud nenarážím do kmenu stromu. “Tohle už nedělej!““Nikdo

se nedívá,” říká, jako kdyby to jediné, co by mě teď mohlo znepokojovat bylo, že mě někdo

uvidí, jak mluvím s ptákem a pošpiní tak mojí pověst na škole.Jsem rozpolcená mezi tím začít utíkat-přímo do kostela, což je ta nejbližší posvěcená půda, o které vím-a nebo si poslechnout, co mi chce říct tentokrát.Dívám se na kostel, který je až za nádvořím. Je to moc daleko.“Jak ti můžu pomoct, Same?” ptám se ho místo toho.“Jednou jsem vzal tvojí mámu tancovat,” říká a začíná tak opět jeden z jeho příběhů. “Měla na sobě červené šaty a kapela zrovna hrála

písničku-Dokud se znovu nesetkáme. Položila si hlavu na mojí hruď, aby slyšela, jak mi bije

srdce.““Ty máš srdce?” ptám se, což je ode mě možná trošku hloupé a zlé, ale nemůžu si pomoct. Nelíbí se mi představa jeho a mojí mámy na tancovačce. Ani nikde jinde.

Vidím, že ho to urazilo. “Samozřejmě, že mám srdce. Můžu být zraněný stejně jako každý jiný člověk. Tu noc mi zpívala, zatímco jsemtančili: “Usměj se, zatímco mě líbáš, abys mi řekl bolestné sbohem. Zatímco mraky dál planou, přijdu za tebou,”” zpívá a já zjišťuju, že jeho hlas není až tak zlý.Hned tu písničku poznávám. Máma si ji zpívala vždycky, když dělala

nějaké typické lidské činnosti, třeba jako umývání nádobí nebo žehlení prádla. Tohle je

poprvé, co v jeho tajemné verzi Meg poznávám svojí mámu.“Voněla jako růže,” říká.Jo, to voněla.Vytahuje z kapsy stříbrný náramek a drží ho v dlani. “Dal jsem jí ho u prahu jejích dveří, než jsem jí dal dobrou noc. Každý přívěsek za jednu věc, kterou jsem s ní to léto prožil. Tenhle-“prsty se dotýká přívěsku ve tvaru ryby, “znamená chvilku, kdy jsem ji poprvé uviděl u rybníka.” Dotýká se koně. “Tenhle ve znamení chvíle, kdy jsme projížděli francouzským venkovem z nemocnice, kde pracovala, a která byla bombardovaná.“Hladí prstem stříbrné srdce s rubínem ve středu, ale nic neříká. Ale já vím, co to znamená.Tenhle je na znamení tohohle všeho. Miloval ji.Pořád ji miluje.Svírá ruku kolem náramku a vrací ho zpátky

do kapsy.“V jakém to bylo roce?” ptám se ho. “Když jste tančili?““1918.““Můžeš se tam

vrátit, ne? Andělé můžou cestovat v čase.“Jeho rozčílený pohled se setkává s tím mým.

“Jenom nějací,” říká.Tím myslí, že jenom ti dobří. Ti, kteří mají přístup ke svatozáři. Kteří

jsou pořád na straně Boha.“Tak řekneš mi teď ten příběh?” ptá se mě šeptem. “O tvojí

mámě?“Váhám. Proč je mi ho tak líto?Možná, dodává můj otravný vnitřní hlas, protože

miluje někoho, koho nemůže mít. A to ty dokážeš pochopit.Říkám svému vnitřnímu hlasu, aby sklapnul. “Nemám pro tebe žádný příběh.” Vstávám, oprašuju si džíny a sbírám svoje věci. Vstává se mnou a já si s hrůzou uvědomuju, že tráva, na které seděl, je hnědá a suchá.

Mrtvá.Vážně je monstrum.“Už musím jít.““Tak teda příště,” říká, když se otáčím a chystám se odejít.Zastavuju se.“Nechci, aby tu bylo nějaké příště, Same. Nevím, proč to děláš. Co ode mě chceš, ale už od tebe nechci nic slyšet.““Chci, abys to věděla,” říká.“Proč? Abys mi mohl

vmést do obličeje, že jsi měl kdysi vášnivý milostný poměr s mojí mámou?“Vrtí hlavou. Obě jeho vrstvy, tělo i duše, jeho tělesná schránka i beztvará aura, se tím pohybem rozmazávají. A pak si to uvědomuju: Chce, abych to věděla, protože na světě neexistuje nikdo jiný, s kým by 51

to mohl sdílet. Nikomu jinému na tom nezáleží.“Sbohem, Same.““Tak příště,” volá za

mnou.Odcházím, aniž bych se odhlédla. V mysli vidím obrázek mámy v červených šatech, se

stříbrným náramkem, cinkajícím jí na zápěstí, jak zpívá a voní po růžích.“Stane se to zítra,”

informuje mě Angela. Pereme její prádlo v prádelně v Roble. Pomáhám jí, protože je v

těchhle dnech pro Angelu pořád těžší a těžší se sehnout. Hluk pračky a sušičky perfektně

maskuje náš tajný rozhovor o osudu. Který se pravděpodobně odehraje už zítra.“Jak to víš?”

ptám se jí.“Protože jsem mu řekla, že se zítra sejdeme,” říká, “v e-mailu.““Jak víš, že ten e-mail dostal?““Odpověděl mi na něj. Potvrdil, že přijde. A protože přesně tohle se stane.

Přijde, protože ho tam ve svojí vizi vidím.“Opakuje pořád to samé dokola, ale dobře. “Takže prostě půjdeš až k němu a řekneš mu: “Sedmý je náš.”” Tahle myšlenka mě trápí. Hodně.

Procházela jsem si znovu a znovu v hlavě všechny scénáře a žádný z nich neměl dobrý konec.

Nejenom Phenova křídla jsou šedá. Ale i jeho duše. A Angela je vždycky naprosto mimo,

když přijde na něj. On není dobrý.Angela si chvíli kouše spodní ret. To je první známka

skutečné nervozity, kterou jsem u ní viděla od chvíle, kdy přišla na celou tu věc se

Sedmým.“Něco takového,” říká.Věřím jí, když říká, že je to její vize. Takže musí být osud, že

se to stane, ne?Nevím. Nikdy jsem nepřišla na to, proč měl Jeffrey založit ten lesní požár a

pak

z toho ohně někoho zachránit. Nebo proč jsem se ten den měla setkat s Christianem v lese. Nebo co jsem dělala na pohřbu mojí mámy.Naším úkolem není přemýšlet nad tím. Naším úkolem je udělat to nebo-sakra.“A pak co?” ptám se. “Řekneš mu to a potom-““Pak to musíme

vyřešit-“pokládá si lehce ruku na břicho, “spolu.“Znovu nad tím přemýšlím. Vážně si myslí,

že mu to řekne a pak budou všichni-devatenáctiletá vysokoškolačka, tisíciletý rozpolcený anděl se šedou duší a jejich nenarozené dítě-jedna velká šťastná rodina? Myslím, že už se staly i divnější věci, ale stejně…Vidí na mojí tváři pochyby.“Podívej, C, nečekám že to skončí happyendem. Ale je to moje poslání, jo? To je to, co mám na téhle zemi udělat. Musím mu to říct. On je…“Rychle se nadechuje, jako kdyby na věc, kterou se chystá říct potřebovala

odvahu. “Je to otec mého dítěte. Zaslouží si to vědět.“Vidím ten záblesk jistoty

v jejích očích. Její víra ve vizi, způsob, jakým se v ní cítí, její víra v to, že všechno dobře

dopadne. Takhle už jsem se taky cítila. A není to tak dávno.“Jestli je tohle test, zkouška mého

duševního rozhodnutí,” říká, “pak si vybírám říct mu pravdu.““Takže zítra. Den D,” říkám,

jako kdyby to bylo naprosto v pohodě. Jako kdybych to chápala.Usmívá se. “Naprosto šílený

den D. Půjdeš se mnou, C?““Za Phenem? Nevím, Ange. Možná je tohle jenom mezi

vámi.“Naposled, když jsem stála Phenovi tváří v tvář, tak jsem mu řekla, aby nechal Angelu

na pokoji, že si zaslouží něco lepšího, než je to, co jí může nabídnout. Řekl mi, že jsem

pokrytec a ještě dítě. Nejsme zrovna nejlepší kamarádi.Angela se opírá o sušičku. “Půjdeš

se mnou,” říká věcně. “Vždycky jsi v mojí vizi se mnou.“Na to jsem úplně zapomněla. Nebo

jsem si možná jenom myslela, že si to vymyslela, aby mě donutila jít s ní na Stanford. “Přesně

tak. A kde přesně v té vizi jsem?““Tak dva kroky za mnou. Jako morální podpora, nejspíš.”

Zvedá pohled a zabodává ho do mě.Najednou cítím, jako kdyby to byl test i pro mě. Test

pro někoho s andělskou krví, kdo by mě věřit v tuhle vizi. Pro její kamarádku.“Jasně, fajn.

Budu tam. Dva kroky za tebou,” slibuju.“Věděla jsem, že budeš souhlasit,” říká

radostně.“Nepokoušej svoje štěstí.“Sahá si do zadní kapsy a vytahává zmačkaný papír.

Podává mi ho. Je to ultrazvuk.“Bylas u doktora?” ptám se. “Šla bych s tebou, kdybych to

věděla.“Krčí rameny. “Měla jsem hodně času. Chtěla jsem se jenom ujistit, že je dítě v

pořádku.” Hned se opravuje. “že je on v pořádku. Je to kluk.“Dívám se na obrázek. Část mě je ohromená, protože tohle je malý tvoreček, který roste uvnitř mojí kamarádky. Obrázek je zrnitý, ale jasně rozeznávám profil jeho obličeje. Malý nosík a bradu i kosti jeho paže. “Jsi si jistá? že je to kluk?““Jo,” říká s úšklebkem. “Myslím, že mu dám jméno Webster.““Webster, jak ta encyklopedie? Hm, to se mi líbí.” Vracím jí zpátky obrázek.Dlouho se na něj dívá.

“Cucal si palec.” Skládá papír a dává ho zpátky do kapsy. Sušička pípá na znamení, že už je prádlo suché a ona ho začíná vytahovat a skládat ho do košíku.“Vezmu to,” nabízím jí a ona mi košík po chvíli podává.Když se vracíme zpátky do jejího pokoje a žehlíme oblečení,

najednou říká: “Nevím, jak být máma. Nejsem moc…mateřský typ.“Skládám košili a dávám ji

52

na její postel. “Podle mě nikdo neví, jak být máma, dokud se jí nestane.““Bude tak

výjimečný,” šeptá.“Já vím.““Phen už bude vědět, co dělat,” říká jako mantru, kterou si pořád opakuje. “Už bude vědět, jak ho ochránit.““Jsem si jistá, že bude,” říkám, abych ji uklidnila, ale popravdě mám o Phenovi dost velké pochybnosti. Viděla jsem do jeho nitra a otcovský

typ není zrovna slovo, co by mě napadalo.Klepu na Christianovy dveře. Když otevírá, je

zpocený. Má na sobě bílé tílko, tepláky a kolem krku má přehozený ručník. Je překvapený, že

mě vidí. Přeje si, abych nejdřív zavolala.“Jo, to bys mi ale nejdřív musel začít brát telefon,”

říkám.Zatíná čelist.“Jsi na mě pořád naštvaný a já chápu, že máš k tomu důvod, vzhledem k okolnostem. Ale musíme si promluvit.“Otevírá dveře dokořán a já kolem něj procházím do pokoje. Okamžitě stáčím pohled k televizi, kde obvykle sedí Charlie, ale teď tu

není.“Musíme si promluvit o Angele,” říkám.Neodpovídá. Jeho oči se nevědomky přesunují

na zarámovanou černobílou fotografii na jeho stole. Je na ní žena, která vyhazuje do vzduchu malého tmavovlasého klučinu. Fotka je trošku rozmazaná, protože jsou oba v pohybu, ale ten kluk je nepochybně Christian. Můžou mu tam být tak čtyři nebo pět. A ta žena musí být jeho máma. Jsou tam spolu. Šťastní. Oba se smějí. Skoro je můžu při pohledu na fotku slyšet.Můžu

skoro cítit jejich pocity. Štěstí. Je smutné, že ji ztratil, když byl tak malý. A teď ztratil i

Waltera.Otáčím se na něj. Stojí s rukama zkříženýma na prsou. Tváří se odtažitě. “Víš, jestli

spolu máme vést rozhovor, musíš se mnou mluvit. Slovy,” říkám.“Co chceš slyšet, Claro? Odkoplas mě.““Odkopla?” opakuju po něm nevěřícně. “Kvůli tomuhle zuříš? To ty jsi ten, kdo chtěl odejít.““Nechci být na tebe naštvaný za tu druhou věc,” říká, ale vyhýbá se mému pohledu. “Nedokážeš to kontrolovat. Nevyčítám ti to.“Někdy je tak chápavý, až mě to

štve.“Ale pak si zmizela,” říká a já slyším v jeho hlase bolest. “Odešla jsi.““Promiň,” říkám a

myslím to vážně.“Kam jsi šla?” ptá se. “Šel jsem do tvého pokoje na koleji, abych se ti

omluvil za to, co jsem řekl nebo možná spíš za to, jak jsem to řekl, a Angela mi řekla, že ses ještě nevrátila.“Dívám se na něj. Provinile.Zavírá oči a mračí se, jako kdybych mu působila fyzickou bolest. “Jo, to jsem si myslel.“Zajímalo by mě, jestli by se cítil líp, kdyby věděl, že můj rozhovor s Tuckerem nešel o moc líp, než teď tenhle s ním.Otevírá oči. “Jo, možná

trochu.“Bože. Chlapy.Tak popojedeme. “Dobře, takže dost legrace, nepřišla jsem s tebou

mluvit o nás,” říkám mu. “Přišla jsem si s tebou promluvit o Angele.““Už porodila?” ptá se

zaujatě. “Co teď bude dělat?““Neporodila,” říkám mu. “Zatím. Ale zítra si o tom hodlá

promluvit s Phenem.“Jeho tělo tuhne. “Řekne mu o dítěti?””Řekne mu, že je otec. Tohle je její

plán.””Špatný nápad,” říká a třese hlavou, jako kdyby ještě neslyšel větší blbost. “Neměla by

nikomu říkat o Sedmém. A hlavně ne Phenovi.““Jo, není to moc dobrý nápad,”

přiznávám.“Není…šťastný. Ale uvidíme jak to dopadne. Angela už na tohle téma nehodlá

diskutovat.Zavolám ti zítra, až se vrátíme.“Mračí se. “Počkej. Ty jdeš s ní?““Poprosila mě o

to. No, spíš prostě řekla, že jdu, tak jdu.“Tváří se nesouhlasně. “Neměla by ses do toho

plést.““Je to její poslání. A kromě toho s Phenem už se známe, takže tohle nebude ani pro

jednoho žádná novinka. Budu tam jenom jako morální podpora.““Ani náhodou.” Jeho zelené

oči chladnou. “Je to moc riskantní. Je to anděl. Mohl by přijít na to, co jsi.““Není zlý,

technicky vzato…“Ušklíbá se. “Slyšelas, co řekl tvůj táta o rozpolcených andělech. Jsou horší,

než Černá křídla. Nejsou nikomu oddaní.” Chytá mě za ramena, jako kdyby ze mě chtěl ten

nápad vytřást. “Nemůžeme si to napochodovat před anděly, co to hrajou na všechny

strany.““Nehraje to

na všechny strany. Je jenom rozpolcený,” opravuju ho. “A právě jsem přemýšlela o oblečku

na zítřek-pochodová uniforma a obušek.““Nedělej si z toho srandu,” říká. “Myslím to

vážně.“Snažím se ustoupit, ale drží mě pevně.“Nechoď tam,” říká. “Buď aspoň jednou v

životě opatrná.““Nerozkazuj mi,” říkám mu a setřásám jeho ruce.“Nebuď idiot.““Nenadávej

mi.” Mířím ke dveřím.“Claro, prosím.” Cítím, jak jeho vztek ustupuje.Zastavuju se.“Celý můj

život…no dobře, celý můj život od chvíle, kdy moje máma umřela, mě strejda varoval

před tímhle druhem věcí. Neukazuj se nikomu. Nevěř nikomu.““Jo, jasně, nemluv s cizími anděly.” Tohle asi není nejlepší doba na to říct mu o mém malém rozhovoru se Samjeezou tohle odpoledne. Tak mu to neříkám. “Jsem v její vizi s ní, Christiane.““Ze všech lidí zrovna

ty bys měla vědět nejlíp, že se věci neději vždycky tak, jak je ve vizích.“Tak tohle je rána

53

pod pás.“Claro,” začíná. “Taky jsem tě viděl ve svojí vizi. Co když se to stane-“Zvedám ruce,

abych ho umlčela. “Myslím, že už mám naší konverzace dost.“Zítra půjdu s Angelou. Budu tam, kde bych měla být. Dva kroky za ní. Bez ohledu na to, jak to dopadne.A tak třináctého února patnáct minut po poledni v den, který Angela sama vybrala pro naplnění jejího osudu, vycházíme z Roble vstříc rozpolcenému andělovi. Vyfikla se. Má na sobě fialovou

těhotenskou košilku s krajkovým lemem, obtažené džíny s páskem kolem břicha, krémový

pletený svetr, díky kterému její kůže září a její černé vlasy získávají modrý odstín. Vyhnula se svým obvyklým očním linkám a tmavým rtům, ale jenom si nanesla make-up, řasenku a rty si natřela růžovým leskem. Na únor je celkem teplo a Angela má zrudlé tváře a potí se pod

všemi vrstvy jejího oblečení, ale i tak se pohybuje ladným krokem, což je překvapující na

holku v jejím stavu. Vypadá zdravě, zářivěa krásně.“Nikdy jsem téhle části vize nevěnovala

pozornost,” vyhrkává, zatímco pokračujeme v cestě.“Nikdy jsem nepřemýšlela nad tím, jak se cítím fyzicky. Nemůžu uvěřit, že jsem si toho nikdy nevšimla.” Ukazuje na svoje břicho. “Nevšimla jsem si ani toho, jak se mi těžiště přesunulo směrem dolů. Nebo jak se mi chce neustále čůrat.““Chcešzastavit?” ptám se. “Jít na záchody?“Vrtí hlavou.“Nemůžu tam přijít pozdě.”Čím blížjsme ke schodům z její vize, tím lehčeji se cítí. Skoro začíná zářit, tak moc se

těší. Její kůže slabě září a v jejích očích vidím, jak moc je nadšená

z toho, že se blíží splnění svého poslání.“Je tu,”šeptá najednou a chytá mě pevně za ruku.Je tu.

Stojí na nádvoří zády otočený k nám. Na sobě má šedý oblek stejný, jaký Angela

předpověděla. Jaký chlap si vezme oblek na schůzku s bývalou holkou? Dívá se na studenty. Jeho sklopená smutná tvář kontrastuje s jasným, slunečným dnem, květinami rostoucími na nádvoří, svítícím sluncem a zpívajícími ptáky.Ptáci. Nervózněse rozhlížím. Na ptáky jsem nemyslela.Angela mi podává svojí kabelku. “Jdu,” říká.“Jsem hned za tebou,” slibuju a jdu za

ní nahoru do schodů.Jde pomalu a prohlíží si Phena. Její svetr je uprostřed rozevřený a

vystavuje tak vyboulené břicho navlečené v košilce. Vypadá, jako kdyby spolkla

basketbalový míč, i kdyžještě není tak velké. Vidím, jak se při posledním kroku rychle

nadechuje, ale nemůžuříct, jestli je to její nervozita, kterou cítím, nebo ta moje vlastní.Dotýká se jeho ramene a on se otáčí.Je to Phen. V tomhle měla pravdu.“Ahoj,” říká udýchaně.“Ahoj, Angelo,” říká a nasazuje svůj okouzlující úsměv. “Jsem rád, že tě vidím.“Naklání se a líbá ji na ústa. Snažím se nemyslet na tvora se šedou duší, který se skrývá

v tomhle krásném těle.“Jak se máš?“ptá se Ange, jako kdyby byla tahle schůzka o něm.“Už

líp, když tě vidím,” říká.Ehm, držte mě.“Jsi jako obrázek,” říká. “Nejradši bych tě hned

namaloval.“A je to tady. Na chvíli zatíná dlaně v pěst a pak je zase uvolňuje. “Taky je mi líp, když tě vidím,” říká, odtahuje se od něj a klopí pohled dolů. Rukou si odhrnuje svetr a hladí si rukou břicho. Jeho úsměv mizí, když očima přejíždí po jejím těle. Skoro vidím, jak jeho tváře opouští barva. Napínám uši, abych je slyšela.“Angelo,“vzdychá. “Co se ti to stalo?““Ty ses mi stal,” říká s neskrývaným pobavením v hlase, pak se ale vrací zpátky k vážnému tónu. “Je

tvoje, Phene.““Moje,“vydechuje. “Nemožné.““Naše,” říká. Nemůžu jí vidět do tváře, ale i tak

si myslím, že se usmívá a že je klidná. Její úsměv je plný naděje, což je pro Angelu tak typické-tak otevřená a zranitelná. Znova mu pokládá ruku na rameno a tentokrát ji tam nechává. Dívá se do jeho šokovaných tmavých očí a říká: “Sedmý je náš.“Po zádech mi přejíždí mráz. Koutkem oka si všímám černých křídel, ale když se dívám tím směrem, nic

nevidím. Znovu upírám pohled na Phena. Natahuje ruku a pokládá ji Ange na břicho. Oči má pořád nevěřícně vytřeštěné a já si na pár vteřin myslím,že to bude všechno v pořádku přesně tak, jak řekla Angela. že se o ni postará. že je oba ochrání.Ale pak ztrácí kontrolu nad svou lidskou podobou a já vidím záblesk jeho šedé duše. Divoce se rozhlíží kolem, jako kdyby mu došlo, že by mohlo být nebezpečné, kdyby ho s ní někdo viděl na veřejnosti. Jeho pohled padá i na mě a já v něm vidím záblesk poznání. Nemusím být empatka na to, abych poznala čistý a neředěný strach v jeho očích. Je vyděšený.“Phene,řekni něco,” říká Angela naléhavě.Dívá se jí do tváře. “Nemělas mi to říkat,” mumlá bez jakékoliv známky emoce. “Neměl bych tu

být.““Phene,”říká znepokojeně a prsty svírá jeho sako. “Vím, že je to šok. I pro mě to bylšok,

věř mi. Ale mělo se to stát, nechápeš to? Tohle je moje vize, moje poslání. Vídám tenhle

okamžik od mých osmi. Jsi to ty, Phene. Máme být spolu. Je nám to předurčeno.““Ne,” říká.

54

“Nemáme být spolu.““Ale já těmiluju.” Její hlas se láme. “Moje srdce je tvoje už od té chvíle,

kdy jsem těpoprvé uviděla v kostele. Taky mě miluješ. Vím to.““Nemůžu těmilovat,” říká

pevným hlasem a ona sebou trhá. “Nemůžu tě ochránit, Angelo. Nemělas mi to říkat. Neměla bys to říkat ani nikomu jinému.““Phene,“prosí. Sahá do kapsy a vytahuje fotku z ultrazvuku, jako kdyby mohl obrázek dítěte změnit jeho názor. On ji ale chytá za ruku a pevně svírá její prsty, kterými drží fotku, aby je nemohla rozevřít. Dívá se jí do očí. Zvedá ruku k její tváři a hladí ji. Na zlomek sekundy vypadá, jako kdyby prožíval muka.Pak mizí. Bez rozloučení. Bez

“je mi to líto, ale musíš to zvládnout na vlastní pěst, zlato”. Prostě mizí.Běžím nahoru po schodech přesně ve chvíli, kdy Angela klesá na kolena.“To je v pohodě,“opakuju znovu a znovu, jako kdybych ji tím mohla přesvědčit, že je to pravda. Dívá se na mě s neprolitými slzami v očích. Třesou se jí ruce, kdyžjí pomáhám na nohy, ale nedovoluje mi ji chytit kolem

pasu. Plně si uvědomuje pár dalších studentů, kteří nás sledují, tak zvedá hlavu a zničeně se

vrací zpátky cestou, kterou jsme sem přišli. Snažím se jí položit ruku kolem ramen a podepřít

ji, ale setřásá mě.“Jsem v pohodě,”říká pak hlasem bez emocí. “Jdeme.“Zpátky na Roble se

pohybuje jako zombie. Svléká si šaty a hází je na podlahu. Nechává si jenom košilku a

kalhotky.Přichází Amy. Má náruč plnou knížek. Beru ji za ruku, otáčím ji a vyhazuju zpátky

na chodbu. “Měla by ses vrátit později,” říkám jí.“Ale já musím-““Nejdřív zítra. Vypadni

už.“Amy se tváří uraženě. Přibouchávám jí dveře před nosem a obracím se zpátky k

Angele.Najednou se začíná smát, jako kdyby všechno tohle bylo hrozně vtipné. Jako kdyby

na ni Phen hrál jenom nějakou habaďůru. Odhrnuje si ofinu z tváře a usmívá se tím

nejhorším, zlomeným úsměvem. “No, nešlo to přesně tak, jak jsem si myslela.““Ach,

Ange.““Nechci o tom mluvit. Jsem

v pohodě.“Lehá si do postele a vytahuje si deku až k bradě. Venku pořád zpívají ptáci,

sluníčko svítí, ale i tak cítím, jak uvnitř ní všechno tmavne. Sedám si k ní na postel. Nic

neříkám, protože všechno by v tuhle chvíli vyznělo trapně a hloupě.“Už na začátku jsme se

dohodli, že nebudeme mluvit o lásce.” Převaluje se ke zdi a otáčí se ke mně zády. “Měla jsem

si na to vzpomenout,” dodává tichým hlasem. Snaží se vypadat silně, jako kdyby ji tohle

nemohlo v žádném případěpoložit. “To je v pohodě. Já jsem v pohodě. Rozumím tomu.“Jestli

řekne ještě jednou v pohodě, tak mi asi exploduje hlava. Dívám se na její záda a její napjatá ramena.“Ne. To není v pohodě,” říkám. “Tohle je jeho zodpovědnost. Měl by tu být pro tebe. Měl by se snažit pomoct vám.““Je to anděl,” říká. Snaží se ho omlouvat. “Je to stejná situace jako ta s tvým tátou. Teď už to chápu. Nemůže být pořád s tebou. Nemůže tě ochránit. Je to stejně jako s Phenem.“To teda není. Můj táta si vzal mojí mámu. Byl tam, když jsem se

narodila. Byl u mých prvních kroků u mého prvního slova. Staral se o nás, i když to bylo

jenom na chvíli. Ale mlčím.“Ange.“Pokládám jí ruku na rameno.“Nedotýkej se mě,” vyjíždí

na mě. “Prosím… Nechci, abys teď četla moje pocity.“Začíná brečet. Nebrání mi ale ve vstupu

do jejích myšlenek. Její ponížení je pro mějako rána do břicha. Její rozpaky. Její strach. Její

utrpení. Samozřejmě, že měnemiluje, myslí si. Samozřejmě, že ne.Lehám si vedle ní a

objímám ji. Snažím se ji nemotorně utišit, zatímco brečí. Pořád čtu její pocity a

po tvářích mi stékají slzy. Na chvíli nemůžu dýchat, nemůžu myslet-prostě se vzdávám.“To

bude v pohodě,”říkám jí nejistým hlasem, ale myslím to vážně. Teď ji to bolí, ale takhle je to lepší. “Bude ti bez něj líp.“Sedá si a odtahuje se ode mě. Zhluboka a rozechvěle se nadechuje. Otírá si oči do deky. Tak rychle, jak se rozbrečela, se dává dohromady.“Já vím,”říká. “Bude to v pohodě.“Po chvíli si lehá zpátky. Bolí mě z ní srdce, ale netroufám si znova se k ní

natáhnout.Poslouchám, jak je její dech pořád stabilnější a hlubší. Na chvíli si myslím,že

usnula. Pak ale tiše pronáší: “Už tu nechci být. Chci domů.”

KAPITOLA 12 - SPRÁVNÁ CESTA SE

ZTRATILA

Další den Angela Zerbino oficiálně odchází ze Stanfordu. Její máma se tu ukazuje o dva dny

později a balí její věci do krabic, které jí pomáhám nakládat do auta a pak jenom stojím

na chodníku a dívám se, jak odjíždí. Angela má opřenou hlavu o okýnko. Má zavřené oči,

když odsud odjíždí. Ani se neotáčí. Vize začínají přicházet častěji. Celý únor a začátek března

55

je mám jednou nebo dvakrát týdně. Rozděluju svůj čas mezi studium na škole a připravování

sebe sama na chvíli, až se ocitnu v tmavé místnosti, bez ohledu na to, co mě tam čeká. Kupuju

si blok, kam si píšu informace o každé mojí vizi. Snažím se věnovat pozornost detailům, ale

nevnímám skoro nic kromě šoku, hrůzy, temnoty a pak náhlého světla, siluetu Christiana

v záři planoucího meče, jak na mě křičí “vypadni odsud!”, zatímco bojuje s černými

postavami, které nás chtějí zabít a skoro pokaždé, když se dostanu ve vizi až k tomuhle

momentu a hlavou mi běží, že bych mu měla pomoct, zvedám vlastní meč a jdu si vybojovat

vlastní boj. Tohle je můj okamžik pravdy, moje poslání, ale vize nikdy netrvá tak dlouho,

abych věděla, jak to dopadne. Hádám, že to teprve přijde. Věci mezi Christianem a mnou jsou

pořád napjaté, ale už se zase scházíme každé ráno na cestě u jezera Lag a běžíme až k Dish,

což je obrovská vysílací anténa, který stojí na úpatí hor. Je tu pěkná stezka, která vede

krásnou přírodou přes zalesněné paseky a zvlněné zelené kopce, až na místo, kde při jasných dnech můžeme vidět celou cestu až do San Francisco Bay. Uvědomujeme si, že je tam něco mnohem většího, než my a mluvíme spolu. O Angele, o našich vizích, ale naše rozhovory se pomalu začínají zabývat i našimi názory na článek ve Stanfordských novinách, o nahánění

prváků nebo o mojí medicíně a jeho stavebním inženýrství. A věci mezi námi jsou najednou lepší. Jednou ráno na naší cestě narážíme na horského lva. Zastavuje se a zírá na nás svýma velkýma zlatýma očima. Hlasitě na nás vrčí. I z těch patnácti metrů z něj cítím překvapení a hněv. “Běž pryč,” říkám mu v andělském jazyce a zní to trochu jako “kšá” a on se otáčí a mizí

ve vysoké trávě. “Kde ses to naučila?” ptá se mě Christian. Je ohromený a směje se a já mu vyprávím, jak jsem jednou narazila na medvědici grizzly se dvěma mláďaty a stačila troška andělského jazyka a svatozáře a ona se otočila a odešla. Neříkám mu, že jsem při tom byla s Tuckerem, a že to bylo něco, co Tuckera přesvědčilo o tom, že jsem něco nadpřirozeného.Což nepřímo vedlo k momentu ve stodole, kdy jsme se poprvé políbili. Mám tě rád, Claro, řekl mi.

Mám tě vážně rád…jenom chci, abys věděla…nemyslím si, že vážně chceš být

s Christianem Prescottem… Není to tvůj typ. Ach, a předpokládám, že ty seš můj typ, co? Jo,

myslím, že jsem. Násilím se zbavuju svých vzpomínek a slov, které mi řekl a jakým

způsobem mi je řekl, drsně a arogantně, i když si mě jimi spíš navíjel jako rybu na prut.

Uzavírám svojí mysl před Christianem, aby se mi do ní nemohl nabourat a vidět v ní Tuckera.

Držím ho dál od svých myšlenek. “To je úžasné,” říká Christian. “Ty jsi zaříkávač zvířat.”

S úsměvem přikyvuju. Z výrazu jeho tváře dokážu říct, že mě nechytil při přemýšlení

o Tuckerovi. Je to jako malé vítězství ve válce mezi mnou a mým já. V březnu jdu zase za

svým bráškou. Neviděla jsem ho od té chvíle, kdy jsem za ním přijela na konci zimních

prázdnin. Chybí mi. Už pět minut stojím před pizzerií a zvědavě nakukuju dovnitř

oknem.Docházím k názoru, že vypadá nešťastně, jak tam tak chodí mezi stoly, utírá je a sbírá špinavé talíře. Nevypadá moc čile. Přechází od jednoho stolu k druhému, aniž by vzhlédl.

Jenom sbírá nádobí, dává je do dřezu, ten nese zpátky do kuchyně, otírá stoly a to celé dokola.

Nejspíš bych se teď vplížila zpátky k Palo Alto, protože už jsem klidná vědomím, že není ve

spárech Černého křídla, když ale kolem mě prochází holka s dlouhými tmavými vlasy a

vchází

do restaurace. Něco na ní mě nutí zastavit se. Oslovuje Jeffreyho jménem a on se na ni dívá a

usmívá se-no vážně, usmívá se. To jsem u něj neviděla ode dne, kdy nám máma řekla, že umírá. Tohle musí být Lucy. Holka, která ukradla zlomené srdce mémumalému bráškovi.

Samozřejmě, teď tu musím zůstat a pozorovat je. Vklouzává do prázdného boxu v protějším

rohu. Opírá se o zeď a skrčuje nohy pod sebe, jako kdyby tohle místo bylo její. Je hezká.

Možná má nějaké asijské nebo polynéské předky. Má rovné černé lesklé vlasy, které jí spadají

až na záda, jemné obočí a tmavé linky kolem očí. Jeffrey okamžitě zrychluje a v rekordním

čase čistí stoly. Pak na chvíli mizí do kuchyně a vrací se s vysokou skleničkou něčeho, co

připomíná ledový čaj. Usmívá se na něj. Utírá si ruku do bílé zástěry a sedá si do boxu

naproti ní. Přeju si, abych mohla slyšet, co si říkají. Ale nemůžu, tak si to vyhrazuju. “Ach,

Jeffrey,” říkám za Lucy, když vidím, že se spolu začínají bavit. “Vypadáš tak silně, když

zvedáš ten dřez s nádobím. Tvoje svaly jsou tak dokonalé.” “Ach, díky, maličká. Vážně mám fantastické svaly.” Naklání se přes stůl a vážně se dotýká jeho paže. “Můžu si sáhnout na tvůj 56

sval? Ach. Tak mužný.” “Taky si myslím, že seš žhavá. A skvělá. Seš chodící rozpor, baby,”

říkám za něj. Za mnou prochází na chodníku nějaký člověk. Odkašlávám si a dělám krok dál

od výlohy. Když se na ně dívám znovu, drží se přes stůl za ruce. Jeffrey se směje, opravdu směje. Jeho tváře jsou zrudlé a jeho stříbrné oči jasné. Wow. Dělá mu radost. Z práce je mu jasně mizerně, ale takhle holka mu na tváři vykouzluje úsměv. Je v pořádku. Měla bych jít.

Ale protože u mě nikdy nejde nic hladce, přesně v tu chvíli se zvedá rodina, která doteď

seděla v restauraci a Jeffrey se dívá jejich směrem. Jeho jasné oči se na mě zaměřují dřív, než stačím zmizet za rohem pizzerie. Otevírá pusu a pak se na mě otáčí i Lucy. I přes sklo dokážu rozpoznat slovo sestra i jeho značné rozčilení. Pak vyskakuje na nohy. Běžím pryč z chodníku k mému autu. “Hej, Claro!” volá za mnou Jeffrey dřív, než se k němu dostávám. “Co to

děláš?” Otáčím se zpátky k němu. “Jenom jsem se chtěla ujistit, že jsi v pořádku. Celé měsíce

jsi nezavolal.” Zastavuje se pár metrů ode mě a překřižuje si paže na hrudi, jako kdyby mu

byla zima. “Pořád ti říkám, že jsem v pořádku.” Vidím záblesk v jeho očích-rozhodnutí, i když možná neochotné. “Chceš se vrátit se mnou dovnitř? Můžu pro tebe vyžebrat jednu pizzu grátis.” “No, znáš mě, pizzu zadarmo nikdy neodmítnu.” “Je tam moje holka,” říká, když se vracíme zpátky do restaurace. “Vážně? Ani jsem si nevšimla,” říkám s předstíranou

nevinností. Protáčí oči. “Neztrapňuj mě, jo? žádné historky o mě, když jsem byl ještě dítě, jo?

Slib mi to.” “Dobře,” říkám s úšklebkem. “žádné příběhy o tom, jak ti byli tři, a kakalsna

sousedovic trávník.” “Claro!” “Budu hodná.” Otevírá pro mě dveře. Lucy sedí pořád

na svém místě a zvědavě nás pozoruje. Usmívá se na nás, když se blížíme ke stolu. “Lucy,

tohle je moje sestra Clara,” mumlá Jeffrey formální představení. “Claro, Lucy.” “Čau,” říkám

a mávám jí, čímž si od Jeffreyho vysluhuju varovný pohled, jako kdyby tak kvůli mně

vypadal nějak zle. “Jeffrey mi o tobě hodně vyprávěl,” říká Lucy, když si sedám k nim do

boxu a Jeffrey klouže na sedačku vedle mě. “Doufám, že jenom to dobré.” Zvedá svoje

dokonale upravené obočí a trochu drze se na mě usmívá. “Většinou jo,” říká. “Hej, musím jít pracovat,” říká Jeffrey a vyskakuje na nohy. “Marocká pizza?” obrací se na Lucy. “Ty víš, co mám ráda,” říká. Rozpačitě se usmívá a jde do kuchyně. Tak teď už jsem to jenom já a jeho

nová holka. “Jeffrey mi řekl, že chodíš na Stanford,” říká. “Jo. Přiznávám se.” “Tak to je

pevné jádro,” říká. “Vždycky jsem nesnášela školu. Já byla šťastná, když jsem odmaturovala.”

“Odmaturovala?” Nejsem schopná udržet z mého hlasu dál překvapení. “Kdys maturovala?” “Před dvěma lety,” odpovídá mi nenuceně. Chvěje se. “Byla jsem tak ráda, že jsem vypadla z toho pekla.” Takže teď je jí kolik, dvacet? “Takže, bydlíš někde tady poblíž?” ptám se, i když mezitím přemýšlím, že je divné, že je bráchova holka starší, než já. “Ano i ne,” říká.

“Můj táta vlastní tetovací salón na El Caminu a já se tam dost často poflakuju. A kluci, co tam pracujou, mají dost rádi pizzu, takže jsem i dost často tady.” “Počkej, myslela jsem, že Jeffrey říkal, že tvůj táta vlastní klub.” “To taky.” Usmívá se. “Má prsty v dost kšeftech.” Nikdy jsem tenhle výraz neměla moc ráda. Vždycky se mi zdál nechutný. “Takže je v Mountain View nějaký tetovací salon? Na žádný si nepamatuju,” říkám. “Otevřeli ho teprve před pár lety,”

říká. “Ten obchod je dobrý. Lidi jsou teď víc otevření k myšlence kreslení po těle inkoustem. Je to způsob, jak se projevit.” Dívám se po místě, kde by mohla mít ona tetování. Má na sobě kovově stříbrnou košili-kterou nosí spíš jako šaty, černé legíny, černé boty a visací stříbrné

náušnice. žádné tetování. Má ale zajímavý prsten. Má tvar stříbrného hada s rubínovýma

očima, který se jí stáčí kolem ukazováčku. Něco na ní mi trochu připomíná Angelu-možná její oční linky nebo tmavý lak na nehty. Jeffrey se vrací ke stolu a sedá si vedle ní. Chvíli nás obě pozoruje, než se ptá: “Tak o čem jste mluvili?” “Říkala jsem jí o tátově tetovacím salónu,”

říká Lucy. Zamilovaně si ji prohlíží. “To místo je úžasné.” Šťouchá ho do ramene. “Ukaž jí,

co sis nechal udělat.” Vrtí hlavou. “Ne.” “Máš tetování?” ptám se trochu pisklavějším hlasem, než obvykle. “Ukaž jí ho,” říká mu Lucy. Trochu vrčí a pak si vyhrnuje rukáv košile, aby tak odhalil řadu znaků sanskrtu na předloktí. “Tohle je tak sexy,” říká Lucy a Jeffrey se zářivě

usmívá. “Je tam napsáno-” “Já řídím svůj osud,” čtu z jeho kůže a pak na chvíli zavírám oči.

Hups. Nejspíš jí přijde divné, že dokážu přečíst sanskrt. “Ta slova byla její nápad,” říká Jeffrey. “Příště si tam nechám vytetovat nějaké skutečné umění. Už si šetřím.” “Příště?”

57

snažím se zůstat v klidu. žádná maturita a už spousta inkoustu. Jak sladké. “Jo, nejspíš ptáka

na rameno. Jestřába nebo něco podobného.” “Možná havrana,” navrhuje Lucy. Dívám se

na hodinky. Starý trik, co se používá při nepříjemných schůzkách. Je čas na ústup a vytracení se do té doby, než přijdu na to, jak se s tímhle vypořádat. “Víte, vlastně už bych měla jít. Blíží se mi zkoušky a já se musím vážně drtit.” Vyklouzávám z boxu a natahuju ruku k Lucy.

“Ráda jsem tě poznala.” “Nápodobně,” říká. Její ruka je studená, měkká a dokonale

udržovaná. Její mysl je hravá a plná škodolibosti a rebelství. Je ráda, že mě vykolejila.

Odtahuju od ní ruku. “Doprovodíš mě k autu?” ptám se Jeffreyho. “Vážně bych neměl-”

“Nebude to trvat ani dvě minuty,” trvám si na svém. Po ulici jdeme v tichosti, dokud

nezastavujeme u mého auta. Otáčím se k němu. Zůstaň v klidu, říkám si. Nech to být. Ještě

nevyšiluj. Všímá si výrazu na mé tváři. “Claro, nebuď naštvaná.” “Máš tetování?” “To je

v pohodě.” “Bože, jak já nenávidím tohle slovo. Tohle rozhodně není v pohodě. Chodíš

do klubů, máš tetování, piješ a chodíš se starší holkou.” “Není zase o tolik starší,” protestuje. “Je to nezákonné!” Jsem pár světlených let od toho, být v pohodě. Zavírám oči a třu si čelo. Pak se nadechuju a zase je otevírám. “Dobře Jeffrey. Tohle by stačilo. Měl bys jít domů.

Hned.” “Ty jsi neposlouchala nic z toho, co jsem ti říkal, viď?” ptá se. “Nikdy jsem nebyl ve Wyomingu doma. Nikdy.” Beze slova na něj zírám a nechávám se mučit myšlenkou, že jeho domov nebyl tam, kde jsme byli. Kde jsem já byla. “Jsem doma,” říká. “Tady.” Jsem

překvapená tím, jak příšerný pocit to je, vědět, že jsem ho ztratila a že neexistuje žádný

způsob, jak bych ho mohla dostat zpátky. Ne bez mámy. “Řekl jsi Lucy, že jsi…” Můj hlas se

vytrácí. “T-člověk?” Jeho čelist se uvolňuje. “Řekl jsem jí všechno. Je to v pohodě. Můžu jí

věřit.” Začínám na něj zase křičet-další epický přešlap ve zkoušení brát všechno tohle klidně.

“To ses od toho průseru s Kimber nic nenaučil?” Vrtí hlavou. “Lucy není taková. Věří

na paranormální věci. Přijímá mě takového, jaký jsem. Dokonce spolu i někdy mluvíme

o náboženství. Je tak chytrá a čte všechny ty knížky o tom… Kdybys ji hned neodsoudila, viděla bys, že je to ideální holka pro mě.” “Takže to ona tě nutí dělat tyhle kraviny, kašlat na Boha a-” “To nejsou kravi-” “Manipuluje s tebou! Tohle je tak nezodpovědné, dokonce i

na tebe. Všechny nás vystavuješ nebezpečí. Copak to nechápeš? Copak nechápeš, že by mohli být lidi zranění nebo i zabití, když to nebudeš držet v tajnosti?” Jeho oči září tak, až mi trochu připomíná tátu. “Ty nejsi moje matka,” říká. “Myslíš si, že to nevím? Máma by vyšilovala-”

“Tak se přestaň snažit chovat jako ona,” vyjíždí na mě. “Musím se vrátit zpátky.” Otáčí se

ode mě pryč. “Hej! Ještě jsme nedomluvili!” “Je to můj život,” řve na mě. “Takže naposled, už se do toho sakra nepleť!” Naštvaně přechází ulici a mizí v restauraci. Nasedám do auta a bouchám rukama do volantu. Přála bych si tu teď mít mámu tak moc, až nemůžu dýchat.

Moje vidění se rozostřuje. Nic v mém životě se neodehrává ani vzdáleně správně. Roztřeseně

sahám po telefonu. Vzdychám a mačkám číslo pro rychlé vytáčení.” “To jsem já,” říkám,

když mi to Christian bere. “Potřebuju tě.” Když přijíždím na Stanford, nacházím ho, jak sedí

na podlaze a zády se opírá o dveře od mého pokoje. Nemluvíme, dokud se nedostáváme

dovnitř, ale ve chvíli, kdy se za námi zavírají dveře, mě objímá a sekundu potom začínám

brečet. “To je v pohodě,” mumlá mi do vlasů. Wan Chen, která sedí u svého stolu, si

odkašlává. “Myslím, že si dojdu na večeři,” říká a proklouzává kolem nás bez toho, aby

vyhledala pohledem moje oči. Popotahuju a hledám kapesník. “Omlouvám se. Nevím, proč

jsem tak přecitlivělá. Možná jenom přeháním.” “Řekni mi, co se děje.” “Jde o Jeffreyho,”

vysvětluju a znovu začínám popotahovat. Mezi smrkáním se mi ale daří všechno mu vysvětlit. “Nevím, co mám dělat!” vydechuju. “Neposlouchá mě a já mám z té jeho holky hrozný pocit.

Možná jsem nespravedlivá a odsuzující, přesně, jak mi řekl, ale kdybys viděl, jak ho měla omotaného kolem prstu. “Ty víš, co mám ráda…” Proboha. A navíc je příšerně namyšlená.

“Ty chodíš na školu: Fuj, já nesnáším školu.” Co to má jako být? A hej, je jí dvacet a jemu je šest idiotských náct. A plní mu hlavu totálními nesmysly.” Nakonec mi dochází dech. “Zním jako blázen, co?” Neusmívá se. “Zníš spíš vyděšeně.” Hroutím se do mojí židle. “Co mám dělat?” Jde k oknu a zamyšleně se dívá ven. “Není toho moc, co bys mohla udělat. Jenom možná…”Čekám, až dokončí větu. “Možná co?” “Mohla bys zavolat policii.” “Na ni?”

58

“Na něj. Ohledně toho požáru. Mohla bys jim dát tip, kde pracuje.” Zírám na něj jako

opařená. “Zatknou ho, ale dostane ho to dál od ní. Bude v bezpečí,” říká. “V bezpečí.”

“Ve větším bezpečí, než je teď. Musel by se vrátit zpátky do Jacksonu. Možná bude chvíli zavřený v nápravném zařízení. Ale mohlo by mu to pomoct.” “Nemyslím si, že bych mu to dokázala udělat,” říkám mu po chvíli. Nemůžu ho takhle zradit. Nenáviděl by mě. Už navždy.

“Nemůžu.” “Já vím,” říká Christian. “Jenom jsem to navrhnul.” Jeffrey užmi po mojí malé

návštěvě pizzerie nezavolal, ale co jsem vlastně čekala? Napadlo mě, že bych se tam mohla vrátit a omluvit se, ale něco mi říká-teda spíš Christian mi říká-že by to nejspíš dopadlo ještě hůř. Nech ho vychladnout, říká Christian. A ty taky trochu vychladni. S Christianem se

všechno zázračně vrací do normálu, k našim hlubokým rozhovorům nad kávou, závodění na našem ranním tréninku, společnému smíchu, když se pošťuchujeme na hodině šermu,

všechno je zase jako před naším zpackaným rande. Skoro všechno. Vždycky je tu ten moment

na konci našich schůzek, kdy se loučíme, a když vím, že mě chce zase pozvat na rande. A

zkusit to celé ještějednou. Usilovat o mě. Protože si myslí, že je to součást jeho poslání. Ale

rozhodl se, že tentokrát nechá první krok na mě. Míč je na mojí straně hřiště. A já nevím,

jestli jsem na tohle připravená. Na začátku března, a zároveň na konci zimního čtvrtletí, pár

dní předtím, než nám začínají zimní prázdniny, se chystám na mou poslední zkoušku, když mi přichází sms. Praskla mi voda. NECHOĎ do nemocnice. Zavolám ti později.Angela rodí. Nedokážu se moc soustředit na test. Myslím na výraz v její tváři, když mi řekla, že neumí být mámou a její výraz po tom, co Phen zmizel a nechal ji stát na nádvoří, na oheň, který v ní

přímo před mýma očima vyhořel. Když jsem s ní mluvila naposled, vždycky zněla ospale a

vždycky mi říkala, že je v pořádku a přidala ještě pár detailů o tom, jak se připravuje

na miminko-chodí na hodiny o péči o dítě, koupila kočárek, zásobovala se plenkami, ale už

nebyla tak divoká a plná ohně jako dřív. Myslí si, že je její život v troskách. Splnila svoje

poslání. A teď je ztracená.Po zkoušce kontroluju telefon, ale nic tam není.Už se narodil?Píšu jí. Snažím se nemyslet moc na to, co by tohle všechno mohlo znamenat.Neodpovídá.

O hodinu později přecházím po pokoji a koušu si nehty, když Christian klepe na dveře.“Hej,

právě jsem dodělal poslední zkoušku. Nezajdeme si na nějakou slavnostní večeři?” ptá

se.“Angela je v nemocnici!” vykřikuju.Málem se začínám smát jeho vyděšenému

výrazu.“Napsala mi před pár hodina a já nevím, jestli už se narodil, nebo ne. Řekla mi, abych

nechodila do nemocnice, dokud mi nezavolá, ale…““Ale ty jdešstejně, viď?““Zůstanu

v čekárně nebo tak něco, ale…jo. Chci jít.” Beru si kabát, protože je březen, takže

ve Wyomingu nejspíš pořád mrzne. “Půjdeš se mnou?““Myslíš tím,že nás oba přeneseš

do Wyomingu? Zvládneš to?““Nevím. Nikdy předtím jsem nezkoušela vzít někoho sebou.” Natahuju k němu ruku.“Táta to ale umí. Chceš to zkusit?“Váhá.”Čekárna. Ne porodní sál,”

zdůrazňuju.“Dobře.“Bere mě za ruku a moje krev positivně bublá naší sdílenou mocí a

očekáváním, které cítím. Přenést nás tam, by neměl být problém.“Dobře. Dej mi i druhou

ruku.” Otáčím se k němu. Obě naše ruce jsou spojené. Vzdychá, když přivolávám svatozář.“Je to pro tebe tak snadné, co?““Svatozář?Začínám se v tom zlepšovat. A jak jsi na tom ty?“Dívá se na nohy a rozpačitě se na mě směje. “Není to pro mě tak jednoduché. Zvládnu to, ale

většinou mi to chvíli trvá. Ale nemůžu se přenášet. Prostě to nejde.““No, přivolat svatozář je jednodušší, když jsem s tebou,” říkám a jsem odměněná jeho rozzářenýma očima. “Pojďme.”

Zavírám oči a myslím na náš dvorek v Jacksonu, na stromy borovice, na bublání naší říčky.

Svět kolem nás září ještě intenzivněji a já vidím za víčky červené skvrny. Pak všechno

mizí.Už nedržím Christianovi ruce.Otevírám oči.Tuckerova stodola.Sakra. Možná je dobře, že

se mi sem nepovedlo přenést Christiana. Vytahuju telefon.Omlouvám se.Píšu mu. Chceš to

zkusit znovu? Můžu se vrátit zpátky.To je v pohodě. Dojdu domů tradičním způsobem.

Uvidíme se za pár dní. Pozdravuj za mě Angelu.Zvedám hlavu a vidím Tuckera, který

na mě zírá ze seníku.Jsem pryčještě dřív, než mě stačí pozdravit.Nacházím Angelu v části pro

novopečené maminky. Je oblečená ve vybledlé modrobílé nemocniční košili a dívá se

z okna. Dítě je pár metrů od ní v plastovém kočárku na kolečkách. Je pevně zabalené do deky, takže vypadá jako malé burrito a spinká. Na hlavě má modrou čepičku, která úplně nezakrývá jeho kštici hustých a černých vlasů.Na pacientské kartě se píše WEBSTER. Jeho tvář je

59

fialová, skvrnitá a oči má oteklé. Vypadá, jako kdyby boxoval v ringu. A prohrál.“Je

rozkošný,” šeptám směrem k Angele. “Proč jsi mi nenapsala?““Byla jsem celkem

zaneprázdněná,” říká a v jejím hlase je dutý podtón, z kterého mě bolí srdce. V jejích očích

vidím příšernou otupělost.Sedám si nažidli k její posteli.“Takže to asi bylo hodně zlé,

co?“Krčí jedním ramenem. Jako kdyby byla moc unavená na to, aby použila obě. “Bylo to

ponižující, děsivé a hrozně to bolelo. Ale přežila jsem. Říkají, že už můžu jít zítra domů. My. že už můžeme jít domů.“Zase se dívá ven z okna. Venku je krásně. Za sklem je modrá obloha a plynoucí nadýchané mraky.“Dobře,”říkám, protože mě nenapadá nic lepšího. “Nepotřebuješ ode mě-““Máma to zvládne. Zrovna teď nakupuje další zásoby. Pomůže mi.““Taky ti

pomůžu,” říkám. “Vážně. Všechny zkoušky už mám hotové. Teď mám skoro dva týdny

volno.” Předkláním se a pokládám ruku na tu její.Je plná tak obrovského zoufalství, až cítím

bodnutí v hrudi.“Nevím sice o dětech vůbec nic, ale jsem tu pro tebe, jo?” Lapám

po dechu, abych zahnala bolest.Vytahuje ruku zpod té mojí, ale její oči trochu měknou.

“Díky, C.” “Nemyslím si, že už jsem ti řekla, jak moc tě obdivuju za to, jak jsi tohle všechno skvěle zvládla.“Ušklíbá se.“Kterou část? Tu, kde jsem každému lhala o tom, kdo je otec? Tu, kdy jsem vložila všechny svoje naděje do hloupé vize? Tu, jak jsem byla hloupá, kdyžjsem

vůbec dovolila, aby se tohle stalo?““Ehm. žádnou z těchhle částí. Za to, jak sis tímhle prošla,

i když jsi byla tolik vyděšená.“Stahuje rty do úzké linky. “Nikdy bych ho nemohla dát

nějakému cizímu člověku. Nevědět, co se s ním stane.““To je odvážné, Ange.“Vrtí

hlavou.Možná ne, říká v mojí hlavě. Možná by byl ve větším bezpečí, kdyby nebyl u mě. S

lidskou rodinou. Možná by byl na tom líp. Možná jsem jenom moc sobecká.Dítě začíná

vydávat nějaký zvuk, který je podobný chrochtání. Jemně se kroutí v peřince, kterou je

omotaný a otevírá oči. Má je zlaté jako ona. Pak začíná plakat. Je to ostře znějící nářek. Z

toho zvuku mi naskakuje husí kůže. Vyskakuju na nohy.“Chceš ho podat?” ptám

se.Váhá.“Zavolám sestru.” Mačká tlačítko na rámu postele.Jdu k boku kočárku a dívám se dovnitř. Je tak malý. Nemyslím si, že jsem někdy viděla něco tak malého a nového. Nikdy dřív jsem dítě nedržela, když nepočítám Jeffreyho a na to už si nepamatuju.“Nechci mu nějak

ublížit,” přiznávám Angele.“Ani já,”říká.Ale jsme zachráněny Annou, která přichází do

místnosti jenom pár kroků před zdravotní sestrou.Jde přímo ke kočárku, zvedá dítě, šišlá na něj a pak si ho přikládá k ramenu a najednou přestává brečet. Kontroluje jeho plenky, které jsou zřejmě čisté. To je pro Angelu jasná úleva.“Má hlad,“informuje nás Anna.Angela vypadá

napjatě. “Už zase? Krmila jsem ho před hodinou.““Chcete ho znovu zkusit nakojit?” ptá se

sestra.“Asi jo.“Natahuje k ní ruce a Anna jí předává dítě. Pak mi Angela věnuje pohled typu:

“Nechci tě vyhazovat, ale právě hodlám vytáhnout ven prso.““Budu…venku,” říkám a

spěchám

do chodby. Jdu k obchodu s dárkovými předměty a kupuju jí žluté kytky ve váze ve tvaru

dětské boty. Doufám, že ji to třeba rozesměje.Když se vracím zpátky, Anna už zase drží dítě,

které už je zticha. Angela leží se zavřenýma očima na posteli a hluboce oddechuje. Stavím

kytky na parapet a rukou naznačuju Anně, že odcházím.Kýve, ale jde se mnou ke

dveřím.“Chceš si ho pochovat?” šeptá.“Ne. Stačí mi se dívat. Nemusím se ho dotýkat. Je tak

krásný,” říkám, i když si uvědomuju,že to vlastně opakuju pořád dokola.Dívá se na něj s

obdivem

v očích.“Je to zázrak,” říká. Dívá se na Angelu. “Teď se bojí. U mě to bylo stejné. Ale

pochopí to. Brzy. On je dar. Uvědomí si, že je tohle požehnání.“Dítě zívá a ona se usmívá a upravuje mu modrou čepičku na hlavě. Dělám krok ke dveřím.“Díky za to,že jsi tady,” říká. “Jsi dobrá kamarádka. Angela má štěstí, že má někoho takového, jako jsi ty.””Řekněte jí, ať mi zavolá,” říkám. Jako obvykle jsem nervózní z jejího intenzivního tmavého pohledu, který na mě upírá. “Zůstanu ve městě.“Když se dostávám do výtahu, držím otevřené dveře pro pár s dítětem, které je oblečené v růžové kombinézce s beruškami vyšitými na nohách. Oba-máma na invalidním vozíku s dítětem v náručí i otec, který stojí za nimi-se dívají na dítě. Jsou

k němu otočení a jejich pohled neopouští její malý obličejík.“Bereme ji domů,” říká mi otec hrdě.“Gratuluju. To je epické.” Zřízenec, který tlačí vozík, se na mě podezřívavě dívá. žena nevypadá, že by mě slyšela. Holčička si zrovna prohlíží výtah a má ho za tu nejvíc fascinující

60

věc na světě. Rozhoduje se, že by měla nějak zareagovat na tohle nádherné magické pole,

které vás vyveze na jiné místo, než v jakém jste do něj nastupovali, a tak kýchá. Kýchá. Podle

reakce jejích rodičů byste si mysleli, že právě odrecitovala celou abecedu. “Ach, Bože,” říká

její máma vysokým, tichým hlasem a ohýbá tvář k tvářičce dítěte. “Co to bylo?” Dítě zmateně mrká. Pak znovu kýchá. Každý se směje: Máma, táta, zřízenec a i já. Aby to nebylo divné. Sleduju, jak otec jemně pokládá ruku na rameno jeho manželky a jak se pak ona natahuje a lehce se dotýká jeho ruky. Láska mezi nimi je tak jasná a jednoduchá a mě napadá, že tohle Angela nikdy nedostane. Takhle ona nemocnici opouštět nebude. Nutí mě to vzpomenout si na citát z dnešní hodiny. Přímo uprostřed cesty života, jsem se ocitnul v temných lesích. Ta správná cesta se ztratila.Už vím, co tím myslí.

KAPITOLA 13 - LEKCE Z NEDĚLNÍ ŠKOLY

“Svatý meč je víc, než jenom jednoduchá zbraň,” říká táta. “Už jsem mluvil o tom, že je meč

jenom vaše prodloužená paže, představte si, že je to vaše součást. Svatý meč je víc, než

metafora. Svatozář je vaší součástí. Vzniká ze světla uvnitř vás. Je to energie, která souvisí s

mocí, která řídí veškerý váš život.“Zase jsme na opuštěné pláži, protože se rozhodl, že je tohle místo lepší pro náš výcvik. Je tu míň rušno, než na našem dvorku v Jacksonu. Je soumrak. Christian a já sedíme na břehu a prsty máme pohřbené v písku, zatímco nám dává táta mini přednášku o složení svatozáře a o jejím použití.A to jsem si myslela, že teď budu mít jarní prázdniny. Trénujeme každý den od chvíle, kdy jsme se vrátili do Jacksonu. Aspoň že dneska

bojujeme na pláži.Táta pokračuje. “Neexistuje nic, na zemi, v nebi a dokonce ani

v pekle, co by dokázalo zvítězit nad světlem. Když tomu uvěříte, pak dokážete změnit

svatozář, v cokoliv budete chtít, v cokoliv budete potřebovat.““Třeba v kouli světla,”

říkám.“Ano. Nebo v šíp. Ten už jsi taky viděla. Ale nejúčinnější forma je meč. Je rychlý,

silný, ostřejší než dvousečný meč, zraní duši i tělo, i klouby a morek kostí, dokáže rozeznat

myšlenky i mínění srdce.“Tak tímhle končí veškerá poetika.Vzpomínám si, jak reagoval Jeffrey na myšlenku Svatého meče. “A co Svatý meč?” ptám se. “Chci tím říct, je přece

dvacáté první století.Možná vážně máme sáhnout spíš po poloautomatické zbrani.““Což by

vyžadovalo vytvoření základu zbraně, hlaveň, zápalný mechanismus, střelný prach, kohoutek

a kulky. A to všechno ze svatozáře,” ozývá se táta. Jeho oči si mě pobaveně prohlíží.“Ne. Takhle už to nezní tak dobře. Myslím, že meč je fajn.“Táta se mračí. “Myslím, že přijdete na to, že je meč mnohem užitečnější, než cokoliv jiného. A taky je celkem vkusný.““Elegantní zbraň pro civilizovaný věk,” vtipkuju.Nechápe to, ale můj vtípek rozesmívá Christiana, což se přece taky počítá.“Proč?” ptá se Christian najednou. “Proč by měl být meč tak

užitečný?““Protože vaši nepřátelé budou taky používat meče,” říká táta. Jeho oči jsou vážné.

“Vyrobené z jejich žalu.“Narovnávám se. “Meč z jejich žalu?” Snažím se nemyslet

na vizi Christiana, na krev na mojí košili, příšerný strach, který cítím a jeho příšerné tušení, že

to, co vidí, je moje smrt. Ale nemám dost odvahy, abych poprosila tátu o jeho výklad

budoucnosti.“Obvykle jsou kratší. Skoro jako dýka. Ale jsou ostré. Špičaté. A bolestivé.

Zraňují duši stejně jako tělo. Je těžké ty rány vyléčit,” říká.“No, tak to je…super,”

poznamenávám. “Máme Svatý meč. Oni mají dýku smutku. Páni.““Tak teď vidíte, proč je tak

důležité naučit se bojovat,” říká.Vstávám a oprašuju si písek z kraťasů. “Dost řečí,” říkám. “Jdeme na to.“O hodinu později padám zpátky do písku a lapám po dechu. Christian stojí vedle mě s tím nejkrásnějším Svatým mečem na světě, perfektním a zářícím. Já, na druhé straně, přivolala svatozář jenom párkrát. Podařilo se mi s její pomocí stvořit pár svatých

šipek-vypadaly spíš jako svaté oštěpy, ale v nouzi by to stačilo, pořád lepší něco, než nic. Ani

vzdáleně se ale nepodobaly meči.Táta se většinu času mračí. “Nesoustředíš se na ty správné věci,” říká. “Musíš myslet na meč jako na něco víc fyzického. Něco, co můžeš držet v ruce.

Musíš tomu věřit.““Myslela jsem, že jsi říkal, že to nebyla metafora.””Říkal jsem, že to je

něco víc, než jenom metafora. Zkusíme něco jiného,” navrhuje.Slunce na nás praží a na zemi

se táhnou stíny. “Mysli na něco, co znáš. Na něco pravdivého.”Říkám první věc, co mě

napadá. “Vím, že jsem tvoje dcera.“Vypadá, že mu to udělalo radost. “Dobře. Tak začneme s tímhle. Přemýšlej o tom, jaká tvoje část ví, že je tohle skutečné. Ten pocit, ve tvém břiše. Cítíš to?“Kývu. “Jo. Cítím to-v břiše.““Zavři oči.“Dělám to. Stoupá si vedle mě a bere mě 61

za zápěstí. Natahuje přede mě mojí ruku. Cítím, jak přivolává svatozář a obaluje ji kolem nás.

Bez toho, abych se ho zeptala, přivolávám vlastní svatozář, která se spojuje s tou jeho a vzniká tak něco většího a jasnějšího. Něco mocného a dobrého.“Jsi moje dcera,” říká.“Já vím.““Ale jak víš, že jsi moje dcera? Protože ti to tvoje máma řekla?““Ne, protože…protože cítím spojení mezi námi a vím, že to tak je…“Nedokážu pro to vymyslet to správné slovo.

“Něco uvnitř mě mi to říká. Moje krev nebo něco podobného.““Tělo mého těla,” říká. “Krev mojí krve.““Začínáš mluvit dost divně.“Směje se. “Zaměř se na ten pocit. Věř v tuhle pravdu. Jsi moje dcera.“Soustředím se. Věřím. Vím, že je to pravda.“Otevři oči,” říká táta.Dělám to. A lapám po dechu.Přímo před mýma očima se objevuje svislý pruh světla. Je to rozhodně

svatozář. Vlnící se směs zlatého tepla a chladného stříbra. Slunce a měsíc dohromady. Cítím,

jak mnou prochází síla té svatozáře. Dívám se na svoji nataženou paži a sleduju, jak se mi

svatozář kroutí kolem lokte a předloktí. Pak můj pohled směřuje ke špičce. Vypadá to, jako

kdyby byla špičatá. Jo, je tam špička.Páni. Je to meč.Dívám se na Christiana, který se šklebí a

v duchu mi ukazuje zvednutý palec. Táta pouští moje zápěstí a dělá krok zpátky. Obdivuje naše dílo.“Krásný, co?” říká.“Jo. A co s tím mám teď dělat?““Cokoliv chceš,” říká.“Musím být opatrná? Můžu se pořezat?“Táta mi odpovídá tím, že tvoří svůj vlastní meč a dělá výpad směrem k Christianovi tak rychle, že se nestačí ani pohnout, natož aby mu mohl uskočit z

cesty. Meč prochází jeho tělem. Snažím se zadržet výkřik z toho, že vidím, jak meč přeřezává

napůl mého nejlepšího kamaráda, ale čepel jím prochází

bez toho, aby ho nějak zranila. Stejně, jako sluneční paprsek prořezává mraky. Christian stojí na místě, naprosto šokovaný. Jeho meč mizí a on se dívá dolů na jeho břicho. Kus jeho košile padá k zemi. Na jeho těle ale není ani škrábnutí.“Tak to mě…” vydechuje Christian. “Mohl

byste mě třeba příště varovat, než na mě takhle zaútočíte. Tu košili jsem měl celkem

rád.““Kdybys byl Triplare,” říká táta hlasem bez emocí, “byl bys mrtvý.“Mračím se. “On je

Triplare.““Myslím jeden z nich, ne z nás,” vyjasňuje to táta. “Z těch, co mají temná

křídla.““Takže nemůžeme ublížit jeden druhému?” ptám se. “Myslím tím, jestli budeme

bojovat

se Svatými meči, projdou námi přesně takhle?““Dokud budete na straně světla, svatozář vám neublíží,” odpovídá táta. “Je to vaše součást.“Christian si kouše spodní ret, což mu není moc podobné. “Moje křídla nejsou vždycky bílá,” přiznává a setkává se s tátovým pohledem.

“Mají černé skvrny. Co to znamená?““To se stane, když se narodí dítě, které má matku

s bílými křídly a otce s tmavými,” říká táta zamyšleně. “Je to známka toho, že Černá křídla

zanechávají na svých dětech kus své vlastní identity.““Ale naše křídla jsou odrazem naší duše,

ne?” ptám se zmateně. “Chceš tím říct, že Christianův táta označil i jeho duši?“Táta

neodpovídá, ale jeho ponurý pohled mluví za všechno.Christian vypadá, že bude každou

chvíli zvracet.Nejspíš je čas na odlehčení atmosféry, napadá mě.Pomalu hýbu rukou a dívám se, jak světlo zůstává ve vzduchu, zatímco dokončuju svůj pohyb. Je skoro tma a obloha má námořnicky modrou barvu a meč, který se proti němu tyčí vypadá, jako prskavka na čtvrtého července. Z náhlého impulzu píšu své jméno C.L.A.R.A.“No tak,” říkám Christianovi. “Zkus to.“Rychle se dává dohromady a soustředí se. V ruce se mu objevuje čepel ze svatozáře a on začíná psát do vzduchu vlastní jméno. Pak se jím oba oháníme, kreslíme kruhy a různé vzory a pak se navzájem oháníme po našich rukách a nohách. Přesně jak táta řekl, čepel prochází

skrz. Z tepla a síly svatozáře se mi trochu točí hlava a pořád se směju, zatímco blbneme

s meči. Na chvíli zapomínám na vize. Tohle mi nemůže ublížit. Není se čeho bát.“Jsem rád, že to chápeš,” říká táta s úlevou v hlase. “Protože tohle je náš poslední trénink.“Christian i já necháváme klesnout naše zbraně a jenom se na něj překvapeně díváme. “Poslední

trénink?““Jo.““Aha.” Znovu zvedám meč. Moje srdce je najednou těžké a meč mi pomalu

začíná blikat v ruce. “Ale-uvidíme se zase brzy, ne?““Teď dlouhou chvíli ne,” říká.Meč

zhasíná. Otáčím se k němu. Vyděšená, že jsem se toho ještě nenaučila dost. Naučila jsem se

tolik v tak krátkém čase: Jak líp létat, jak bojovat, jak se přenášet a přenášet i ostatní, což

bude dobré, až se budu potřebovat s Christianem přenést sama na pláž, jak skoro hned přivolat

svatozář a dát jí nějaký tvar, jak ji použít na to, abych někoho uzdravila. Taky nás naučil

mluvit spolu

62

v našich myslích, takže si můžeme povídat v duchu bez toho, aby nás slyšel někdo jiný, a to

se týče dokonce i andělů. Mám takový dojem, že toho začal litovat hned, jak mu došlo, že si

s Christianem povídáme za jeho zády. Bylo to těžší, než všechny ty hodiny, co mám

na Stanfordu, ale miluju trénování, i když mě neskutečně děsí. Cítím se totiž blíž tátovi. Skoro

jako součást jeho života. A cítím se blíž i Christianovi.Ale necítím se připravená na to čelit jakémukoliv Triplarovi Černému křídlu. Do dneška jsme si ani nezkusili použít Svatý meč. “Jak dlouho?“Dává mi ruku na rameno. “Bojím se toho, že máš před sebou pár zkoušek.

Nemůžu do nich zasáhnout, i když bych moc rád.“To nezní moc dobře. “Nějaká další rada, co

bys mi chtěl dát?““Následuj svoje vize,” říká. “Následuj svoje srdce. A já budu zase brzy

s tebou.““Ale já myslela, že jsi říkal, že se dlouho neuvidíme.“Skoro rozpačitě se směje. “To záleží na úhlu pohledu.“Obrací se k Christianovi. “A pokud jde o tebe, mladý muži, rád jsem tě poznal. Máš dobrou duši. Postarej se mi o mou holčičku.“Christian tvrdě polyká.“Postarám,

pane.“Táta se otáčí zpátky ke mně. “Teď to zkus s tím mečem znova. Tentokrát

sama.“Zavírám oči a zkouším to znovu. Pečlivě procházím všemi kroky, o kterých mi říkal

táta a funguje to. Meč se zhmotňuje v mojí ruce. Táta tvoří svůj vlastní a všichni trávíme další

chvíle na pláži tím, že píšeme do vzduchu naše zářící jména.“Slyšela jsem o Angele,” říká

Wendy, když vycházíme ven z divadla Teton v Jacksonu o pár dní později. Zavolala jsem jí, jak jsem slíbila a nabídla jí, že si můžeme někam zajít. Od chvíle kdy jsem ji vyzvedla, je to jako za starých časů. Vtipkujeme, tlacháme o ničem a já dělám obdivuhodnou práci, protože jí nedávám nijak najevo, že myslím na Tuckera celou dobu, co jsem s ní, protože mají naprosto stejné výrazy a gesta. Někdy mě opravdu štve, že jsou dvojčata.“Co jsi slyšela?” ptám se.”že se jí narodilo dítě.““Jo, narodil se jí chlapeček,” říkám trochu opatrně. Jsem hodně

ochranářská, když přijde na Angelu a její dítě. Možná proto, že mám pocit, že nemají nikoho jiného, kdo by je ochraňoval a v tomhle světě je tolik věcí, co by jim mohlo ublížit. Počínaje příšernými pomluvami, které o nich kolují v Jacksonu. Drby se šíří rychle.“Tak to je hustý,”

říká Wendy.Kývu. Naposled, když jsem volala Angele, jsem celou dobu v pozadí slyšela

brečet Weba a Angela na mě vyštěkla: “Co chceš, Claro?” A já jí na to řekla: “Volám, jenom abych zjistila, jak se držíte.” Na to mi Angela odpověděla: “Jsem jenom bezradná dospívající matka, jejíž dítě nikdy sakra nepřestane brečet. Pořád jsem špinavá od mléka, pudru a narážím

do všech možných blbostí a už jsem týden nespala víc, než dvě hodiny. Jak si asi myslíš, že

mi může být?” A pak mi zavěsila.Zřejmě ještě nepřišla na to, jakého požehnání se jí

dostalo.“Zvládne to,” říkám Wendy. “Je chytrá. Přijde na to, co má dělat.““Nikdy mi nepřišla

moc milá…” Wendy se odmlčuje. “Vždyť víš. Nikdy podle mě nebyla zrovna mateřský

typ.““Má svou mámu, která jí se vším pomůže,” říkám.Pokračujeme dál přes náměstí, kde nás v každém rohu vítají parohové oblouky. Myslím na to, jak už je to dlouho od chvíle, kdy jsem sem přišla poprvé a postavila se pod jeden z nich, když mi začaly zářit vlasy a máma se

rozhodla, že je musíme hned obarvit. Prý jenom do chvíle, než se to naučím kontrolovat a já se zasmála a řekla něco na způsob: Jak se mám sakra naučit ovládat svoje vlasy? Přišlo mi to šílené. Teď je kontroluju. Kdyby začaly zářit teď, jsem si celkem jistá, že bych byla schopná ovládnout je dřív, než by si toho někdo všimnul.Vyrostla jsem, napadá mě.Jdeme do parku a sedáme si na lavičku. Na jednom stromu nad námi sedí na větvi tmavý pták, který na nás zírá, ale odmítám prohlédnout si ho pozorněji, abych viděla, jestli je to jenom obyčejný pták nebo vlezlý anděl. V poslední době jsem Sama moc neviděla. Od února jenom dvakrát a ani jednou se mnou nemluvil. I když si nejsem moc jistá proč. Zajímalo by mě, jestli jsem ho minule

urazila.Trochu upíjím limonády, kterou jsme dostali k filmu. Vzdychám.“Je pěkné být

zpátky,” říkám.“Já vím,” říká Wendy. “Skoro vůbec jsi nemluvila o tom, jak se ti vede. Jak je na Stanfordu?““Dobře. Stanford je fajn.““Dobře,” říká.“Vlastně je Stanford skvělý.“Kýve. “A chodíš s Christianem Prescottem?“Málem vyprskávám limonádu, co mám v puse.

“Wendy!““Co? Nesmím se tě zeptat na tvůj milostný život?““A co tvůj milostný život?”

vracím jí. “Taky jsi mi o tom nic neřekla.“Usmívá se. “Chodím s jedním klukem. Danielem. Díky za optání. Studuje Obchodní komunikaci a loni na podzim jsme spolu měli Anglickou kompozici. Pomáhala jsem mu s pár esejemi. Je sladký. Mám ho ráda.““Vsadím se, že to není

všechno, s čím jsi mu pomáhala,” provokuju ji.Nechytá se na mou návnadu. “Takže co je

63

mezi tebou a Christianem?“Radši bych sevřela čelisti a mlčela, než se bavila o tomhle tématu.

Ona se na mě ale dívá s očekáváním v očích, které jsou doslova věrnou kopií těch

Tuckerových nebesky modrých.“Jsme přátelé,” koktám. “Myslím tím, měli jsme rande.

Ale…“Zvedá na mě obočí. “Ale co? Vždycky jsi ho měla ráda.““Já ho mám ráda. Umí mě

rozesmát. Je tu vždycky pro mě, když ho potřebuju. Chápe mě. Je úžasný.““To zní, jako

kdyby byl pro tebe stvořený,” říká. “Takže jaký je problém?””žádný. Mám ho ráda.““A on má

rád tebe?“Moje tváře nabírají pořád víc a víc rudou barvu. “Jo.““Dobře.” Vzdychá. “Jak

vždycky říká můj táta. Můžeš koně dovést až k vodě, ale nemůžeš ho donutit začít

pít.“Nevím, co tím myslí, ale mám neodbytný pocit, že to souvisí s Tuckerem. Směju se, ale jako kdybych to pochopila, a dívám se přes ulici, odkud slyším nějaký zvuk a vidím lidi. Je tam nějaká šou. Lidé už zablokovali část silnice a řada kluků v kostýmech stojí uprostřed ní a

křičí něco o tom, jak notoricky známý Jacksonský gang vyloupil banku v Eagle City.“Co je to?” ptám se Wendy.“Ty jsi to ještě neviděla?” ptá se nevěřícně. “Kovbojské melodrama.

Jedna

z mnoha skvělých věcí na tomhle městě. Kde jinde na světě se můžeš stát svědkem skvělé

přestřelky z Divokého západu? No tak, pojďme se podívat.“Dívám se přes ulici na

šou.Kovboji rychle táhnou dav lidí na promenádu. Neslyším, co říkají, ale všímám si, že mají

všichni herci pistole nebo pušky.Wendy se ke mně otáčí. “Je to sranda, ne?““Tak v tom

případě vzhůru za zábavou.” Když se ocitáme mezi dalšími lidmi, se smíchem se otáčím. Najednou si ale všímám výš na promenádě Tuckera. Vychází z něčeho, co vypadá, jako

muzeum Ripleyho věřte nebo nevěřte! Z dalšího místa, na kterém jsem nikdy nebyla, i když už žiju v Jacksonu dva roky. Usmívá se tak, až má ve tvářích svoje typické ďolíčky. Vidím záblesk jeho bílých zubů, které kontrastují s jeho opáleným obličejem. Slyším jeho tichý smích a nemůžu si pomoct, ale usmívám se. Miluju jeho smích.Ale není sám. O sekundu později Allison Lowellová, holka z ródea, holka s kterou šel na ples ten rok, když jsem šla já

s Christianem, která je do něj zamilovaná skoro celý svůj život, vychází za Tuckerem z

budovy. Taky se směje. Rudé vlasy má zapletené v rybím copu a dívá se na něj přesně tak, jak vím, že jsem se na něj dívala já. Dává mu ruku na rameno a říká něco, co ho znovu rozesmívá. Nabízí jí rámě, jako kdyby ji někam vedl. Jako vždycky, dokonalý džentlmen.

Ve vzduchu se rozléhají výstřely. Dav se směje, když se jeden z herců melodramaticky potácí kolem a pak padá a škube sebou, než umírá.Vím, jak se asi cítí.Měla bych jít. Přicházejí sem a každou chvíli si mě musí všimnout. Neexistuje ani slovo pro to, jak moc trapné by to bylo. Měla bych jít. Hned. Ale nedokážu se pohnout. Stojím jako zmražená a dívám se na ně, jak jdou spolu směrem k nám a povídají si. Allison se na něj dívá zpod svých řas. Je oblečená

ve stylu divokého západu. Na sobě má košili, těsné džíny a boty. Typická holka z Wyomingu. Přesně jeho typ holky z Wyomingu.Nemůžu přestat myslet na to, o kolik je pro něj lepší, než já.Ale taky cítím neodolatelnou chuť vytrhat jí všechny vlasy, co má na hlavě.Jsou blízko.

Cítím její parfém. Lehký, ovocný a ženský.“Ach-sakra,” slyším říct Wendy za mnou, která si jich konečně všimla. “Bude lepší, když-“Odsud vypadneme, chtěla nejspíš říct, ale v té chvíli Tucker zvedá pohled k nám.Úsměv mu mizí z tváře. Zastavuje se.Deset dlouhých vteřin tam jenom stojíme uprostřed davu turistů a zíráme na sebe.Nemůžu dýchat. Ach proboha. Prosím, ať se tu nerozbrečím.Pak cítím, jak mě Wendy tahá za ruku a moje nohy najednou zase fungují a já se otáčím a běžím-ach ano, natolik důstojně se chovám-o tři bloky dál, kde

zatáčím a konečně zpomaluju. Čekám, až mě Wendy dožene.“No,” říká udýchaně. “To bylo

vzrušující.“A teď nemluví o přestřelce.Absolvujeme dlouhou cestu zpátky k autu. Když si obě

sedáme dovnitř a já jsem připravená nastartovat a jet, najednou se natahuje a vytahuje klíčky

ze zapalování.“Takže ty jsi pořád zamilovaná do mého brášky,” říká, a když se jí pokouším vyrvat klíče z ruky, dodává: “Ale ne, o tomhle teda naprosto určitě budeme mluvit.“Ticho.

Bojuju proti ponížení a snažím se před ní zase nerozbrečet.“To je v pohodě,” říká. “Tak ven s tím. Pořád ho miluješ.“Koušu se do rtu a pak ho zase uvolňuju. “Na tom nezáleží. Už jsem se přes to dostala. On se přes to dostal. Teď je s Allison.“Wendy si odfrkává.“Tucker není

zamilovaný do Allison Lowellové. Nezkoušej si to namlouvat.““Ale-““Jsi to ty, Claro. Jsi pro

něj jediná, už od prvního dne, kdy tě uviděl. Dívá se na tebe přesně tak, jak se dívá táta na

64

mou mámu.““Ale já nejsem holka pro něj,” říkám nešťastně. “Musím ho nechat jít.““A jak si

prosím tě došla k tomuhle názoru?““Není nám souzeno být spolu,” mumlám.Další odfrknutí.

“To je věc názoru.““Aha, takže tvůj názor je, že s Tuckerem máme být-““Nevím.” Krčí

rameny. “Ale vím, že tě miluje. A ty miluješ jeho.““Jsem na Stanfordu. On je tady. Sama jsi

říkala, že vztahy na dálku nefungujou. Ty a Jason-““Já Jasona nemilovala,” říká. “Navíc jsem ani nevěděla, o čem mluvím.” Těžce vzdychá. “Fajn, vím, že bych ti to nejspíš neměla říkat. Ne. Vím naprosto určitě, že bych ti to neměla říkat. Zabije mě. Ale Tucker si podal přihlášku na vejšku. A vzali ho. Na podzim nastupuje.““Co? Kam?”

“Na Univerzitu Santa Clara. Už víš, proč je to tak důležité.“Kývu. Ohromeně. Santa Clara je v části Kalifornie, kde je i moje vysoká. Mám srdce až v krku. Snažím se polknout.

“Sakra.“Wendy dává ruku na tu mojí. “Já vím. Je to zčásti i moje vina. To léto jsem vás tak

nějak dala dohromady.““Jo, to jsi dala.““Jsi moje kamarádka a chci, abys byla šťastná a on je můj bráška a taky chci, aby byl šťastný. A myslím, že se můžete udělat šťastnými navzájem, když mu dáš ještě šanci.“Kéž by to bylo tak jednoduché.“Myslím, že by sis s ním měla ještě jednou promluvit, to je všechno.““Jo? A co bych mu asi tak měla říct?““Pravdu,” říká vážně.

“Řekni mu, jak se cítíš.“Paráda, napadá mě. Brečím kvůli Tuckerovi. Chovám se jako

školačka. Je to proti všemu,čemu věřím a co mě máma naučila-že jsem silná, schopná, a že

nepotřebuju muže, abych byla šťastná-ale zrovna teď, schoulená na gauči v poloze plodu s nenačatou mísou karamelového popcornu u mých nohou brečím do polštáře a nechci nic jiného, než se dívat na příšerný film, díky kterému konečně přijdu na trošku jiné myšlenky.

Takže je pro mě jasnou volbou romantická komedie.Znovu a znovu si přehrávám ten okamžik

na promenádě. Jak Allison Lowellová vzhlíží k Tuckerovi se svýma hnědýma svůdnýma

očima, jak se ho dotýká přesně tak, jak jsem se ho dotýkala já. Jak se na něj usmívá.A on se usmívá na ni.Jenže si podal přihlášku na školu, co je ani ne dvacet kilometrů od té mojí.

Možnost toho, mít Tuckera takhle blízko ústí do bolesti, naděje a zmatku v mojí

hlavě.Nejspíšchce, abychom byli spolu.Nejspíš to chci i já.Ale to je všechno. Nic se

nezměnilo, ne? Pořád jsem to já, T-člověk, malá miss světluška, která má duši rvoucí vize, že možná moje nynější poslání nepřežiju, a i kdybych přežila, jsem určená pro někoho jiného. A on je pořád on. Vtipný, okouzlující, nádherný, milý, naprosto normální a přesto tak jedinečný, ale když ho líbám s až moc velkými city, chce se mu zvracet. Protože je to člověk. A já z většiny člověk nejsem. Až jemu bude osmdesát, já pořád budu vypadat jako třicetiletá.

Tohle není správné.Jenže táta mi řekl, ať následuju svoje srdce.Tohle tím měl na

mysli?Popotahuju. Přála bych si, aby tu byla Angela a řekla mi, ať se uklidním, nakopala mi

zadek a všechno bylo zase v pořádku, ale tahle součást našeho přátelství už je nejspíš pryč. Nebude už mít náladu na to, aby se mnou diskutovala o mých problémech s kluky. Zrovna teď by mě nejspíš zabila, kdybych s ní přišla řešit takovou blbost. Dovedu si ji představit, jak mi teď říká: Takže ty seš pořád zamilovaná do kovboje? Třikrát Hurá.Což u měvyvolává další kolo slz, protože nejenom, že je moje srdce znova úplně zmatené a zlomené, ale jsem

naprosto a nezpochybnitelně sama.Zvoní mi telefon. Popotahuju a pak ho zvedám.”Čau, krásko,” říká Christian tiše.”Čau.“Poznává na mém hlase, že se něco děje. “Probudil jsem tě?“Sedám si a otírám si oči. “Ne. Právě jsem se chtěla dívat na film.““A chceš

společnost?“ptá se. “Můžu se zastavit.““Jasně,”říkám. “Přijď. Můžeme si pustit nějaký film se zombíky.“Zombíci budou dokonalí. Procházím seznam filmů, abych našla cokoliv, kde budou zombie a cítím se trochu zničeně a opotřebovaně.Ozývá se zaklepání na dveře. Napadá mě, že to bylo celkem rychlé, ale po chvíli se zarážím. Pět rychlých klepnutí.Tuckerovo

zaklepání.Sakra.Klepe znova. Stojím v hale a přemýšlím, jak tiše se dokážu propašovat ven zadními dveřmi a odletět. Ale nevím, jestli dokážu létat, když se cítím takhle a navíc tu bude každou chvíli Christian.“Vím, že jsi tam, Mrkvičko,” křičí přes dveře.Dvakrát sakra.Jdu ke

dveřím a otevírám je. Nenávidím, že vypadám, jako kdybych právě brečela. Mám opuchlé oči a na kůži mám červené skvrny. Nutím se podívat se mu do očí.“Co chceš,Tuckere?““Chci si s tebou promluvit.“Krčím rameny, jako kdyby už mě to nemohlo zajímat míň, ale nejspíš

nejsem moc přesvědčivá. Snaha se ale počítá. “Není o čem mluvit. Omlouvám se, že jsem tě

65

vyrušila na tvém rande. Ale tohle není moc dobrá chvíle. Zrovna čekám-“Natahuje ruku a

opírá ji

o dveře, když se je snažím zavřít.“Viděl jsem tvojí tvář,” říká.Myslí předtím na promenádě.

Zírám na něj. “Byla jsem překvapená, to je všechno.“Vrtí hlavou.“Ne. Pořád mě

miluješ.“Tohle je prostě Tucker. Přijde a rovnou vybalí, co má na srdci.“Ne,” říkám.Zvedá

koutek úst. “Jsi příšerně špatná lhářka.“Dělám pár kroků zpátky a zvedám bradu. “Vážně bys měl jít.““Ani náhodou.““Proč musíšbýt tak tvrdohlavý?” vydechuju a divoce rozhazuju ruce.

“Fajn.” Trochu poodcházím od dveří a nechávám ho vejít dovnitř.Směje

se.“Nápodobně.““Tuckere! Nech toho!“Jeho tvář je zase vážná. Sundává si klobouk a věší ho

na háček u dveří. “Problém je v tom, že jsem se na tebe vážně snažil přestat myslet. Věř mi,

snažil jsem se, ale pokaždé, když si myslím, že už zase držím svoje srdce pevně ve svých

rukách, objevíš se ty.““Budu

na tom pracovat. Pokusím se držet dál od tvojí stodoly,” slibuju.“Ne,” říká.“Nechci, aby ses držela dál od mojí stodoly.““Tohle ješílené,” říkám. “Nemůžu. Vážně se snažím udělat-““Co je správné,” dokončuje za mě větu. “Pořád se snažíš dělat to, co je správné. Miluju to na tobě.” Jde ke mně blíž. Je ale až moc blízko. Dívá se na měs tím svým známým teplem v očích. Pak pokračuje. “Miluju tě. To jenom tak neodezní.“Moje srdce se najednou vznáší, jako kdyby bylo pták, ale snažím se uklidnit ho. “Nemůžu být s tebou,” ovládám se.“Proč?

Kvůli svému účelu? Protože ti to řekl Bůh? Chci vidět, kde je to napsáno, chci vidět,že někdo

rozhodl, že mě Clara Gardnerová nemůže milovat, protože je z části anděl. Řekni mi, kde se

tohle píše.” Sahá někam za sebe a k mému šoku vytahuje Bibli, kterou měl zastrčenou

za páskem džínů. “Protože já ti chci přečíst tohle.“Otevírá ji a prstem listuje na tu správnou stránku.“Ten, kdo nemiluje, nezná Boha, protože Bůh je láska. Podívej. Přímo tady. Černé na bílém.““Díky za lekci z nedělní školy,” říkám. “Nepřipadá ti trošku divné citovat Bibli někomu, jako jsem já, která dostávám pokyny přímo od Boha? Tuckere, víš, že je to mnohem

složitější.““Ne, není,”říká. “Nemusí být. To, co máme, je božské. Je to krásné, dobré a

správné. Cítím to…” Dává si dlaň na hruď, na místo, kde má srdce. “Cítím to. Celou tu dobu.

Jsi tady. Jsi moje součást. Jsi ta, na kterou myslím, když jdu večer spát a taky ta, na kterou myslím, když se ráno budím.“Po tvářích mi začínají klouzat slzy. Vydává zmučený sten a přechází ke mně, ale já rychle dělám krok zpátky.“Tucku. Nemůžu,” vydechuju.“Líbí se mi,

když mi říkáš Tucku,” říká a směje se.“Nechci, aby se ti něco stalo.“Vidím v jeho očích

pochopení. “Takže celá ta věc s rozchodem byla jenom o tobě, co? Myslela sis, že se mi může

něco stát. Odstrčila si mě od sebe, abys mě ochránila. Pořád mě od sebe odstrkuješ.” Vrtí

hlavou. “Ztratit tě, je ten nejhorší druh utrpení na světě.“Natahuje ruku a dotýká se pramenu mých vlasů. Zastrkává mi ho za ucho a pak trošku ustupuje, aby zkusil trošku jiný přístup.

“Hej. A co tohle? Budeš ještě pár dní doma, ne? Já jsem taky doma.” V jeho mysli se

vynořuje myšlenka na to, že brzy nastoupí na vysokou, ale z nějakého důvodu mi o tom

neříká. “Co takhle si vyrazit na ryby. Vylézt na nějakou horu. Zkusíme to znova.“Nikdy jsem

nic tolik nechtěla.Vidí nejistotu na mojí tváři. “Měl jsem za tebe bojovat, Claro. I kdybych

o tebe musel bojovat proti tobě. Nikdy jsem tě neměl nechat odejít.“Zavírám oči. Vím, že mě

každou chvíli políbí a můj zbylý odpor se rozteče jako máslo.“Nebyla to tvoje chyba,”

šeptám. A pak, spíš ze sebeobrany, než z nějakého jiného důvodu, přivolávám svatozář.

Nechci ho varovat, ani nic jiného. Přivolávám ji a nijak ji neztlumuju. Místnost se naplňuje

světlem.“Tohle jsem já,”říkám. Koutkem oka vidím, jak mi září vlasy a vrhají kolem mojí

hlavy lehkou svatozář.Mhouří oči, ale pořád se na mě dívá. Zatíná čelist v čisté tvrdohlavosti. Stojí si za svým. “Já vím,” říká.Dělám krok k němu a tím překonávám prostor mezi námi.

Pokládám mu dlaň na popelavou tvář. Začíná se třást. “Tohle jsem já,” říkám znovu a

přivolávám svoje křídla.Začínají se mu třást kolena, ale bojuje s tím. Omotává mi ruku kolem

pasu, otáčí si měk sobě a tiskne se na mě. Překvapuje mě.“Jsem schopný to akceptovat,” šeptá. Zatajuje dech a naklání se ke mně, aby měpolíbil.Jeho rty se dotýkají těch mých.

Prochází jím pocit vítězství, ale pak se odtahuje a dívá se ke dveřím. Sténá.Christian stojí

ve dveřích.“Páni,” říká Tucker a snaží se zakřenit. “Máš vážně skvělé načasování.“Jeho nohy

vypovídají službu. Padá na kolena.Moje světlo mizí.Christian drží v jedné ruce DVD

66

Zombieland a tu druhou má zaťatou v pěst. Jeho výraz je bolestný.“Myslím, že se vrátím

později,” říká. “Nebo spíš ne.“Tucker ještěchvíli chytá dech na podlaze.Běžím

za Christianem ke dveřím. “Právě přišel. Nechtěla jsem, abys-““Abych to viděl?” dokončuje

za mě. “Paráda. Díky, že ses snažila ušetřit moje city.““Jenom jsem se snažila mu něco

dokázat.““Fajn,”říká. “No, dej mi vědět, jak to dopadlo.“Otáčí se ke dveřím a pak se

zastavuje. Svaly na zádech má napjaté. Chystá se říct něco vážně drsného. Něco, co už nebude moct vzít zpátky.“Nedělej to,” říkám.Cítím závrať. Slyším divný pískavý zvuk, jako kdyby mi pískal vítr v uších. Cítím výrazný pach kouře. Christian se otáčí, jeho tvář je zmatená, jako kdyby si nebyl jistý tím, co vidí v mojí hlavě. Najednou vypadá vyděšeně. Pak měobaluje temnota a já padám k zemi.Temný pokoj se plní kouřem.Ocitám se v budoucnosti přesně v okamžiku, kdy okolní temnota exploduje výbuchem světla a najednou mi to dochází: Tohle světlo není svatozář. Je to oheň. Ohnivá koule se mi otírá o rameno a zasahuje zeď za mnou. Pak Christian křičí: “K zemi!” Krčím se právě včas. Skáče přese mě a světlo z jeho Svatého smrtícího meče mě oslepuje. Všechno mi přijde jako změť černé a bílé: Christian a postavy, které kolem něj krouží, rychlý pohyb jeho meče ve tmě.Couvám zpátky, dokud nenarážím do

něčeho pevného a pak se otáčím, abych viděla, jak postupuje oheň.Plameny olizují stěny místnosti. Vidím vzplanout sametové závěsy jako hedvábný papír. Tohle místo se za pár minut promění v peklo. Moje srdce prudce buší, ale polykám a klekám si. Pak se stavím na

nohy. Musím pomoct Christianovi. Musím bojovat.Ne, říká v mojí mysli. Musíš ho

najít.Běž.Znovu se ozývá pronikavý zvuk. Tenký a vyděšený. Dusím se kouřem. Vzduch v

mých plicích je těžký a horký. I tak se ale odvracím od Christiana a od místa, kde si myslím,

že by mohl být východ a mířím přímo k ohni. Kašlu a moje oči se zalévají slzami.Do hrudi mi

naráží něco těžkého a dřevěného. Vyráží mi to dech, teda jestli jsem v plicích vůbec měla

nějaký vzduch. Zjišťuju ale, co je ta bariéra, protože se moje oči konečně přizpůsobují tmě.Je

to jeviště.Dívám se kolem sebe, abych si jenom potvrdila to, co už vím, ale je to tak

příšernězřejmé, že nemůžu uvěřit, že jsem na to nikdy předtím nepřišla. Všechno vypadá,že je

na svém místě: Šikmá podlaha hlediště, bílé ubrusy na stolech v přední části, řady kovových

sedadel. Sametové závěsy a vůně pilin a barvy.Jsme v Růžovém podvazku.A v tom okamžiku mi dochází, co je ten pronikavý zvuk.Je to pláčdítěte.“Claro!“Otevírám oči. Ležím na podlaze v obývacím pokoji, ale nevím, jak jsem se sem dostala. Dívají se na mě dva páry očí, jedny modré a jedny zelené, oba jsou alešílené strachy.“Co se stalo?” ptá se Tucker.“Byl to temný pokoj,” říká Christian. Není to otázka.“Byl to Podvazek.” Snažím se posadit. “Potřebuju

telefon. Kde mám telefon?“Tucker ho vidí na stolku a přináší mi ho, zatímco mi Christian

pomáhá na gauč. Pořád lapám po dechu.“Bude tam hořet,” říkám Christianovi.Tucker vydává nevěřícný zvuk. “Ach, paráda.“Vytáčím Angelinino číslo. Vyzvání to a každou vteřinu, kterou to nezvedá, se pocit děsu v mém žaludku zvětšuje. Ale pak, konečně, se ozývá slabé “prosím”

na druhém konci telefonu.“Angelo!”říkám.“Claro?“Zní, jako kdyby spala.“Právě jsem měla vizi. Ten černý pokoj je Podvazek, Angelo a ten zvuk, který slyším-pamatuješ, jak jsem ti o něm říkala? Ten zvuk, který nás prozrazuje, je dítě.Je to Webster. Musíte vypadnout.

Hned.““Teď?” ptá se rozespale. “Je devět večer. Právě jsem Weba uspala.““Ange,

užpřicházejí.” Nemůžu si pomoct, ale můj hlas pomalu přechází

v šílený jekot.“Dobře, zpomal, C,” říká Angela. “Kdo přichází?““Nevím.Černá křídla.““Ví o

Webovi?” ptá se, jako kdyby začínala vnímat to, co říkám. “Jdou si pro něho? Jak by se o něm

mohli dozvědět?““Nevím,”říkám znova.“Fajn, takže co víš?““Vím, že se tam stane něco

příšerného. Musíte hned vypadnout.““A kam máme jít?” ptá se, jako kdyby jí to ještě úplně

nedošlo. “Ne. Dneska večer nikam nejdu.““Ale Ange-““Jak dlouho už máš tu vizi? Rok?

Nemusíme hned přece propadat panice. Musíme si to promyslet.““Dneska byla ta vize jiná.

Naléhavá.“Její tón tvrdne. “No, někdy takové vize jsou, ne? A ty si myslíš, že víš, co

znamenají, ale ve skutečnosti to nevíš.” Vzdychá, jako kdyby si uvědomila, že hází svoje problémy na mě a mrzí ji to. “Nemůžu jen tak z rozmaru utéct pryčuprostřed noci, C. Teď musím myslet i na Weba. Potřebujeme plán. Přijď zítra ráno do Podvazku a promluvíme si 67

o tvojí vizi, jo? Pak se rozhodnu, kam půjdeme.“Ozývá se pronikavý nářek. Vstávají mi z něj

chlupy na zátylku.“No super. Probudilas ho,” říká naštvaně. “Musím jít. Uvidíme se

ráno.“Zavěšuje.Zírám na telefon.“Co to mělo všechno znamenat?” ptá se Tucker, který stojí za mnou. “Co se děje?“Dívám se Christianovi do očí. Ví, na co myslím. “Můžeme jet mým autem,” říká.Běžíme ke dveřím. “Půjdeme tam, chytnu ji za ruku a ukážu jí to, co vidím.

Donutíme ji pochopit to. Pak vezmeme dítě i ji a odvezeme je do hotelu.” Přehazuju si přes rameno kabát.“Počkat, cože?” Tucker za námi běží na verandu. “Vydrž, Mrkvičko. Vysvětli mi to. Co se děje?““Nemámečas.” Ohlížím se na Tuckera přes rameno, zatímco utíkám pryč a křičím:“Musím jít. Promiň.” Pak vyskakuju do Christianova pick-upu a on startuje. Slyším skřípání štěrku na příjezdové cestě. Když míříme pryč z Jacksonu, mám divný pocit, že moje zkoušky, o kterých mi táta říkal, právě začínají.

KAPITOLA 14 - VZDÁT SE VŠECH NADĚJÍ

Těsně předtím, než přijíždíme do města, dostávám od Angely zprávu:PKLP.Nevím, co to

znamená, ale špatný pocit v břiše se ještě stupňuje.Když zastavujeme u Podvazku, všímáme si pootevřených předních dveří. S Christianem při tom pohledu tuhneme strachy. Anna Zerbino v zavíracích hodinách divadla budovu pečlivě zamyká od loňského roku, kdy se dovnitř vloupala skupinka opilých turistů a ukradla ze šaten spoustu kostýmů a pak se v róbách a spodničkách potulovali po městě. Christian otevírá dveře dost na to, abychom se mohli vplížit

do vstupní haly. Místnost je prázdná. Otáčí se a kontroluje dveře, ale není

na nich ani stopa po násilném vniknutí. Zámek je netknutý.Přecházím přes halu k červené

sametové oponě, která odděluje přední část budovy od hlediště, a trochu ji odhrnuju. Je

zhasnuto. Divadlo je jako jáma temnoty z mojí nejhorší noční můry. Nedokážu se na něj dívat

déle, než pár sekund. Pak rychle couvám.Najednou slyším v patře tlumený hlas a šoupání

židle po podlaze.Nejistě vzhlížím k Christianovi. Co máme dělat?Ukazuje bradou k zadnímu rohu místnosti, kde je schodiště, které vede do druhého patra. Pomalu stoupáme po schodech.

Jsme opatrní, protože se snažíme nezpůsobit žádný hluk. Na vrcholku se zastavujeme a

posloucháme. Tyhle dveře jsou zavřené. Pod nimi prosvítá jasný pruh světla.Jsem

v absurdním pokušení zaklepat. Možná kdybych se chovala normálně, věci by se i normálně vyvíjely. Zaklepu, Anna naštvaně otevře a zeptá se nás, co tu děláme tak pozdě, ale nakonec nás vezme k Angele do pokoje, kde bude Angela ležet na posteli a číst si a pak řekne Vážně? Vážně jsi tak paranoidní, že to nemohlo počkat do rána?Mohla bych zaklepat. A pak už by se na druhé straně těch dveří nemohlo udát nic zlého.Christian lehce vrtí hlavou. Co cítíš?Ptá se.Otevírám svojí mysl. Ve chvíli, kdy spouštím svoje zdi-i když jsem ani nevěděla, že je mám zvednuté-mě zaplavuje smutek. Hluboká pronikavá bolest tak intenzivní, že mě to nutí lapat po dechu. Opírám se o zeď a snažím se proniknout do utrpení. Identifikovat jeho zdroj.

Všechno, co vidím, je ale obraz ženského těla, které plave tváří dolů ve vodě a tmavé vlasy vznášející se kolem její hlavy. Anděl-ach, naprosto určitě je to anděl-který není Samjeeza. Jeho smutek je jiný, než ten Samjeezův. Je zuřivější. Vztek jím cloumá v agónii, která ho mučí už celá staletí, ale je pořád doběla rozžhavený a rozhodně víc kontrolovaný, než ten Samův a míň sebelítostivý, jako kdyby tenhle anděl promítal své emoce do něčeho

jiného-do poslání. Touhy ničit.Je tam Černé křídlo, říkám Christianovi tiše. Dávám pozor,

aby tahle konverzace byla jenom mezi námi tak, jak nás to naučil táta. Cítím obrovský

smutek. To je nejspíš všechno, co dokážu zjistit-převažuje to nad vším ostatním. A co ty?

Dokážeš tam někomu přečíst myšlenky?Je tam nejmíň sedm lidí, říká a zavírá oči. Je těžké

se probírat jednotlivými myšlenkami.”Říkala jsem ti, že tu nejste vítáni,” ozývá se najednou

tichý a vyděšený hlas. “Chci, abyste odešli.““Ale no tak, Anno,” reaguje další hlas. Podle

hlasu to bude nejspíš nějaký starší muž-má stejný rytmus řeči jako můj táta. “Takhle se snad chová ke starému příteli?““Nikdy jsi nebyl můj přítel,” říká Anna. “Byl jsi chyba.

Hřích.““Ach, hřích,” říká. “Jsem polichocený.““Vyzývám tě,” říká Anna. “Ve jménu Ježíše Krista. Odejdi.“Tohle ho rozčiluje. “Ach, nebuď tak dramatická. Tohle není o tobě.““Tak o kom to je?” ozývá se Angela až maniakálně klidným hlasem na to, že v jejich obýváku právě

stojí Černé křídlo. “Co chcete?““Přišli jsme se podívat na dítě,” říká.S Christianem si vyměňujeme zneklidněné pohledy. Kde je Webster?“Moje dítě?” ptá se Angela natvrdle.

68

“Proč?““Penamue by rád viděl tu malinkatou věc. Stejně jako já. Jsem teď přece

dědeček.“Zatraceně. Phen je tady. A…znamená to, že ten další anděl je Angelin táta?“Nejsi jeho nic, Asaeli,” vyštěkává Anna. “Nic.“Při jménu Asael se můj mozek zaplavuje každým kouskem informace, které jsem během minulého roku o tom chlápkovi nashromáždila: Sběratel, záporák s velkým Z, který se nezastaví před ničím ve snaze získat nebo zničit

všechny Triplary z tohohle světa, bratr Samjeezy, který po něm převzal vedení Strážců. Velmi

nebezpečný, můžu skoro slyšet říkat tátu. Bez soucitu. Bere si to, co chce a jestli tě uvidí, jestli zjistí, co jsi zač, vezme si tě. Instinkt mi radí utéct-utíkat dolů po schodech a pak ven ze dveří a neohlížet se-ale zatínám zuby a zůstávám tam, kde jsem.“Není tu,” říká Angela, jako kdyby byla jenom podrážděná jejich vniknutím a neměla vůbec strach. “Mohl jsi zavolat, Phene, a já bych ti to řekla. Nemuseli jste absolvovat celou cestu až sem.“Asael se směje. Naskakuje mi z toho husí kůže. “Mohli jsme zavolat,” opakuje pobaveně. “Kde je to dítě, když není tady?““Dala jsem ho pryč.““Dalas ho pryč? Komu?““Milému páru. Vybrala jsem si

jejich profil v adopční agentuře. Zoufale toužili po dítěti. Otec je muzikant a matka je

cukrářka. Líbila se mi myšlenka, že bude mít vždycky dost hudby a dobrého jídla.““Hm,” říká

zamyšleně Asael. “Věřím, že Penamue ale nabyl dojmu, že sis to dítě chtěla nechat. Není to

tak?““Jo,” odpovídá hlas, který bych ani nepoznala, kdybych teda nevěděla, že teď mluví

Phen. Mluví, jako kdyby měl rýmu. “Řekla mi, že si to chce nechat.““Ho,” opravuje ho

Angela. “A rozmyslela jsem si to potom, co bylo jasné, že ses na mě vykašlal.” Nedokáže

zabránit hořkosti proniknout do jejího hlasu. “Hej, nejsem zrovna mateřský typ. Je mi

devatenáct. Chodím na Stanford. Mám svůj život. Být připoutaná k dítěti, je to poslední, co chci. Tak jsem ho dala lidem, kteří se o něj dokážou postarat.“I když ji nevidím, dokážu si představit, jak tam Angela stojí s pečlivě prázdným výrazem, který má vždycky, když něco skrývá. Jeden bok má vytočený trošku do strany a hlavu má nakloněnou, jako kdyby nemohla

uvěřit tomu, že vážně vede tuhle příšerně nudnou konverzaci. “Takže to vypadá, že jenom

plýtváte vaším časem,” dodává. “A mým taky.“Chvíli je ticho. Pak Asael začíná tleskat. Tak hlasitě, že sebou cukám pokaždé, když se jeho dlaně dotknou.“Krásné představení,” říká. “Jsi celkem dobrá herečka, má drahá.““Věřte mi nebo ne,” říká. “Nezáleží mi na tom.““Prohledejte byt,” říká Asael spokojeným a klidným hlasem, který neodhaluje žádný zmatek. “Prohledejte každý kout. Věřím, že tu to dítě někde je.“Slyším vzdalující se kroky a pak hluk odhazování nábytku a tříštícího se skla. Anna si pro sebe začíná šeptat. Její hlas je zoufalý. Nejasně v tom rozeznávám modlitbu.Musíme něco udělat, posílám myšlenku Christianovi.Vrtí hlavou. Jsou v přesile. Jsou tam dva andělé, Claro a tvůj táta říkal, že je nedokážeme

v bitvě jeden na jednoho porazit. Pak přidej ještě pár dalších, o kterých se klidně vsadím, že

jsou to Triplarové. Nemáme šanci to vyhrát.Koušu se do rtu. Ale musíme pomoct

Angele.Vrtí hlavou. Musíme zjistit, kde je Webster. To je to, co Angela chce, abychom

udělali.Cítím jeho touhu utéct odsud. Přesně to mu už odmala říkali, aby v těchhle situacích udělal. Cítím jeho strach a paniku, jak v něm pomalu narůstá. Nebojí se o sebe. Bojí se o mě.

Chce mě mít teď ve svém autě na cestě daleko odsud. Ví, že když tu zůstaneme, vyplní se

jeho vize, která skončí mnou na zemi, pokrytou krví, jak se na něj dívám se skelnýma očima.

Nemůže dopustit, aby se to stalo.Teď je řada na mě, abych zavrtěla hlavou. Nemůžeme tu v

tom Angelu nechat.“Není tu. Říkala jsem vám to,” říká Angela.“Jsi moje,” říká Asael tvrdším hlasem. Začíná ztrácet trpělivost. Podlaha skřípá pod jeho vahou, když dělá krok směrem k ní.

“Jsi krev mojí krve, tělo mého těla a to dítě mi patří taky. Sedmý je můj. Dostanu to.““Ho,” opakuje znovu něžným hlasem.Ostatní se vracejí.“Není tu žádné dítě,” oznamuje ženský hlas.

“Ale v jedné ze zadních místností je betlém.“Přesouvají se do kuchyně. Vytahují šuplíky a

házejí všechny věci na podlahu.Anna se modlí ještě hlasitěji.“Dost,” říká Asael zase klidným hlasem. “Řekni nám, kde je.““Je pryč,” říká Angela. V jejím hlase ale slyším zaváhání.

“Poslala jsem ho pryč.““Kam?” ptá se Asael znovu. Tentokrát už ne tak trpělivě. “Kams ho

poslala?“Neodpovídá.“Angelo,” vydechuje Phen. “Prosím. Řekni mu to. Prostě mu to řekni a on tě nechá jít.“Asael se pobaveně uchechtává. “Ach, Penamue, tobě na ní vážně záleží, co?

To je směšné. Nikdy by mě nenapadlo, že když tě pošlu zkontrolovat

69

do Itálie mojí dávno ztracenou dceru, ty pro ni ztratíš svoje šedé srdce. Ale myslím, že to

chápu. Vážně. Je tak mladá, viď? Tak nová, jako zelený výhonek, který se tlačí ven ze

země.“Znovu vidím v jeho mysli obrázek topící se ženy. Tentokrát ji nese v náruči a tiskne

tvář

k jejímu bílému krku bez tepu.“Takže,” pokračuje Asael, “udělej to, co ti radí tvůj milenec.

Řekni nám, kams poslala to dítě.““Ne.“Vzdychá. “Dobře. Vážně si neužívám tenhle druh

donucování, ale…Desmonde, podržíš na chvíli její mámu?“Slyším kroky. Anna se přestává modlit, když je odvlečená od Angely. Pak začíná nanovo: “Přijď království tvoje, buď vůle tvá, jak v nebi, tak i na zemi…””Ámen. Doufám, že On tohle všechno teď poslouchá,” říká Asael. “A teď mi řekni, co chci vědět, nebo tvoje máma umře.“Slyším, jak se Angela ostře nadechuje. Vrhám zoufalý pohled na Christiana. Moje myšlenky víří. Co můžeme udělat?“Je to vážně dilema,” říká Asael. “Tvoje máma nebo tvůj syn. Ale zvaž tohle: Když nám řekneš, kde je to dítě, slibuju, že se mu nic nestane. Dostane všechno, co si bude přát. Vychovám ho jako svoje vlastní dítě.““Jo, no, já jsem taky tvoje dítě,” říká Angela. “A jestli sis nevšimnul, dals tomu s mou výchovou dost na frak.“Překvapeně se směje její drzosti. “Pak buď mou

dcerou stejně, jako tyhle dvě krásné dívky-tvoje sestry. Dám ti pokoj ve svém domě a budeš mít vlastní místo u stolu. Po mém boku.““Myslíš v pekle,” říká.“Peklo není tak zlé. Jsme tam svobodní. Andělé jsou tam králové a ty můžeš být princezna. A můžeš zůstat se svým dítětem.““Nedělej to,” říká Anna.“Pojď se mnou a tvojí mámě se nic nestane. Ani se jí

nedotknu. Až do konce jejího života,” slibuje Asael.“Ne. Vzpomeň si na to, co jsem tě učila,”

mumlá Anna. “Neboj se o mě. Můžou zabít moje tělo, ale nikdy nemůžou zlomit mojí

duši.““Jsi si tím jistá?” ptá se Asael. “Olivie, pojď sem drahoušku. Možná bychom ji měli

trošku poučit. Tohle,”říká a na chvíli se odmlčuje, “je velmi speciální druh nože. Nazval jsem ho Dubium Alfa-velká pochybnost. Nůž způsobuje velmi bolestivé zranění. A obávám se, že jak na těle, tak na duši. Stačí jedno moje slovo a moje dcera, Olivia, ti rozpáře duši na cáry. Myslím, že by si to nejspíš užívala.““Neuveď nás v pokušení-““Olivie,” vyzývá ji.Neslyším, jak se Olivia pohybuje, ale najednou Anna dlouze a zoufale vykřikuju.“Mami,” šeptá Angela, když začíná Anna trhaně vzlykat.Tvrdě se koušu do rtu, až cítím na jazyku chuť krve. Christian mě chytá za ruku tak tvrdě, až mě začíná bolet.Ne, říká.Přivolám svatozář a zaútočíme na ně dřív, než budou moct…Cítím, jak mu hlavou probíhá množství scénářů, ale

žádný z nich nedopadá úspěšně, žádný nedopadá v náš prospěch, v žádném neskončíme

všichni spolu a v bezpečí. Nebylo by to k ničemu. Jsou moc rychlí. I s momentem

překvapení na naší straně je jich moc. Jsou moc silní.“A zbav nás od všeho zlého,”

dokončuje Anna chraptivě.“Je trošku jako zaseknutá deska, co? Olivie, zlatíčko…“Anna

znovu křičí.“Přestaň,” říká Angela. “Přestaň jí ubližovat!” Zhluboka se nadechuje. “Vezmu tě

za Webem-za dítětem.““Výborně,” skoro vrní Asael.“Ne, Angelo,” říká Anna slabě, jako

kdyby pro ni bylo mluvení moc namáhavé.“Musíš mi slíbit, že o něj bude postaráno, že bude

v bezpečí,” říká Angela.“Máš moje slovo,” souhlasí Asael. “Nezkřivím jí ani vlásek

na hlavě.““Dobře. Tak teda jdeme,” říká.Christian mě začíná táhnout po schodech dolů.Pak

ale Asael vzdychá. “Vážně bych si ti přál věřit, má milá.““Cože?” ptá se Angela

zmateně.“Nemáš v úmyslu vzít nás k tvému synovi. Nechci ani pomyslet na to, kam bys nás byla schopná zavést.““Ne, přísahám-““Dáš mi to, co chci,” říká skoro veselým hlasem.

“Nakonec. Pár hodin v pekle a nakreslíš mi mapu k dítěti.” Jeho hlas tvrdne. “Dobře, Olivie. Jsem unavený z hraní her.““Počkej!” říká Angela zoufale. “Řekla jsem, že-“Slyším tlumivý dávivý zvuk a pak kašlání.“Mami!” křičí Angela a bojuje proti pevnému sevření, ve kterém je

chycená. “Mami! Mami!“Anna chraptivě šeptá: “Bože, pomoz mi!” Pak její tělo padá

na podlahu.Cítím její krev.Bože, pomoz mi.“Mami,” kňučí Angela. “Ne.“Realita toho, co se

stalo, se přese mě převaluje jako přílivová vlna. Čekali jsme moc dlouho. Byli jsme moc

vyděšení na to, abychom zasáhli. Dopustili jsme, aby se tohle stalo. Nechali jsme je, aby ji

zabili.“Pojďme,” říká Asael.Rychle přecházejí ke dveřím, což dává Christianovi jenom chvíli,

aby mě dotáhnul dolů po schodech, než nás uvidí. Není dost času na to dostat se

přes halu ven na ulici. Táhne mě dovnitř do sálu a slepě nás provádí temnotou.Chvíli stojím

70

v temnotě a třesu se. Mrkám, aby si moje oči zvykli na tmu. V žaludku mám křeče, ale

zároveň se cítím zvláštně odpojená od mého těla, jako kdybych se sama na sebe dívala

z dálky. Z vize, možná. Z mé vize.Anna je mrtvá. Angela půjde do pekla. A není nic, co bych

s tím mohla udělat.Skupina schází po schodech dolů. Skrz dvoucentimetrovou díru

mezi závěsy sametové opony vidím, že jde Phen jako první. Angela je v obklopení dvou

stejně oblečených tmavovlásek. Nevidím jim do tváře, ale přijdou mi mladé. Možná v mém

věku, nebo ještě mladší. Když prochází Angela, všímám si jejího výrazu. Je šokovaná a

na tvářích se jí lesknou slzy. Pohled upírá k zemi. Za ní jde kluk, kterého jsem nikdy

neviděla-říkali mu Desmond-a nakonec sestupuje po schodech muž v černém obleku, který

vypadá jako Samjeeza.Pochybuju, že bych mezi nimi takhle z dálky našla nějaký rozdíl.

Zvedá ruku a všichni se zastavují uprostřed haly.“Vy dvě,” říká. “Zůstaňte tady a vyčistěte to

tu.““Vyčistit?” opakuje jedna z holek skoro kňučivým hlasem. “Ale tati-““Vypalte to tady,”

říká.“Ale jak se dostaneme zpátky?” ptá se ta druhá.“Prostě se tu o to postarejte,” říká

podrážděně.Desmond se ušklíbá a jedna z dívek ho tvrdě zasahuje do hrudi. Naštvaně k ní

zvedá zaťatou pěst, ale Asael ho zastavuje a skoro otcovským způsobem mu pokládá ruku na rameno. Pak se obrací k Angele a jemně ji chytá za zadní stranu krku. Usmívá se. Naklání se těsně k jejímu uchu a pak šeptá: “Tohle je chvíle dítě moje, kdy se musíš vzdát veškeré

naděje.“Pak mizí.První holka vydává znechucený zvuk a kope botou do jedné mosazné tyče,

která drží řadu sametových lan. S hlasitým třísknutím dopadá na zem. “Proč vždycky

vyfasujeme tu nejhorší práci?“Očekávám, že Phen teď zmizí taky, ale zůstává. Přechází

ke vchodu do divadla, roztahuje oponu a nutí Christiana a mě zajít ještě hlouběji do hlediště a

schovat se ve stínech. Oba se krčíme mezi sedadly.“Celý svět je jeviště,” říká Phen

nepřítomně, jako kdyby mluvil sám k sobě. “A všichni muži i ženy jsou jen pouhými

hráči.““O čem to mluvíš?” ptá se ho jedna z holek. Jejich hlasy jsou stejné, jako kdyby byli dvojčata. I když má jedna z nich na sobě spoustu lesklých stříbrných náramků, které občas zacinkají, když se pohne. Slyším ten zvuk, když se vloupávají do pokladny u občerstvení a kradou peníze.“Myslím, že už je s tebou táta hotový,” říká Phenovi. “Můžeš se vrátit do své malé kobky v Římě. Teda jestli nás nechceš odvézt domů. Nechtěl bys? To by od tebe bylo tak milé.““Celý svět je jeviště,” mumlá, jako kdyby ji neslyšel. “Jeviště.“Otáčí se a nechává oponu klesnout zase zpátky. Zase se ocitáme v naprosté tmě.“Ale no tak,” přede dívka,

“nebudeš toho litovat. O to se už postaráme.”žádná odpověď. Je pryč.“Kretén,” mručí zlé

dvojče. “Kde je nejbližší vlakové nádraží? Nejspíš tak 500 mil odsud. To se klidně vsadím. Zatracený zapadákov.“Chvíli je klid. V uších mi buší. Tvrdě a rychle. Pak cítím ve vzduchu první závan kouře.Je to tady.Vím, jak se to stane. Viděla jsem to už tolikrát. Ale i tak

v tenhle okamžik, když už to všechno začíná, si pořád zachovávám malou naději, že bych

odsud mohla jen tak odejít. Slyším, jak jdou ke dveřím a napadá mě, že by nás tu třeba mohli

nechat a my se pak nějak dostaneme z téhle černé díry, která nás obklopuje. Poběžím nahoru a

Anna bude pořád naživu, takže ji dokážu uzdravit. Najdeme Weba. Všechno bude v

pořádku.Ale pak se, jako vždycky, ozývá odněkud tlumený, vystrašený a pronikavý výkřik. A já si vzpomínám.Web je tu s námi. Někde v téhle tmě.Cítím, jak se za mnou Christian napíná jako pružina.“Co je to?“ptá se jedno z dvojčat. “Ššš. Buď zticha.“Jako na zavolanou se pláč

najednou zastavuje. Ticho je ohlušující. Zadržuju dech.Vidím, jak se lehce hýbe opona a

prostředek hlediště zaplavuje paprsek světla.“Něco tam je. Rozsviť.” Šmátrají po zdech kolem nich.“Nemůžu najít ten idiotskej vypínač.“První z nich se směje. “Tak se dívej.“Ohnivá koule prolétá nad mojí hlavou a dopadá na levou zeď, která se okamžitě ocitá

v plamenech. Jsem oslepená světlem.Christian nečeká na to, až nás objeví. “Skloň se!” křičí předtím, než se v jeho ruce objevuje Svatý meč. Skláním se do uličky, což není moc dobrý nápad, protože ješikmá. Klekám si a nakonec si lehám na podlahu, aby přese mě mohl

Christian přeskočit a tvrdě svým mečem odrazit rány černých dýk dvojčat. Jedné dívcečepelv dlani praská a rozděluje se na dvě části, ale v ruce se jí objevuje další ještě dřív, než ta první stačí dopadnout na zem. Znovu útočí. Dělá výpad směrem k jeho noze, ale on uskakuje

stranou. Druhá dívka syčí a snaží se zasáhnout jeho bok.“Kdo seš?“vyštěkává na něj a on

71

snadno blokuje její ránu a rozbíjí tak její dýku.“Někdo, koho se tohle týká,” dostává ze sebe

mezi výpady.Ještě si měnevšimli.Couvám dozadu tak dlouho, dokud nenarážím zády na něco dřevěného. Dívám se, jak se Christian vyhýbá další ráně od druhého dvojčete.

Pohybuje se rychleji, než kdy dřív.Najednou se stáčí bokem pryč od prvního dvojčete a vrhá

se na to druhé. Zraňuje je, ale rychle se zotavují a dál na něj útočí. Jedna přeskakuje přes řadu sedadel a pak další a další. Snaží se dostat za něj, ale on ustupuje a drží jí před sebou. Připomínají mi hady, napadá mě, když sleduju, jak se pohybují. Hladce, cílevědoměa synchronizovaně.Oheň se rozšiřuje přes těžké závěsy a ž k okraji jeviště. Brzy celý prostor vyplňuje hustý černý kouř, který se pomalu valí ke stropu. Dítě začíná znovu brečet.

Tentokrát hlasitěji a vztekleji. Dvojčata se otáčejí za zvukem.Christian se taky otáčí a staví se mezi ně a směr, odkud přichází pláč. Je úžasné, jak ovládá meč. Seká po nich a útočí, čímž je drží v šachu. Vypadá to skoro jako tanec. Bojuje mnohem líp, než kdy při našem tréninku.

Zuřivost, která mu bublá v žilách je úžasná. Ale rychle se unavuje. Vidím to.Musím se zvednout na nohy, napadá mě. Musím přivolat vlastní meč a pomoct mu. Roztřeseněse

zvedám na nohy.Ne, křičí na mě Christian v mojí mysli. Zvládnu to. Běž pro dítě.Web. Můj

otřesený mozek se snaží zaměřit na jeho jméno. Musím se dostat k Webovi.Narážím na

jeviště a běžím k jedné z malých šaten u jeho boku. Všude jsou látky a kostýmy. Klopýtám

přes ně, ale nevidím žádné dítě. Snažím se poslouchat, jestli ho neuslyším brečet, ale zase se

odmlčel.“Webe!“křičím, i když vím, že mi nemůže odpovědět. “Webe, kde jsi?“Přebíhám přes

jeviště do další šatny, ale je prázdná. Oheň se přesunuje mým směrem a já doslova cítím, jak

kolem mě roste žár. Nade mnou se ozývá praskající zvuk a jedno z jevištních světel se

s hlukem řítí na podlahu. Slyším se vykřiknout. Najednou je tu tma. Příšerná tma, ve které

vůbec nic nevidím.“Breč, Webe, breč,” křičím. Slyším, jak Christian někde nade mnou křičí

bolestí. Jsou někde u dveří haly. Musím něco udělat.Běžím do středu jeviště. Už nevidím

jasný oblouk Christianova meče, ani stíny dvojčat. Hlediště je v plamenech. Nezbývá mi moc času. Brzy se už nebudu moct nadechnout, nebo neuvidím a netrefím ven.Ale nemůžu odejít bez Weba.A pak si vzpomínám na poklop. Angela nám ho jednou ukázala, když jsme byli znudění během Andělského klubu. Je to prostor pod pódiem dost velký na to, aby se v něm

schoval jeden člověk. Využíval se v hrách, kde měl najednou člověk magicky zmizet. PKLP.

Angela se mi snažila naznačit, kde je.Běžím k tomu místu a pak začínám rukama hmatat

po poklopu. Sahám hluboko do temnoty a rozkašlávám se z kouře. Moje prsty ale narážejí na něco měkkého, teplého a živého. Vytahuju uzlíček, zabalený v dece.Web.Neztrácímčas radováním se nad tím, že jsem ho našla. Přivinuju si jeho tělo k ramenu a chystám se

rozběhnout k zadním dveřím, které vedou do uličky za budovou.Christiane, posílám mu v

mysli. Mám ho. Jdu ven.Ale předtím, než zvládám udělat tři kroky, které by nás dostali dolů

z jeviště, se přede mnou objevují dvojčata a blokují mi cestu.Dělám krok zpátky.Jsou to holky

mýho brášky. Teda alespoň jedna z nich je.“Lucy,” říkám a zmateně mrkám.“Clara

Gardnerová,” říká ta s cinkajícími náramky. Její tmavé oči se rozšiřují údivem. “Ach můj Bože.” Usmívá se. “To je náhoda. Ze všech míst na tebe narazím zrovna tady. Claro, ráda bych ti představila mojí sestru Olivii,” říká, jako kdybychom na sebe narazili někde v klubu.Zabila Annu, napadá mě. Ta holka právě zabila mámu mojí kamarádky.“Okouzlující.

Vážně,” říká Olivia, i když zjevně není moc okouzlená. “Dej nám to dítě,” říká.“Je po

všem.“Ohlížím se přes rameno k hledišti. Kde je Christian?“Ach, o tvého přítele jsme se

postarali, i když to byl celkem dobrý boj,” říká Lucy nezaujatým hlasem. “Teď nám dej to

dítě. Jestli nám ho dáš hned, slibuju, že tězabiju rychle.“Moje hrdlo se svírá zoufalstvím při představě, že Christian leží někde ve tmě pod námi mrtvý nebo umírající s rozervanou duší.

Tisknu Weba pevněji k svojí hrudi. Je tak tichý-až moc tichý-napadá mě, ale teď se o něj

nemůžu bát.“Dej mi to dítě,” říká Lucy. Vrtím hlavou.Vzdychá, jako kdybych jí právě zničila den. “Užiju si, až tě budu kousek po kousku rozřezávat.” V ruce se jí objevuje černá dýka. Cítím z ní zvláštní druh vibrací, které mě celou rozechvívají. Dělá krok ke mně. “Naprosto zbožňuju tvého brášku, víš?” Směje se. “Je to nejlepší kluk, jakého jsem kdy měla. Tak

pozorný. Tak sexy. Bude příšerné, až zjistí, že jeho sestra zemřela. Tak tragicky-uhořela při požáru. Bude potřebovat tolik TLC, aby se z toho dostal.“Snaží se měvyprovokovat, dochází 72

mi. Ale jsem otupělá. Nic se ve mně nezvedá touhou zaútočit na ni. Nemám moc času.

Koutkem oka vidím Olivii, která mě ve tměobchází z boku. Odřezávají mě od únikové cesty. Za mnou je jeviště. I kdybych proti nim bojovala, nikdy se mi nepovede obě je porazit. Ne s Webem v náručí.A oni mě obkličují, aby mě zabili.Musím přivolat svatozář. Nevím, jestli je to udrží dál ode mě, i když to funguje uČerných křídel, ale musím to zkusit. Je to moje jediná šance.Zavírám oči.Snažím se oprostit od všech emocí.Soustředím se.Pokaždé, když jsem se

snažila-myslím tím opravdu snažila-jsem dokázala svatozářpřivolat. Ten den v lese s mámou, když jsem bojovala se Samjeezou. Tu noc autonehody po plesu. Kdykoliv jsem ji doopravdy potřebovala, přišla, jako kdyby tu někde byla celou dobu a jenom vyčkávala, než bude moct zazářit. Ale teď uvnitř mě žádná svatozář není. Nebo jestli je, necítím ji. Nemám k ní

přístup.Všechno, co cítím, je temnota. Protože tuhle bitvu prohraju. Christian to

viděl.Umřu.Ne, ozývá se mi

v hlavě Christianův hlas. Ne, neumřeš.Z očí se mi spouští slzy. Nejsi mrtvý,říkám

natvrdle.Potřebuju, abys udělala přesně to, co tiřeknu a až ti to řeknu. Jo?Jo.Slyším v dálce

zvuk sirén.“Dej. Nám. To. Dítě.” Olivia už je dost blízko mě na to, aby mě mohla kdykoliv

bodnout. Zvedá dýku.“Běž. Do. Pekla,” říkám skrz zaťaté zuby. Takže možná ve mně

nakonec ještě nějaký oheňzbyl.Zvedni Weba nad hlavu! Teď!Křičí Christian v mojí mysli a já nemyslím. Prostě dělám to, co po mě chce. Zvedám Weba nad hlavu. Najednou vidím, jak se Christian zvedá z orchestřiště, vyskakuje na jeviště a jeho meč směrem k nám vyšlehává oslepující spršku světla. Prochází skrz moje tělo. Od ramene ažk boku. Cítím, jak prořezává moje oblečení, ale v místech, kde se mědotýká, cítím na kůži jenom teplo.“Ne!” křičí

někdo.Zmateně si tisknu Weba zpátky k ramenu. V tu chvíli si všímám Lucy-té s náramky—

která stojí o pár metrů dál. Tvář má staženou vztekem a nedůvěrou. Křičí jako zvíře, zmítající

se

v agónii.A Olivia padá mrtvá k mým nohám.Christianův meč projel jejím tělem a přeřízl ji

skoro napůl.“Zabiju tě!“křičí Lucy a dívá se na mě vytřeštěnýma žalem naplněnýma očima. V ruce svírá černou dýku.Ale teď je se mnou Christian. Stojí vedle mě, v ruce svírá meč a sirény se blíží. Každou chvíli se bude tohle místo hemžit hasiči.Lucy se dívá směrem

k východu. “Přísahám, že tě zabiju, Claro Gardnerová.” Po tváři jí stéká slza. Chvíli jí visí

na bradě předtím, než klesá na zem. “A postarám se, abys před tím trpěla.” Pak se otáčí a běží uličkou pryč z divadla. Běží kouřem a ohněm ven na ulici.Slyším, jak při tom brečí.Nedívám se na Olivii. Nemůžu. Odvracím se. V krku mi stoupá žluč, když si uvědomuju,že jsem

pokrytá její krví. Moje tričko je jí nasáklé a cítím, jak mám rameno i paže mokré. Kdysi jsem měla tohle místo zafixované jako oázu bezpečí. Místo pro všechny z nás, kde můžeme mluvit a být sami sebou. Magické místo.Teď hoří. Je pryč.Angela je pryč.Začínám si uvědomovat, že přede mnou stojí Christian. Lapá po dechu a tiskne si košili k žebrům.“Jsi v pořádku?” ptá se a tiskne mi rameno. “Ublížil jsem ti?““Ne,“odpovídám mu na obě otázky a pak si všímám, že krvácí. “Jsi zraněný.““Přežiju to,” říká. Ve stejném okamžiku slyšíme křičící hlasy v hale.

“Musíme se odsud dostat. Hned.“Běžíme k zadnímu východu a pak pokračujeme do uličky za divadlem. Chladný noční vzduch obaluje mojí kůži a naplňuje moje plíce a já můžu zase dýchat.“Musíme letět,” říká Christian. Přivolává křídla. Černé flíčky na jeho bílém peří

vypadají jako rozlitý inkoust na bílém papíře.Moje srdce je tak těžké prožitou hrůzou, šokem, smutkem kvůli Anně, strachem o Angelu a smrtí Olivie, že vím, že letět prostě nedokážu.

Vrtím na Christiana hlavou.“Nemůžu.“Dívá se chvíli dolů na zem, přemýšlí a pak vážně kýve

a zasouvá svoje křídla.“Dobře. Doběhneme těch pár bloků k mému autu. Je to stejně lepší

plán. V pohodě?“Kývu.“Našlas ho,”říká Christian.Dívám se dolů na Webovu kulatou

tvářičku. Dívá se na mě vykulenýma jantarovýma očima. Angelininýma očima. Kašle. Tisknu ho k sobě pevněji.“Našla,”říkám a pak běžíme zakouřenými ulicemi Jacksonu. Christianovi se chvěje ruka, když strká klíčky do zapalování. Pak zatíná čelist a jeho auto se s rachotem

probouzí k životu. Pak se rozjíždíme. Ani jeden z nás chvíli nic neříká. Jenom posloucháme zvuk motoru. Chci mu říct, že jede moc rychle, a že poslední věc, co teď potřebujeme je, aby nás chytili zkrvavené s dítětem na přední sedačce, ale nemám na to srdce. Dělá všechno, co

může.“Kam jedeme?” ptám se, když zatáčí na cestu, která vede ven z města.“Nevím,”říká. “Ta

73

holka, ta kterou jsem-” Na chvíli se odmlčuje a tiše se nadechuje, jako kdyby se mu chtělo

zvracet. “Asi zavolá posily. Nevím, jak dlouho jí bude trvat dostat se do pekla a

zpátky.““Lucy,”šeptám.Ostře se na mě dívá. “Jak víš, jak se jmenuje?““Je to Jeffreyho

holka.“Jeho pohled je ještě ledovější, než předtím. “A ona ví, kdo jsi? A zná tvoje

jméno?““Jo.““Pak se nemůžeme vrátit domů,” říká, jako kdyby se tím všechno

vyřešilo.Bojuju

proti vlně paniky. “Proč? Je to posvátná půda. Tvůj dům i ten můj. Bude to tam

bezpečné.“Vrtí hlavou.“Posvátná půda funguje na Černá křídla, ne na Triplary.” Zhluboka se

nadechuje.“Musíme utéct,” říká pomalu a rozvážně, protože ví, že mě to rozčílí. “Budou

tělovit. Půjdou po dítěti. Musíme se odsud dostat tak daleko, jak to jenom půjde.““Ale

Angela-““Angela by chtěla hlavně to, aby byl Web v bezpečí,” říká.Vím, že má pravdu, ale v tuhle chvíli cítím, že je to konec. Odjíždíme odsud. Opouštíme tohle místo a už se sem nikdy nevrátíme. Už navždy budeme na útěku. Už navždy budeme vyděšení, že nás najdou.“Claro, prosím,” šeptá. “Něco vymyslíme. Ale teď potřebuju, abys mi věřila. Potřebuju, abys byla v bezpečí.“Tvrděpolykám a přikyvuju. Christian na chvíli svěšuje hlavu. Pak uvolněně sahá pod

sedadlo a vytahuje vybledlý silniční atlas. Otevírá ho na mapě Spojených státůa dává ho na

palubní desku.“Zavři oči a píchni prstem do nějakého místa na mapě,” říká. “A tam

pojedeme.“Zavírám oči a dotýkám se prstem stránky.Zajímalo by mě, jestli ještě někdy

uvidím Tuckera.Jedeme přes noc. Ráno zastavujeme na odpočívadle, abychom se mohli umýt

a pak jde Christian do Walmartu pro nějaké nové oblečení, autosedačku a zásoby pro dítě. Překvapuje mě, když otevírá stříbrnou krabičku, kterou má v autě a vytahuje z ní únikovou sadu dokladů, jako z nějakého akčního filmu: Různé dokumenty, rodné listy, falešný řidičák,

něco, co vypadá jako pojištění a největší hromadu peněz, kterou jsem kdy viděla.“Můj

strýc,”říká

na vysvětlenou. “Viděl do budoucnosti. Nejenom do té svojí, ale někdy i do budoucnosti

ostatních. Vždycky říkal, že budu muset jednou utíkat.“Jeho strýc byl vždycky trochu

extrémní. Ale teď jsme tady. Utíkáme.Snažím se vnutit Webovi láhev mléka, ale on nepije. Dívá se na mě, jako kdyby mu bylo všechno jasné a začíná brečet. Hlasitě. Nic ho nedokáže utěšit. Nejsem jeho máma. Kde je moje máma? Dokážu ho skoro slyšet přemýšlet. Kde je moje babička? Cos s nimi provedla?“Měla by sis zkusit trošku odpočinout,” říká Christian potom, co znovu vyjíždíme na silnici a Web je ukolébaný jízdou a konečně usíná.Jenže

neexistuje možnost, že bych dokázala usnout. Kdykoliv zavřu oči, jsem zpátky na schodišti a

poslouchám někoho, jak plánuje zabít mámu mojí kamarádky. Jsem v temné místnosti, kde

čekám na smrt. Dívám se, jak někdo umírá přímo před mýma očima.Místo toho sahám

do kapsy, vytahuju telefon a vytáčím číslo Billy už asi podesáté od chvíle, kdy jsme utekli

z Jacksonu.Nebere mi to. Začínám být paranoidní a představuju si, jak už se Lucy stačila

vrátit zpátky do pekla a shromáždit obrovskou armádu nemrtvých, aby mě našli. že

užprohledali můj dům a tam narazili na nic netušící Billy. Pořád si představuju scénu

jakozhororu, kde Lucy stojí před záznamníkem a zlomyslně se směje, když slyší můj hlas, jak

se snažím varovat Billy.“Ahoj Billy, tady je Clara,” říkám do telefonu. Hlas se mi láme

na zvuku vlastního jména. “Zavolej mi. Je to důležité.““Určitě je v pořádku,”říká Christian,

když zavěšuju. “Billy se o sebe dokáže postarat.“Přemýšlím o krvi. O zvuku, který vydalo tělo

Olivie, když dopadlo na jeviště.“To je v pohodě,Claro,” mumlá Christian. “Jsme

v bezpečí.“Odvracím od něj pohled k okýnku.Projíždíme hřebeny, na kterých jsou větrné

turbíny: Vysoké bílé větrné mlýny. Jejich vrtule se točí kolem dokola a prořezávají vzduch.

Mraky zanechávají na zemi stíny, jako kdyby se pohybovaly mezi nebem a zemí a jako nějaké

temné bytosti kroužily po zemi.Budeme zase někdy v bezpečí? Přemýšlím.Christian sundává

jednu ruku z volantu a chytá tu mojí. Přejíždí mi palcem přes klouby. Mělo by mě to utěšit tak, jako vždycky. Mělo by mě to naplnit jeho silou.Ale všechno, co cítím, je slabost.

KAPITOLA 15 - HRANÍ SI NA ŠŤASTNOU

RODINKU

74

Místo, na které jsem ukázala na mapě, je Lincoln v Nebrasce. Když tam přijíždíme, hned si

hledáme hotel. Recepční, možná padesátnice, se na nás usmívá, jako kdybychom byli

manželé, a naklání se přes stůl, aby se podívala na Weba.“Ach, ten je maličký,” říká. “Kolik mu je?““Devět dní,” odpovídám. Najednou jsem nervózní a její výraz jasně naznačuje, že si myslí, že je pro devítidenní dítě ještě moc brzy na to, aby cestovalo. Ale to není její

věc.“Museli jsme jet navštívit moje rodiče,” říká Christian a objímá mě kolem pasu. Přitahuje mě k sobě, jako kdyby nemohl snést, že stojím celých šest centimetrů od něj. “Není to sice to nejlepší řešení, ubytovat se v hotelu, ale co můžeme dělat? Nedokáže vyjít s mojí

mámou.“Udivuje mě, jak snadno se dokáže dostat do téhle role: Oddaný manžel, nedostatkem spánku deprivovaný otec.“Věřte mi, chápu to,” říká paní před námi skoro šibalsky. “Máme tu dětské postýlky. Budete jednu potřebovat?““Ano, děkujeme. Zachránila jste nám život,”

odpovídá a já bych mohla přísahat, že se paní před námi červená, když se na ni otáčí s jeho

pověstným úsměvem. Pořád mě objímá, když vycházíme ven z haly. Když ale čekáme na

výtah, jeho tvář se znovu zachmuřuje.Dáváme Weba do dětské postýlky, která je hned vedle

manželské postele. Hned usíná. Napadá mě, že děti v jeho věku nejspíš hodně spí. Volám číslo 411, které je do pizzerie v Mountain View v naději, že tam bude Jeffrey a já si s ním budu moct promluvit, i když nemám nejmenší tušení, co mu mám říct. Jak oznámit bráškovi,

že je jeho holka vraždící Triplare s černými křídly, a že mi přísahala smrt?“Není tu,” říká

Jake, když se ho ptám na Jeffreyho. “Dneska nepracuje.““No, a můžeš mu říct, aby mi

zavolal?” ptám se a on vydává neidentifikovatelný zvuk a zavěšuje.Nevím, co bych mohla

udělat jiného.Christian trvá na tom, že se musím jít vysprchovat jako první.Stojím pod

sprchou a drhnu si kůži skoro do krve ve snaze z ní dostat i poslední zbytky krve Olivie. Když

si před zapařeným zrcadlem rozčesávám vlasy, dívám se na svoji sebeobviňující tvář. Jsem

slabá.Nepokusila ses zachránit Annu ani jsi je nezastavila, když odváděli Angelu. Ani ses o to nepokusila.Zbabělec.Strávilas všechny ty hodiny trénováním se Svatým mečem, protože tvůj táta řekl, že to budeš potřebovat, ale když přišla ta chvíle, ani jsi ho nevytáhla.Protože jsem

zbabělá.Svírám hřeben tak silně, až mi bělají klouby. Už znovu v zrcadle nevyhledávám svůj

pohled, dokud nejsou moje vlasy úplně rozčesané.Když otevírám dveře, Christian sedí se

zkříženýma nohama na manželské posteli a zírá na obraz na zdi, na kterém je fotografie

velkého bílého ptáka s dlouhýma nohama a s červeným pruhem na vrcholu hlavy. Má

rozevřená křídla a drápky se dotýká vody, i když si nejsem jistá, jestli z vody vzlétá nebo na ní přistává.Selhání, napadá mě, když si vzpomínám na neschopnost dokonce i přivolat svoje křídla

před Podvazkem. Selhala jsem. Dokonce i v něčem tak jednoduchém, jako je létání.Christian

ke mně vzhlíží. Odkašlávám si a ukazuju na koupelnu, která už je volná. Kýve, vstává a

prochází kolem mě. Pohybuje se ztuhle a trhaně, jako kdyby jeho svaly teprve teď dohnalo

peklo, kterým jsme si za posledních dvacet čtyři hodin prošli.Sedím na posteli a poslouchám zvuk sprchy, Webovo dýchání, tikání hodin na nočním stolku a kručení v mém žaludku. Asi po pěti minutách voda najednou přestává téct. Slyším trhnutí sprchovým závěsem a rychlé kroky přes podlahu koupelny. Nebo spíš běh. Pak se ozývá rána víka záchodu a po chvíli i Christianovo zvracení. Vyskakuju na nohy a jdu ke dveřím, i když se je bojím otevřít. Nebude chtít, abych ho takhle viděla. Pokládám ruku na hladké malované dřevo rámu dveří a zavírám oči. Slyším, jak znovu zvrací a potom sténá.Tiše klepu.Jsem v pohodě, říká. Ale není

v pohodě. Nikdy nebyl míň v pohodě.Jdu dovnitř, říkám.Dej mi chvilku.Slyším

spláchnutí.Když minutu na to vstupuju dovnitř, stojí u umyvadla s ručníkem omotaným kolem

pasu a čistí si zuby. Vybaluje skleničku, která stojí na pultu, a napouští do ní vodu. Trochu z ní upíjí a pak plive do umyvadla.Když se jeho pohled setkává v zrcadle s tím mým, vidím v nich jeho stud.Selhání. Taky to cítí.Odvracím pohled a nevědomky jím sjíždím po jeho těle. V

tu chvíli si všímám rozšklebené rány na boku.“Není to tak zlé, jak to vypadá,” říká, když

lapám po dechu. “Ale nejspíš jsem si to měl nějak ovázat předtím, než jsem se šel

vysprchovat, protože se mi to znovu otevřelo.“Nezáleží na tom, co říká-je to zlé. Hluboká, nejméně devíticentimetrová rána, které mu sahá od levého žebra až k boku. Na okrajích je černá. Dýka žalu mu v těch místech musela spálit kůži. “Musíme tě dostat do nemocnice,”

75

říkám.Vrtí hlavou. “A co přesně jim řeknu? že mě napadla zlá dvojčata, která mě pořezala

Dýkou smutku?”Škube sebou bolestí, když ho nutím opřít se o pult, abych se mohla líp

podívat na jeho ránu. “Zahojí se to. Dokonce už se to zavřelo. Normálně se hojím

rychleji.““Tohle není normální rána.” Dívám se na něj. “Můžu to zkusit vyléčit?““Tak trochu jsem doufal, že to navrhneš.“Nutím ho posadit se na okraj pultu a stoupám si před něj. Mám sucho v puse

z náhlé nervozity. Olizuju si rty a snažím se soustředit.Oprošťuju se od všeho. Myšlenek, pocitů, tichého obviňování a obracím se k mému nitru. Zapomínám na to, co se stalo. Co všechnojsem nedokázala. Jenom prostě jsem. Přivolávám svatozář.O pár minut později

omluvně vzhlížím k Christianovi. Na čele cítím pot. Pokládá mi ruku na rameno, aby mi

pomohl a přidal k mým silám ty své a já se znovu snažím přivolat svatozář.A znovu

selhávám.Web se probouzí a začíná křičet, jako kdyby do něj někdo šťouchnul.“Omlouvám

se,” říkám Christianovi.“Vrátí se ti,” říká.Kéž bych měla jeho jistotu. “Nemůžeme tu ránu

nechat takhle. Vyžaduje odborné ošetření.“Znovu vrtí hlavou. “Jestli to nemůžeš vyléčit

svatozáří, budeme to muset udělat po staru. Jsem si jistý, že tu někde mají šicí soupravu.“Teď

jsem to já, komu je zle od žaludku. “Tak to ne. Musíš jít k doktorovi.““Chceš být doktorka,

Claro,” říká. “Tak co kdybys s tím teď začala?“Když jsem hotová, hned upadá do hlubokého spánku. Částečně i kvůli malé lahvičce hotelové whisky, kterou vypil, než jsem ho začala šít.

Nemůžu si pomoct, ale cítím, že přichází konec světa, a že tohle je jenom první akt něčeho

příšerného.Po chvíli si lehám vedle něj.Dívám se na Weba, který spí v postýlce. Dýchá těžce a nerovnoměrně, což mě děsí. Ležím na posteli na břiše s nohama visícíma přes okraj a sleduju jeho malý hrudníček, který se zvedá a pochvíli zase klesá. Mám strach, že se najednou

zastaví, ale to se nestane. Pořád dýchá a já brzy naprosto vyčerpaná usínám.Budí mězvonění

telefonu. Na chvíli jsem úplně dezorientovaná. Kde to jsem? Co tu vlastně dělám? Co se

stalo?Web začíná brečet. Christian něco mumlá a zvedá se z postele. Sténá a chytá se za bok,

jako kdyby na chvíli zapomněl, že je zraněný. Rychle se ale otřepává a zvedá Weba do

náruče.Beru telefon. Je to Billy.“Ach, Billy, měla jsem takový strach. Jsi v pořádku?““Jestli

jsem já v pořádku?” křičí. “Co se stalo?”Říkám jí to. Když končím s vyprávěním, chvíli je

zticha. Pak říká: “Tohle je zlé, dítě.Podvazek je ve všech zprávách. Všude hlásí, že jsou Anna i Angela Zerbino mrtvé. Oběti nějakého žháře.““Počkej,“přerušuju ji. “Myslí si, že je Angela mrtvá?“Ale pak mi to dochází. Hasiči našli v Podvazku dvě těla: Annino a Oliviino. Olivie

měla skoro stejnou výšku a hmotnost jako Angela. Jsou to sestry, jak řekl Asael a já mu

věřím. Je přirozené, že si spletli jejich těla. Zajímalo by mě, jak dlouho jim bude trvat, než

přijdou na svůj omyl.“Naše shromáždění si všimlo v Jacskonu a okolí podezřele vyhlížejících postav, které se poflakují tam, kde by neměli být,” pokračuje Billy. “Corbett dokonce zahlédl pár z nich slídit kolem domu. Naprosto určitě tě hledají. Kde jsi?““V Nebrasce.““Ach

proboha.““Nevěděli jsme, kam máme jít a tak jsme si vybrali náhodné místo,” říkám obranně. Možná to není to nejvíc okouzlující místo na světě, ale rozhodně by nikoho nenapadlo hledat nás zrovna tady.“Jste v pořádku?” ptá se Billy. “Není někdo z vás zraněný?“Dívám se na

Christiana. Stojí u okna, přidržuje si Weba u hrudi a tiše k němu promlouvá. Otáčí se a dívá se

mi do očí.“Jsme naživu,” odpovídám. “Myslím, že je to docela úspěch.““Dobře, poslouchej,”

říká Billy. “Chci, abyste pár dní nevytahovali paty ven. Svolám mimořádnou schůzi

shromáždění a uvidíme, jestli vymyslíme nějaký plán. Pak ti zavolám. Zvládnete to?““Jo. Nevytahovat paty ven. To zvládneme.““Udělali jste správnou věc, když jste odtud odjeli,” říká. “Chci, abyste byli extrémně opatrní. Nikomu dalšímu nevolej. Myslím to vážně.

Nikomu. S nikým se nepřátelte. Budu se cítit mnohem líp s vědomím, že jsem jediná, kdo ví,

kde jste. Zavolám ti hned, jak vymyslíme nějaký plán na to, jak vám pomoct.“Zní to tak

dobře, až se mi chce začít brečet.“Postarej se o to malý, dítě,” říká. “A postarej se

o sebe.” Vzdychá a pak dodává: “Někdy byl tak otravný.““Kdo?” ptám se.“Walter.Říkal, že se

tohle stane. Je k vzteku, že ten chlap musel mít vždycky pravdu.“Schováváme se dalších pár dní. Stěhujeme se do hezčího hotelu, kde máme plně vybavenou kuchyň,jídelní kout, obývák a dvě ložnice, takže můžeme zavřít dveře a dívat se na televizi, zatímco Web spí.Pomalu se ze

všeho stává rutina: Web se probouzí a začíná brečet. Hrajeme kámen, nůžky, papír a kdo

76

prohraje, musí Weba přebalit. Snažíme se ho donutit začít pít Sunar z láhve. Zkoušíme různé

lahve a různé flašky, ale vždycky se zakucká, vyprskne a vypadá naštvaně, že tu není nikde poblíž Angela. Nakonec vypije tak padesát gramů. Máme strach, že to nestačí. Hned potom, co se nají, zvrací. Začíná zase brečet. Myjeme ho. Houpáme s ním, mluvíme s ním, zpíváme mu, pouštíme hlasitě šum televize, vozíme výtahem nahoru a dolů, bereme ho na dlouhé projížďky autem, smějeme se na něj, uklidňujeme ho, prosíme, ale on pláče celé hodiny a nejradši s tím začíná uprostřed noci.Jsem si jistá, že nás musí ostatní hosté hotelu

milovat.Většinou pak ale zase po nějaké době usne. Chodíme kolem něj po špičkách, sprchujeme se,čistíme si zuby, jíme zbytky z lednice-už známe nazpaměť menu všech

místních restaurací. V Nebrasce je hodně steak housů. Pořád měním obvazy na Christianově

ráně, které se odmítá vyléčit. Snažím se přivolat svatozář.Pořád se mi to nedaří.Mluvíme

o všem, jenom ne o tom, co se stalo tu noc v Podvazku, i když oba víme, že je to to jediné, o čem dokážeme přemýšlet. Sedíme jako zombie na gauči a díváme se na různé šou. A pak, příliš brzy, vždycky příliš brzy, se Web probouzí a my začínáme s celým tím kolotočem

odzačátku.Začínám chápat, proč byla Angela tak protivná.Přesto jsou tu i hezké chvíle.Vtipné chvíle. Třeba když jednou Web počůral Christianovi tričko během toho, co ho přebaloval.

Přímo na logo Coldplay a Christian jenom přikývnul a klidným hlasem řekl: “Takže tohle si o nich myslíš, Webe?” Smějeme se, dokud nás nezačíná píchat v boku a je to dobré, smát se. Zmírňuje to napětí.Čtvrtou noc, zatímco sedíme na gauči potom, co jsem strávila asi hodinu pobíháním po pokoji s Webem v náruči, který mi bez ustání řval do ucha, se Christian

natahuje a dává si moje nohy do klína. Potom je začíná masírovat. Snažím se spolknout

smích, protože jsem lechtivá, ale pak sténám, protože je to tak příjemné. Je to pěkné, pocit že

jsme v tom spolu, že jsme partneři a nějak už si tímhle vším projedeme.“Myslím, že jsem

ohluchla,” říkám. Takhle vtipkujeme pokaždé, když Web najednou přestane brečet a

usne.“Kdy že to Billyříkala, že zavolá?” odpovídá Christian. Další vtip, který často

opakujeme. Směju se.Ale něco uvnitř mě se nespokojeně vrtí, protože tohle celé mi přijde

jako scéna ze života někoho jiného a s dítětem někoho jiného. Jediné, co tu děláme je, že si

hrajeme na nějakou spokojenou rodinku.Christianovy prsty ustávají v pohybu na mém

kotníku. Vzdychá.“Mám dost.“Zvedá se a přechází k ložnici, kde spí Web. “Jdu se vyspat jako

první. Dobrou noc, Claro.““Dobrou.“Jde do svého pokoje a zavírá dveře. Chvíli přepínám kanály, ale nic dobrého nedávají. Vypínám televizi. Ještě je brzy. Teprve devět. Jdu si ale opláchnout obličej a převléct se do pyžama. Naposled kontroluju Weba. Pak si lehám.Zdá se

mi o Tuckerovi. Jsme na jeho loďce na jezeru v Jacksonu. Ležíme na dece na dně

lodi,zamotaný jeden druhému v náruči a užíváme si sluníčko. Je to jako dřív. Jsem naprosto klidná. Mám zavřené oči a skoro spím. Tisknu obličej do Tuckerova ramene a vdechuju jeho vůni. Hraje si s krátkými pramínky vlasů na zadní straně mého krku-říká jim dětské vlásky.

Druhou rukou jemněpřejíždí z mého boku na citlivé místo pod mojí paží.“Nelochtej mě,”

varuju ho s úsměvem.Směje se, jako kdybych ho tím ještě víc vydráždila, a lechtá mě

na zadní straně paží. Má prsty jako pírka. Smíchy se mi otřásá celé tělo. Hravě ho koušu

do ramene, čímž v něm vyvolávám další smích. Zvedám hlavu a dívám se do jeho teplých modrých očí. Oba se snažíme tvářit vážně, ale selháváme.“Myslím, že tu můžeme zůstat,

mrkvičko,” říká. “Už navždy.““Naprosto souhlasím,” mumlám a líbám ho. “Navždy zní

dobře.“Zahaluje nás stín. Díváme se nahoru. Nad hlavou nám plachtí pták, obrovská vrána,

větší nežorel. Je to ten největší pták, kterého jsem kdy viděla. Pomalu krouží vysoko

nad námi. Vypadá jako skvrna na světle modré obloze.Tucker se na mě otáčí se strachem

v očích. “Je to jenom pták, že jo?“Neodpovídám. Zavaluje mě vlna strachu, která mi zmrazuje krev v žilách, když se k němu přidává další pták. A pak další a další. Už je nezvládám počítat. Vzduch se najednou ochlazuje, jako kdyby jezero pod námi najednou zmrzlo. Můžu cítit, jak nás ptáci pozorují a jejich kruh se pořád utahuje.“Claro?“slyším Tuckera. Z pusy mu vychází obláček páry.Dívám se vzhůru a srdce mi buší. Čekají na ten správný okamžik, aby se snesli domů a roztrhaly nás na kusy svými ostrými zobáky a drápy. Chtějí nás

rozervat.Čekají.Krouží nad námi jako supy nad mršinou nebo nad umírajícím. A přesně takhle

nás i pozorují.“No dobře,”říká Tucker a krčí rameny. “Vždycky jsme věděli, že to bylo moc

77

dobré na to, aby to vydrželo.“Další den ráno myjeme s Christianem nádobí. Stojíme bok po

boku u dřezu, já ho myju a on ho utírá. Najednou vyhrkává: “Musím ti něco

říct.““Dobře,”říkám opatrně.Na chvíli odchází z místnosti, a když se vrací, drží černobílý sešit. Angelinin deník.“Vrátil ses tam,” říkám ohromeně.Kýve. “Včera v noci. Letěl jsem zpátky do Podvazku. Našel jsem ho v kufru v její ložnici. Až tam se oheň nedostal.““Proč?” Lapám po dechu. “Bylo to tak nebezpečné! Billy říkala, že se tam potloukají Černá křídla a hledají nás.Mohli tě-“Chytit. Zabít. Odnést do pekla. A já bych se nikdy nedozvěděla, co se s ním stalo.“Omlouvám se. Nechtěl jsem, aby ten deník padnul do špatných rukou. Chci tím říct, kdo ví, co tam Angela o nás napsala. Nebo o shromáždění? A já prostě chtěl…něco

udělat. Měl jsem tolik otázek. Napadlo mě, že by tam možná mohly být nějaké odpovědi. Byl jsem vzhůru celou noc a četl ho.““Takže našel jsi, co jsi hledal?” šeptám. Nejsem si jistá, jestli mám být na něj naštvaná,že tak hrozně riskoval nebo jestli se mi má ulevit, že se vrátil

nezraněný.Jeho ústa se kroutí. “Je tam hodně věcí. Výzkumy. Básničky. Podrobný popis

všech Webových plenek. Seznam písní, co mu Anna zpívala, aby ho uspala. A její myšlenky. Pocity. Byla unavená, naštvaná a vyděšená, ale chtěla pro Weba to nejlepší. Měla toho hodně v plánu.“A teď je nebude moc uskutečnit, napadá mě. Nevím přesně, kde teď Angela je, ale o pekle toho vím dost. Je tam zima. Nejsou tam barvy. Je tam pustá krajina. Všudypřítomné zoufalství.Bodá mě v hrudi, když si na tom místě představím Angelu. Beznaděj, kterou teď musí cítit. Bolest.“Poslední záznam byl psaný narychlo,” říká Christian. “Tu noc dostala

zprávu od Phena. Varoval ji, že přichází Černá křídla. Měla jenom chvíli na to, aby schovala Weba, ale Phen jí tu chvíli dal.“Takže Phen není nakonec takový záporák, na jakého si hraje.

Ale to neznamená, že bych ho teď měla radši. Protože to byl on, kdo ji dostal do téhle

situace.“Já jenom,”říká Christian. “Chtěl jsem ti to říct.“Natahuje ke mně deník. Nabízí mi ho, ale já si ho od něj neberu. Nevím, jak bych se cítila, kdybych si přečetla její deník teď, když je pryč. Tohle je její soukromá věc.“Dám to na noční stolek,” říká. “Kdyby sis to chtěla

přečíst.““Ne, díky,“odpovídám, i když jsem zvědavá.Tiše se vracíme k mytí nádobí. Každý z

nás je ztracený ve svých vlastních myšlenkách. Christian přemýšlí o deníku. Angela tam

musela napsat něco důležitého. O Webovi a jeho rodině. Po chvíli říká: “Už jsi někdy

přemýšlela

o tom dni na hřbitově?“Myslí tím, jestli jsem někdy myslela na ten polibek. Jestli jsem

přemýšlela o nás.Nemyslím si,že dokážu vést tuhle konverzaci. Ne teď. “Jsi telepat. Ty mi to řekni,” vtipkuju tiše.Ale pravdou je, že o tom přemýšlím. Když spolu někam jdeme a on mě přirozeně bere za ruku. Když se na mě podívá při večeři přes stůl, směje se mému vtipu a jeho

zeleno zlaté oči jiskří. Když se míjíme na cestě do koupelny a on má ještě mokré vlasy

ze sprchy, jeho tílko se na něj lepí a já z něj cítím vůni po holení. Myslím na to, jak snadné by

bylo přijmout tenhle život. Být s ním.Myslím na to, jaké by to bylo jít večer spát do jedné místnosti. Jo, vážně na to myslím. I když se díky tomu cítím příšerně, protože není jediný kluk, na kterého takhle myslím.“Je točisté,” poznamenává a jemně mi páčí z ruky misku, kterou posledních pár minut důkladně drhnu.“Přemýšlím o tom,” říkám po chvíli.Nenechá to

být.“Myslíš, že bys to udělal i sám za sebe?” ptám se.Dívá se na mě. Evidentně ho moje

otázka překvapila. “Sám za sebe?““No, políbit mě, byla součást tvého poslání. Věděls, co se stane. Řekls mi: “Neodejdeš,” když jsem chtěla odejít. Protože jsi věděl, že tam zůstanu.

Věděls, že měpolíbíš a já tě to nechám udělat.“Polyká. Sklání hlavu. Prameny vlasů mu padají do tváře, zatímco se dívá do dřezu, jako kdyby mohl z mýdlové vody vyčíst nějakou tajemnou odpověď.“No, políbil jsem tě v mojí vizi,” říká nakonec. “Ale nedopadlo to tak, jak jsem si myslel.““A jak sis myslel, že to dopadne?““Já…“Cítím jeho zklamání, jeho rozpaky a jeho zraněnou pýchu.“Myslel sis,že když se políbíme, budeme spolu,” dokončuju za něj.“Jo.

Myslel jsem si, že budeme spolu.” Krčí rameny. “Nejspíš ještě nenastal ten správný

čas.”Čeká. Pořádčeká. Vzdal se kvůli mně všeho. Celého svého života. Své budoucnosti.

Jenom kvůli tomu, aby mě udržel v bezpečí. Protože věří svého srdci, svému poslání a tomu,

že on je moje poslání a já jsem to jeho.“A jen tak mimochodem, udělal jsem to na vlastní

pěst.” hází utěrku na rukojeť ledničky a pak přechází ke mně. “Chtěl jsem tě políbit,” mumlá.

“A chtěl jsem to udělat. Ne kvůli nějakému poslání. Nebo vizi. Kvůli tobě. Kvůli tomu, co

78

cítím.“Jeho slova mezi námi chvíli visí. Pak se naklání, hladí mě hřbetem ruky po tváři a

jemněmě líbá. Bez tlaku. Dlouho tiskne svoje rty na ty moje. Něžně mi po nich přejíždí. Teplo mezi námi se prudce zvyšuje. Čas se zpomaluje. Vidím budoucnost, kterou si představuje: Už navždy spolu. Vždycky tu budeme jeden pro druhého. Jsme partneři. Nejlepší přátelé.

Milenci. Putujeme tímhle světem společně. Budujeme si život po boku toho druhého, minutu po minutě, hodinu po hodině, den po dni. Vychováváme Weba jako našeho vlastního, a když se nám do cesty postaví nějaké nebezpečí, čelíme mu společně.Patříme k sobě.Odtahuje se.

Vyhledává můj pohled a dívá se na mě svýma očima se zlatými skvrnkami. Vidím v nich

otázku.“Já…“začínám, ale nemám ponětí, jak bych mu měla odpovědět. Chci říct ano, ale něco

mě zastavuje.Začíná mi zvonit mobil.Vzdychá. “Vem to,” říká. “No tak.“Zvedám

telefon.“Dobře, dítě,” říká Billy a ani se nenamáhá s pozdravem. “Je čas. Můžete být v pátek

večer

na louce?“Dívám se na Christiana. Máme se vrátit do Wyomingu? Tady je to bezpečné.

Nikdo by nás tu nehledal. Web je tu v bezpečí. Můžeme tu zůstat.“Jasně, pročne?” říká až moc klidným hlasem. “Co můžeme ztratit?“Všechno, napadá mě. Pořád existuje tolik věcí, které můžeme ztratit.

KAPITOLA 16 - CLARA SVĚTLO V TEMNOTĚ

Každý člen shromáždění sedí kolem ohně ve chvíli, kdy v pátek večer přicházíme na louku, a

když vstupujeme do kruhu, všichni najednou mlčí. Chovám Weba v náruči.Nikdy jsem neviděla pohromadě tolik ustaraných tváří.“No,” říká Stephen po chvíli. Zdá se, že tohle

shromáždění dneska vede on. “Posaďte se, oba.“Paráda. žádné řečičky typu: “Jsme rádi, že

jste v pořádku.” Rovnou k výslechu. Lidi nám uhýbají, aby nám udělali prostor v přední části

kruhu, a my si sedáme do trávy. Balím Weba pevněji do dečky, jako kdyby ho to mohlo

uchránit od všech zvědavých pohledů. Natahuje ručku k ohni. V jeho zlatých očích se odráží

světlo. “Než dáme prostor k diskuzi,” říká Corbett Phibbs a dělá krok vpřed, “rádi bychom

od vás slyšeli, co se vlastně stalo. Tak si ujasníme, že si všichni rozumíme.“Nechávám

Christiana mluvit. Bojuju, abych udržela můj výraz pasivní, když poslouchám, jak jim říká

o tom, co se stalo bez jakýchkoliv příkras. Domluvili jsme se na tom na cestě sem. žádné

přílišné detaily. Christian se snaží být tak stručný, jak to jenom jde: Přijeli jsme tam. Asael

chtěl Angelino dítě. Řekl jednomu z jeho poskoků, aby zabil Annu Zerbino a pak odešli, vzali

Angelu sebou a nechali tam další dvě, aby to tam podpálili. Našli jsme Weba, probojovali se

ven z Podvazku a utekli. To je všechno.Potom nám shromáždění pokládá otázky, na které

Christian nedokáže odpovědět. “Jak se Asael dozvěděl o dítěti?” “Jak Angela věděla, že má

schovat svoje dítě předtím, než si pro něj přišla Černá křídla?” A nakonec: “Jak jste je

dokázali porazit?” “S pomocí Svatého meče,” odpovídá Christian, což vyvolává kolektivní

překvapivý výdech. Myslím, že moc z nich nedokáže přivolat a ovládat Svatý meč. “Můj strýc

mě to naučil.“První z mnoha lží, které dneska plánujeme říct.Je dost zlé nebýt upřímní

ke shromáždění, ale jestli existuje něco, co mě i Christianovi zůstalo v paměti díky naším rodičům, tak je to nutnost mlčet o tom, že jsme Triplarové. Zatajit to úplně před každým.

Nechceme dát ani najevo, že víme o tom, že Triplarové existují. To je důvod, proč nám

Corbett řekl, abychom jim vyprávěli události předchozích dní vlastními slovy, takže jsme mohli říct jenom to nejdůležitější, aniž bychom odhalili sebe nebo Weba. Jenom Corbett a Billy znají pravdu.“Takže to tělo té dívky, které našli v Podvazku, nebylo Angely?” ozývá se někdo. Poznávám ten hlas: Julia. Na každém loňském setkání kvůli něčemu protestovala.

Není to zrovna můj nejoblíbenější člověk.“Ne. Asael vzal Angelu sebou,” odpovídá

Christian.“Proč? Co s ní chce dělat?” ptá se Stephen.“Je to jeho dcera,” říká Christian. “Nebo

o ní tak alespoň mluvil. Jako kdyby o ní věděl celou dobu.“Svírá se mi krk. Asael s pomocí Phena Angelu celou tu dobu hlídal. Všechno to, co cítila k Phenovi, celou tu dobu, když si myslela, že ho zná, to na ni jenom hrál. Plnil svoje rozkazy. Nezdálo se, že by se v jejich

plnění nějak vyžíval, ale to nic nemění. Byla pro něj jenom práce.Jestli byl Stephenův výraz

předtím vážný, tak teď je spíš apokalypticky vážný.“Dobře,” říká. “A kdo je otcem dítěte

Angely?““Nějaký kluk ze školy,” odpovídám rychle. Dnešní lež číslo dvě.Stephen se mračí.

“Nějaký kluk?““Jmenuje se Pierce. Bydlí na naší koleji. Ale nezáleží na tom, kdo je otec,”

79

říkám hlasitěji, než je u mě obvyklé. “Musíme najít Angelu. Musíme ji dostat zpátky. Web ji

potřebuje. Takže vážně doufám, že máte vymyšlený nějaký dokonalý plán.“Ticho. I Corbett na chvíli vypadá, že je v rozpacích.“Máme plán,” říká opatrně. “Ale ten zahrnuje to dítě, ne Angelu.““Co tím myslíš? Jak může zahrnovat dítě a Angelu ne?” Tisknu k sobě Weba

pevněji.“Myslíme si, že by bylo nejlepší dát dítě Billy. Souhlasila, že se o něj postará a bude

ho chránit. Dokud to bude potřeba. Nebo dokud nenastanou nějaké další okolnosti.““Další okolnosti?” křičím. “Co to má znamenat?““Claro,” šeptá Christian. “Uklidni se. Dělají, co můžou.““Co, vám na tom snad nezáleží?” ptám se ho. “Angela je jedna z nás. Byla unesená.

To se ani nepokusíme dostat ji nějak zpátky?““Není to tak, že by nám na tom nezáleželo,” říká

Billy. Až do teď byla klidná. Seděla u ohně a holí šťouchala do uhlíků. “Jenom nejsme dost

silní na to, abychom ji zachránili. Z toho, co jste nám řekli,” -propaluje mě přes oheň pohledem, čímž chce říct, z toho, co jste řekli přímo mě-“to vypadá tak, že ji vzali do pekla.“To jsem věděla. Vzali ji do pekla a já neudělala nic proto, abych je

zastavila.Odkašlávám si. “No, tak ji musíme dostat pryč.“Corbett smutně vrtí hlavou.

“Nemůžeme se dostat do pekla. I kdybychom se uměli pohybovat mezi dimenzemi, bylo by nemožné ji najít. Peklo je stejně obrovské jako země. Nebo to si alespoň myslíme. Nemůžeš doufat, že ji objevíme

bez nějakého průvodce. Nemáme ani nejmenší představu o tom, kam jít.““Průvodce? Třeba anděla?” ptám se.Corbett se škrábe ve vousech. “Skutečný, plnokrevný anděl by to zvládnul.

Ale nikdo z nás žádného nezná.“Táta by nám mohl pomoct,napadá mě,ale říkal, že se teď

bude muset držet stranou. Řekl, že to budu muset zvládnout sama. Řekl, že mi nemůže

pomoct.Budeme muset najít nějaký jiný způsob.“Myslíme si, že jste byli hrozně odvážní,

když vezmeme v úvahu to, komu jste čelili,” říká Billy, zatímco se moje mysl potýká s touhle

novou informací. Shromáždění mumlá na souhlas. “Udělali jste všechno, co jste mohli a my

teď taky uděláme všechno, co můžeme, abychom vám pomohli. Nabídla jsem se, že si vezmu

na starost Weba, protože jsem si myslela, že tím z vás sundám těžké břemeno.““Ale co

budeme dělat? Jestli vám dáme Weba, kam půjdeme?” ptá se Christian.Billy kýve, jako kdyby

tuhle otázku čekala. “Probírali jsme to a většina z nás si myslí, že byste měli zůstat schovaní. Můžeme vás ubytovat na jedné z našich základen kdekoliv na světě.” Vzdychá, jako kdyby ji jenom ta myšlenka deprimovala.Moje naděje mizí a mění se na hrůzu, která se mi usazuje v žaludku. “Říkáte, že se nemůžeme vrátit. K našim starým životům. Už nikdy.“Soucitně se na mě usmívá. “Nemůžeme udělat tohle rozhodnutí za vás. Ale ano. Přesně tohle tím myslím. Shodli jsme se, že pro vás není bezpečné vrátit se zpátky do Kalifornie.“Tak a je to. žádný další Stanford. žádné další sny o mojí budoucí doktorské kariéře. žádný další normální život.

Budeme muset začít od začátku.“Myslíme si, že by mělo to dítě zůstat

s námi,” říká Christian. “Nevadí nám to.““Ale nebudou Černá křídla hledat pár s dítětem?” ozývá se Julia z kruhu.Sklapni, Julie.“To mě nezajímá,” říká Christian ostře. “Web zůstane s námi.“Protože už jsme rodina, probíhá mu hlavou. Protože jsme za něj zodpovědní. Protože

to je to nejmenší, co můžeme pro Angelu udělat.Už není co probírat a schůze brzy končí. S Billy a Christianem jdeme vysokou trávou směrem k cestě, která vede zpátky k autu. Christian si tiskne spícího Weba k hrudi. Leží ve vaku pro děti, který nám dal někdo na shromáždění. Tady je vždycky léto, bez ohledu na to, jaké je venku roční období. Snažím se alespoň na chvíli si užít tenhle sladký vzduch, vůni trávy a letního kvítí. Na nebi není ani mráček. Nad hlavami nám září hvězdy.Pomalu šoupu nohama směrem k cestě. Doslova. Něco uvnitř mě nechce tohle místo opustit. Jako kdybych čekala, že se něco stane.Zastavuju se.“Co je?” ptá se Christian. “Co se děje?“Nemůžu se přinutit pokračovat v cestě. Najednou začínám brečet. Celou tu dobu od noci, kdy se Podvazek ocitnul v plamenech, a kdy se mi rozpadl celý život, byla část mě otupělá. Tichá. Paralyzovaná. A teď moje hráze praskly.“Ach, dítě,” říká Billy, bere mě do náruče a houpe se mnou. “Dýchej. Bude to v pořádku. Uvidíš.“Neuvidím.

Jak to může být v pořádku, když se chystáme nechat Angelu v pekle? Odtahuju se od ní,

otírám si oči a pak začínám zase brečet. Myslela jsem si, že tu najdu řešení našich problémů.

Myslela jsem si, že konečně budu moct něco udělat s tím, co se stalo tu noc. Zachránit

Angelu. Ale jsem tady. Vzdávám se. Vracíme se zpátky do úkrytu. Utíkáme.Jsem zbabělec.

80

Selhala jsem. Jsem slaboch.“Claro,” říká Christian. “Jsi ten nejsilnější člověk, jakého

znám.““Nemusíš všechno nosit na svých bedrech sama,” říká Billy. “Jsem tu pro tebe, dítě. A tenhle kluk je tu pro tebe taky.” Trhá bradou směrem k Christianovi. “Všichni na téhle louce jsme Tým Clara. Každý z nás je ve tvém rohu ringu. Dokonce i Julie.” Kření se a já potlačuju smích, který zní spíš jako vzlyk. “Jistě. Věci se ti teď možná jeví temné. Kdyby se kdokoliv z nás postavil proti Černému křídlu, prohrál by. Jsme vyděšení. Ale společně jsme silní. A s touhle silou se musí počítat.“Kývu. Utírám si oči do rukávu košile a snažím se usmát. Není ode mě fér, že očekávám od sboru tak moc. Zkusili nám pomoct všemi způsoby, jakými

mohli. Dokonce se nabídli, že někoho pošlou za Jeffreym a budou ho varovat, ale nemyslím

si, že by je poslouchal.“Musíme se jeden o druhého opřít,” říká Billy a pevně mě

k sobě tiskne.“Díky.” Věším se na ni a ona se směje.“To je moje holka. A teď pojď. Musíme

vás vypravit na cestu.” Billy mě pořád objímá jednou paží, zatímco pokračujeme k okraji

louky. “Zavolej mi,” říká mi místo rozloučení. “Kdykoliv. Ve dne, v noci. Myslím to vážně.

Kryju vám záda.““Počkej,” říkám. Obracím se k Christianovi. Chci se připojit

keshromáždění, říkám. Nevím, proč jsem v rozpacích, když mu to říkám, ale je to tak.

Oficiálně, snažím se mu objasnit, se mi zdá, že v určitých ohledech jsem byla členem téhle

skupiny celou tu dobu.Přemýšlela jsem o tom celých čtrnáct hodin jízdy z Nebrasky. Vlastně

déle. Přemýšlela jsem o tom, jak se stát členem shromáždění od té doby, kde jsem poprvé

přišla na tuhle louku. S mámou jsme o tom mluvili. Zeptala jsem se jí: “Takže se teď očekává,

že se stanu členem tohohle sboru?” a ona se usmála a řekla, že je to něco, co si musím

rozhodnout sama.“Není to něco, co můžeš brát na lehkou váhu,” řekla. “Je to velký závazek zavázat se těmhle lidem, téhle věci na celý život.““Závazek?” zopakovala jsem. “No, když to podáš takhle, možná radši počkám.“Zasmála se. “Až nastane ten správný čas, vždyť

víš.“Cítím, že teď nastal ten správný čas.Počkáš tu na mě chvíli?Ptám se Christiana.Jo,

jasně, říká. Chápe to. Připojil se ke shromáždění loni, ale moc často nemluví o tom

proč.Udělal jsem to, protože jsem chtěl být součástí tohohle, říká. Vím, že pro nezasvěcené

lidi to může vypadat jako hádavá, otravná a napůl dysfunkční rodina, ale pod tím vším se

prostě jenom snaží udělat správnou věc. Bojují na straně dobra. Všemi svými

prostředky.Vzpomíná si

na to, jak se sešli potom, co byla jeho máma zavražděná. Chránili ho. Utěšovali ho. Zaplavili

ho jídlem, aby nestrádal, zatímco se jeho strýc učil, jak vařit pro desetiletého vegetariána. Stali se jeho rodinou.Obracím se k Billy, která trpělivě čeká, až něco pronesu nahlas.

“Neznám sice pravidla, ale chci se připojit ke shromáždění. Nevím, jestli mi to musí být nabídnuto nebo jestli musím splnit nějaký speciální úkol. Chci prostě bojovat na straně dobra.” Zvyšuju hlas a nasazuju bojovný tón, protože jinak ani bojovat nedokážu. Už jsem to

dokázala. Ale tohle není boj se Svatým mečem. Christian má pravdu-tohle je rodina. Jediná

rodina, která mi zůstala. Musím něco udělat. Musím se postavit za něco hmotného a dobrého.

Musím pokračovat v cestě mojí mámy. Musím to zkusit. “Můžu to udělat předtím, než odjedeme?““Jasně,” říká a bere mě za Stephenem. Nacházíme ho rozvaleného na jedné

kempingové židli poblíž stanu, jak si čte knížku vázanou v kůži. “Clara by se k nám chtěla

připojit,” říká mu.Asi dvě sekundy si Stephen myslí, že se k nim chci připojit v opékání

marshmallows nebo v nějaké podobné činnosti, ale pak si všímá výrazu na mé tváři. “Ach,”

říká. “Dobře. Zavolám ostatní.“Deset minut stojím v nejvnitřnějším kruhu shromáždění. Opět se stahujeme do středu louky. Všichni se dívají přímo na mě. Snažím se nekroutit se. Stephen se mě ptá na jednou otázku. “Slibuješ, že budeš sloužit světlu, bojovat za stranu dobra,

milovat a chránit ostatní, kteří slouží po tvém boku?”Říkám: “Slibuju.” Přijde mi to trochu

jako svatební obřad.Sbor přivolává svoje křídla. Viděla jsem je to už dělat dřív, když jsem tu

byla s mámou a oni jí dávali poslední sbohem. Ale teď ve středu kruhu stojím já a je noc,

takže když přivolávají svatozář, mám pocit, jako kdyby mi v duši vycházelo slunce. Necítila

jsem svatozář od té noci v Podvazku a něco uvnitř mě se uvolňuje, když mě zaplavuje. Poprvé

za víc než týden cítím teplo. Cítím se v bezpečí. Cítím se milovaná. Jejich světlo zaplňuje

louku. Je jiné než svatozář, kterou přivolávám já. Tak nějak plnější. Tlukot jejich srdcí je teď

tlukotem toho mého, jejich dech je můj dech, jejich hlas je můj hlas.Bůh je s námi, říkají

81

v latině, což předpokládám, že je nějaké jejich motto. Jejich slova kolem mě hučí. Clara lux in

obscuro. Jasné světlo v temnotě.“Přemýšlím o Chicagu,” říká Christian den potom, co jsme se

vrátili zpátky do Lincolnu. Sedí u jídelního stolu v našem hotelu a surfuje na internetu

na svém notebooku.Dívám se na něj, zatímco chystám Webovi ranní láhev. “V jakém slova

smyslu?” ptá se.“Musíme se přestěhovat,” říká. “Našel jsem nám dokonalý malý

domeček.“Okamžitěztrácím přehled o tom, kolik polívkových lžic prášku už jsem nasypala do

lahve.“Ach. Dům.” Hledá domy. Pro nás. I když se po působení svatozáře cítím lehčí, nápad dál se schovávat s Christianem a Webem a vytvoření si úplně nové identity, je na mě pořád trošku moc.Ale Christian je nadšený. Plánuje.Vidí vyděšený výraz na mojí tváři. Nebo ze mě možná cítí strach. “Claro, neboj se. Můžeme to celé vzít pomalu. Krůček po krůčku. Ve všem. Zůstaneme tu ještě pár týdnů, jestli budeš chtít. Vím, že je to těžké.“Vážně?Přemýšlím.

Walter je pryč, napadá mě. Christian je jedináček. Nic za sebou nenechává.“To není fér,”

šeptá. “Měl jsem na Stanfordu přátele. Taky jsem tam měl vlastní život.““Přestaň mičíst

myšlenky!” křičím na něj. Pak už klidnějším hlasem pronáším: “Musím nakrmit Weba,” a odcházím z místnosti.Chovám se dětinsky, napadá mě. Není to Christianova vina, že jsme na útěku.Když je Web nakrmený, ploužím se zpátky do kuchyně. Christian už má zavřený notebook. Dívá se na televizi. Ostražitě si mě prohlíží.“Promiň,”říkám. “Nechtěla jsem

na tebe křičet.““To je v pohodě,” říká. “Asi jenom ponorková nemoc.““Vezmeš si na chvíli Weba? Musím se projít. Vyčistit si hlavu.“Kýve a já mu podávám Weba.“Hej, chceštrošku pochovat, prcku?” ptá se Christian a Web šťastně vypískává v odezvě.Rychle mířím

ke dveřím.Venku prší, ale je mi to jedno. Ledový vzduch mi příjemně chladí horké tváře. Přetahuju si kapuci přes hlavu, strkám si ruce do kapes a vydávám se do parku jenom pár blokůod hotelu. Je opuštěný. Sedám si na jednu z houpaček a zapínám si telefon.Musím ještěudělat jednu věc. Poslední. Dlouho jsem se jí vyhýbala. Doufala jsem, že se všechno vyřeší samo. Ale nic se nikdy nevyřeší samo.Musím zavolat Tuckerovi.“Ach, Claro, díky bohu,” říká, když ho zdravím. Spal a já ho vzbudila. Jeho hlas je drsný.“Jsi v pořádku?” ptá se

chraplavým hlasem.Nejsem. Jenom ho slyšet mi vhání slzy do očí, když vím, co se právě

chystám udělat.“Jsem v pohodě,” říkám. “Promiň, že jsem nezavolala dřív.““Skoro jsem se

zbláznil z toho, jak hrozně jsem se o tebe bál,” říká. “Tak rychle jsi utekla. Byla jsi vyděšená a

odhodlaná a pak byl ve všech zprávách Podvazek. Mrzí mě to, Claro. Vím, že byla Angela

jedna z tvých nejlepších kamarádek.” Vydechuje. “Aspoň, že ty jsi v bezpečí. Myslel jsem, že

jsi-že bys mohla být-“Mrtvá. Myslel si, že jsem mrtvá.“Kde jsi?“ptá se. “Může se s tebou někde sejít? Musím tě vidět.““Ne. Já nemůžu.” Prostě to udělej, přemlouvám se. Dřív, než na to ztratíš nervy.“Podívej, Tuckere, volám ti proto, že ti musím něco vysvětlit. Pro tebe a pro mě neexistuje žádná budoucnost. Teď nemám ani tušení, jaká bude vůbec moje

budoucnost. Ale nemůžu být s tebou.” Po tváři mi stéká jedna osamělá slza a já ji netrpělivě

stírám. “Musím tě nechat jít.“Těžce vzdychá. “Nezáleží na tom, co?” říká hlasem

poznamenaným vztekem. “Všechno, co jsem ti předtím řekl o nás, o tom co cítím. Nezáleží na tom. Rozhoduješ se za nás za oba.“Má pravdu. Ale tak to má prostě být. Musím přitlačit. “Chtěla jsem ti říct, že ať budu kdekoliv, ať se stane cokoliv, vždycky na tebe budu myslet.

Doba, kterou jsme spolu strávili, byla ta nejhezčí v mém životě. Kdybych měla na výběr,

všechno bych udělala stejně. Nelituju toho.“Chvíli je zticha. “Tentokrát mi vážně dáváš

sbohem,” říká a já nedokážu říct, jestli se mě ptá nebo prostě jenom ventiluje svoje

myšlenky.“Vážně ti dávám sbohem.““Ne,” říká.“Ne. Tohle nepřijmu. Claro…““Promiň,Tucku. Musím jít,” říkám a pak zavěšuju. A brečím. A brečím.Sedím na té houpačce ještě dlouho. Prší a já se pevně objímám pažemi. Snažím se představit si, jak bude Chicago vypadat.

Všechno, co si ale dokážu představit je obrovská stříbrná fazole a spousta vysokých budov. A

Oprah. A Medvědi.Dívám se na šedé plynoucí mraky.Je to můj osud? Ptám se jich. Být s

Christianem? Patřím k němu? Mám chránit Weba, protože jeho máma tu nemůže být?Je to

moje poslání?Mraky mi nedávají žádné odpovědi.Poprvé v mém životě si přeju, abych dostala

vizi. Cítím, jak mi chybí, což je celkem ironie. V poslední době každý večer, zatímco jsem

upadala

82

do neklidného spánku, jsem přemýšlela, jestli přijdou. Je tohle ta noc, kdy se mi za očními

víčky odehraje tajemná scéna jako vystřižená z nějakého hororu a celé to začne od znova?

Budu se probírat útržky, detaily, pocity, snažit se pochopit co mě čeká?Nežv noci zavírám oči a nořím se do temnoty noci, moje tělo se pod pokrývkou napíná. Můj dech se zrychluje. Čekám.Doufám, že mě přepadne vize a ukáže mi něco, co po mě Bůh chce, abych udělala.

Cokoliv.Doufám, že mi ukáže směr. Cestu, po které se mám vydat. Dá mi nějaké znamení.Ale

vize nepřichází.Za mnou začínají odbíjet zvony kostela z červených cihel, který je o pár

blokůdál. Počítám rány. Deset. Vstávám. Měla bych se vrátit k Christianovi. Ale pak, když

poslední známky zvuků mizí, dostávám nápad. Přepadá mě inspirace.Mohla bych si vizi sama přivolat. Nebo bych to aspoň mohla zkusit.Rozhlížím se. V parku už nikdo jiný není, což dává smysl. Člověk by musel být blázen, aby šel ven v tomhle lijáku. Jsem sama.Usmívám se a

zavírám oči. Soustředím se.A svatozářpřichází, jako kdyby mě nikdy předtím neopustila. Díky

společenství, napadá mě.Dovedu si představit slunce. Řadu palem. Řadu červených květů podél cesty.Myslím na Stanford.Přenáším se.Nádvoří je opuštěné, když mířím k MemChu.

Posledních pár kroků spíš běžím. Nemůžu být pryč moc dlouho, napadá mě. Christian by měl

strach.Ještě je tu pořád dost brzy. Labyrintem prochází jenom jeden člověk. Všímám si ho, kdyžpřecházím do přední části kostela. Je to kluk v červeném svetru, který si pro sebe něco tiše mumlá, zatímco chodí po vzoru na podlaze. Sundávám si mokré boty a nechávám je u vchodu do kruhu. Pak ho pomalu procházím. Kopíruju každou otočku a křivku a snažím se vyčistit si hlavu.Čas meditovat. Chvíli se bojím, že bych mohla začít zářit před tím klukem v

červeném svetru, ale zdá se, že je lapený ve vlastních myšlenkách a já už nemůžu čekat.Chvíli chodím v kruzích. Nemyslím na nic. Moje nohy se hýbou automaticky. Pak se ale zastavuju a kontroluju hodinky.Už jsem tu deset minut a ještě jsem se ani nepřiblížila tomu mít nějakou vizi.Možná je celé tohle zbytečné. Nevyvolala jsem u sebe vizi předtím, tak proč by se mi to mělo povést teď?“Celé tohle je zbytečné, když se u toho neustále díváš na hodinky,” říká ten kluk. Otáčím se. Na opačné straně kruhu stojí v červené mikině nevěřící Thomas.Starý dobrý Nevěřící Thomas.“Díky,”říkám kysele. “Vsadím se, že je to nejspíš zbytečné i u tebe, když se neustále zastavuješ a sleduješ, co dělají lidi okolo tebe.““Promiň.Jenom jsem se ti snažil

pomoct.” Mračí se. “Proč jsi tak promočená?““Chodíš semčasto?” ptám se místo vysvětlení,

protože tohle není zrovna místo, kde bych hledala kluka, kterému nešla ani meditace na hodině Štěstí.Kýve. “Od chvíle, kdy jsem dokončil tu hodinu. Pomáhá mi to vyrovnat se s mýmšíleným životem.“Jeho šílenýmživotem, napadá mě. Jak šílený by asi tak mohl

být?“Nejsem v tomhle moc dobrá,” přiznávám a ukazuju

na kruh. Vitráží proniká dovnitřranní slunce a vrhá na vzory pod našima nohama mozaiku barev. “Nevím, co dělám. Ale nic se neděje.““Tady.“Přetahuje si něco kolem krku a pak mi podává sluchátka s iPodem. “Zkus tohle.“Dávám si sluchátka do uší. Mačká play a mojí mysl

najednou zaplavuje sbor mužských hlasůzpívajících latinsky. Gregoriánský chorál.Thomas

měopět překvapuje. Měla jsem ho spíš za fanouška rapu.“To je pěkné,”říkám.“Sice jim nerozumím, ale líbí se mi to,” říká. “A pomáhá to.“Poslouchám.Panis angelicus fit panis

hominum…chléb andělů se stává chlebem lidí… Někdy není tak zlé rozumět všem jazykům

na zemi.“A teďpomalu jdi,” říká Thomas. “Stačí jít a poslouchat hudbu. Tvoje mysl se

vyprázdní sama.“Dělám, coříká. Nemyslím na to, co chci. Nemyslím na Angelu, Weba nebo Christiana. Jenom jdu. Mniši mi zpívají v uších a já je slyším, jako kdybych stála mezi nimi.

Na chvíli se zastavuju uprostřed kruhu a zavírám oči.Prosím, napadá mě. Prosím. Ukaž mi

cestu.V té chvíli mě přepadá vize stejnou silou, jako kdyby do mě narazil náklaďák. A já padám.

KAPITOLA 17 - DVĚ MINUTY DO PŮLNOCI

Ve vizi na někoho čekám. Stojím vedle dlouhé kovové lavice, protože jsem moc nervózní

na to, abych si sedla. Dělám několik kroků dopředu. Zastavuju se. Pak se vracím zase zpátky.

Rozhlížím se. Kontroluju moje hodinky. Za dvě minuty půlnoc. Měsíc překrývá oblak. Je úplněk a kolem něj je šedivý kruh. Balím se pevněji do bundy, i když mi není zima. Hlavu mám plnou strachu, hrudník mám stažený a srdce mi buší jako o závod. Tohle je šílené,

83

napadá mě. Ztřeštěné, řekla by máma. Duševně choré. Ale jsem tady. Zdravý rozum se

přeceňuje. Za mnou něco syčí. Hlasitě a mechanicky. Otáčím se. Objevuje se vlak. Trať

přede mnou je elegantní a stříbrná. Vlak se pomalu blíží ke mně. Možná bych do něj měla

nastoupit.Projíždí kolem mě s hlasitým klepáním, které je stejně rychlé, jako tep mého srdce.

Brzdy kvílí a on zastavuje. Dveře pro cestující se otevírají. Dělám krok vpřed a pak se

rozhlížím po prázdném nástupišti. Po chvíli se dveře zavírají a vlak pokračuje ve své cestě.

Zem se třese pod jeho vahou. Pískání a klapání se ozývá tak dlouho, dokud mě nemíjí

poslední vůz. Valí se zpátky do tmy. Beze mě. Dívám se na hodinky. Jedna minuta

do půlnoci. Když se kolem sebe rozhlížím znovu, vidím ptáka, který letí dolů ze střechy

na vlakové nástupiště. Je temný jako stín. Přistává na kolejích a naklání ke mně hlavu. Kráká. Je to vrána. Moje srdce začíná bít rychleji. “Krá,” ozývá se. Zkouší mě, vysmívá se mi. Volá na mě, abych se k němu připojila a šla za ním na koleje. Vydávám se k němu a neohlížím se zpátky. Protože toho ptáka znám. Bude mým průvodcem. Probouzím se v kostele. Zastavila jsem se uprostřed kruhu. Hlavu mám svěšenou a v mých uších pořád zní zpěv mnichů. Pak je najednou ticho. “Vypadá to, že to funguje,” říká Thomas s úsměvem, když mu třesoucíma se rukama vracím jeho iPod se sluchátky. “Jsi v pohodě?” Kývu. “Musím jít.” Vím, kam teď

musím jít. Jdu k Ovalu a sedám si pod strom, kde jsem se vždycky učila. Myslím

na Samjeezovo jméno. Opakuju si ho v mysli pořád dokola. Přivolávám ho jediným

způsobem, který znám a doufám, že se už nevzdal svého strašidelné pronásledování, protože

ho teď vážně potřebuju. Čekám. Cítím jeho přítomnost dřív, než si ho všímám. Vystupuje z lesa na okraji areálu. Jeho jantarové oči jsou zmatené, ale i zvědavé. “Volalas mě,” říká.

“Ano, volala.” I když jsem nečekala, že by to mohlo fungovat. “Nečekal jsem, že tě tu znovu

uvidím,” říká. “Máš nějaké problémy s Velkým bráškou.” Takže už to ví. Samozřejmě, že

ano. Jsem si jistá, že se v pekle šíří drby dost rychle. “Dalo by se to tak říct. Ale to je jedno.

Jsem připravená říct ti příběh,” říkám. “Ale chci něco na oplátku.” Usmívá se. Je překvapený, potěšený a ještě víc zvědavý. Rozevírá náruč a otáčí dlaně vzhůru. Dělá krok zpět a formálně se uklání. Ten chlap je džentlmen až do morku kostí. “Co pro tebe můžu udělat, ptáčátko?” Je to tady. Nesmím vycouvat jako nějaké zbabělé kuře, říkám si. Dívám se mu do očí. “Černé

křídlo má mou kamarádku Angelu. Víš, kde je?” “Ano. Asael ji má.” “V pekle?”

“Samozřejmě.” Polykám. “Viděls ji?” Kýve. “Je v pořádku?” Krutě se směje. “Na tom místě

není nikdo v pořádku.” “Je…naživu?” “Fyzicky? Ano. Když jsem ji viděl naposled, srdce jí

ještě pořád tlouklo.” “A to bylo kdy?” ptám se. Ta otázka mu přijde vtipná. “Už je to dlouho,”

odpovídá se smíchem. Koušu se do rtu. Tohle je ta šílená část: Říct mu o mém

improvizovaném plánu. Vyložit karty na stůl. Nechat všechno zapadnout na svoje místo. Zvedá se vítr a listry stromů tiše šumí. Zní to jako varovný šepot. Nevěř mu, říkají. Ale já věřím vizi a vize mi ukázala, abych mu věřila. Samjeeza začíná být netrpělivý. “Řekl jsem ti,

co vím o tvojí kamarádce. Teď mi řekni ten příběh.” “Ještě ne. Potřebuju od tebe něco

jiného.” Zhluboka se nadechuju. Buď statečná, miláčku, řekla mi jednou máma. Jsi silnější,

než si myslíš. Dokážu být statečná, říkám si. “Potřebuju, abys mě vzal za Angelou,” říkám mu

pak. “Do pekla.” Nevěřícně se směje. “A proč?” “Abych ji odtamtud mohla dostat.” Jeho oči

se nevěřícně rozšiřují. “Ty to myslíš vážně.” “Jo myslím to vážně.” Mám pocit, že brzy dostanu infarkt. “Nemožné,” říká, ale vidím v jeho očích vzrušený záblesk. “Proč je to nemožné?” ptám se a zkřižuju si ruce na hrudi. “Nejsi na to dost mocný? Jednou už jsi mě tam

vzal.” Provokuju ho a on to ví. Přesto se usmívá. “Můžu tě tam dostat snadno. Dostat tě ven bude mnohem obtížnější. Je tu dost vysoká šance, že se během chvíle ztratíš a budeš v pasti stejně, jako tvoje kamarádka.” “Jsem mocná. Říkals to.” “Ano, a proč vlastně?” ptá se. “Proč jsi tak silná, malý Quartariusi?” Neurčitě se usmívám. “Chceš si to nakráčet přímo Asaelovi před nos a vzít mu něco, co mu patří,” říká, jako kdyby mu ta myšlenka nebyla zrovna

nepříjemná. Což je pro mě dobré. “Jo. Pomůžeš mi s tím?” “Tohle všechno za jeden příběh? Máš mě za blázna?” “Takže je tohle nejspíš naprosto zbytečná konverzace.” Krčím rameny a vstávám. Oprašuju si trávu z džínů. “No, za pokus to stálo.” “Počkej,” říká. Z jeho hlasu mizí veškeré pobavení. “Neřekl jsem, že to neudělám.” V hrudi se mi usazuje naděje i hrůza.

“Takže mě tam vezmeš?” Váhá. “Je to hodně nebezpečné. Pro nás oba. Ale hlavně pro tebe. Je

84

dost pravděpodobné, že tě chytí a-” “Prosím,” říkám. “Musím to zkusit.” Vrtí hlavou. “Ty

nechápeš podstatu pekla. Pohltí tě. Ledaže…” Začíná přecházet na místě. Dostal nápad. Něco dobrého, hádám podle toho, jak se narovnává a v jeho kroku se odráží něco ďábelského.

“Dobře,” říká nakonec. “Jestli si to nenecháš vymluvit, vezmu tě tam.” “Kdy můžeme

vyrazit?” ptám se. “Dneska večer. To ti dá dost času na to přehodnotit svůj nápad.” Naklání se ke mně. “Je to marné, ptáčku. Bez ohledu na to, jak silná si myslíš, že jsi.” “Kdy se sejdeme?

A kde?” ptám se. “Kde je nejbližší nádraží?” “Pár bloků odsud. Palo Alto.” “Tak se tedy

sejdeme na Palo Alto,” říká. “O půlnoci.” Dostávám závrať. Znala jsem to místo i čas z mojí vize, ale slyšet ho to říct a najednou vědět, o čem ta vize je, mě šokuje. A šokuje mě i to, jak rychle je připravený přenést mě. Už dneska večer. Dneska půjdu do pekla.“To už jsi na

vážkách?” ptá se s náznakem úsměvu. “Ne. Budu tam.” “Vezmi si na sebe něco šedého nebo černého, nic nápadného ani moc okázalého a zakryj si vlasy,” říká. “Taky je nutné vzít sebou nějakého tvého dalšího kamaráda Nephilima. Jinak tě nebudu moct přenést.” Otáčí se, jako

kdyby to pro něj bylo uzavřené. “Přítele? To nemyslíš vážně,” lapám po dechu. “Jestli chystáš

uspět ve tvém malém výletu, potřebuješ sebou někoho, kdo tě bude držet při zemi. Někoho,

kdo ti pomůže držet se dál od smutku zatracených. Jinak tě tvůj dar empatie zničí. Nebude to trvat ani dvě minuty.” “Dobře,” říkám chraplavým hlasem. Mění se na ptáka. Moje oko není dost rychlé na to, aby vidělo jeho přeměnu. Vím jenom, že je v jednu chvíli muž a

v tu další vrána. Kráká na mě. Půlnoc, říká mi v mysli. Jeho hlas je jako studená sprcha. A nezapomeň, že mi dlužíš příběh.Nezapomenu.Christian je víc, než jen trochu překvapený, když se přemisťuju přímo do našeho hotelového pokoje a říkám mu, že musíme vzít Weba k Billy. Do mého plánu ho zasvětím později. “Věř mi,” říkám. Zatíná čelist, ale neprotestuje, když jdu do pokoje a balím všechny Webovi věci a beru nás do domu Billy v horách, kde už na nás čeká. Christian si myslí, že jsem si rozmyslela celou tu věc s mateřstvím. že nechci být zodpovědná za Weba. Je zklamaný, protože si myslel, že to zvládneme, ale chápe to. Nebo si to aspoň myslí. Zabíjí mě dávat Weba Billy, ale snažím se usmívat, když to dělám. S Billy

bude ve větším bezpečí, připomínám si. Ale v jejích pažích je nejistý. Kňučí a moje srdce se svírá bolestí z toho, jak se na mě upřeně dívá. “To je v pohodě, broučku. Teta Billy se o tebe dobře postará,” říkám a naposled probírám všechny jeho věci a vysvětlujují, co mu dělá dobře

a z čeho zvrací jako exorcista, do které deky ho má v noci zabalit, který dudlík má nejradši a

jak důležitá je pro něj jeho plyšová opice. “Chápu, dítě,” říká Billy a poplácává mě po ruce. Je

dojatá. Hluboko uvnitř cítí, že vždycky chtěla dítě. Pořídila by si jedno

s Walterem, kdyby to šlo. Ale už jí zbývá jenom sedm let života. “Dneska večer zavolám a

zazpívám mu písničku,” slibuju a snažím se odtamtud dostat dřív, než se rozbrečím. A celou

tu dobu Christian stojí vedle mě a čeká, až mu řeknu, co se děje. Je vyvedený z míry, když nás přenáším do studovny v suterénu Roble, a ne zpátky do Lincolnu. “Dobře, Claro,” říká a snaží se skrýt svoje obavy. “Kde to jsme? Co se děje?” A tak mu to říkám. A on reaguje přesně tak, jak očekávám: “Cože jsi udělala?” Jo, je trošku naštvaný. Pochopitelně. “Souhlasila jsem, že se setkám se Samjeezou na nádraží v Palo Alto. O půlnoci,” opakuju. “Jak jsi to mohla

udělat?” Projíždí si dlaněmi vlasy. “Chceš umřít?” “Ne,” odpovídám chladným hlasem. “Měla jsem vizi. V ní jsem šla za ním.” “Mluvíš tady o nasednutí do vlaku, který tě vezme do pekla.”

“Já vím.” Začíná vrtět hlavou. “Ne. V žádném případě. Ne.” “Ukážu ti to,” říkám a odmítám

brát ne jako odpověď. “Tak pojď.” Bez dalšího slova se otáčím a jdu po schodech nahoru ven

z Roble. Areálem skoro probíhám a on nemá na výběr a následuje mě. Ještě se nenaučil

přenášet-i když je naprosto úžasný v létání a v boji se Svatým mečem, pořád jsem pár

světelných let před ním, co se týče přivolání a použití svatozáře. Nedokáže se beze mě vrátit.

Když vidí kostel a dochází mu, kam mám namířeno, odmítá jít dál. Beru ho za ruku a táhnu

ho přes nádvoří. Dostáváme se ke dveřím MemChu. Otáčím se na něj. “Stačí jít se mnou

dovnitř. Projdeme se labyrintem. Uvidíme, jestli taky nedostaneš vizi. Vsadím deset babek

na to, že taky uvidíš nádraží.” V jeho očích jiskří nejistota. Je v pokušení. “Když jsem tam šel minule, vycházel jsem s jistotou, že umřeš,” říká chraptivě. “Ale neumřela jsem. A byls to ty, kdo tomu zabránil. Zachránils mě. Zachránils Weba.” “Zabil jsem člověka,” šeptá. “Já vím. Ale tohle musíme udělat. Copak to nevidíš. To je naše poslání. Možná že to celou tu dobu 85

bylo o tomhle. Zachránit Angelu. Dostat ji ven z pekla. Všechno se vším souvisí.” Cítím se,

jako kdyby někdo pode mnou zapálil oheň. Nedokážu stát v klidu. Jsem plná očekávání.

Christian stahuje obočí k sobě. “Všechno se vším souvisí?” ptá se. “Jak to myslíš?” “Co když

Angela měla mít Weba? Myslím tím, Asael poslal Phena, aby na ni dohlížel a možná se

do sebe měli zamilovat a ona měla otěhotnět. Kvůli tomu, aby zplodili sedmého-Boží

dokonalé číslo.” “A co to má společného s námi?” “Moje první vize mi ukazovala, že se mám

přestěhovat do Wyomingu. Tak jsem to udělala. A potkala jsem Angelu. A pak jsem dostala

svojí druhou vizi-a tohle mě celou dobu hlodalo, protože jsem nemohla pochopit, proč jsem se

pořád viděla na hřbitově, proč Bůh chtěl, abych o té chvíli věděla v předstihu, ale teď si

myslím, že mi tím chtěl ukázat dvě věci, které jsem potřebovala vědět. Ukázal mi tam

Samjeezu, takže jsem věděla, že tam ten den bude a šla jsem mu dát ten náramek. Rozhodla

jsem se být k němu hodná, což změnilo jeho smýšlení o mě. Což je důvod, proč mě sledoval a

mluvil se mnou, a proč jsem za ním mohla jít a poprosit ho o tohle.” “A co je ta druhá věc?”

ptá se. “Ty. Ta vize se hřbitovem mi ukázala, že s tebou jsem silnější. Společně dokážeme zvládnout cokoliv. Můžeme být jeden pro druhého kotvou. Můžeme si navzájem dodávat sílu.” “Teď mluvíš přesně jako Angela, uvědomuješ si to?” Směju se a pokračuju dál. “A třetí

vize mi ukázala, co se jí stalo. Kdybych neměla tuhle vizi, nikdy bych nevěděla, že jsme tu

noc měli jít do Podvazku. Angela by prostě jednou v noci zmizela a dvojčata by zapálila

divadlo a Web by tu noc nejspíš umřel nebo by ho našli a unesli by ho taky. Měla jsem tam být, Christiane. A teď si mám pro ni dojít do pekla.” “Claro, já nevím,” říká pochybovačně.

“Není to o mě,” říkám. “Je to o Angele. Celou tu dobu je to o ní. Tak pojď.” Začínám ho tahat

do příjemného chladu kostela. “Projdi se mnou ještě jednou labyrint.” O deset minut později oba sedíme v přední lavici v kostele a lapáme po dechu. V kostele kromě nás nikdo není, ale když mluvíme, mám pocit, jako kdyby nás všichni andělé na mozaikách poslouchali. “Zase jsem to viděla,” říkám Christianovi tiše a vítězoslavně. “Za dvě minuty půlnoc. Vlak s logem

Caltrain. Jeden přijíždí a odjíždí někam na sever a pak, o pár minut později, přijíždí další,

který jede na jih. To je ten, kterým pojedeme my.” “Neviděl jsem ho,” říká. Tvář má bledší,

než obvykle. Trochu mého vzrušení mizí. “Neviděl jsi ten vlak?” Vrtí hlavou. “Viděl jsem Asaela,” mumlá. Dech se mi zadrhává v plicích. “Viděls ho.” “Viděl jsem jeho tvář. Mluvil na mě. Nevím, co říkal, ale byl ode mě asi tak deset metrů.” To není dobrá zpráva. Chvíli to znovu promýšlím. “Ale já vidím ten vlak tak jasně. A čekám na tebe. Pořád se dívám

na hodinky. Čekám, až se ukážeš.” “A co když se neukážu?” ptá se. “Pak nikam nemůžeš jet.

Samjeeza tě beze mě do pekla nevezme, viď?” “Ale Christiane, my musíme jít. Tohle by

mohla být pro Angelu jediná šance na to, dostat se odtamtud.” “Angela je pryč,” říká. “Nemusí být mrtvá, ale je tam, kam mrtví chodí.” Vstávám. “Kdy se z tebe stal takový

zbabělec?” Taky vstává. Vidím vystouplou žílu na jeho krku, kterou jsem nikdy předtím

neviděla. “Není to zbabělé nechtít udělat něco šíleného.” “Ano, je to šílené,” připouštím. “Vím to. Dokonce i v té vizi je to všechno, na co dokážu myslet: Tohle je šílené.Protože to je šílené. Ale i tak to musím udělat.” “Nemusíme to udělat jenom proto, že jsi to viděla,” odporuje mi.

“Oba dva víme, že se vize nikdy nevyvíjejí přesně tak, jak očekáváme.““Nemůžu nechat

Angelu v pekle,” říkám a dívám se na něj. “To prostě nedokážu.” “Najdeme nějakou jinou

cestu.” “Jakou jinou cestu?” “Možná, že shromáždění-” “Shromáždění už řeklo, že nám

nemůže pomoct.” “Můžeme se zeptat tvého táty.” Vrtím hlavou. “Pamatuješ si, co mi řekl, ne?

Řekl, že musím být připravená tomu čelit-ať tím myslel cokoliv-bez něj. Pomoct mi není

součást plánu.” Vztekle se dívá nahoru na anděly. “Tak co pro nás vlastně udělal?

K čemu to všechno bylo, trénování, přednášky, k čemu nám to bylo?” Vzdychá. “Myslel jsem, že jsme partneři,” šeptá. “Myslel jsem, že budeme o všech věcech rozhodovat společně. A pak se najednou na něčem domluvíš s padlým andělem a ani mi o tom neřekneš.” Klekám si

vedle něj. “Máš pravdu. Měla jsem si s tebou nejdřív promluvit. Jsme partneři. Spoléhám

na to. Potřebuju tě.” “Protože ti Samjeeza řekl, že sebou musíš vzít přítele.” “Protože to

bez tebe nedokážu. Potřebuju naší sílu, Christiane.” Vypadá, že je v úzkých. Uvědomuju si, že

se právě probudila k životu jeho nejhorší noční můra. “A co si myslíš, že se stane, když se nám to povede? Když dostaneme Angelu ven? Myslíš, že budou jenom nečinně přihlížet?

86

Půjdou po nás. Budou se chtít pomstít.” Popravdě, moc jsem nemyslela na to, co se stane

potom, co se dostaneme ven. Byla jsem moc zaneprázdněná představováním si Angelininých

slz vděku, radostných objetí a úžasného pocitu z toho, že je konečně pryč z pekla. Ale má

pravdu. Půjdou po nás. Nebudeme schopní vrátit se zpátky do normálního života. Tohle

nezmění náš osud. Tohle může věci jenom zhoršit. Christian vidí uvědomění na mojí tváři.

“Jsme tady, Claro. Jsme v bezpečí. Alespoň pro teď.” Koušu se do rtu. “Ale Angela je

v pekle.” Jeho oči jsou smutné. Rezignované. “Nemůžeš zachránit všechny, Claro. Některé

věci prostě nedokážeme ovlivnit.” Třeba Jeffreyho. Nebo smrt mojí mámy. Nebo možnost být s Tuckerem. “Ne,” šeptám. “Ale co ta vize?” Hořce se směje. “Kdy ses stala tak věřící?” Bolí slyšet ho to říkat, ale chápu to. Najednou si uvědomuju, že je to i jeho osud. Je to jeho volba. Nemůžu rozhodovat za něj. “Chápu, jestli to nebudeš chtít udělat,” říkám po chvíli. Z náhlého popudu se natahuju, chytám ho za krk a přitahuju se do jeho náruče a objetí. Nechávám jeho

teplo, aby mě prostoupilo, a snažím se mu vracet zpátky to moje. Když se od něj odtahuju,

jeho oči září. “Jestli nepůjdu já, nemůžeš jít ani ty,” říká. “Nevezme tě samotnou.” Ach,

Christiane, napadá mě. Vždycky se mě snažíš udržet dál od malérů. “Uvidíme se o půlnoci

na nádraží,” říkám. “Nebo ne. Ale vážně doufám, že jo.” Líbám ho na tvář a pak ho tam

nechávám samotného pod vitráží s anděly. Později si v duchu odškrtávám svůj seznam věcí, které nutně musím udělat: Ujistit se, že je Web v bezpečí-splněno. Říct Christianovi o mém plánu a doufat, že nebude moc vyšilovat-splněno. A teď se musím pokusit najít svého brášku.

Představa, že o něm Lucy ví a její přísaha, že se mi pomstí, mě žene k hranici paniky

pokaždé, když si na to vzpomenu. Jako obvykle začínám s mým hledáním v pizzerii. Od té noci v Podvazku tam volám jako šílená a snažím se ho zastihnout, ale nikdy tam není.

“Skončil,” informuje mě manažer, jasně naštvaný. “Nedal nám nijak vědět. Prostě už se víc než týden neobjevil.” “Víte, kde bydlí?” ptám se. Manažer krčí rameny. “Vždycky do práce jezdil na kole, i když bylo venku hnusně. Jestli ho uvidíš, řekni mu, že potřebuju vrátit naší uniformu.” “Řeknu mu to.” V žaludku se mi usazuje nepříjemné tušení, že k tomu v nejbližší

době nedostanu příležitost. Bloudím naší starou čtvrtí a snažím se vymyslet, kde bych ho ještě

mohla hledat. Přijde mi to jako dejavu. Loni v létě jsme ho taky hledali, když byl pryč. Mám

nutkání podívat se do našeho starého domu. Začít s hledáním tady. Volám Billy. “Jak je

Webovi?” ptám se, protože si nemůžu pomoct. “Má se dobře. Usmál se na mě. Pošlu ti fotku.”

Svírá se mi srdce. Angela o to přišla. “Hej, ptala ses těch lidí, co se nastěhovali do našeho starého domu, jestli Jeffreyho neviděli potulovat se někde v okolí? Minulé léto?” ptám se. “To bylo první místo, kde jsem ho hledala,” odpovídá mi. “Bydlí tam opravdu krásná dívka. Má dlouhé černé vlasy. Říkala, že znala Jeffreyho ze školy. Ale prý ho neviděla.” “Řekla ti, jak se jmenuje?” ptám se. Srdce mi začíná bít rychleji. Krásná holka. Dlouhéčerné vlasy.

Chodila do školy s Jeffreym.“L…,” říká Billy. “Nech mě přemýšlet.““Lucy?” daří se mi

vykoktat.“Jo, to je ono,” říká Billy. “Ach, drahoušku,” říká, když si uvědomuje, na co jsem

přišla.Celou tu dobu to bylo přímo přede mnou. Teď mi ale odpověď na mojí otázku doslova

vyrazila dech. Lucy byla zapletená s Jeffreym celou tu dobu a my to nevěděli. Bůh ví, čím

vším mu mohla celou tu dobu plést hlavu.“Celou tu dobu byl v našem domě. Máma ho nikdy

neprodala,” mumlám si pro sebe.Máma věděla, že uteču, řekl mi. Dokonce mě na to i tak

trochu připravovala.Když se dostávám k našemu bývalému domu, všechna okna jsou

zatemněná. Na příjezdové cestě neparkuje žádné auto. O garáž není opřené žádné

kolo.Vždycky jsme dávali náhradní klíč pod falešnou dlaždici na zadní terase. Přelézám přes

plot na náš starý dvorek. Houpačka se jemně houpe, když kolem ní procházím.Ach, chytrá,

lstivá máma.Není to tak,že by ji nezajímala Jeffreyho vize nebo že by se o něj nezajímala tolik, jako o mě. Šlo jenom o to, že ona už věděla, jak z toho ven. Věděla, co bude Jeffrey potřebovat. Nemůžu si pomoct, ale jsem naštvaná. Je to, jako kdyby mu tímhle pomáhala k útěku.Náhradní klíč je přesně tam, kde jsem si myslela, že bude. Třesou se mi ruce,

kdyžodemykám dveře a vklouzávám do domu.“Jeffrey?“volám.Ticho.Tiše děkuju,že jsem nevrazila přímo do Lucy. Protože to by asi bylo trošku trapné.Nakukuju do kuchyně. Je tu

hromada špinavého nádobí ve dřezu. Otevírám ledničku. Je skoro prázdná, až na čokoládové

mléko, které už je týden prošlé a něco, co vypadá jako fólií potažený plátek staré pizzy. Je

87

těžké určit co to je, protože je to potažené plísní.Znovu ho volám a pak vybíhám po schodech

do jeho pokoje. Není tu, ale na posteli je jeho peřina. A je rozházená. Šuplíky jeho starého

prádelníku, ty, o kterých mámaříkala, že se jich zbavila předtím, než jsme se odstěhovali

do Wyomingu-na cožjsem si stěžovala, protože koupila Jeffreymu celý nový nábytek

do pokoje, moje chytrá, lstivá mamka-jsou plné jeho oblečení. Voní to tu jako

on.Prohledávámšuplíky. Hledám stopy po tom, kde by teď mohl být, ale nic nenacházím.žije

tu. Nebo žil. Vypadá to, jako kdyby se tu už chvíli neukázal. Když to přidám k tomu, že

manažer pizzerie říkal, že už se přes týden neobjevil v práci, začínám mít oficiálně pořádný

strach.Lucy ho teďmůže mít. Asael ho může mít. Nebo už může být… Nedovoluju si pomyslet na slovo mrtvý a nedovoluju si představu Jeffreyho s dýkou smutku vraženou v srdci. Musím věřit, že tam někde je.Sedám si na postel a vytahávám z kabelky cár papíru a tužku. Na zadní část účtenky z obchodu v Nebrasce píšu vzkaz:Jeffrey,vím, že jsi na mě naštvaný. Ale

vážně s tebou potřebuju mluvit. Zavolej mi. Prosím nezapomínej na to, že jsem pořád na

tvojí straně.Clara.Doufám, že si ten vzkaz přečte.Venku zase schovávám klíč pod dlaždici a

pak věnuju dlouhý, poslední pohled domu, ve kterém jsem vyrůstala. Jsem zvědavá, jestli ho

po dnešní noci ještě někdy uvidím nebo jestli si ještě někdy budu moct promluvit se svým bráškou.Už brzy budu muset na vlak.

KAPITOLA 18 - ZASE SE UVIDÍME

Odpoledne se mi zdá, že už nemám na práci nic, kromě čekání na večer. Dívám se

na hodinky. Ještě mám celé hodiny, než se budu muset vydat na nádraží.Než půjdu do

pekla.Měla bych udělat něco šíleného, napadá mě. Pobavit se. Projet se na horské dráze. Sníst

horu zmrzliny. Koupit si na úvěr něco naprosto absurdního. Tohle by klidně mohly být moje

poslední hodiny na zemi.Co mám udělat? Co mi bude chybět úplně nejvíc, jestli se to

nepovede?Odpověď ke mně přichází okamžitě.Musím letět.V Big Basin je zataženo. Lezu

nahoru rychle a lehce. Moje nervy mě nutí ještě k vyšší rychlosti, než obvykle. Když se

dostávám až na vrchol Buzzard Roost, spouštím nohy přes okraj propasti a dívám se na modro

černou změť mračen nad údolím.Nejsou moc dobré letové podmínky. Krátce zvažuju, kam

jinam bych mohla jít-možná do Tetonu. Nakonec ale zůstávám tady. Tohle je naše místo na přemýšlení. Moje a mámy. Tak tu sedím a přemýšlím. Zkouším se smířit s tím, co se

stane.Vracím se zpátky ke chvíli, kdy mě sem máma vzala poprvé. Když mi řekla, že mám v

žilách andělskou krev. Jsi zvláštní, říkala pořád, a když jsem se jí vysmála a řekla jí, že je

blázen, argumentovala tím, že jsem rychlejší, silnější a chytřejší, než ostatní normální

dospívající děti, které znám. Pak mi řekla: “Tak často děláme jenom to, co se od nás očekává, i když jsme schopní udělat mnohem víc.” Schvalovala by, co se teď chystám udělat? Řekla by mi, že jsem blázen, když si myslím, že dokážu udělat nemožnou věc? Nebo kdyby tu byla,

snažila by se mě nějak povzbudit? “Buď statečná, miláčku. Jsi silnější, než si myslíš.“Musím vymyslet, co řeknu Samjeezovi za příběh, připomínám si. To je moje část dohody. Příběh, o mámě.Ale jaký příběh?Něco, co by ukázalo mojí mámu v tom nejlepším světle: Její

temperament, krásu a vtip. To, co na ní Samjeeza miluje nejvíc. Musí to být dobré.Zavírám

oči. Vzpomínám si

na domácí videa, která jsme si prohlíželi pár dní předtím, než umřela, všechny ty momenty

svázané dohromady v mozaice vzpomínek: Máma se Santovou čepicí o Vánocích ráno, ječící máma na tribuně na Jeffreyho prvním fotbalovém zápase, máma ohýbající se na pláži v Santa Crus, hledající v písku dokonalý kamínek ve tvaru dolaru, nebo chvíle, kdy jdeme

do Winchesterova domu hrůzy na Halloween, a odkud vycházela mnohem vyděšenější, než

my dva, za což jsme se jí hned vysmáli-ach bože, a jak-a ona se smála a chytila mě i Jeffreyho

za ruku a řekla: “Jdeme domů.” Chci si lehnout do postele, přetáhnout si deku přes hlavu a

předstírat, že na světě neexistuje nic děsivého.Miliony vzpomínek. Bezpočet úsměvů, smíchu

a polibků. Její pravidelné “miluju tě” každou noc předtím, než mi dala dobrou noc. Způsob,

jakým ve mě vždycky věřila, ať už šlo o test z matematiky, balet nebo zjištění, co je mým

posláním na téhle zemi.Ale to není příběh, který bude chtít Samjeeza slyšet. Možná mu nic

88

z toho, co mu řeknu, nebude dost dobré. Možná mu něco řeknu a on se mi vysměje přesně tak

jako vždycky. Ze všeho si dělá srandu. A nakonec mě nevezme do pekla.Mohla bych selhat

ještě předtím, než bych vůbec začala.Točí se mi hlava. Otevírám oči a nejistě se potácím

na okraji skály. Poprvé v životě mám pocit, že jsem až moc vysoko. že bych mohla

spadnout.Škrábu se dál od okraje. Srdce mi buší v hrudi.Wow. Tohle je až moc velký tlak.

Třu si oči. Je toho na mě moc.Zasahuje mě vítr. Na mé tváři působí teple a neústupně. Z culíku se mi uvolňují pramínky vlasů a vítr mi je sfoukává do obličeje a do očí. Kašlu a odhrnuju si je

z tváře. Asi na dvě sekundy si přeju, abych měla u sebe nůžky. Abych si je mohla ostříhat. Možná to i udělám, až se vrátím z pekla. Moje nové já bude potřebovat nějakou radikální změnu.Smutně se dívám na oblohu a snažím se popadnout dech, když si uvědomuju, co

vidím. Mraky jsou pryč. Jenom v dálce si všímám pár bílých obláčků. Obloha je jasná. Slunce

pomalu klesá k oceánu a balí vrcholky stromů do zlatavé záře.Co se stalo? Napadá mě

omámeně. To jsem udělala já? Rozptýlila jsem bouři?Vím, že Billy dokáže ovládat počasí a

občas se třesou věci, když cítí nějaké emocionální vypětí, ale nikdy by mě nenapadlo, že bych to mohla dokázat i já.Vstávám. Ať už je pro to důvod jakýkoliv, je to dobré. Teď můžu letět, i když třeba jenom na pár minut. Je to jako dárek. Sundávám si mikinu, natahuju ruce

nad hlavu a připravuju se na přivolání křídel.V tu chvíli pode mnou ale slyším zašustění. Pak

se ozývá nezaměnitelný zvuk tenisek šplhajících po skále a malé zafunění námahou, jak se

někdo škrábe nahoru po skalní stěně. Někdo se sem blíží.To je dost nepříjemné. Nikdy jsem

tu předtím nikoho neviděla. Je to sice veřejná stezka a každý sem může vyšplhat, ale většinou

je to tu opuštěné. Je to těžký výstup. Vždycky jsem počítala s tím, že tady budu sama.No

myslím, že mám právě po létání.Idiote, napadá mě. Najdi si nějaké vlastní místo.Ale pak se na

okraji skály objevují něčí ruce, následují paže, tvář a pak už mi ten někdo nepřijde vůbec

hloupý.Je to moje máma.“Jé, ahoj,” říká. “Nevěděla jsem, že tu někdo bude.“Nezná mě. Její modré oči se rozšiřují, když mě vidí. Nevidím v nich ale poznání. Je spíš překvapená. Nikdy tady nenarazila na nikoho jiného.Je krásná, napadá mě. A mladší, než jsem ji kdy viděla.

Vlasy má zvlněné a načechrané přesně tak, jak je měla na fotografii, za což jsme se jí všichni

smáli. Má na sobě světlé, barevné džíny a modrou mikinu, kterou má spadlou přes jedno rameno přesně tak, jak to měli všechny holky ve Flashdanci.Je to typická holka z plakátu osmdesátých let a vypadá tak zdravě a má krásné zrudlé tváře. Cítím, jak se mi dělá knedlík

v krku. Chci ji obejmout a už nikdy ji nenechat jít.Dívá se na mě s rozpaky. A já na ni

zírám.Zavírám pusu. “Ahoj,” dostávám ze sebe. “Jak se máš? Dneska je krásně, co?“Dívá se

na moje oblečení: Úzké džíny a černé tílko a na moje rozcuchané vlasy. Prohlíží si mě

ostražitě, ale zvědavě. Otáčí se a dívá se na do údolí za mnou. “Jo. Krásné počasí.“Natahuju k ní ruku.“Jsem Clara,” říkám a snažím se tvářit se přátelsky.“Maggie,” odpovídá mi. Podává mi ruku a třese mi s ní bez toho, aby mi ji zmáčkla. Dívám se na to, co se odehrává uvnitř ní. Je podrážděná. Tohle je její místo. Chtěla být sama.Usmívám se. “Chodíš sem často?““Tohle je místo, kde přemýšlím,” říká tónem, kterým mi dává jasně najevo, že teď je řada na ní a já bych se měla sbalit a vypadnout.Já ale nikam nejdu.“Já taky.” Sedám si zpátky na skálu, což je přesný opak toho, co by chtěla, abych udělala. Je z toho tak rozčílená, až se skoro začínám smát nahlas.Rozhoduje se počkat, dokud neodejdu. Sedá si na druhou stranu výběžku a

natahuje nohy před sebe. Pak sahá do kabelky pro sluneční brýle stylu policejní důstojnice, nasazuje si je a naklání hlavu dozadu, jako kdyby se chtěla opalovat. Chvíli tak zůstává. Má zavřené oči a čeká. Po chvíli to už ale nemůžu vydržet. Musím s ní mluvit.“Takže, žiješ někde

tady poblíž?“Mračí se. Otevírá oči a já cítím, jak její podráždění ustupuje a nahrazuje ho ostražitost. Nemá ráda lidi, kteří mají příliš mnoho otázek, kteří se objevují z ničeho nic na nečekaných místech, a kteří jsou až moc přátelští. Už s tímhle měla zkušenosti a žádná z nich neskončila dobře.“Právě dokončuju prvák na Stanfordu,” začínám blábolit. “Jsem tu pořád tak trošku nová, takže vždycky pronásleduju místní s otázkami o místech s nejlepším jídlem a nějakými místy na pobavení.“Její výraz se lehce zjemňuje. “Já na Stanfordu

promovala,” říká. “Co máš za hlavní obor?““Biologii,” říkám najednou nervózní, co si o tom

bude myslet. “Medicínu.““Já vystudovala ošetřovatelství,” říká. “Je to někdy těžké uzdravovat

89

lidi a dávat je dohromady, ale většinou taky hodně obohacující.“Skoro jsem za to zapomněla.

Byla zdravotní sestra.Chvíli si povídáme, o rivalitě Stanfordu a Berkeley,

o nejlepších plážích na surfování v Kalifornii, o předmětech medicíny. Najednou je mnohem přátelštější. Ještě sice trošku chce, abych odešla, aby mohla rozjímat a o něčem rozhodnout, ale taky ji baví moje vtipy, zajímám ji a je mnou okouzlená. Má mě ráda. Moje máma mě má ráda, i když neví, že by mě měla mít ráda kvůli tomu, že je to moje máma. Ulevuje se mi.“Už jsi někdy byla v kostele Memorial?” ptám se jí během chvíle ticha v našem rozhovoru.Vrtí

hlavou. “Nechodím do kostela. Z principu.“Zajímavé. Ne, že by máma byla nějaký fanatik, co

se týče kostela, ale vždycky jsem měla pocit, že tam chodila ráda, když byla mladší. My tam přestali chodit, když jsem byla v pubertě. Možná proto, že si myslela, že si v kostele všimnu, že je na naší rodině něco mnohem divnějšího, než se na první pohled zdá. “Proč ne?” ptám se.

“Co je špatného na kostelech?““Vždycky mi říkají, co mám dělat,” říká. “A já nerada

poslouchám rozkazy.““Ani od Boha?“Dívá se na mě. Jeden koutek jejích úst se zvedá do jemného úsměvu. “Hlavně ne od Boha.“Zajímavé. Možná se tímhle rozhovorem i trochu pobavím. Možná bych jí měla říct, kdo jsem, a přestat kolem toho mlžit, ale jak někomu řeknete, že jste ve skutečnosti jeho ještě nenarozené dítě, které přišlo na návštěvu z

budoucnosti? Nechci ji vyděsit.“Takže,” ozývá se po chvíli. “Co sis sem přišla promýšlet?“Jak

tohle podat? “Mám jít na…výlet, abych pomohla svojí kamarádce, která uvízla na zlém

místě.“Kýve. “A ty tam nechceš jít.““Chci. Potřebuje mě. Ale mám takový pocit, že když tam

půjdu, nikdy už se nebudu moct doopravdy vrátit. Všechno se změní. Chápeš mě?““Ach.”

Pronikavě se mi dívá do tváře a něco tam asi vidí. “Ale je tu kluk, kterého tu musíš

nechat.“Nikdy jí nic neunikne. Dokonce ani teď. “Něco na ten způsob.““Láska je nádherná

věc,” říká. “Ale taky je někdy jako osina v zadku.“Překvapeně se směju. Řekla osina v zadku.

Nikdy jsem ji předtím takhle mluvit neslyšela. Mladé dámy, říkala mi vždycky, takhle

nemluví. Je to nedůstojné.“Zní to, jako kdybys s tím měla nějaké zkušenosti,” škádlím ji. “Tak

o tom si sem přišla přemýšlet ty? O klukovi?“Dívám se, jak pečlivě formuluje slova, než je

vyslovuje. “Jsem tu kvůli nabídce sňatku.““Páni!” vykřikuju a ona se směje. “Tohle už je

vážné.““Jo,” mumlá. “To je.““Takže se tě zeptal?” Sakra. Musel se jí zeptat táta. Snaží se tu

právě rozhodnout, jestli si má vzít tátu.Kýve. Pohled má vzdálený, jako kdyby na něco

vzpomínala. “Včera v noci.““A ty jsi odpověděla…””Řekla jsem mu, že o tom musím přemýšlet. A on řekl, že jestli si ho chci vzít, mám se s ním dneska setkat. Při západu

slunce.“Hvízdám a ona se bolestně usmívá. Nemůžu si pomoct. “A nakláníš se spíš k ano

nebo ne?““Směrem k ne, myslím.““Ty…toho kluka nemiluješ?” ptám se najednou bez dechu.

Mluvíme tu o mojí budoucnosti. Celá moje existence visí na vlásku a ona se přiklání k

ne?Dívá se

na svoje ruce a potom na svůj prsteníček, kde není žádný snubní prsten. “Není to tak, že bych

ho nemilovala. Ale nemyslím si, že se mě na to zeptal z toho správného důvodu.““Nech mě

hádat. Jsi bohatá a on si tě chce vzít kvůli penězům.“Odfrkává si. “Ne. Chce si mě vzít,

protože chce, abych s ním měla dítě.“Dítě. Mluví o jednom. Protože neví, že se jim narodí

ještě Jeffrey.“Ty nechceš děti?” ptám se o trošku pisklavějším hlasem, než je u mě

obvyklé.Vrtí hlavou. “Mám ráda děti, ale nemyslím si, že bych chtěla mít nějaké vlastní. Až

moc bych se o ně strachovala. Nechci něco tak moc milovat, protože pak by mi to mohli vzít.”

Dívá se

v rozpacích do údolí. Je nesvá z toho, jak moc o sobě prozradila. “Nevím, jestli bych byla

takhle šťastná. Domácí puťka. Matka. To není nic pro mě.“Chvíli mlčím. Snažím se vymyslet

něco inteligentního a jako zázrakem mě i něco napadá.“Možná by ses na to mohla podívat

z jiného hlediska. Nepřemýšlej o tom, jestli bys byla šťastná jako jeho žena. Polož si otázku,

jestli když si ho vezmeš, staneš se osobou, kterou bys chtěla být. Myslíme na štěstí jako

na něco, co si můžeme vzít. Ale obvykle štěstí získáme z toho, že jsme spokojení s tím, co

máme a přijmeme sami sebe takové, jací jsme.“HodinaŠtěstí mi konečně přišla vhod.Ostře si

měprohlíží. “Tak vážně. Kolik je ti let?““Osmnáct. A kolik je tobě?” ptám se s úsměvem, protože už znám odpověď. Byla jsem v matice dobrá. Když ji táta požádal o ruku, bylo jí devadesát devět.Rudne. “Jsem o něco málo starší.” Vzdychá. “Nechci se stát někým jiným 90

jenom proto, že se to ode mě očekává.““Tak to nedělej. Staň se něčím víc,” říkám.“Cos to

právě řekla?” ptá se.“Staň se něčím víc, než jen tím, co se od tebe očekává. Povznes se

nad to. Vyber si svoje vlastní poslání.“Při slověposlání na mě zužuje oči. “Kdo

jsi?““Clara,“odpovídám. “Říkala jsem ti to.““Ne,” vstává a přechází k okraji skály. “Myslím tím, kdo jsi doopravdy.“Taky vstávám a dívám se jí přímo do očí. Je čas ukázat jí svojí ruku, napadá mě. Polykám.“Jsem tvoje dcera,” říkám. “Je tak trochu divné vidět tě,” pokračuju,

protože její tvářzačíná rychle blednout. “Jaký je vlastně rok? Umírám touhou dozvědět se to užod chvíle, kdy jsem uviděla, v čem jsi oblečená.““Je desátého července,” říká omámeně.

“1989. Na co si to hraješ? Kdo tě poslal?““Nikdo. Hádám, že jsi mi chyběla a tak jsem se

náhodou přenesla časem. Táta říkal, že těuvidím zase ve chvíli, kdy tě budu nejvíc potřebovat.

Myslím, že tím myslel tohle.” Dělám krok vpřed. “Vážně jsem tvoje dcera.“Vrtí

hlavou.“Přestaň s tím. To není možné.“Zvedám ruce. Pak krčím rameny. “Ale teď jsem

tady.““Ne,” říká, ale vidím, jak si mě najednou prohlíží úplně jinak. Všímá si, že je můj nos

podobný tomu jejímu stejně jako tvar mé tváře, obočí, uši. V očích se jí usazuje nejistota. Pak

ji nahrazuje panika. Začínám mít obavy, že by mohla skočit z téhle skály a odletět ode mě

pryč.“To je nějaký trik,” říká.“Ach, vážně?A k čemu se tě snažím donutit?““Chceš

abych…““Si vzala tátu?” doplňuju. “Myslíš, že Michael-můj otec, anděl Páně a všechno to

okolo-tě chce vlákat do manželství, ve kterém bys nechtěla být?” Vzdychám. “Podívej, vím,

že je to neskutečné. Taky mi to přijde zvláštní. Každou chvíli bych mohla zmizet. Jako

kdybych se nikdy nenarodila, což by byl celkem průšvih, jestli víš, co tím myslím. Ale to je

jedno. Jsem tak ráda, že tě vidím. Chybělas mi. Tak moc. Nemůžeme si o tom

prostě…promluvit? Narodím se 20.června 1994.“Dělám pomalý krok směrem k ní.“Nedělej to,” říká ostře.“Nevím, jak tě mám přesvědčit.” Zastavuju se a snažím se to promyslet. Pak zvedám ruce.“Máme stejné ruce,” říkám. “Podívej se. Úplně stejné. Podívej se, jak je tvůj prsteníček o něco delší, než ukazováček. Můj taky. Vždycky jsi vtipkovala, že je to známka

vysoké inteligence. A taky mám tuhle velkou žílu vodorovně

přes pravou ruku, což vypadá trošku divně, ale ty ji máš taky. Takže jsme vždyckyříkali, že

jsme divné obě.“Dívá se na svoje ruce.“Myslím, že bych si měla sednout,” říká a ztěžka klesá na skálu.Sedám si vedle ní.“Claro,”šeptá. “Jaké je tvé příjemní?““Gardnerová. Myslím, že to vybral táta jako svoje příjmení smrtelníka, ale nejsem si jistá. Clara, jen tak mimochodem,

bylo nejpopulárnější holčičí jméno asi tak v roce 1910, ale od té doby ho už nikdo nepoužívá.

Díky za to.“Potlačuje úsměv. “Líbí se mi jméno Clara.““Chceš,abych ti řekla i moje prostřední jméno, nebo na to přijdeš sama?“Přikládá si prst ke rtům a nevěřícně vrtí

hlavou.“Takže,”říkám, protože slunce už je na cestě k obzoru a ona už bude muset brzy odejít,

“nechci na tebe tlačit nebo tak něco, ale myslím, že by sis ho měla vzít.“Slabě se

směje.“Miluje tě.Ne kvůli mně. Nebo proto, že mu to řekl Bůh. Miluje tebe.““Ale já nevím, jak být máma,” mumlá. “Vychovali mě v sirotčinci. Nikdy jsem mámu neměla. Můžu v tom být vůbec dobrá?““Jsi v tom nejlepší. Vážně. A neříkám to jenom já. Ty jsi ta nejlepší máma.

Všichni moji kamarádi žárlí na to, jak báječná jsi. Všechny ostatní mámy zahanbuješ.“Její

výraz je pořád zamračený. “Ale umřu ještě dřív, než vyrosteš.““Jo. A to je fakt na houby. Ale nevyměnila bych tě za nikoho, kdo by mohl žít třeba tisíc let.““Nebudu tu pro tebe.“Pokládám ruku na tu její. “Teď tu jsi.“Kýve a polyká. Obrací k sobě mojí dlaň a zkoumá

ji.”Úžasné,“vydechuje.“Jo. Já vím.“Chvíli tam sedíme. Pak říká: “Tak mi řekni něco o svém

životě. Řekni mi něco o cestě, na kterou se chystáš.“Koušu se do rtu. Bojím se jí říct moc

o mojí budoucnosti. Mohlo by to narušit nějakéčasoprostorové kontinuum, nebo tak něco a

zničit vesmír. Když jí to říkám, začíná se smát.“Viděla jsem celou mojí budoucnost,” říká. “Je to tak trošku paradox. Zjistíš, že se něco stane a pak to uděláš, protože víš, že se to má stát. Je to jako příběh o slepici a vejci.“To je dobré pro mě. Říkám jí všechno, o čem si myslím, že je důležité a na co mám čas.Říkám jí o svých vizích, o Christianovi a ohni, hřbitově a polibku.

Říkám jí o Jeffreym, což ji šokuje, protože ji nikdy nenapadlo, že by mohla mít víc, nežjedno dítě.“Syn,“vydechuje. “Jaký je?““Hodněpodobný tátovi. Vysoký, silný a posedlý sportem. A je taky hodně podobný tobě.Tvrdohlavý. A ještě jednou tvrdohlavý.“Usmívá se a já cítím

záblesk jejího štěstí při představě Jeffreyho. Syna, který je podobný tátovi. Mluvím o tom, jak

91

ho jeho vize donutila udělat zlou věc, jak utekl a jak teď žije v našem starém domě, chodí se

zlou Triplarkou a jak ho nemůžu najít. Cítím její zděšení.A nakonec jíříkám o Angele,

Phenovi a Webovi. O tom, co se stalo v Podvazku a jak začínám věřit, že je mým pravým

posláním Angela.“Takže co musíš udělat proto, abys ji zachránila?““Udělala jsem dohodu s ďáblem, řekla bych.““Jakýmďáblem?““Samjeezou.“Vidím, jak sebou cuká, jako kdybych jí dala facku. “Ty znáš Samjeezu?““Jo, hraje si teď

na rodinného přítele.““Co chce?“ptá se ponuře.“Příběh. O tobě. Nevím proč. Je tebou

posedlý.“Jemně si okusuje konec palce a přemýšlí. “Jaký druh příběhu?““Vzpomínku. Něco, co mu tě připomene živou. Jako další přívěsek na tvůj náramek.“Vypadá překvapeně.“Dalas mi ho, a já ho zase dala jemu v den pohřbu. Je to složité. Potřebuju ten příběh. Ale nemůžu nic vymyslet.“Přemýšlí.“Dám ti jeden příběh,” říká. “Něco, co bude chtít slyšet.“Zhluboka se nadechuje a dívá se na stromy pod námi. “Jak už jsem řekla, byla jsem kdysi zdravotní sestra.

Během první světové války. Pracovala jsem v nemocnici ve Francii a jednou jsem potkala

novináře.““U rybníka,“dodávám. “Jenom ve spodním prádle.“Překvapeněsi mně

prohlíží.“Taky mi vyprávěl pár příběhů.“Cítí se v rozpacích jenom z té představy, ale rychle tu myšlenku tlačí do pozadí svojí mysli. “Stali se z nás přátelé. A pak se z nás stali víc, než jenom přátelé. Nejdřív jsem si myslela, že je to pro něj jenom hra, aby zjistil, jestli mě může

dostat, ale s postupem času se z toho stalo něco…víc. Pro nás oba.“Odmlčuje se. Její oči

skenují obzor, jako kdyby něco hledala, ale nenašla.“Pak, jednou v noci, nemocnici začali

bombardovat.” Stahuje rty do úzké čárky. “Všechno hořelo. Všichni byli…” Zavírá na chvíli

oči a pak je zase otevírá. “Mrtví. Snažila jsem se dostat ven, ale všude byl oheň a pak se

objevil Sam na koni a zavolal na mě. Natáhl ke mně ruku a já ji přijala. Vytáhnul mě

k soběnahoru. Vzal mě odtamtud pryč. Strávili jsme noc ve staré kamenné stodole u Saint-Céré. Napumpoval nějakou vodu a posadil mě. Umyl mi z obličeje saze a krev. A pak mě políbil.“Polibek ve stodole. Takže to mám v krvi.Ale takhle ten příběh neskočil, napadá mě.

Samjeeza to věděl. Je to jeho přívěsek koně.“Políbil měuž předtím,” pokračuje máma. “Ale té

noci to bylo jiné. Věci se změnily. Povídali jsme si až do východu slunce. Nakonec mi

přiznal, kdo ve skutečnosti je. Už jsem tušila, že je to anděl. Cítila jsem to, když jsme se

poprvé setkali. V té době jsem nechtěla mít s anděly nic společného, tak jsem se ho snažila

ignorovat.““Jasně.“Usmívám se. “Andělé dokážou být osina v zadku.“Zvedá koutky úst a její

oči chvíli jasně září, než znovu pohasínají. “Ale on nebyl jenom anděl. Vyprávěl mi, proč padl

a jak. Ukázal mi svoje černá křídla. A přiznal,že se mě snažil svést, protože Strážci chtěli

potomky andělské krve.““Páni. Prostě to přiznal?““Byla jsem vzteky bez sebe,” říká. “Bylo to všechno, před čím jsem celý svůj život utíkala. Praštila jsem ho. Chytil mě za zápěstí a prosil mě, abych mu odpustila. Řekl mi, že mě miluje. Zeptal se, jestli bych byla schopná mu jeho

lásku opětovat.“Znovu se odmlčuje. Visím jí na rtech. Její pocity se mi vsakují přímo do

mozku. Vidím to, jako kdyby se přede mnou ta scéna zrovna odehrávala. Jeho oči. Vážné, plné smutku a lásky. Nevyřčené prosby. Jeho hlas, tak něžný, když jí říká: “Vím, že jsem hajzl. Ale mohla bys mi někdy opětovat mojí lásku?” Lapám po dechu. “Lhalas mu.““Jo.

Řekla jsem mu, že mi na něm nikdy nezáleželo. Řekla jsem mu, že už ho nikdy nechci vidět.

A on se na mě dlouho díval a pak zmizel. Prostě zmizel. Nikdy jsem nikomu o té noci neřekla. Michael to ví, myslím. Tak, jako ví všechno ostatní. Ale nikdy jsem o tom s nikým nemluvila.

Až doteď.” Vydechuje, jako kdyby jí právě spadl ze srdce obrovský kámen.“Takže tohle je

tvůj příběh. Lhala jsem.““Záleželo ti na něm,” říkám opatrně.“Milovala jsem ho,” šeptá.

“Nějaký čas byl pro mě slunce i měsíc. Byla jsem do něj blázen.“A on je teďblázen do tebe. S velkým důrazem na slovo blázen.Odkašlává si. “Bylo to už dávno.“A přesto oběvíme, že čas může být hodně ošemetná věc.“Musí být pro tebe nepříjemné to slyšet,” říká, když si všímá mého zamračeného pohledu. “Slyšet mě říkat, že jsem milovala i jiného muže, než jenom

tvého otce.““Ale já vím,že tátu miluješ.” Vzpomínám si na mámu a tátu v jejích posledních dnech. Láska mezi nimi byla tak zřejmá a tak čistá. Usmívám se na ni a šťouchám ramenem do toho jejího. “Ty ho miluješ. Vážně.“Směje se a strká mě taky.“Dobře, dobře, vezmu si ho. Stejně bych ho teď nemohla odmítnout, nebo jo?” Najednou lapá po dechu. “Musím jít,” říká a vyskakuje jako Popelka, která má zpoždění na ples. “Měla bych jít na naší schůzku.““Na

92

pláži v Santa Cruz,” říkám.“Vyprávěla jsem ti o tom?” ptá se. “Co mu mám říct?““Prostě ho

jenom polib,” říkám jí. “A teď běž dřív, než bude pozdě a já přestanu existovat.“Přesunuje se

na okraj skály a přivolává svoje křídla. Jsem překvapená jejich šedou barvou. V době,kdy jsem ji znala já, byla pronikavě bílá. Jsou pořád krásná, ale šedá. Nerozhodná.

Nejistá.Váhá.“Běž,” říkám.V jejích očích se objevují slzy. Nechci tě opustit,říká mi v

mysli.Neboj se mami, odpovídám jí. Říkám jí mami poprvé od chvíle, kdy sem přišla. Zase se uvidíme.Usmívá se a hladí mě po tváři. Pak se otáčí a vzlétává. Náhlý vítr mi odfoukává vlasy z tváře. Dívám se, jak letí směrem k oceánu. K pláži, kde na ni čeká táta.Třu si oči. A když se na obzor dívám znovu, jsem zpátky v přítomnosti, jako kdyby celé tohle odpoledne byl jenom nějaký krásný sen.

KAPITOLA 19 - VLAK NA JIH

Za dvě minuty půlnoc.Vize mě nepřipravila na naprostou příšernost téhle chvíle. Mám pocit,

že každou chvíli vyskočím z kůže. Cítím každý tik mých hodinek, jako kdyby mi znovu a

znovu do ruky vysílaly elektrický výboj.Dokážu to, říkám si, zatímco si pohrávám se zipem mé černé mikiny.Tik, tik.Tik, tik.Přijíždí vlak, který míří na sever a zase odjíždí. Semjeeza přilétá, přistává na sloupu a kráká na mě.Ale Christian tu není.Pomalu se otáčím a hledám ho. Očima přejíždím po každém prázdném místě, po každém stínu v naději, že ho uvidím, ale on tu není.Nepřijde.Na chvíli si myslím, že mě můj strach stráví.“Krá,” ozývá se znovu vrána

netrpělivě.Je půlnoc.Musím jít. S ním nebo bez něj.Obracím se k nástupišti, přes které musím přejít ke kolejím. Dělám jeden pomalý krok za druhým. Moje srdce buší stejně rychle, jako to králičí. Můj dech je mělký. Sestupuju do kolejiště.Samjeeza se pomalu mění

v člověka. Vypadá spokojený sám se sebou. Nadšený a vzrušený. V jeho očích vidím zlý

záblesk. Jenom z pohledu na něj mě svědí kůže.“Krásná noc pro výlet.” Rozhlíží se. “Říkal

jsem ti, abys sebou vzala přítele.““Ty snad máš nějaké přátele, kteří by kvůli tobě šli

do pekla?” ptám se ho a snažím se přesvědčit svůj spodní ret, aby se netřásl.Upírá na mě svůj

pronikavý pohled. “Ne.“Nemá žádné přátele. Nemá nikoho.Mlaská, jako kdybych ho

zklamala. “Tohle nebude fungovat, když nemáš nikoho, kdo by tě držel při zemi.““Mohl bys

to udělat ty,” říkám a zvedám bradu.Jeden koutek jeho úst se zvedá. Předklání se. I když se mě nedotýká, je dost blízko na to, aby mě obklopil clonou smutku, který jím prostupuje.

Cítím jeho hlubokou, dusivou bolest. Jako kdyby všechno krásné na tomhle světě pomalu

usychalo a umíralo a nakonec se rozpadlo v mých rukách na popel. Nemůžu dýchat. Nemůžu myslet.Jak mohla máma zůstávat v jeho blízkosti? Ona ale vlastně necítila emoce jiných lidí, tak jako já. Nemohla vědět, jak temný a mrazivě chladný uvnitř doopravdy je. Jak zničený a rozpolcený se cítí.“Tímhle chceš být držená při zemi?” ptá se mě chraplavým hlasem.Dělám krok zpátky a lapám po dechu. Cítím se, jako kdyby mě dusil.“Ne.” Chvěju se.“To jsem si myslel,” říká. “Ach, dobře.” Dívá se na koleje, kde v dálce slyším slabý hvizd blížícího se vlaku. “Tak je to stejně nejlepší,” říká.Ztratím svojí jedinou šanci.“Počkat!“Otáčím se a vidím Christiana běžet k nám přes koleje. Má na sobě černou bundu a šedé džíny. Má vytřeštěné oči a chraplavý hlas, když křičí: “Jsem tady!“Ztrácím dech. Nemůžu si pomoct a usmívám se.

Dobíhá ke mně a objímá mě. Objetí mu vracím a chvíli jenom stojíme a pevně jeden druhého

držíme a mumláme “omlouvám se” a “jsem tak ráda, že jsi tady” a “to jsem si přece nemohl

nechat ujít” a “nemusíš to dělat”. Něco z toho říkáme nahlas a něco v našich

myšlenkách.Samjeeza si odkašlává a my děláme krok od sebe a otáčíme se na něj. Kýve

hlavou směrem k Christianovi.“Kdo je to?” ptá se. “Viděl jsem, jak se za tebou souží jako

nějaké nešťastně zamilované štěně. Je to taky Nephilim?“Christian se ostře nadechuje. Nikdy předtím Samjeezu neviděl. Nikdy předtím nebyl Černému křídlu tak blízko. Zajímalo by mě, jestli se nespletl, když říkal, že viděl Asaela. Jsou si se Samjeezou dost podobní. Možná si je mohl splést. Je to možné. Tohle by tak mohla být pořád součást jeho vize.“Je to můj

kamarád,” daří se mi ze sebe dostat a chytám Christiana za ruku. Hned se cítím silnější,

jistější a soustředěnější. Zvládneme to. “Říkals, že sebou potřebuju přítele a tady je. Takže teď

nás můžeš vzít za Angelou.““Nezapomnělas na něco?” ptá se Samjeeza. “Na svou

platbu?“Platbu?Ptá se Christian v mojí hlavě. Claro, jakou platbu? Cos mu

slíbila?“Nezapomněla jsem.“Vlak se blíží. Matné červené světlo na čele vlaku se rychle

93

zvětšuje. Budu to muset udělat rychle.“Mám tvůj příběh,” říkám mu. “Ale nebudu ti ho

vyprávět, ukážu ti ho.“Natahuju svojí volnou ruku a dotýkám se Samjeezovy tváře, která je chladná, hladká a nelidská. Jeho smutek mě zaplavuje. Christian lapá po dechu, jak smutek proniká ze mě

do něj, ale já se proti němu obrňuju. Mačkám Christianovu ruku pevněji a soustředím se na dnešní setkání s mojí mámou na vrcholku Buzzards Roost. Promítám ho do Samovy

šokované a otevřené mysli: Její hlas, kterým vyprávěla svůj příběh, vítr, který jí sfoukával

do tváře dlouhé kaštanové vlasy, způsob jakým se cítila, když to vyprávěla a její teplý a

měkký stisk ruky, kterou držela tu mojí. A nakonec přidávám slova. “Lhala jsem.Milovala

jsem ho.“Samjeeza sebou cuká. Je to víc, než čekal. Cítím, jak se pod mojí rukou začíná třást. Dělám krok zpátky a pouštím ho.Čekáme na to, co udělá. Vlak se blíží. Je jiný, než ten, který jel na sever. Tenhle je špinavý. Zamazaný sazemi nebo něčím jiným černým a odporným,

takže nedokážu přečíst nápis na boku. Okna jsou plná černých tvarů. Stíny lidí, dochází mi.

Na své cestě do podsvětí.Sam má zavřené oči. Nehýbe se. Jako kdyby se z něj stal

kámen.“Same…” oslovuju ho. “Měli bychom jít.“Otevírá oči. Obočí má stažené k sobě. Mezi ním má vrásku, jako kdyby právě prožíval obrovskou bolest. Dívá se na mě a Christiana, jako kdyby nevěděl, co má teď s námi dělat. Jako kdyby se pořád rozhodoval.“Jsi si vážně jistá, že to chceš udělat?” ptá se chraplavým hlasem. “Až vstoupíte do tohohle vlaku, nebude už cesta zpátky.““Proč musíme jet vlakem?” ptá se Christian najednou. “Nemůžeš nás tam prostě vzít tak, jak jsi to udělal s Clarou a její mámou?“Zdá se, že Samjeeza získal zpátky trochu ze své ztracené rovnováhy. “Kdybych vynaložil tolik energie na tuhle určitou věc, strhlo by to na mě

nežádoucí pozornost. Pak by náš malý výlet mohl být prozrazený. Ne, musíte se tam dostat

jako každý jiný zatracený. Trajektem, vozem nebo vlakem.““Tak dobře,” říká Christian

pevným hlasem. “Bereme vlak.“Vážně?Ptám se ho a dívám se mu do očí.Půjdu tam, kam půjdeš ty,odpovídá mi.Otáčím se zpátky k Samovi. “Jsme připravení.“Kýve.“Pozorně mě poslouchejte. Vezmu vás za vaší kamarádkou. Zjistil jsem kde, a kdy bude. Pak už bude jenom na vás, abyste ji přesvědčili, aby šla s vámi.““Přesvědčit ji?” vkládá se do toho

Christian znovu. “Nebude nadšená, že se odtamtud může dostat?“Samjeeza ho ignoruje a dívá

se na mě. “Nesmíte mluvit s nikým jiným, jenom s tou holkou.“Co si myslí? že se dám do

řeči s prvním člověkem, na kterého tam narazíme? “žádný problém.““S nikým jiným,”

opakuje ostře. Mluví nahlas, abych ho slyšela i přes zvuk vlaku, který postupně zpomaluje.

“Nechte hlavy skloněné. Nikomu se nedívejte do očí.” Dívá se na Christiana. “Snaž se

udržovat neustálý fyzický kontakt se svojí kamarádkou, ale jakákoliv další známka lásky nebo jiného fyzického spojení bude zpozorována a věřte mi, vy nechcete být zpozorováni. Zůstaňte blízko mě, ale nedotýkejte se mě. Nedívejte se přímo na mě. Nemluvte se mnou na veřejnosti.

Jestli mám s vámi zůstat, musíte udělat všechno, co vám řeknu přesně ve chvíli, kdy vám to

řeknu. A to bez jakýchkoliv zbytečných otázek. Rozumíte?“Beze slov přikyvuju.Vlak

zastavuje. Samjeeza vytahuje z kapsy dvě zlaté mince a dává mi je do ruky. “Pro průchod.”

Jednu dávám Christianovi.“Tvoje vlasy,” říká. Přetahuju si kapuci přes hlavu.Dveře se

se zasyčením otevírají.Dělám krok k Christianovi, takže se naše ramena dotýkají. Zhluboka se

nadechuju najednou těžkého, zatuchlého vzduchu a pouštím jeho ruku. Následujeme

Samjeezu do čekajícího vlaku. Dveře se za námi zavírají. Už není žádná cesta zpátky.Je to

tu.Jedeme do pekla.Ve vlaku je tma. Hned mě přemáhá klaustrofobie. Zdá se mi, že se

špinavé stěny zmenšují a chystají se nás rozmačkat. Nepomáhá ani fakt, že se všude kolem

nás tísní lidské stíny. Jsou nehmotní a přízrační. Někdy dokonce vidím i skrz ně. Někdy se mi

zdá, že se vzájemně překrývají nebo dokonce zabírají jeden a ten samý prostor. Občas se

ozývá sten, příšerný kašel nebo pláč nějaké ženy. Světla nad našimi hlavami jsou červená,

blikají a bzučí jako vzteklý hmyz. Za oknem vidím jenom temnotu, jako kdybychom jeli nekonečným tunelem.Bojím se. Chci vzít Christiana za ruku, ale nemůžu. Lidi by si toho všimli. A my nechceme, aby si nás všimli. Tak sedím se skloněnou hlavou, oči upírám na podlahu a moje srdce divoce buší. Naše nohy se často dotýkají. Cítím jeho úzkost a strach.

Pulzují ve mně a spojují se s mojí vlastní úzkostí a strachem, takže už nedokážu rozeznat, co kdo z nás cítí. Vlak se chvěje. Vzduch uvnitř je těžký, dusný a chladný, jako kdybychom byli 94

pod vodou a pomalu nás zmrazovali do pevné kry nicoty. Musím bojovat, abych se nezačala

třást.Bojím se, to ano, ale je to moje poslání. Zvládneme to, i když se to zdá nemožné. Jdeme

zachránit Angelu.A já jsem v tu chvíli vděčná-skoro až přetékám vděčností-že je tu teď

Christian

se mnou. Je tu. Můj partner. Můj nejlepší kamarád.Nemusím to udělat sama.Kdybych zrovna

měla psát nějakou děkovnou řeč, určitě bych do ní připsala tohle.Zastavujeme a nastupují další lidi. Muž v černé uniformě prochází mezi pasažéry a vybírá zlaté mince. Zajímalo by mě, kde je ti šedí lidé berou. Jestli existuje nějaký automat na mince pro mrtvé někde tam venku nebo jim je někdo dává. Možná jsou ty mince metaforou pro to, co si ti lidé chtějí vzít sebou na onen svět, jenže teď to musí předat muži v černé uniformě. Někteří z nich mu minci nechtějí dát. Jeden chlap tvrdí, že žádnou nemá, a tak ho na další zastávce muž v černé

uniformě bere za ramena a vyhazuje ven z vlaku. Kam půjde? Přemýšlím. Existuje místo,

které je ještě horší, než peklo?Muž v černé uniformě se širokým obloukem vyhýbá

Samjeezovi. Na nic se ho neptá.Na třetí zastávce Samjeeza přechází ke dveřím. Dívá se

na mě. Je to signál. Pak vychází ven. S Christianem vstáváme a procházíme mezi šedivými lidmi. Pokaždé, když se někoho z nich dotknu, projede mnou náraz nějakého odporného a zlého pocitu: Nenávisti, ztracené lásky, vzteku, nevěry, vraždy. Vystupujeme na nástupišti a já se konečně můžu nadechnout. Snažím se nenápadně najít pohledem Samjeezu. Nacházím ho několik metrů od nás. Už teď vypadá jinak. Jeho lidskost se vytrácí. Je větší a hrozivější. Jeho temný kabát kontrastuje se šedými lidmi kolem něj.Kde to jsme?Ptá se mě Christian v mysli. Přijde mi to tu povědomé.Otáčím se.Je to Mountain View. Poznávám to tu okamžitě. Budovy jsou tu skoro stejné. Jenom je tu zima a ulicemi se valí hustá mlha. Nikde není vidět žádná barva. Je to, jako kdybychom vstoupili do hororového filmu v černobílé

televizi.Podívej se na ně, říká Christian a vnitřně se otřásá odporem.Šedí lidé jsou všude

kolem nás. Mají sklopené hlavy. Některým po tvářích tečou černé slzy. Někteří se

škrábou.Poznamenávají svoje ramena i krk škrábanci. Někteří mumlají, jako kdyby s někým

rozmlouvali, ale nikdo u nich není. Zmítají se ve vlastním oceánu samoty. Strkají se. Ze všech

stran se na ně někdo tiskne, ale nikdy nevzhlédnou.Pohybuje se, říkám Christianovi, když

Samjeeza pokračuje ve své cestě směrem ke Castrově ulici. Čekáme pár sekund, než se

vydáváme za ním. Pod volným okrajem saka vklouzávám rukou do té Christianovi. Jsem

vděčná za teplo jeho ruky, za vůni jeho kolínské, kterou slabě rozeznávám ve zdejším hustém

vzduchu, který smrdí jako výpary z aut, spálenina a plíseň. Peklo smrdí.V ulici je několik

prázdných aut. Nikdo v nich ale není. Na chodníku je množství lidí. žádný z nich ale nejde

po silnici. Dělají prostor Samjeezovi, který mezi nimi prochází. Někdy nějaký z nich zasténá,

když je míjí. Na rohu stojí černý sedan. Je nastartovaný. Když se blížíme, řidič vystupuje a

obchází auto, aby otevřel Samjeezovi dveře. Liší se od šedých lidí. Je něco, jako byl muž

v černé uniformě. Taky má na sobě uniformu-černý oblek a šoférskou čepici se zakřiveným, lesklým kšiltem.Nezírej, varuje mě Christian. Skloň hlavu.Koušu se do rtu, když vidím, že řidič nemá žádné oči ani ústa. Jenom hladkou kůži, která se rozprostírá od nosu k bradě.

V obličeji má pár drobných prohlubní v místech, kde by měly být oční důlky. I tak se ale zdá,

že se na nás dívá, když se zastavujeme za Samjeezou. Zdá se, že mu beze slov pokládá

otázku:Kam?“Beru tyhle dva za Asaelem. Mají být označeni,” říká Samjeeza. Pokládá si prst

ke rtům. Je to pro nás jasná zpráva: Tenhle člověk sice nemůže mluvit, ale slyší. Tak mlčte.

Řidič kýve.Cítím Christianovu úzkost ze jména Asael. Je to jako nová vlna adrenalinu

do mých žil. Tohle může být past. A my se ženeme přímo do ní.Technicky se do ní spíš

přímo řítíme,říkám, abych se na chvíli pokusila odlehčit atmosféru. Než má ale čas

zareagovat, Samjeeza mu dává ruku doprostřed zad a strká ho na zadní sedadlo. Následuju ho.

Samjeeza si sedá vedle mě. Teď se jeho rameno dotýká toho mého. Líbí se mu to. Moje

světlo, dráždivý kontakt, můj lidský pach, způsob jakým lehce otevírám rty hrůzou. Líbí se

mu, jak mi z copu vyklouzává pramen vlasů a vykoukává ven z kapuce. Jak v tomhle

bezbarvém světě září moje vlasy čistou bílou.Tisknu se blíž k Christianovi, který čeká, až

Samjeeza zavře dveře auta a pak mě objímá. Tisknu svojí hlavu do jeho ramene, dál od

Sama.Ach, tak ochranářský, říká Sam v našich myšlenkách. Kdože to jsi? Myslel jsem, že je

95

zamilovaná do někoho jiného.Christian zatíná zuby, ale nereaguje.Rychle projíždíme

pekelnou verzí Mountain View. Míjíme kostel a ulici Milosrdenství, radnici, kde čeká řada

šedých lidí. Míjíme obchody a restaurace. Některé jsou zabedněné, ale ostatní jsou otevřené.

Vidím lidi, kteří sedí nad miskami s divnými potravinami. Dostáváme se až na El Camino Real, hlavní ulici, která spojuje všechna malá města mezi San Franciscem a San Jose.

Na silnici nepotkáváme žádná další auta.Překvapilo tě peklo?Ptá se Samjeeza tiše. Jeho

vnitřní hlas je štiplavý a spalující, jako nějaká hořká pachuť.Hádám, že jsem si nemyslela, že tu budou obchody a restaurace.Je to odraz země,říká. Co platí na zemi, platí více či méně i tady.Takže všichni tihle lidé jsou tu v pasti?Ukazuju na davy lidí, kteří se tlačí v šedých

ulicích a někam míří, i když se zdá, že sami nevědí kam. že jejich kroky nemají žádný

skutečný cíl.Nejsou tu v pasti. Jenomtu prostě pobývají. Většina z nich si ani neuvědomuje,

že jsou v pekle. Umřeli a přiklonili se k tomuhle místu, protože to sami chtěli. Můžou odejít

kdykoliv se jim zachce. Ale oni to nikdy neudělají.Proč ne?Protože se nikdy nezbaví toho,

co je sem na začátku přivedlo.Vjíždíme na parkoviště a auto se skřípáním pneumatik

zastavuje.Vzpomeňte si na to, co jsem říkal. Nemluvte s nikým jiným, kromě vaší

kamarádky a i s tou budete mluvit jenom tehdy, až vám to dovolím.Řidič otevírá dveře a my

vylézáme ven. Lapám po dechu, když vidím, kde jsme. Tetovací salon.Samjeeza nás tlačí

k budově, pak otevírá dveře a přidržuje je pro nás otevřené, zatímco vcházíme dovnitř.

Všechno je tu v černé nebo v bílé barvě. Kožené sedačky jsou uhlově šedé. Na stěně

pronikavě bíle září velké neonové slovo TETOVACÍ SALON. S náhlým závanem vzduchu se obrázky na stěnách začínají třepotat, jako vyděšení ptáci.Podlaha je špinavá. Pod nohama cítíme štěrk a něco lepkavého. Chvíli stojíme v přijímací místnosti a čekáme. V chladiči vody

nahoru pomalu stoupá bublina-šedivá pitná voda v šedivé nádobě.Po chvíli slyšíme tlumený

výkřik odněkud z budovy.Zezadu vychází nějaký muž. Je malý, hubený, tmavý a má

oholenou hlavu. Anděl, napadá mě, i když nepřipomíná žádného anděla, kterého jsem kdy

viděla. Jeho neexistující obočí se zvedá překvapením, když nás vidí.“Samayazo,” říká a sklání svojí lesknoucí se hlavu.“Kokabeli.” Samjeeza ho zdraví stejným způsobem, jakým dává král na vědomí, že vstoupil do místnosti dvorní šašek.”Čemu vděčím za tu čest?““Přivedl jsem

tyhle dva mému bratrovi. Jsou to padlí.“Christian spotřebovává i poslední kousíček

sebeovládání na to, aby nevyběhnul ven dveřmi a nevzal mě sebou. Posouvám se blíž k němu

a snažím se ho uklidnit.Zůstaň v klidu, šeptám mu do mysli, ale nevím, jestli tenhle nový

anděl náhodou nebude moct slyšet, co si říkáme přes naše spojení.”živí Dimidiusové?” ptá se

Kokabel zase překvapeně.Samjeezovy oči jiskří, když se na mě dívá. “Quartariusové. Ale je to pár. Myslím, že mu budou připadat zábavní.““Proč jsi je přivedl sem? Proč jsi je nedovedl přímo k pánovi?““Myslel jsem, že by byl rád, kdybych je nejdřív označil,” říká. “Zvládneš je ještě dneska? Doufal jsem, že je dovezu Asaelovi tak rychle, jak to jenom bude

možné.““Dneska to zvládnu,” odpovídá Kokabel s úsměvem. Kývá hlavou směrem k chodbě.

“Odveď je dozadu. Budeme je muset zkrotit?” Vypadá, že by se mu to zamlouvalo.“Ne,”

odpovídá Samjeeza sametovým hlasem. “Už jsem je zlomil. Nebudou klást žádný

odpor.“Sledujeme, jak Kokabel prochází úzkou chodbou do malé místnosti, která mi přijde jako nějaká lékařská ordinace. Ve velkém koženém křesle je opřená nějaká holka a nějaký muž se nad ní naklání-Desmond, poznávám ho. V ruce má nějaký bzučivý nástroj. Z tohohle úhlu jí nemůžu vidět do tváře. Vidím jenom její ruce, které má položené na opěradle křesla.Má tmavě šedý lak na nehty, ale hádám, že na zemi asi mohl být fialový.

S Christianem oba současně lapáme po dechu. Kokabel nás tlačí do místnosti, jako

kdybychom byli jenom nějaká zvířata. Přeju si, abych mohla držet Christiana za ruku, kdyžse přese mě převaluje Angelinino zoufalství. Desmond jí tetuje něco na stranu krku. Má na sobě bezbarvou halenku, která má stejnou barvu jako její bledá pleť, špinavé, roztrhané džíny a

žádné boty. Chodidla má černá. Vlasy má stažené do uzlu. Ofinu má přerostlou, takže jí skoro zakrývá oči. Několik pramenů vlasů se jí uvolnilo z culíku. Připomínají uschlou slámu. Celou pravou ruku má pokrytou slovy. Některá jsou snadno čitelná, některá se překrývají a už se

nedají přečíst.žárlivá, čtu na jejím předloktí. Nesnesitelný všeználek. Špatná kamarádka.

Neopatrná.Sobecká, čtu na jejím lokti.Děvka, píše se na místě, kde její paže přechází

96

v rameno.A další věci, konkrétní hříchy jako lhala jsem svojí mámě, lhala jsem mým

přátelům, pomlouvala jsem, skrývala jsem pravdu. Přes celý její biceps je načmáráno slovo

lhářka.“Sedněte si,” přikazuje nám Samjeeza a my si poslušně sedáme do skládacích židlí

u protější zdi. Snažím se držet mé oči na zemi, ale nějaká moje část nedokáže odtrhnout pohled od Angely.“Desmonde, přivedli jsme ti nové zákazníky,” říká Kokabel.“Už tady

končím.” Desmond posmrkává, jako kdyby měl rýmu. Otírá si nos hřbetem ruky. Jeho pohled zalétává k Samjeezovi, ale pak se rychle vrací zpátky k Angele.Zvedám pohled k jejímu krku k místu, kde zrovna Desmond nechává další linii písmen. Prsty si natahuje kůži pod jejím uchem, kterého se dotýká pistolí.Špinavým hadrem otírá skvrnu od černého inkoustu.

Písmena jsou tmavá a kontrastují s křehkou bledostí jejího těla.Špatná matka.”Špatná matka,” čte Samjeeza. “Kdo je otec toho chudáčka, co se jí narodil?“Kokabel vrtí hlavou. “Penamuel, nejspíš. Myslel jsem, že nemá na to zplodit nějaké dítě, ale on říká, že je otec. Ale tahle je dost problémová. Asael ji k nám posílá pokaždé, když se mu nějak znelíbí, což je opravdu hodně často.“Angela najednou lapá po dechu. Z krku jí uniká zvláštní zakňučení. Slova na jejím krku najednou vystupují a dokazují tak Desmondův úspěch. Bez mrknutí oka se

narovnává a dává jí tvrdou facku. Koušu se do rtu, abych nezakřičela. Sklouzává na židli dolů

a zavírá oči. Po tvářích jí stékají šedivé slzy, když dokončuje tetování.Samjeeza se otáčí ke

Kokabelovi. “Rád bych pro ni vybral nějaké tetování,” říká. “Ukážeš mi

knížku?““Jasně.Tudy,” říká Kokabel. “Pak se vrátím pro tu holku,” oznamuje Desmondovi a

pak odchází někam do haly. Samjeeza se ještě chvíli zdržuje a dává Desmondovi něco do

ruky. Plastový sáček. Slyším, jak vyráží s Kokabelem, aby se s ním poradil o mém

tetování.Nemyslím si,že mi vybere krásného motýla na bok.Desmond si dává sáček do kapsy

a hladí ji, jako kdyby to byl nějaký domácí mazlíček. Přesunuje si židli k té mojí. Nutím se

sklopit pohled. Bere mě

za bradu a otáčí ji ze strany na stranu.“Nádherná kůže,” vydechuje. Jeho dech smrdí

po cigaretách a ginu. “Už se nemůžu dočkat, až na tobě začnu pracovat.“Christianovo tělo se napíná jako tětiva luku.Nech toho, nařizuju mu pohledem. Neodvažuju se tu mluvit. Dokonce ani v našich myslích.Desmond vstává, sundává si rukavice, hází je na pult v rohu a pak si

znovu utírá nos do ruky.“Potřebuju se trochu občerstvit,” říká a klepe prsty o stůl v jakémsi nervózním rytmu. Pak odchází pryč. Funí a sahá pro sáček, který mu Samjeeza dal. Zavírá za sebou dveře.Máte asi pět minut na to, abyste utekli, ozývá se Samjeezův hlas v mojí hlavě

ve chvíli, kdy se ocitáme s Angelou sami v místnosti. Vraťte se zpátky na nádraží a jeďte

vlakem na sever, který brzy přijede. Pospěšte si. Za pár minut po vás půjde celé peklo.

Včetně mě. A pamatujte si, co jsem vámřekl. S nikým se nebavte. Prostě běžte.

Hned.Zvedáme se a běžíme k Angele.“Ange, Ange, vstávej!“Otevírá oči. Na tvářích má pořád

tmavé stopy po slzách. Mračí se, když mě vidí, jako kdyby jí nedocházelo, kdo

jsem.“Clara,”říkám. “Jsem Clara. Ty jsi Angela. Tohle je Christian. A teď musíme jít.““Ach,

Claro,” říká unaveně. “Vždycky jsi byla tak krásná.” Nepřítomně si přejíždí dlaní po paži, kde má nápis žárlivá. “Teď jsem potrestaná, víš?““Už ne. Jdeme.“Chytám ji za paži, ale odtahuje se. Šeptá: “Ztratila jsem je.““Ange, prosím…““Phen měnemiluje. Moje máma mě milovala, ale teď je pryč.““Web těmiluje,” ozývá se Christian vedle mě.Dívá se na něj s úzkostí v očích.

“Nechala jsem ho tam. Abyste ho našli. Našli jste ho?““Jo,” říká.“Našli. Je v bezpečí.““Je mu beze mě líp,” říká. Prsty se dotýká čerstvého tetování na svém krku. Špatná matka.Chytám ji za ruku. Naráží do mě vlna jejího sebepohrdání. Cítím ostrou chuť žluči v zadní části krku.

Nikdo ji nemiluje. Nikdy se nemůže vrátit nazpátek.Jo, to teda můžeš, šeptám

v její mysli. Pojď s námi. Nevím, jestli mě slyší. Nikdy se nenaučila přijímat myšlenky.“Jaký

by to mělo smysl? Je po všem. Všechno je zničené,” říká. “Ztracené.“V tomhle okamžiku mi

dochází, že je její duše zraněná. Nikdy se neprobudí z tohohle transu. Ne takhle. Nikdy

nebude souhlasit, že s námi odejde.Přišli jsme sem zbytečně.Nikdo mě nemiluje, napadá

ji.Ne. Nedovolím, aby se tohle stalo. Už ne. Chytám ji za ramena a nutím ji, aby se

na mě podívala.“Angelo. Já tě miluju, sakra. Myslíš, že bych absolvovala celou tu cestu sem, do zpropadenýho pekla proto, abych tě zachránila, kdybych tě nemilovala? Miluju tě.Web tě miluje. A co víc. Potřebuje tě. Ange, on potřebuje svojí mámu a my nemáme chuť ani čas

97

na to, abychom tu poslouchali tvoje sebeobviňující kecy. Teď vstávej!” Přikazuju jí a posílám

jí do těla malou dávku svatozáře.Angela sebou trhá a pak mrká. Je v šoku, jako kdybych jí

právě chrstla do obličeje studenou vodu. Dívá se na Christiana, pak na mě a pak zase na něj.

Vytřešťuje oči.“Angelo,”šeptám. “Jsi v pohodě? Řekni něco.“Její rty se pomalu křiví

do úsměvu.“Bože,”říká. “Kdo umřel a dal ti právo tu rozkazovat?“Zíráme na ni. Vyskakuje na

nohy. “Tak jdeme.“Není čas na to oslavovat. Vcházíme do chodby a pak pokračujeme

do opuštěné čekárny.Trvá nám asi dvě sekundy dostat se pryč ze dveří a pak pokračovat dolů na ulici. Držíme se blízko u sebe. Christian nás vede na sever. Směrem k nádraží. Jdu za ním a snažím se s ním zůstat v neustálém fyzickém nenápadném kontaktu. Angela jde za námi.

V tomhle uspořádání si razíme cestu kolem řadyšpinavých, rozbořených domů a pak jdeme na

ulici Palo Alto, která ve mě na zemi vyvolává nádherný pocit, protože tolik vystihuje mojí

rodnou Ameriku, ale v pekle připomíná spíš ulici z Hitchcockova filmu. Je lemovaná

zkroucenými holými černými stromy, které vypadají, jako kdyby k nám natahovaly svoje

drápy, když procházíme kolem nich. Domy jsou zdevastované, okna rozbitá nebo zatlučená a barva se z nich odlupuje v šedých cárech. Míjímeženu, stojící uprostřed dvora. Drží hadici a zalévá dvorek bez trávníku tak dlouho, až je zem rozbahněná a něco si u toho mumlá o svých květinách. Vidíme muže, který bije psa. Ale nezastavujeme se. Nemůžeme

zastavit.Zanedbanáčtvrť nás vede přímo do města. Všude jsou obchody, restaurace a

kanceláře. Angela se rozhlíží, jako kdyby tohle místo nikdy předtím neviděla, což mi přijde

divné, protože už tu je skoro dva týdny. Zatáčíme na ulici Slitování poblíž knihovny. Nad

námi se vznáší radnice. Je to obrovský žulový dům se spoustou tmavých oken. Najednou se ulice zaplavuje lidmi, kteří sténají, pláčou a škrábou si kůži. Je těžké jít dál, protože většina duší na chodníku se pohybuje směrem na jih. Špatným směrem. Jsme jako ryby, které si razí cestu proti proudu, ale nakonec se tam dostaneme. I když pomalými krůčky. Zdá se mi, jako kdybychom šli celé hodiny, ale nemůžeme být pryč déle, než pět nebo deset minut.Velmi,

velmi brzy si všimnou, že jsme zmizeli.Vážně teď odtud vypadneme?Ptá se Angela

nevěřícně.Jo.Přesně to máme v plánu. Lehce na ni kývám, protože si nejsem jistá, že mě

slyší.Na tomhle místě nejsou žádné zámky. Tohle není vězení. Ti lidé můžou odejít kdykoliv se jim zachce.Snažím se překonat nutkání vzít jednoho z těch šedých lidí za ramena a zakřičet na něj: Pojď s námi, a pak ho odsud odvést pryč.Ale nemůžu. Porušila bych tím Samjeezovo

pravidlo: S nikým nemluvte.Konečnězatáčíme do Castrovy ulice. Jsme

v samém srdci centra města Mountain View. Ulice je lemovaná restauracemi, kavárnami a

sushi bary. Moje oči hned vyhledávají budovu, která byla na zemi moje oblíbené

knihkupectví: Knihy s.r.o. Místo, kde jsme se s mámou poflakovali, pili kávu a seděli

v pohodlných křesílkách.Někdo ale odstranil slovo Knihy nad dveřmi. Zanechal tam jenom hluboké rýhy v kameni, díkyčemuž budova vypadá, jako kdyby ji napadlo nějaké obrovské zvíře. Černé závěsy jsou potrhané a v cárech visí ven z oken, která jsou rozbitá a valí se z nich

ven černý kouř. Někde vzadu si všímám ohně.Plahočíme se dál. Další dva bloky držíme naše

pohledy přikované k chodníku. Prudce se do nás opírá vítr. Pak se před námi najednou

objevuje oblouk z černého tepanéhoželeza, který označuje vstup na vlakové nádraží. Moje srdce při pohledu na něj začíná bít rychleji.Už tam skoro jsme, říká Christian. Doufám, že nepotřebujeme na cestu minci, nebo něco takového, protože nám Sam na zpáteční cestu nic

nedal.Přidáváme do kroku. Už jenom jeden blok. Jeden blok a dostaneme se domů. Budeme

volní.Samozřejměvím, že to není konec. Dostat se odtud je teprve první krok. Pak budeme

muset utéct a schovávat se. Všeho se budeme muset vzdát. Ale alespoň, že jsme všichni naživu. Nevím, jestli jsem vůbec čekala, že by se nám to mohlo povést a my přežili tuhle cestu v jednom kuse. Bylo to tak jednoduché. Skoro si troufám říct, že to bylo až moc

snadné.Jenže pak se mi do zorného pole dostává pizzerie.Zastavuje se tak náhle, až do mě Angela zezadu naráží. Christian kňučí, když mu zatínám nehty do paže. Šedé duše do nás narážejí. Sténají a křičí, ale já se nedokážu pohnout. Dívám se přes ulici na malou budovu, kde můj bratr pracoval.Neříkej mi, že máš zrovna teď chuť na pizzu,říká Angela.Christian ji v duchu napomíná, aby mlčela. Claro?Najednou zmizel, napadá mě.Dělám krok z obrubníku na prázdnou silnici.Claro, Jeffrey tam není, říká mi Christian naléhavým hlasem. Vrať se

98

na chodník.Jak to víš? Najednou mám příšerný pocit. Začíná mě bolet žaludek.Protože není

mrtvý. Nepatří sem.Ani my nejsme mrtví. Angela taky nebyla mrtvá, říkám a dělám další krok dopředu. Tahám je na silnici za mnou.Musíme jít, říká Christian a divoce otáčí hlavu k černému oblouku. Nemůžeme teď sejít z naší cesty.Musím to zkontrolovat, říkám mu

ve stejnou chvíli a pak dělám krok vpřed a odtahuju se od jejich rukou.Claro, ne!Ale já jdu.

Zaplavují mě emoce všech duší. Teď nemám u sebe Christianovu sílu, která by mi pomohla to

blokovat, ale zatínám zuby a rychle přecházím přes ulici na protější chodník. K pizzerii.

Každým krokem jsem blíž k oknu. Ve skle je dlouhá, vodorovná prasklina. Jako kdyby se

mělo každou chvíli rozletět na tisíc střepů.Skrz mlhavé sklo ale zřetelně vidím Jeffreyho. Má skloněnou hlavu. V ruce má špinavou utěrku, kterou utírá stůl ve stále stejných kruzích.Je to horší, než jsem si myslela.Můj bratr je v pekle.

KAPITOLA 20 - ZOMBIELAND

Nepřemýšlím o tom. Rozrážím dveře a jdu za ním, i když vím, že by se tu mohl každou

chvíliobjevit Kokabel, Samjeeza a bůhvíkdo ještě. Jsem si bolestně vědomá toho, že jsem Samjeezovi slíbila, že nebudu mluvit s nikým, kromě Angely, ale je mi to jedno. Je to můj bratr. Najednou mě napadá, že moje poslání možná nebylo jenom o Angele. Možná jsem měla

zachránit Jeffreyho. Zaráží se, když si mě všímá a pak se mračí. “Claro, co tady

děláš?“Myslím, že jsem neměla čekat, že bude rád, když mě tu vidí. Není moc času na

klábosení.Není čas na vysvětlování. Rychle se obracím na Angelu a Christiana, kteří stojí na chodníku přímo před oknem. Ústa mají otevřená hrůzou z toho, že jsem se nepletla.

“Potřebuju, abys udělal přesně to, co ti teď řeknu. Alespoň pro tentokrát,” šeptám a rozhlížím

se po šedých lidech v restauraci. U stolu je vždycky jenom jeden člověk. žádný z nich ale

nezvedá pohled k nám. Zatím. Chytám ho za ruku a tahám ho pryč. “Pojď se mnou. Hned.” Vytrhává se mi. “Nemůžeš se tu jen tak objevit a začít mi rozkazovat. Tohle je moje práce, Claro. Moje živobytí. Je to tu sice příšerný, ale jedna z povinností, když máš práci je,

dodržovat pracovní dobu. Nemůžeš odejít, kdy se ti zachce. Šéfové se na to moc netváří.”

Neví kde je. Myslí si, že je tohle jeho normální život. Nemám čas přemítat o tom, jak

deprimující je, že můj bráška nerozezná normální život od věčného zatracení. “Tohle není

tvoje práce,” říkám a snažím se být klidná. “Tak pojď. Prosím.” “Ne,” říká. “Proč bych tě měl

poslouchat? Minule jsi na mě dost vyšilovala. Křičelas na mě a pak ses celou tu dobu

neukázala a teď ode mě čekáš, že-”

“Nevěděla jsem, že jsi tady,” skáču mu do řeči. “Přišla bych dřív, kdybych to věděla.” “O čem

to mluvíš?” Hází svojí utěrku na stůl a zírá na mě. “Přeskočilo ti nebo tak něco?” Ach, skoro jo. Zeď, kterou jsem postavila mezi mnou a emocemi všech těchhle lidí, se pomalu hroutí a ke mně doléhají útržky myšlenek. Do toho jí přece nic není.Nenávidím ho. Zasloužím si něco lepšího.Podvedli mě. Oni mě podvedli.Zuřivě mrkám a snažím se vyčistit si hlavu. Soustředím se na Jeffreyho… Co ta tady dělá?Sakra. Dívám se Jeffreymu přes rameno a všímám si Lucy. Stojí ve dveřích a tváří se naprosto šokovaně. “Ty…co tady děláš?” ptá se a

rychle se blíží ke mně. Oči má plné vzteku, ale hlas má klidný. Vklouzává dlaní do té

Jeffreyho. Jenom ji vidět, ve mě znovu vyvolává vzpomínky na tu noc v Podvazku. Na to, jak

se na nás řítila ohnivá koule, její křik, když Christian zabil Olivii a její pozdější

přísahu.Přísahám, že tě zabiju, Claro Gardnerová. Ale předtím se postarám o to, abys trpěla.

“Nech ho jít,” říkám tiše. Najednou se po mém boku objevuje Christian. Varovně se na ni

dívá.Odrazuje ji od útoku na nás, jako kdyby jí tím připomínal, že by mohl kdykoliv přivolat

Svatý meč. Což mě nutí přemýšlet o tom, jestli by tu vůbec Svatý meč fungoval. Vážně,

vážně doufám, že jo. Lucy na mě beze slova zírá. Drží Jeffreyho pevněji. Cítím její nenávist

ke mně, ale i její strach. Chce mi ublížit. Přeříznout mě napůl svým ostřím, a tak pomstít svojí

sestru, získat respekt svého táty. Ale bojí se mě. Bojí se Christiana. Hluboko uvnitř je jenom

zbabělec. “Jdeme,” říká Christian. “Hned.” “Nikam s tebou nejdu,” říká Jeffrey. “Sklapni,” vyštěkávám. “Vezmu tě odsud pryč.” “Ne,” říká Lucy mnohem klidnějším hlasem, než jsou její emoce, které uvnitř ní víří. “Nevezmeš.” Sladce se usmívá na Jeffreyho. “Můžu to

všechno vysvětlit, baby. Slibuju, ale nejdřív si musím něco zařídit. Zůstaň tady, jo?

99

Na minutku si odběhnu, ale hned se vrátím. Dobře?” “Dobře…” souhlasí Jeffrey. Mračí se. Je

zmatený, ale věří jí. Naklání se, aby ho jemně políbila na ústa, a on se uvolňuje. Pak ho

pouští, což mě šokuje. Nechává ho tu s námi bez boje. Připravuju se na to, že vytáhne dýku

smutku a bodne mi ji do srdce, ale ona kolem mě jenom bez dalšího pohledu prochází. A pak to cítím. Vím, co se chystá udělat. Poběží do salonu o tři bloky dál. Najde svého tátu. Hodlá na naše hlavy snést celé jezero bolesti. Doufá, že nás-mě, Angelu a Christiana-promění

na malé hromádky popela.Když nám mizí z dohledu, obracím se k Jeffreymu, který se vrací

zpátky k utírání stolů. “Jeffrey. Jeffrey! Podívej se na mě. Poslouchej mě. Jsme v pekle.

Musíme jít. A to hned. Musíme nasednout na vlak.“Vrtí hlavou. “Říkal jsem ti, že musím

pracovat. Nemůžu odejít.” Přechází k dalšímu prázdnému stolu a začíná z něj sbírat

nádobí.“Tohle není tvoje práce,” říkám a pořád si dávám pozor na to, abych moc nekřičela.

“Tohle je peklo. Podsvětí. Vypadá to tu jako v pizzerii, ale není to tak. Je to jenom odraz toho, jak tohle místo vypadá na zemi. Tohle není skutečná pizza, vidíš?“Přecházím ke stolu a beru z pultu plátek falešné pizzy. Držím ji Jeffreymu u tváře. Vypadá to jako mokrý kus lepenky. Je to šedé a beztvaré. Pomalu se mi rozpouští v ruce. “Tohle není skutečné. Nic tady není

skutečné. Nic není pevné. Tohle je peklo.““Nic takového jako peklo neexistuje,” mumlá a

dívá se

na pizzu. Je zmatený, ale věnuje mi pozornost. “Je to něco, čím nás straší křesťané.““To ti

řekla Lucy?“Neodpovídá, ale vidím mu na očích, že začíná pochybovat. “Nemůžu si

vzpomenout.““Pojď se mnou. Nasedneme na vlak a všechno se ti zase vyjasní. Slibuju.“Brání

se, když ho chytám za paži. “Lucy řekla, že se hned vrátí. Řekla, že mi to může

vysvětlit.““Není tu co vysvětlovat,” říkám mu. “Je to jednoduché. Jsme v pekle. Musíme se

dostat pryč. Lucy je Černé křídlo. Jeffrey. Přivede je sem.“Vrtí hlavou a zatíná čelist. “Ne. To

není možné.“Christian přechází ke dveřím. Už nemůžeme dál čekat. Musíme jít.Otáčím se k

Jeffreymu.“Pojď, Jeffrey. Věř mi. Jsem tvoje sestra. Jsem jediná rodina, co máš. Musíme

držet spolu. To je to, co nám řekla máma. Pamatuješ si na to? Udělej to pro mě.“Vidím, jak se

mu v šedých očích usazuje bolest. Skrz svoje rozpadající se zdi cítím, jak moc ho zranilo

všechno to, co se stalo: Nevysvětlitelná vize a jeho neschopnost ji přijmout, doba, kdy to celé

bylo pořád jenom o mě a ne o něm, zmizení táty, smrt mámy, která za sebou nechala tolik nezodpovězených otázek. Všechno se přímo před jeho očima obrátilo v prach.Všichni jsou pryč. Už nemá nikoho, jenom Lucy. Ale je na ní něco divného, něco důležitého mu uniká a neví, jestli je to všechno jeho vina. Jestli je to proto, že není člověk, kterým by měl být, ale taky ji nechceztratit. Kdo vlastně jsem? Napadá ho. Proč jsem tady? Proč musím tolik trpět?

Proč to nikdy, nikdy není ani o trošku jednodušší?Přeje si, aby s tím mohl prostě

skoncovat.Přeje si, aby byl mrtvý.“Ach, Jeffrey,” lapám po dechu. “Na to ani nemysli.”

Objímám ho. Srdce cítím až v krku. “Miluju tě, miluju tě,” opakuju mu znovu a znovu. “A

máma tě miluje, táta tě taky miluje. Všichni tě milujeme, hlupáčku. Tak už na to nikdy

nemysli.“Máma je mrtvá. Táta je pryč. Ty vůbec nemáš čas,” říká bez jakýchkoliv známek

emocí.“Ne,” odtahuju se od něj a dívám se mu do očí. Po tvářích mi stékají slzy. Dávám mu

ruku na tvář tak, jak jsem to předtím udělala Samjeezovi a zaplavuju ho vzpomínkami na

moje setkání s mámou

v Buzzard Roost a doufám, že to pochopí. že se zaměří na okamžik, kdy jsem jí poprvé řekla

o Jeffreym, jak šťastná byla, když jsem jí o něm vyprávěla. Pak mu ukazuju nebe. Máma vešla do světla. Do tepla. Míru. Všude za sebou ale nechala stopy svojí lásky.“Copak to nevidíš? Tohle je skutečné,” šeptám.Dívá se na mě. V očích se mu lesknout slzy.“Pojďme domů,” říkám.“Dobře.” Kýve. “Dobře.“Ztrácím dech, když se opět dáváme do pohybu.

Běžíme ke dveřím. Christian vybíhá ven a rozhlíží se po stínech, jako kdyby po nás měly každou chvíli skočit. Tam, říká a dívá se na západ, na mizející světlo. Něco se blíží.Beru Christiana za ruku.Druhou pořád svírám tu Jeffreyho. “Jdeme.“Najednou slyšíme jasný hvizd

píšťalky. Vysoký a pronikavý. Nikdy v životě jsem neslyšela hezčí zvuk.Lidé na ulici se za

ním otáčí.Blíží se. Je skoro tady.Ale najednou se všechna pozornost zatracených upírá na nás.

Předtím jsem se dívala na Jeffreyho, neprohlížela jsem si ostatní duše v pizzerii. Teď mi ale dochází, že se všechny dívaly na mě. Dokonce i šedí lidé na ulicích se za námi otáčí. Jejich 100

tváře se zvedají, místo toho, aby se ohýbaly k zemi. Dívají se přímo na nás a tam, kde by měly

být jejich oči, jsou jenom prázdné černé díry. Otevírají ústa. Všichni mají černé zuby i jazyk.

Vydávají zvláštní zvuk. Připomíná mi bzučení much. Smrt.Christian tiše kleje. Angela bere

Jeffreyho za ruku.Jeden ze šedých lidí zvedá kostnatý prst a ukazuje na nás. Pak ho

napodobuje další a další. Všichni se začínají pohybovat naším směrem.“Utíkejte!” křičí Angela a my vybíháme na silnici a míříme k nádraží. Narážíme do sebe rukama, jak se

snažíme jeden druhého nepustit. Zvládneme to. Už je to jenom asi půl bloku. Jsme tak blízko. Pár minut od bezpečí. Zvládneme to. Dostaneme se tam včas.Jenže asi deset metrů před námi se lidé začínají hrnout na silnici a blokují nám cestu. Jsou lehčí, než skuteční lidé. Je

jednodušší je odstrčit a proplést se mezi nimi, ale brzy je jich tam příliš. Tvoří teď armádu zatracených, kteří nám blokují cestu k nádraží. Prsty mají chladné a vlhké. Připomínají mi zombie, když mi rukama tahají za mikinu a za vlasy. Angela kope, křičí a brečí. Jeffrey se mi vytrhává ze sevření. Jsou všude kolem nás. Sténají a ječí něco v jazyce, kterému nerozumím.

Všude se ozývají výkřiky a hlasité hrdelní zvuky. Roztrhají nás na kusy, napadá mě. Zemřeme

tady.Ale pak se zastavují a odcházejí stejně náhle, jako se na nás začali vrhat. Obličeje zase klopí k zemi. Nechávají nás tam stát v malém kroužku uprostřed silnice a lapat po dechu.

Jsme v pasti.Varoval jsem tě, abys s nikým nemluvila, ozývá se mi v hlavě Samjeezův hlas. Cítím z něj dychtivost. Strach. Vzrušení. Čekal, že to uděláme. Věděl, že je Jeffrey v pekle a věděl, že s ním promluvím. Věděl, že zničím naší jedinou šanci na útěk odsud.Začínám si myslet, že nás napálil.Prosím,říkám mu zoufale. Pomoz nám.Teď vám pomoct nemůžu. Asael už je vám na stopě.A pak jeho přítomnost v mojí hlavě mizí stejně rychle, jako se objevila. Nechal nás v tom samotné.Dav šedých lidí se rozestupuje, aby nechali někoho projít.

Nevidím ho, ale cítím ho. Znám ho. Krev mi mrzne v žilách, když cítím zlou radost, která z

něj přímo čiší. Je to anděl, který překonává svoje utrpení tak lehce, až mě mrazí v zádech jenom při představě, čeho všeho by mohl být schopný. Je mocný. A je plný nenávisti. Na srdci má vytetovaný obrázek utopené ženy.“Asael,” šeptám.Obracím se na Christiana. Smutně

se na mě usmívá. Zvedá naše spojené ruce ke rtům a líbá mě na klouby. Angela mi pokládá

potetovanou ruku na rameno a pak mi ho tiskne.“Díky za snahu,” říká. “Hrozně to pro mě

znamená.““Co se děje?” ptá se Jeffrey.“Je konec,” odpovídám mu. “Nedostaneme se

odtud.““Můžeš nás přenést.“Christianovy oči se setkávají s těmi mými. Hoří nadějí. “Přivolej

svatozář, Claro. Zvládneš to. Měla jsi pravdu. Tohle je tvoje poslání. Právě teď. Přivolej svatozář. Dostaň nás odsud.“Natahuju se do mého nitra pro svatozář. Jsem ale zaplavená smutkem.“Nedokážu to,” říkám bezmocné. “Je jich tu moc. Příliš smutku. Cítím je-

““Zapomeň na ně.” Bere můj obličej do dlaní. “Zapomeň na Asaela. Prostě tu buď

se mnou.“Dívám se do jeho teplých zelených očí. Je tak blízko, že vidím jemné zlaté skvrnky v nich.“Miluju tě,” šeptá. “Cítíš to? Tebe. Nemiluju tě kvůli mému poslání. Kvůli tomu, že si myslím, že je to můj osud. Miluju tebe. Jsem s tebou. Moje síla. Moje duše. Moje srdce. Cítíš to?“Cítím to. Cítím jeho sílu a co je důležitější, cítím i tu svojí. Má pravdu. Dokážu

to.Musím.Moje světlo se rozlévá kolem nás. A já nás přenáším pryč.Chvíli trvá, než světlo

slábne. Odstupuju od Christiana. Dech se mi mění na trhané vzdechy. Něžně mi odhrnuje

z obličeje pramen vlasů. Druhou dlaň pořád nechává na mojí tváři. Chce mě políbit.“Nechte si to na doma,” říká Angela a sundává ruku z mého ramene. Druhou rukou drží Jeffreyho. Skoro nepřítomně ji pouští.Zvládli jsme to.Christian se rozhlíží kolem. “Kde to jsme?”

Ze tmy se ozývá nervózní zafunění krávy.Všichni se otáčí tím směrem. Zvedám ruku a přivolávám svatozář, aby mohli vidět to, co já už dávno vím: Boxy, sedla, zemědělská

technika, starý rezavý traktor a nad námi seník.“Pěkné,” říká Angela, zatímco si prohlíží mojí improvizovanou lucernu. “To chci taky umět.“Klopýtám ke stěně a rozsvěcuju. Cítím zvláštní slabost v kolenou, když nechávám svatozář zmizet. V posledních několika minutách jsem

spotřebovala hodně energie. Jsem unavená.“Kde to jsme?” ptá se Christian. Vypadá zmateně. “Ve stodole?““Na Lazy Dog,” říkám a dívám se do země, abych se vyhnula pohledu na náhlé pochopení v jeho očích. “Ve stodole Averyových.“Angela vybuchuje smíchy. “Přeneslas nás do Tuckerovy stodoly,” říká a oči jí září.“Promiň,” šeptám směrem k Christianovi.“Promiň?”

opakuje po mě Angela. “Ty se omlouváš? Přeneslas nás pryč z pekla. Přeneslas nás domů.”

101

Zvedá svojí potetovanou ruku nad hlavu a zhluboka vdechuje vzduch vonící po hnoji, jako

kdyby tu byl ten nejčerstvější vzduch. Takhle voní svoboda.Jeffrey si sedá na balík sena. Je

bledý a drží se za břicho, jako kdyby mu dal do něj někdo pěstí. “Dostalas nás pryč z

pekla.““Jo, to dostala,” ozývá se Christian s takovou pýchou v hlase, že mi to vhání slzy do očí.“Byl jsem v pekle,” šeptá Jeffrey, jako kdyby mu to teprve teď začalo docházet. “Viděli jste oči těch lidí? Byl jsem v podělaným pekle. Jak jsem sakra skončil v pekle?““Kde je

Web?” ptá se najednou Angela. “Kde je?““Je s Billy. Je v bezpečí.““Chci ho vidět. Můžeme

za ním? Vsadím se, že už mě ani nepozná. Nejspíš už je vyšší, než já. Kde je? Kde je

Web?“Vyměňujeme si s Christianem ustaraný pohled. “Je s Billy,” opakuju pomalu. “Je to

pořád ještě dítě, Ange. Neuplynuly ani tři týdny.“Dívá se na mě a pak na Christiana. “Tři

týdny?““Starali jsme se o něj. Je úžasný, Ange. Myslím tím-brečí. Hodně. Ale mimo to, je to

to nejlepší dítě na světě.““Ale-” zavírá oči a zvedá třesoucí se ruku k ústům. Pak se zase

začíná smát. “Tak jsem to stihla. Každý den jsem myslela na to, že ho neuvidím vyrůstat. že prošvihnu jeho život. Všechny ty roky jsem na to myslela.” Zvedá ke mně pohled. “Ale ty jsi mě přivedla zpátky.“Věděla jsem, že v pekle čas ubíhá jinak, ale tohle jsem nečekala. Angela byla pryč asi deset dní, když jsme se ji rozhodli jít hledat, ale podle toho, co říká, byla pryč

dýl.Mnohem dýl.Ztrácí rovnováhu. Bereme ji s Christianem každý za jedno rameno a vedeme

ji k balíku sena. Když si sedám, najednou mě chytá za zápěstí a já jsem zaplavená jejími

emocemi. Úžasem, úlevou a vztekem. Hlubokou touhou vidět Weba, držet ho a přivonět si k místečku za jeho uchem. Má strach, že nebude vonět stejně nebo že už vůbec nebude stejný.

Je zlomená, napadá ji. Jako rozbitá panenka se skleněnýma očima.“Ange, to je v pohodě,”

říkám.“Díky, že jste přišli,” mumlá a pak vrtí hlavou. Odhrnuje si ofinu z očí a vážně se na mě dívá. “Díky,” zkouší to znovu. “že jsi pro mě přišla. Jaks mě našla?““Jo, jaks ji našla?” ozývá se hlas za námi. “Tohle je část příběhu, která mi neustále uniká.“Angela zvedá pohled. Pak

sklání hlavu ke kolenům a sténá. Vydává ze sebe beznadějný vzlyk umírajícího.Otáčím se. Ve stínu v zadní části stodoly stojí Asael.Vypadá jako Samjeeza, napadá mě. Oba jsou vysocí, ale to je asi pro anděly typické. Má lesklé vlasy, černé jako uhel. Má je ostříhané tak, že mu končí u uší a jemně se mu vlní, zatímco Samjeeza je má rovné. Mají ale stejně hluboko posazené jantarové oči.Vidím v jeho tváři podobu s Angelou. Něco na jeho římském nosu s mírným hrbolkem nahoře. Plný spodní ret. A je tu ještě něco, co mi připadá až neuvěřitelně povědomé,

ale nedochází mi co.Vedle něj stojí Lucy se zkříženými pažemi na hrudníku. Vypadá

podrážděně.Jeffrey se zvedá.“Luce? Pane Wicku?“Pan Wick. Táta Lucy. Muž, který vlastní klub a tetovací salon.“Ahoj, Jeffrey,” říká Asael. Dělá krok vpřed. Čelím mu tím, že kolem nás rozmisťuju kruh ze svatozáře. Jsem tak unavená.Okamžitě začíná poblikávat, ale předtím,

než stačí úplně zmizet, Christian ho nahrazuje vlastní svatozáří. Úlevně vydechuju. Alespoň pro teď jsme v bezpečí.Asael se zastavuje.

Ve tváři má vepsaný vztek, jako kdybychom si dovolili udělat něco neuvěřitelně hrubého.

Dívá se nejdřív na Jeffreyho, který si ho vyděšeně prohlíží, pak na Angelu, která se nehýbe,

ani nezvedá hlavu, a pak na Christiana. A nakonec na mě.“Nemyslím si, že už bychom se setkali,” říká, zatímco mě pořád propaluje pohledem. “Jsem pan Wick.““Jsi Asael,” říkám.

“Jsi vůdce Strážců,” říkám hlavně kvůli Jeffreymu. “Černé křídlo.“Asael prosebně zvedá ruce.

“Proč trváš na tomhle škatulkování? Černá, bílá, šedá. Copak na tom záleží? Jeffrey. Ty mě znáš. Choval jsem se k tobě někdy zle?““Ne,” říká Jeffrey. Vypadá, jako kdyby mu bylo zle. Tváří se zmateně.“Záleží na tom,” říkám svému bratrovi. “Dobro a zlo existuje, Jeffrey. Je to skutečné. A tenhle chlap je zlý. Copak to necítíš?“Asael se směje tomu, jak mu ta myšlenka přijde absurdní. Lucy se k němu připojuje.“No tak, Jeffrey,” říká Lucy. “Vrať se

s námi. Nepatříš k těmhle lidem. Patříš ke mně.““Do pekla?” ptá se.Mrká. “To nebylo peklo. Je to jenom náš vlastní alternativní svět, ale není to peklo. Viděl jsi snad nějakou vroucí lávu nebo chlapa v černém s ocasem a vidlemi? To je mýtus, baby. Důležité je to, že můžeme být spolu. Patříme jeden k druhému, ne?“Po příšerně dlouhé minutě, kdy si myslím, že řekne “tak dobře” a odejde s nimi a já už ho ztratím navždy, si ale všímám, jak zatíná čelist.“Ne,” šeptá.

“Já k tobě nepatřím.““Cože?” zní vážně šokovaně. “Co tím chceš říct?““Tím chce říct, že je na čase, začít se vídat i s jinými lidmi,” vtipkuju.Dost tlachání, říkám Christianovi v mysli.

102

Pojďme odsud pryč. Cítila bych se mnohem líp, kdybychom byli na posvěcené

půdě.Zvládneš to?Ptá se Christian. Nejsi moc unavená?Jsem unavená. Ale mám dost velkou

motivaci dostat se odsud. Jsem v pohodě.Christian mě bere za ruku. Hned se cítím silnější. Dokážu to, myslím si. Christian se naklání a něco šeptá Angele. Vstává. Záměrně se nedívá ani na Asaela, ani na Lucy a Christian schovává její ruku ve svojí.Natahuju dlaň k Jeffreymu. Pojďme domů, říkám mu.“Jeffrey, poslouchej mě-” říká Lucy.Začínám si v duchu vybavovat náš dům v Jacksonu, jenom pár kilometrů odtud. Osiku před domem, vítr

v borovicích, pocit pohody a tepla, který jsem měla vždycky spojený s naším domem, veverky

prohánějící se v korunách stromů, zpívající ptáky, poletující z větve na větev. Tohle je místo, kam nás vezmu. Tam budeme v bezpečí.Zvládneme to.Jeffrey mě bere za ruku, díky čemuž se cítím ještě silnější. “Jdeme,” říká.Asael vztekle chrčí, ale nemůže mě zastavit. Nemůže se mě dotknout. Zavírám oči.Ani ne za dvě sekundy nás odsud přemístím. Dvě sekundy.Ale pak se otevírají dveře stodoly a dovnitř vchází Tucker.Ve chvíli, kdy ho vidím, vím, že jsme v háji.

KAPITOLA 21 - V BEZPEČÍ A V POŘÁDKU

Tucker si nejdřív Asaela nevšímá. Vidí jenom mě. “Vrátila ses,” říká. Slyším v jeho hlase

takovou úlevu, až mi to vhání slzy do očí. Ale pak, dřív než ho stačím varovat, stojí po jeho boku Asael a blokuje mu cestu ven. Pohybuje se rychleji, než stačí vnímat lidské oko. “Ale, kdopak je tohle? Přišel ses připojit k naší malé párty?” ptá se Asael. Chvíli je ticho. Tucker se

narovnává a já vím, že si přeje, aby si sebou tentokrát vzal brokovnici. Ne, že by mu

k něčemu byla. Lucy se k němu blíží zezadu. Velkým obloukem obchází nás i svatozář. “To

musí být Tucker,” říká, zatímco se staví k jeho druhému boku. “Jeffrey mi o něm vyprávěl. Je to kluk Clary.” “Ach. Takový křehký člověk,” říká Asael. “Zajímavé.” Nacházím svůj hlas. “Není to můj kluk.” “Ach, ne?” Asael se na mě dívá s pobaveným úsměvem, jako kdyby se nemohl dočkat, co na to řeknu. Užívá si to. Způsob, jakým Tucker stojí naprosto nehybně, vyděšeně. Vyžívá se v tom. “Rozešli jsme se. Přesně jak jsi říkal. Je to člověk. Nerozuměl mi.

Nefungovalo nám to.” Christianova ruka se v mém sevření napíná, když mu dochází, že i když to, co říkám je pravda, je to zároveň taky lež. Cítí, jak zoufale se snažím o téhle lži Asaela přesvědčit. Protože, kdyby pro mě Tucker nic neznamenal, nemohli by ho proti mně

použít, aby mě zlomili. Ale kdyby pro mě Tucker nic neznamenal, mohli by ho klidně

zlikvidovat jako nějakou nepotřebnou věc. Musím být opatrná. “Teď chodí se mnou,” říká

Christian. Je mnohem lepší lhář, než já. V jeho hlase není žádné zaváhání. “Je pravda, že to

vypadá, že jste jeden do druhého až chorobně zamilovaní,” říká zamyšleně Asael. “Ale

v hlavě se mi pořád vynořuje otázka: Proč jsi přišla sem? Proč ze všech míst na zemi, kam ses

mohla přenést, jsi skončila tady u toho kluka?” Setkávám se s Tuckerovým pohledem a

polykám. Tohle je něco, na co nemám argument. Protože můj domov je tam, kde je on. “Lucy,

buď tak hodná a podrž toho člověka, ano?” říká Asael. Lucy mu přikládá ke krku černou čepel. Chytá ho za paži a odvádí ho pár kroků od Asaela. Vidím, jak se mu z toho všeho lesknou oči vzrušením. Slyším, jak čepel lehce syčí, když se dotýká Tuckerova krku a on sebou cuká. Asael vypadá šťastně. Jako kdyby se mu znenadání vyjasnil den. “A teď,” říká najednou hlasem byznysmena, “pojďme vyjednávat. Myslím, že by mohl tenhle obchod být všem jasný. život za život.” “Půjdu já,” nabízí se okamžitě Angela. Odkašlává si a ozývá se znovu, tentokrát hlasitěji. “Vrátím se s tebou, otče.” Její hlas se na tom slově láme. Asael si odfrkává. “Nechci tě. Už od chvíle, co jsem tě našel, jsi nebyla nic jiného, než zklamání. Podívej se na sebe.” Pohledem přejíždí po jejím těle. Chvíli se dívá na nápis na její paži.

Špatná dcera. Neodpovídá, ale uvnitř se cítí maličká. Nikdo mě nemiluje, prochází jí hlavou myšlenka.“Chci Jeffreyho,” říká Lucy jako dítě, které chce zpátky svojí oblíbenou hračku.

Dívá se na něj a usmívá se. “Tak pojď, zlato. Pojď se mnou.” Jeffrey se zhluboka nadechuje, aby si dodal odvahu, a pak dělá krok dopředu. Chytám ho za ruku a stahuju ho zpátky k nám.

“Drahá, sladká Lucy,” říká Asael, zatímco se s Jeffreym asi minutu beze slov

dohadujeme.“Vím, že máš pro toho kluka slabost a vím, že sis s ním dala hodně práce, ale byl

bych radši, kdyby šla s námi tahle.” Ukazuje na mě. “Ne,” říkají Christian a Tucker v tu

samou chvíli. Asael se šibalsky usmívá. “Ach, vidíš? Je tak cenná. A krásná.” Prohlíží si mě

tak pronikavě, že mi to spíš připadá, jako kdyby se mě dotýkal. Otřásám se a překřižuju si

103

ruce na hrudi. “Těším se, až tě budu vyslýchat a ty mi prozradíš, jak ses přenesla pryč z pekla.

Řekneš mi to, viď? Kdo tě to naučil?” “Vezmi si mě,” ozývá se Christian. Asael odmítavě

máchá rukou. “Ani nevím, kdo jsi. Proč bych tě měl chtít vzít sebou?” “Zabil Liv,” obviňuje ho Lucy.

V Asaelových očích hoří vztek. “Je to pravda? Zabils mou dceru?” Dochází mi, o co se

Christian pokouší. Ale už je moc pozdě. “Christiane, ne-” “Jo,” říká. “A jsem tvůj syn.” Jeho

syn. Ach, bože. Nevěděla jsem, co se stane. Ale Christian, dochází mi, tuhle chvíli viděl ve svojí vizi. Tohle je jeho vize. Čelí tváří tvář muži, který zabil jeho mámu. Svému otci.

Lucy lapá po dechu. Znovu zvedá tvář. Oči má vytřeštěné. Jestli je to Asaelův syn, je to taky její bratr. Její a Angelinin bratr. Máme tu vlastně takové malé rodinné setkání. Jak dlouho už to ví? Přemýšlím. Proč mi to neřekl? Asael se na něj zaskočeně dívá. “Můj syn? Proč si

vlastně vůbec myslíš, že jsi můj syn?” “Jsi sběratel, ne?” Christian se dívá na svoje nohy.

“Moje máma byla jedna z tvých obětí. Jmenovala se Bonnie. Byla Dimidius. Potkali jste se v New Yorku v roce 1993.” “Ach, už si vzpomínám,” říká Asael. “Zelené oči. Dlouhé světlé vlasy.” Christian zatíná čelist. “Taková škoda, že jsem s ní musel skoncovat,” pokračuje

Asael.“Nerad ničím krásné věci. Ale ona mi prostě nechtěla říct, kde tě najdu. Řekni mi, máš

na křídlech černé skvrny?” “Sklapni,” mumlá Christian. Nikdy dřív jsem od něj necítila takový vztek. Je to děsivé. Zabil by Asaela, kdyby mohl. Asael na něj chvíli přemýšlivě mhouří oči. Nevnímá. “No, to všechno mění. Možná bych si nakonec přece jenom vzal tebe. I

když tě budu muset potrestat. Za smrt Olivie.” “Ne,” říkám pevně. Vrtím hlavou. “Do pekla

půjdu já. Tucker je moje zodpovědnost. Nikoho jiného. Půjdu já.” Claro,vrčí na mě Christian v mysli. Přestaň se do toho míchat. Nech mě to udělat.Nejsi můj šéf, vracím mu divoce.

Přemýšlej o tom.Cos právě teď řekl, bylo neuvěřitelně statečné a obětavé a já vím, že jsi to

udělal pro mě, ale bylo to zároveň tak…hloupé. Nezajímá mě, cos viděl ve svojí vizi. Musíme

jít na to chytře. Z nás všech mám já tu největší pravděpodobnost, že se odtamtud zase

dostanu zpátky. Na vlastní pěst. Já se zvládnu dostat ven.Ne beze mě, říká. Zblázníš se tam

bez někoho, kdo by tě držel při zemi a udržel od tebe dál všechny ty emoce.Má pravdu, ale

snažím se to ignorovat. Najdi mého tátu, říkám mu. Možná si tam pro mě bude moct

přijít.Vybavuju si slova, která mi táta minule řekl. Nemůžu do toho zasahovat, řekl. Nemůže mě zachránit. I přesto tohleale musím udělat já. A v hlavě už se mi už začíná tvořit plán.Jdu já. A nehodlám se o tom s tebou dohadovat, říkám Christianovi. A kromě toho, to ty kolem nás držíš svatozář, říkám a dřív, než mi stačí něco odpovědět, vycházím z ní.Tucker sténá,

když vyrážím směrem k nim.“Pusťte ho,” říkám silným hlasem. “život za život. Přesně, jak jsi říkal.“Asael kýve na Lucy. Dýka z Tuckerova krku mizí, ale pořád ho drží za bundu.“Nech ho vejít do svatozáře,” říkám.“Nejdřív pojď ke mně,” trvá si na svém Asael.“Tak to uděláme ve

stejnou chvíli, domluveno?“Usmívá se. “Dobře. Pojď.“Dělám krok směrem k Asaelovi a Lucy

s Tuckerem dělají krok směrem ke kruhu svatozáře.Nenech ho dotknout se tě, šeptá mi

Angela vroucně v mysli. Otráví tě.To je ale něco, čemu se nebudu moct nijak vyhnout. Asael ke mně natahuje paže, jako kdyby mě vítal doma. Nemůžu nic dělat. Nechávám ho dotknout se mě. Během několika vteřin mi pokládá ruce na ramena. Pak mě objímá a mě dochází, že

měla Angela pravdu-moje mysl se naplňuje lítostí. Všechna selhání, každý chybný krok, který

jsem kdy udělala, každá moje pochybnost, kterou jsem o sobě měla, všechno mě najednou

naplňuje.Byla jsem sobecká, rozmazlená, drzá na lidi kolem mě. Byla jsem nevděčná a

neposlušná dcera. Špatná sestra. Příšerná kamarádka.Slabá. Zbabělá. Neúspěšná.Asael si

mumlá něco pod vousy. Přivolává svoje křídla, která vypadají jako ebenový plášť, a zabaluje mě do nich. Svět se noří do tmy a chladu. Vím, že za chvíli budeme zase v pekle a tentokrát už nebude žádný způsob, jak bych mohla bojovat se vším tím utrpením kolem mě. Úplně mě pohltí.Otáčím hlavu, abych se naposledy podívala přes Asaelovo mastné černé peří na Tuckera.Lhala jsem mu. Zlomila jsem mu srdce. Chovala jsem se k němu jako k

dítěti.Nebyla jsem mu věrná. Ublížila jsem mu.“Ano,” říká Asael. V mých uších to zní jako

hadí sykot. Hladí mě po vlasech. “Ano.“Ale to není všechno, ozývá se malý jasný hlas v mojí

hlavě. Můj hlas. Letělas za ním a zachránila ho. Obětovala ses, obětovalas svojí duši, aby

mohl žít.Upřednostnilas jeho blaho, před tím svým.Miluješ ho.Miluju ho. Uchovávám si tuhle

104

myšlenku uvnitř sebe na místě, kde se jí nemůže nic dotknout. Udržím ji tam. Zformuju ji do

něčeho, co mě dokáže ochránit, až půjdu do pekla.Asael vydává dusivý zvuk. Tlačím mu do

prsou. Snažím se uvolnit z tvrdého sevření jeho křídel a vidět konečně něco jiného, než temnotu. Otevírá ústa a lapá po dechu, jako kdyby měl vyražený dech. Pak se mu z krku ozývá bublavý zvuk.“Otče?” ptá se Lucy nejistě.Potácí se a bere mě sebou. Sevření jeho křídel mě konečně opouští. Teprve teď všichni vidíme můj Svatý meč pohřbený v jeho

hrudi.Zasáhla jsem jeho srdce.Čepel se rozjasňuje, když svírám rukojeť pevněji. Kůže kolem rány syčí a hoří stejně jako kůže Samjeezy, když jsem ho svatozáří připravila o ucho. Tohle je ale mnohem větší rána. Asael otevírá ústa a zase je zavírá. Nevychází z nich ale žádná

slova.Světlo mého meče ho naplňuje. Dívá se na mě, jako kdyby mě nepoznával. Chytá mě za ramena, ale je slabý a já jsem silná. Hodně silná.Tlačím meč hlouběji do jeho těla.Křičí. Jeho agónie třese zdmi stodoly a nutí každého, kromě mě, zakrýt si uši. žárovka nad našimi hlavami praská a na nás padají střípky skla. Z Asaelova těla se valí kouř, když se ke mně

naklání a jediné co teď chci, je být od něj co nejdál. Zatínám zuby, když mu pokládám ruku

na klíční kost a vytahuju mu jasný meč z těla. Dělám krok zpět.Padá na kolena. Moje ruka se

pohybuje vpřed téměř bez mého vědomí, mocně se rozmáchává a odděluje mu jedno obrovské černé křídlo od ramene. To se okamžitě mění na kousky peří a kouře.Asael nevypadá, že by to cítil. Ruku má položenou na srdci. Najednou zvedá ruce k nebi v jakési tiché žádosti. “Odpusť mi,” skřehotá a pak padá tváří dolů na hliněnou podlahu stodoly a mizí.Nikdo nemluví. Skláním na chvíli hlavu. Vlasy mi padají do obličeje. Teplo Svatého meče mnou pořád prostupuje. Celou mojí paží a končí v ohybech mého lokte.Pak zvedám pohled k Lucy. Pořád drží Tuckera za paži. Tvář má bledou hrůzou a zděšením.“Pusť ho,” říkám.Přitahuje ho k sobě blíž. V ruce se jí znovu objevuje dýka žalu dost velká na to, aby způsobila vážnou škodu.

Vidím na ní ale, jak váhá. Ukazuje na nás všechny.“Držte se ode mě zpátky,” říká a tmavé oči má divoké panikou. Teď máme navrch. Je v nevýhodě bez svého velkého zlého tatínka, který by ji ochránil. Pořád je ale nebezpečná. Lehce by mohla Tuckera zabít.Chce ho zabít.“Pusť

ho,” říkám znovu, tentokrát tvrdším hlasem.“Luce,” zkouší to Jeffrey jemně a dělá krok vpřed.

Christian nechává zhasnout kruh ze svatozáře a stodola se noří do tmy. Ani nevím kolik je hodin, jestli je den nebo noc. Vidím jenom slabé světlo východu nebo západu slunce, které proniká okny stodoly. Čas tu ubíhá jinak a já nevím, jak dlouho jsme byli

v pekle.“Ne,” říká Lucy. Zírá na mě. Rukávem si stírá z očí slzy. “Ty. Vzalas mi

všechno.““Luce,” mluví k ní Jeffrey. “Polož ten nůž.““Ne!” křičí. “Držte se ode mě

dál!“Zvedám meč v tiché hrozbě a ona ječí. Křídla má černá. Jsou podobná těm

Christianovým, jenom

s opačnými barvami. Na jejím obsidiánovém peří jsou čistě bílé fleky.Bez jakékoliv námahy

zvedá Tuckera za ruku a za zadní část bundy. Divoce máchá křídly a oba je zvedá

do vzduchu. Pak vylétá ven vysokým oknem v seníku. Už podruhé na nás padá sprška skla, tentokrát ze skla okna nad námi a já si kryju tvář rukou. Když znovu vzhlížím nahoru, jsou pryč. Moje svatozář mizí.Má Tuckera.Beze slova letím za nimi. Letím ještě předtím, než

stačím svoje křídla úplně rozvinout. Zastavuju se ve vzduchu nad rančem a otáčím se. Hledám je. Na východě si všímám malé černé skvrny ve slunci, vycházejícím na východě. Je ráno. Slyším, jak někde za mnou Christian křičí: “Počkej! Půjdeme po ní spolu!” Ale já nemůžu čekat. Vyrážím za ní. Letím tvrději a rychleji, než kdy dřív. Následuju ji přes vysoké hory, kde je vzduch mnohem řidší a mrazivější. Sleduju, jak se stáčí na sever a potom zase

pokračuje na východ. Dochází mi, že neví, kam letí. Nemá žádný cíl. Prostě letí, aby se od nás dostala co nejdál. Pohání ji strach.Kamkoliv půjdeš, budeš mě mít v patách, slibuju jí tiše. Je silná. Má dýku žalu, skvrnitá křídla a je to dcera Asaela a nějaké neznámé ženy s andělskou krví, která měla nejspíš stejný osud, jako Christianova máma. Je rychlá a mocná.Ale nemůže létat napořád.Během několika minut se ocitáme hluboko v Národním parku Grand Teton.

Dole vidím jezero Jackson. Vyjímá se pod námi jako velké zářící zrcadlo.Lucy stoupá pořád

výš. Je mnohem výš, než je normální a já přemýšlím, co má v plánu.Vzduch je tu až moc řídký a já najednou cítím v krku sucho. Namáhavě lapám po dechu a moje plíce selhávají nedostatkem kyslíku.Přestaň!Křičím na ni.Zpomaluje a chvíli se vznáší na místě. Křídly 105

skoro něžně proráží vzduch kolem sebe. Je unavená.“Dost,” říká sípavým hlasem, když jsem

asi pár metrů od ní. Hlas má zhrublý. Otáčí se ve vzduchu ke mně. Tucker je zhroucený

v jejích pažích. Ruce i nohy mu ochable visí a hlavu má zvrácenou dozadu. Jsme tak vysoko.

Skoro stejně vysoko, jako jsou vrcholky Grand Tetonu. Bojím se, že Tucker v téhle výšce nedokáže dýchat. Bojím se, že už ho bodla svojí černou dýkou. Bojím se šíleného výrazu v jejích očích.“Dej mi ho,”říkám.Lehce se směje, skoro ironicky a já si její výraz najednou spojuju s tím Angelininým, když zrovna proti někomu intrikuje. Zajímalo by mě, jestli zase někdy budu schopná vidět Angelu stejně jako dřív a ne jenom jako příbuznou těchhle lidí.

“Tak pojď a vem si ho,” syčí na mě.Dýka smutku letí vzduchem a zastihuje mě

nepřipravenou.Je to špatný hod, ale i tak zasahuje moje rameno a část mého levého křídla.

Bolest je intenzivní. Je to řezavý druh bolesti, který zpomaluje mysl, a proto mi trvá o několik tepů srdce déle, než si uvědomuju, co udělala. Znovu se dává do pohybu a letí pryč ode mě.A Tucker letí. Rychle klesá dolů.K jezeru, které je tak hrozně hluboko pod námi.Zapomínám na Lucy. Existuje pro mě jenom Tucker. V momentě, kdy se za ním pouštím mi ale dochází, že

ho nedokážu chytit.I tak se snažím. Tlačím svoje tělo vzduchem k němu, ale je ještě moc daleko na to, abych ho dokázala zastavit.Je to příšerné, těch pár sekund. Je to sice děsivá chvíle, ale je plná míru, když se znovu a znovu otáčí ve vzduchu, zatímco padá. Jemně a elegantně, skoro jako kdyby tančil. Má zavřené oči, rty rozevřené a vlasy, které jsou mnohem delší, než když jsem ho viděla naposled, mu vítr sfoukává do tváře. Svět pod námi se otevírá do uspěchané modré a zelené.A pak padá do vody.Ten zvuk budu slýchávat v mých nočních můrách až do konce života. Dopadá na záda a dotýká se povrchu vody tak rychle a s takovou silou, že je to stejné, jako kdyby narazil do betonu. Všude stříká voda a všechno zakrývá.

Narážím do vody o několik okamžiků později. V poslední chvíli nechávám svoje křídla

zmizet. Voda se za mým tělem zavírá. Je studená jako nůž a vyráží mi z plic i ten poslední zbytek vzduchu.Plavu vzhůru, rozbíjím vodní hladinu a lapám po dechu. Po Tuckerovi tu nejsou žádné stopy. Otáčím se ve vodě a zoufale ho hledám. Modlím se za jakékoliv znamení.

Bubliny nebo něco, co mi dá představu o tom, kde ho mám hledat.Nic ale nevidím.Potápím

se. Voda je temná a hluboká. Kopu, abych se dostala co nejhlouběji, oči mám doširoka

rozevřené a prsty tápu kolem sebe.Musím ho najít.Natáhni se pro něj, ozývá se hlas v mojí

hlavě. Natáhni se pro něj svými city, ne svýma rukama.Plavu pořád hlouběji, tentokrát jiným směrem. Moje plíce si žádají o víc vzduchu, ale já to ignoruju. Nořím se hlouběji a natahuju se pro něj svojí myslí. Cítím malý záblesk něčeho, co by mohl být on, a když se vzdávám

naděje a začínám se vynořovat, abych se nadechla, prsty se dotýkám jeho boty.Trvá

mučivědlouhou dobu dostat ho na vodní hladinu, pak ho dotáhnout ke břehu a nakonec ho

vytáhnout z vody.Pokládám ho na skalnatý břeh, zbylým vzduchem v mých plicích se snažím

přivolat pomoc a pak klesám na kolena vedle něj a pokládám mu ucho na hruď.Jeho srdce

nebije. Nedýchá.Nikdy jsem se neučila první pomoc, ale viděla jsem to v televizi. Brečím, ale snažím se dusit svoje vzlyky, abych mu mohla vdechnout vzduch do úst. Tlačím mu na hruď, až slyším, jak praská nějaká kost, což mě nutí brečet ještě víc, ale pořád pokračuju v masáži

srdce a přeju si, aby zase začalo bít. Když se ho dotýkám, cítím, jak moc je zraněný. Má

zlomených tolik kostí a poškozené orgány. Možná nenapravitelně. Cítím i vnitřní

krvácení.“Pomoc!“křičím znovu a najednou mě napadá hloupá myšlenka, že se chovám jako

lidská holka, že mám přece moc uzdravovat, ale jsem tak otřesená, že mi trvá pár chvil

přivolat svatozář. Skláním se nad ním. Svatozář mnou prochází a já zářím jako maják na

břehu jezera. Kdyby si sem někdo udělal ranní výlet, mohl by mě vidět, ale na tom teď

nezáleží. Záleží mi jenom na Tuckerovi.Pokládám zářící ruce na jeho tělo a snažím se ho

uzdravit. Lehám si

na něj. Tváří se opírám o tu jeho a pokrývám ho svým tělesným teplem, svou energií a svým světlem.Ale on nedýchá. Moje svatozář se vytrácí spolu s mojí nadějí.Slyším za mnou zvuk křídel. Pak se ozývá hlas.“Teď už víš,jaké to je,” říká a já zvedám ruku, abych zablokovala její výpad dýkou, ale nejsem dost rychlá. Taky mě zabije, napadá mě omámeně.Ale

necítímžádnou ránu. Ozývá se podivný zvuk, jako kdyby mi pískalo v uších.A pak se otáčím a vidím, jak Lucy trčí z hrudi šíp tvořený svatozáří.Za ní stojí Jeffrey. Ve tváři má odhodlaný a 106

zároveň šokovaný výraz, jako kdyby až doteďnevěděl, co dělá. Spouští ruce k bokům.Dýka

Lucy je pryč. Padá na zem a ona lapá po dechu, jako ryba vyvržená na břeh.“Jeffrey,”říká a

natahuje se k němu. “Zlato.“Jeffrey ale vrtí hlavou.Lucy se otáčí na břicho, jako kdyby se od nás snažila odtáhnout. Pak bez jakéhokoliv varování padá do jezera a je pryč.Otáčím se zpátky k Tuckerovi a znovu přivolávám svatozář.Christian přistává na břehu jezera

vedle Jeffreyho.“Co se stalo?” ptá se.Dívám se na něj.“Pomůžešmi?” šeptám. “Prosím.

Nedýchá. Nedokážu mu pomoct.“Jeffrey si s Christianem vyměňuje pohled. Christian si kleká

na kolena vedle nás a pokládá mu ruku na čelo, jako kdyby kontroloval, jestli má horečku, napadá měotupěle, i když to není to, co doopravdy zjišťuje. Vzdychá. Pak mi něžněpokládá ruku na rameno.“Claro…““Ne.“Odtahuju se od něj a chytám Tuckera pevněji. “Není

mrtvý.“Christianovy oči jsou temné smutkem.“Ne,” říkám a škrábu se na kolena. Vytahuju Tuckerovi tričko. Pokládám mu ruce na silnou, hnědou hruď přímo na srdce, které už jsem tolikrát cítila bít pod mýma rukama a znovu ho naplňuju svou svatozáří. Využívám každého

kousku života a každého kousku světla, které v sobě mám. Dávám mu každou jiskru i

poblikávající světlo, které v sobě nacházím. “Nenechám ho umřít.““Claro, ne,“prosí mě

Christian. “Ublížíš si. Už takhle jsi mu dala víc, než můžeš.““To měnezajímá!” vzlykám.

Vyškubávám se z Christianova sevření, když se mě snaží odtáhnout pryč.“Už je pryč,” říká

Christian. “Uzdravila jsi jeho tělo, ale jeho duše je pryč.Odešla.““Ne.“Skláním se a pokládám mu ruku na bledou tvář. Koušu se do rtu, abych zadusila vzlyk, který se ze mě dere ven. Zuby se mi noří do kůže a já ochutnávám vlastní krev. Najednou cítím, jak se pode mnou země

třese. Točí se mi hlava. Jsem slabá. Znovu se tisknu k jeho tělu a držím ho u sebe. Rukama

mu zajíždím do kapsy bundy a vysypávám želé na mokrou skálu pod námi.Zůstávám v téhle poloze dlouhou dobu. Nechávám svoje slzy padat na jeho rameno. Slunce je pořád žhavější. Naše vlasy i oblečení usychají.Nakonec zvedám hlavu.Christian i Jeffrey jsou pryč. Jezero je tak jasné, že se na jeho hladině odráží dokonalý obraz Tetonu, růžová obloha nad námi i

pokroucené borovice na protějším břehu. Tohle místo je tak neuvěřitelně tiché. Jediné, co se

tu ozývá, je můj dech. Nejsou tu žádná zvířata. žádní lidé. Jenom já.Je to, jako kdybych

zastavila čas.A za mnou stojí Tucker. Ruce má strčené v kapsách a dívá se na mě. Jeho tělo nějakým záhadným způsobem zmizelo z mého klína.“Ehm,” říká zmateně.“Měl jsem takový pocit, že budeš v mém nebi.““Tuckere,“lapám po dechu.“Mrkvičko.““Tohle je nebe,” říkám bez dechu a rozhlížím se. Najednou si všímám, jak jsou barvy jasnější, vzduch teplejší a země pode mnou pevnější. Je to tu jiné, než na zemi.“Vypadá to tak.“Pomáhá mi na nohy. Chytá mě za ruku a vede mě podél pobřeží. Klopýtám. Skála na břehu je pro moje nohy moc

tvrdá.Tucker s tím nemá takové problémy, ale taky je to pro něj těžké. Nakonec přicházíme až

na písčitou pláž a sedáme si na ni bok po boku. Díváme se na vodu a na sebe. Opíjím se

pohledem na něj. Nezraněného a zdravého, perfektního ve svojí kráse, teple, úsměvu a v tom,

že žije. Dokonce i jeho modré oči jsou tu modřejší a jiskřivější.“Nemyslím si, že tahle věc s umíráním je tak zlá, jak se všude popisuje,” říká.Snažím se usmát, ale moje srdce se znovu láme. Protože vím, že tu nemůžu zůstat.“Co si myslíš, že bych měl teď dělat?” ptá se.Dívám se přes rameno na hory. Na zemi by slunce bylo na druhé straně, když by vycházelo. Tady je ale světlo za nimi. Vždycky tu svítá. V nebi je věčný východ slunce a v pekle je věčný západ slunce. Nikdy tu nebude plné denní světlo, ale vždycky je tu příslib. Brzy. Možná.“Běž do

světla,” říkám a směju se tomu, jak moc to zní jako klišé.Odfrkává si.“Jo, jasně.““Ne,

vážně.Máš jít tudy.““A tohle víš, protože…““Už jsem tu předtím byla,” říkám.“Aha.” Tohle

nevěděl. “Takže ty můžeš jen tak přijít a pak zase odejít? Můžeš se sem vrátit?““Ne, Tuckere.

Nemyslím si, že bych mohla. Ne tam, kam půjdeš ty. Nepatřím sem.” “Hm.” Znovu odvrací pohled k jezeru. “No, jsem rád, že jsi sem tentokrát našla cestu.““Jo. Já taky.“Natahuje se po mojí ruce a bere ji do svých dlaní. Pak mě jemně hladí palcem. “Miluju tě.Ale to ty víš.““Taky těmiluju,” říkám. Chce se mi brečet, ale nemyslím si, že mi ještě nějaké slzy zůstaly. “Hrozně mě mrzí, co se stalo. Měl jsi před sebou krásný život a teď je pryč.” Je dobré tu teď s ním být. Vidět ho v bezpečí a v pořádku, ale bolí mě srdce, když si vzpomenu na Wendy a jeho rodiče.

Způsob jeho smrti jim otevře obrovskou velkou černou zející díru v srdcích. A to je rána,

která se nikdy úplně nevyléčí.Trpím, jenom když si představím celý svůj dlouhý život na zemi

107

bez toho, abych ho ještěněkdy viděla.Zvedá mi bradu. “Hej, to je v pohodě.““Kdybych

těprostě nechala na pokoji…““Nech toho,”říká. “Nelituj toho, co jsme spolu prožili. Já toho

nelituju. A nikdy nebudu.“Sedíme tu spolu tak dlouho, že už ani nevnímám čas. Ruce máme propletené a hlavu si opírám o jeho rameno. Vypráví mi o všem, co mi letos uniklo. Jak začal jezdit ródeo jenom kvůli tomu adrenalinu, protože se chtěl alespoň na chvíli cítit naživu,

protože byl jinak jeho život zoufale prázdný.“Máš štěstí,že sis nezlomil vaz,” říkám.Šklebí se.

Krčí rameny.“Fajn, zas takový šťastlivec nejsi.““Tolik se mi stýskalo. Každou minutu. Chtěl

jsem jet do Kalifornie, chytit tě za vlasy a odtáhnout tě zpátky do Wyomingu a nějak tě

přivést k rozumu. Pak mě napadlo: Když ji nemůžu přivést za mnou, půjdu za ní.” “Tak sis podal přihlášku na Univerzitu Santa Clara.” “Wendy ti o tom řekla?” ptá se překvapeně.

Kývu. “Ta žvanilka.” Vzdychá, když si na ni vzpomíná. Pak se ale jeho výraz mění na vážný. “Víš jistě, že tu takhle nemůžeme zůstat navždy?” ptá se smutně. “Ne. Musíšse pohnout dál.”

“Ty taky. Nemůžeš se přece tahat

s mrtvým klukem až do konce života.” “Kéž bych mohla.” “Prescott je dobrej kluk,” říká

napjatým hlasem. “Postará se o tebe.” Nevím, co bych mu na to měla říct. Vstává. Oprašuje si

z kalhot neexistující nebeskou špínu. Ze zvyku. “No, měl bych tě nechat jít, myslím. Mám

před sebou jeden výšlap.” Vtahuje si mě do náruče. Už jsme se loučili, znovu a znovu dokola, ale nikdy ne takhle. Držím ho pevně v náruči a vdechuju jeho vůni, jeho kolínskou, pot koní a sena, náznak sušenek Oreo. Cítím jeho pevnou náruč a vím, že je tohle naposledy, co ho cítím u sebe. Dívám se na něj zoufale a se zlomeným srdcem a pak se líbáme. Držím ho pevně a

líbám ho, jako kdyby byl konec světa a možná pro mě i je. Líbám ho tak, že bych z toho měla

být nejspíš v rozpacích, protože se právě nacházíme v nebi, což je něco jako kostel. Místo,

kde se Bůh dívá přímo na nás, ale nenechávám toho. Snažím se mu dát skrz mé rty celé srdce. Miluju ho. Otevírám mu svojí mysl a ukazuju mu, jak moc ho miluju. Překvapeně a zoufale se směje. Pak se ode mě odtrhává a těžce oddechuje. “Nemůžu tě opustit,” říká chraplavě. “Taky tě nemůžu opustit,” říkám a vrtím hlavou. “Nemůžu.” “Tak to nedělej,” říká, chytá mě za krk a znovu mě líbá. Svět se pode mnou najednou začíná otřásat a pak všechno zahaluje temnota.

KAPITOLA 22 - PROROK

Probouzím se v mém pokoji v Jacksonu. Chvíli přemýšlím, jestli to všechno nebyla jenom

noční můra. Přijde mi to tak. Ale pak mě pohlcuje realita. Sténám, přetáčím se na bok a

stáčím se do klubíčka. Dlaně si tisknu na čelo tak silně, až to bolí. Třesu se. Tucker je pryč.

“Ach, hej,” říká nějaký hlas. “Neplač.” Na kraji mojí postele sedí anděl. Cítím jeho lásku

ke mně. Je rád, že jsem v pořádku. Doma. Cítím jeho úlevu, že jsem v bezpečí. Otáčím se,

abych se na něj podívala. “Tati?” Není to táta. Tenhle muž má kaštanové vlasy a jeho oči mají barvu nebe po západu slunce, když už téměř skoro všechno světlo vymizelo. Usmívá se. “Obávám se, že Michael tentokrát nemohl přijít, ale posílá ti svojí lásku,” říká. “Já jsem Uriel.” Uriel. Už jsem ho předtím viděla. Matně si ho vybavuju, jak stojí vedle táty a vypadá divoce a vznešeně, ale nevím, kde se ta vzpomínka vzala. Sedám si a okamžitě mě zaplavuje slabost. žaludek mám prázdný, jako kdybych prospala celé dny. Uriel na mě soucitně kýve, když klesám zpátky do polštářů. “Zažila jsi pořádné dobrodružství, co? Vedla sis dobře. Udělala jsi to, co ti bylo předurčeno. A možná ještě víc, než to.” Ne. Moc dobře jsem si nevedla, napadá mě, protože je Tucker mrtvý. Už ho nikdy neuvidím. Uriel vrtí hlavou. “Ten

kluk je v pořádku. Vlastně je víc, než v pořádku. To je důvod, proč jsem za tebou přišel.” Celé tělo mi ochabuje úlevou. “žije?” “žije.” “Takže jsem v průšvihu?” ptám se. “Neměla jsem ho zachránit?” Uriel se směje. “Ne. Nejsi v průšvihu. Ale to, cos pro něj udělala, způsob jakým

jsi do něj dostala většinu svojí energie, ho zachránilo. Ale taky ho to změnilo. Musíš to

pochopit.” “Změnilo?” opakuju. V žaludku se mi usazuje strach. “Jak?” Vzdychá. “Kdysi jsme říkali lidem s takovým množstvím svatozáře, s takovým množstvím boží moci v jejich tělech, proroci.” “Co to znamená prorok?” “Není to obyčejný člověk. Proroci kdysi dokázali léčit

nemocné nebo vyvolat požár a bouřku. Někdy i viděli do budoucnosti. Má to vliv i na další maličkosti: Jsou citlivější k věcem, kterých si lidé většinou nevšímají, jsou velmi vnímaví k dobru a zlu a jejich tělo i duch jsou mnohem silnější. Někdy to taky ovlivňuje jejich

dlouhověkost.” Chvíli mi trvá, než zvládám strávit tuhle informaci. Zajímá mě, jak moc velký

108

vliv to na jejich dlouhověkost má. Urielův výraz je trochu zlomyslný. “Měla bys na něj dávat

pozor. Ujisti se, že se nedostane do žádných potíží.” Dívám se na něj. Zkouším polknout. “A

co Asael? Půjde po nás?” “Vypořádalas se s ním. Jednou pro vždy,” říká s pýchou v hlase. “Já

ho…zabila?” “Ne,” odpovídá. “Asael se vrátil do nebe. Jeho křídla jsou zase

bílá.““Nerozumím.” “Svatý meč není jenom zbraň. Je to Boží síla a ty jsi ji vrazila přímo do

jeho srdce. Naplnilas ho světlem. Porazilas ho pravdou.” Tak nakonec asi budu trochu

podobná Buffy. “Jenom jsem jednou použila meč,” říkám. Je mi trapně jenom při té myšlence.

“Ach, a to je všechno?” ptá se s lehkostí v hlase, jako kdyby si mě dobíral, ale nedokážu to říct jistě.

“A co ostatní Strážci? Přijdou si pro nás?” “Když Asael padl, do jejich čela se vrátil zase

Samjeeza. A z nějakého záhadného důvodu věřím, že by ti neublížil.” Takže to dopadlo dobře, napadá mě. Zdá se to být až moc dobré na to, aby to byla pravda. Mám dohlížet na Tuckera.

Jsem v bezpečí před Černými křídly. Pro jednou nejsem v žádném průšvihu. Čekám, že

každou chvíli dodá něco, co všechno tohle zničí. “Nejsi v bezpečí před Černými křídly,” říká

Uriel trochu smutně. “Strážci jsou pouze malá část padlých andělů, kteří pořád pronásledují

Nephilimy a drží se svých cílů.” ” Jakých cílů?” “Vyhrát válku, má drahá. Musíme být

ostražití v našem boji proti nim. Všichni. Nejenom lidé s andělskou krví, ale i ti nejmocnější z andělů. Ještě je před námi hodně práce. Hodně bitev.” “To je moje poslání? Bojovat?” ptám se. Jsem přece dcera vůdce boží armády. Uriel se zaklání, aby na mě líp viděl. “Takže tohle si myslíš?” To je mámin nejlepší trik: Odpovídá na otázku otázkou. Z čehož je mi zle. Myslím

na syčivý zvuk, který se ozval, když jsem Asaelovi zabodla do hrudi Svatý meč. Na jeho výkřik úzkosti a tváře rychle ztrácející barvu. Odporem se otřásám. “Ne. Nemyslím si, že jsem bojovnice. Ale co teda jsem? Co je moje poslání?” Zvedám pohled k Urielovi a on mi věnuje soucitný úsměv. “Ach, jasně. Neřekneš mi to.” “Nemůžu,” říká, což mě překvapuje. “Jsi jediná, kdo může rozhodnout o tom, jaké bude tvoje poslání, Claro.” Rozhodnout? Teď mi říká, že se můžu rozhodnout? Tak to je docela novinka. “Ale moje vize-” “Vize ti jenom ukazují rozcestí, kterými se můžeš vydat na svojí cestě k tomu stát se člověkem, jakým se máš

stát.” Vrtím hlavou. “Počkat. Tak po jaké cestě z toho rozcestí se teda mám vydat? Můžu si teda vybrat nebo se mám automaticky vydat po té, která mi je předurčená?” “Oboje,” říká.

Fajn, tak tahle odpověď mě teda pěkně vytáčí. “Co je tvoje poslání, Claro?” ptá se mě jemně Uriel. Christian, napadá mě okamžitě. V každé vizi je Christian. Je na každé mojí cestě.

Na každém rozcestí. Ale znamená to, že je on moje poslání? Může být člověk posláním? Moje

poslání jsi ty, řekla mi jednou máma. Ale co tím myslela? A myslela to doslovně? Nebo

mluvila o nějakém druhu jejího rozhodnutí? Každá odpověď mě vede k dalším pěti otázkám.

To není fér. “Nevím,” přiznávám. “Chci být dobrá. Dělat dobré věci. Chci pomáhat.” Kýve. “Pak se musíš rozhodnout, co ti umožní konat dobro.” “Budu mít další vize?” Ještě dřív, než mi odpovídá, mi dochází, že odpověď je ano. “Myslíš, že budou na tvojí cestě další rozcestí?”

ptá se Uriel. Další otázka jako odpověď na mou otázku. Má tak známé oči, vědoucí. Modré

s drobnými světýlky v nich. Znám ty oči. “Ty jsi…?” Znovu se snažím posadit, abych si mohla líp prohlédnout jeho tvář. Rukama mi jemně tlačí na ramena a pokládá mě zpátky na postel.

Přetahuje přese mě deku. “Ne,” říká. “Spi, má drahá. Bylo toho na tebe moc. Potřebuješ si

odpočinout.” A než mu můžu začít odporovat a zeptat se, kdo doopravdy je, jemně mi pokládá

ruku na spánek a já se propadám zpátky do hlubokého a bezesného spánku. Když otevírám

oči, vidím Christiana, který se ke mně naklání. “Ahoj,” šeptá. “Jak se cítíš?”

“Dobře.“Rozhlížím se kolem po Urielovi, ale není tu. Christian se odsouvá, abych si mohla

sednout. Pokládám si ruku na čelo. Cítím se líp. Mnohem víc, jako já. Možná je to ale proto,

že je tu

se mnou Christian. “Jak dlouho jsem byla mimo?” “Ach, no. Pár dní,” odpovídá mi vesele.

“Tak tři.” Páni, tři dny. “No, holky se přece musí pořádně vyspat do krásy, ne?” říkám. Směje

se. “Dělám si srandu. Spalas tak osm hodin. Možná ani ne.” “Kde je Tucker?” ptám se

okamžitě. “Je v pořádku?” V jeho úsměvu vidím smutný osten ztráty a rezignace. Bolí mě

z toho srdce.“Je v pořádku. Je dole v pokoji tvojí mámy. Taky se na tebe ptá.” “Co se stalo? U toho jezera myslím.” “Uzdravilas ho,” říká. “Vlastně jsi ho uzdravovala tak dlouho, dokud jsi 109

neomdlela a sama na pár sekund nepřestala dýchat. Pak ho Jeffrey párkrát praštil do hrudi a

dýchnul mu do úst. Jsem si jistý, že už o tom ani jeden z nich nebude chtít nikdy mluvit. Pak

se probral. Vykašlal tak galon jezerní vody, ale vrátil se zpátky.” Christian se mi dívá do

očí.“Zachránilas ho.” “Ach.” “Jo,” říká s úšklebkem. “Tak trošku se předvádíš. Nejdřív nás

dostaneš ven z pekla. Pak porazíš toho nejdůležitějšího a nejzlejšího bosse Strážců, letíš

neuvěřitelně rychle v neuvěřitelné nadmořské výšce, zatímco pronásleduješ dalšího zlouna a

nakonec oživíš mrtvého. Už jsi skončila? Protože vážně nevím, jestli unesu ještě trošku víc

vzrušení.” Odvracím pohled a tisknu rty k sobě, abych se nezačala usmívat. “Myslím, že jo.”

Pak mu říkám o Urielově návštěvě. “Jaký Uriel?” ptá se, když končím s vyprávěním. “Proč ho

sem poslali?” “Myslím, že je to můj děda,” říkám pomalu. “Sice mi to neřekl, ale tak nějak

jsem nabyla dojmu, že na mě myslí jako na svou rodinu.” “Táta tvojí mámy?” “Jo.” Dodávám,

co Uriel řekl o Asaelovi a Samjeezovi. Christian vypadá, že se mu ulevilo. Ale je podivně

neklidný, jako kdyby to pro něj nebyly všechno dobré zprávy. “Takže se možná budeme moct

vrátit zpátky na Stanford?” říkám. “Jsme volní. Můžeme žít normální život. žádný program

na ochranu lidí s andělskou krví. To je dobrý, ne?” Kouše se do rtu. “Myslím, že na chvíli přeruším studium.” “Proč?” ptám se. Odhrnuje si vlasy z očí. Vypadá trochu rozpačitě.

“Nemyslím si, že jsem šel na Stanford z těch správných důvodů. Nevím, jestli tam patřím.”

Nechce být nikde poblíž mě. Jenom mi to nechce říct přímo. “Takže odjíždíš?” “Možná budu

cestovat s Angelou a Webem. Najdu místo, kde bych se mohl na chvíli usadit. Angela si

potřebuje pořádně odpočinout.” “Proč jsi mi nikdy neřekl, že je to tvoje sestra?” ptám se. Krčí rameny. “Pořád jsem si na tu myšlenku zvykal. Přečetl jsem si v jejím deníku, že byl její otec sběratel. Takhle mu říkala. A mě došly spojitosti. Ale nebral jsem to vážně, dokud-” Dokud

mu nečelil tváří v tvář. “Takže je Web tvůj synovec,” říkám. Kýve. Z té myšlenky je šťastný. “Jo. To je.” Jsou rodina. Cítím záblesk něčeho, co připomíná závist, smíchanou se ztrátou. Už nebudou žádné další dny jenom s Webem a Christianem. Ale tak je to nejlepší. Dovedu si

představit, jak kráčí po písku na nějaké opuštěné pláži, podobné té, kde nás táta trénoval. Jak

Web baculatými prstíky cupuje písek a směje se přicházejícímu příboji. “Vždycky jsem měl tu

pláž rád,” říká. “Kdy odcházíš?” “Teď. Jenom jsem ti přišel říct sbohem.” Vidí můj bolestný výraz. “Neboj. Zůstaneme v kontaktu.” Vstává. Usmívá se, jako kdyby bylo všechno fajn, ale já cítím, jak ho to zabíjí. Opouští mě. Bouří se proti všem svým instinktům. Proti tomu, co mu říká jeho srdce. “To, co jsem řekl v pekle…myslel jsem to vážně,” říká. “Jsi můj Svatý meč,

víš to? Moje pravda.” “Christiane-” Zvedá ruku, jako kdyby mi tím chtěl říct: Nech mě to

doříct. “Viděl jsem tvojí tvář, když umřel. Viděl jsem, co bylo v tvém srdci a to bylo skutečné.

Celou dobu jsem si říkal, že to bylo jenom pobláznění, že se přes to dostaneš a pak budeš se mnou. Ale tohle není žádná přechodná fáze nebo tvrdohlavé odmítání přijmout to, co si myslíš, že je tvůj osud. Nikdy se přes to nepřeneseš. Teď to vím. Patříš k němu.”

Polyká.“Byla chyba tě políbit tehdy na hřbitově.” Cítím v očích slzy. Stírám je. “Jsi můj

nejlepší přítel,” šeptám.Klopí pohled k zemi. “Ty víš, že vždycky budu chtít být víc, než to.”

“Vím.” Mezi námi se rozprostírá trapné ticho. Pak krčí rameny a nasazuje lehkomyslný

úsměv.Rukou si projíždí vlnité hnědé vlasy. “No, víš, že tu Tucker nebude navždy. Možná

bych si tě pak mohl najít. Třeba za sto let.” Dech mi vázne v plicích. Myslí to vážně nebo se

snaží celou tu věc zlehčit, aby si zachránil tvář? Přehoupávám nohy přes okraj postele a

opatrně vstávám pro případ, že bych byla pořád slabá. Ale cítím se překvapivě fajn-dokonce i odpočatě. Vážně se na něj dívám. Vzpomínám si na tu věc o dlouhověkosti. “Nečekej na mě, Christiane. Tohle nechci. Nemůžu ti slíbit, že-” Kření se na mě. “Nebudu tomu říkat čekání,” říká. “Musím jít.” “Počkej. Nechoď ještě.” Zastavuje se. Něco na jeho výrazu nemá daleko od naděje. Přecházím přes místnost a vyhrnuju mu košili. Chvíli vypadá zmateně, ale pak mu

pokládám ruku

na dlouhou ránu v jeho boku, která se ještě pořád nezahojila. Pročišťuju si hlavu tak, jak

jenom můžu a pak přivolávám do mých prstů svatozář. A ona přichází. Bolestně vzdychá,

zatímco jeho kůže srůstá dohromady. Když odtahuju ruku, je rána úplně vyléčená. Přes žebra dolů se mu ale táhne dlouhá, stříbrná jizva. “Omlouvám se za tu jizvu,” říkám. “Páni,” směje se. “To bylo skoro jako E. T. Díky.” “To je to nejmenší, co pro tebe můžu udělat.” Přechází 110

k mému oknu a otevírá ho. Ohýbá se a vylézá ven na parapet. Pak se otáčí ke mně. Vítr mu

fouká vlasy do tváře. Zelené oči má plné smutku a tepla. Pak zvedá ruku a mává mi. Mávám mu nazpátek. Uvidíme se později, říká mi v mysli, přivolává svoje křídla a odlétá. Rozhoduju se pro koupel. Drhnu si každou část těla, holím si nohy, dostávám špínu zpod nehtů až se

nakonec, po dlouhé době, cítím konečně čistá. Pak si sedám v županu k mému stolu a řeším

náročný úkol-rozčesávání mých vlasů. Tvář si mažu krémem a v nadějném rozmaru si dávám balzám na rty. Chvíli stojím před skříní a zírám na žluté letní šaty, které mi jednou dala máma k narozeninám, a které jsem měla na sobě tu noc, kdy mě vzal Tucker poprvé k Bubbovy, což bylo zároveň svým způsobem naše první rande. Beru si je, k nim si nazouvám páskové bílé

sandály a jdu dolů. Černá mikina, kterou jsem měla na sobě během celého toho utrpení je opatrně přehozená přes opěradlo pohovky. Zvedám ji. Cítím z ní jezerní vodu a krev. Jdu do prádelny a házím ji tam. Nejdřív ale kontroluju kapsy. V levé kapse mám stříbrný

náramek. Držím ho v dlani a zkoumám každý přívěsek na něm. Kůň, protože na něm odjeli z nemocnice. Ryba, protože se setkali u jezera. Srdce. A teď na něm přibyl nový přívěsek.

Malý stříbrný vrabec. Nasazuju si ho. Cinká, když naráží do mojí zápěstní kosti, zatímco jdu do mámina starého pokoje. Srdce mi začíná bít rychleji. Dech se mi zrychluje, ale neváhám. Chci ho vidět. Otevírám dveře. Postel je prázdná. Přikrývka je na ní chaoticky položená, jako kdyby se ji někdo snažil ve spěchu narovnat. Nikdo tu není. Mračím se. Možná jsem čekala moc dlouho, než jsem se za ním vydala. Možná už odešel. Cítím, že se něco pálí. Nacházím Tuckera v kuchyni, kde se snaží usmažit vajíčka a naprosto selhává. Škrábe z pánvičky

zčernalou hmotu ve snaze ji otočit. Sahá na pánvičku a spaluje se. Snaží se neklít moc nahlas.

Začíná třást rukou, jako kdyby se mu tak mohlo podařit bolest zmenšit. Směju se a on se překvapeně otáčí. Jeho modré oči se rozšiřují. “Claro!” říká. Srdce mi poskakuje, když se na něj dívám. Jdu k němu a beru mu obracečku z ruky. “Myslel jsem, že budeš mít hlad,” říká.

“Na tohle teda rozhodně ne.” Směju se, zvedám utěrku, do které chytám pánev a pak jdu

ke koši, kam obracím její obsah. Jdu ke dřezu a vyplachuju ji. “Pusť mě k tomu.” Kýve a sedá

si na jednu z kuchyňských židlí. Nemá na sobě tričko, jenom staré pyžamové kalhoty mého

brášky. I když vypadá stejně lákavě jako nedělní ráno, snažím se potlačit můj zasněný výraz.

Snažím se na něj moc nezírat, zatímco jdu k ledničce, ze které vytahuju karton vajec.Rozbíjím skořápky a vajíčka dávám do misky. Přidávám k nim mléko a všechno to rozšlehávám. “Jak ti je?” ptá se. “Jeffrey mi říkal, že spíš.” “Viděls Jeffreyho?” “Jo, chvíli tu byl. Byl dost

rozrušený. Snažil se mi vnutit obálku plnou peněz.” “Ehm, cože?” ptám se. “Vy Kaliforňani si

myslíte, že si můžete koupit cokoliv,” vtipkuje. Vím, že vtipkuje. Protože je

do jedné Kaliforňanky zamilovaný. “Jsem v pohodě,” říkám a odkašlávám si, čímž mu odpovídám na předchozí otázku. “Jak je tobě?” “Nikdy mi nebylo líp,” říká. Nechávám

šlehání a dívám se na něj. Nevypadá jinak, napadá mě. Nevypadá jako žádný prorok, o kterém jsem kdy slyšela. “Co je?” ptá se. “Mám na tváři vejce?” “Já vlastně ani nemám hlad,” říkám a odstrkuju vejce. “Musím s tebou mluvit.” Polyká. “Prosím, ať tohle není ta část, kde mi budeš zase diktovat, co je pro mě to nejlepší.” Vrtím hlavou a směju se. “Proč se neoblečeš?” “Jo, to je dobrej nápad,” říká. “Ale žádné oblečení tu nemám. Myslím, že to, co jsem měl na sobě, už je nepoužitelné. Možná bys mě mohla vzít domů.” “Dobře.” Přecházím k němu, beru ho

za ruku a vytahuju ho na nohy ze stoličky. Nejistě se na mě dívá. “Co to děláš?” ptá se. “Věříš

mi?” “Samozřejmě.” Směju se, když se rychle zhluboka nadechuje a zakrývám mu oběma

rukama oči. Přivolávám svatozář, teplý, pulzující kruh světla, který nás okamžitě obklopuje. Zavírám oči a usmívám se, zatímco nás přenáším na Lazy dog. Do stodoly. Schválně. “Fajn, můžeš se podívat,” říkám a sundávám ruce z jeho tváře. Světlo kolem nás pomalu slábne a on lapá po dechu. “Jaks to udělala?” Krčím rameny. “Stačí třikrát o sebe ťuknout patami a

říct:“Chci domů.”” “Ach. Takže si myslíš…že je tvůj domov tady? V mojí stodole?” Jeho tón je hravý, ale jeho pohled je smrtelně vážný. Moje odpověď je pro něj důležitá. “To ti to ještě pořád nedošlo?” říkám, zatímco mi srdce hlasitě buší. “Můj domov je tam, kde jsi

ty.“Nedůvěřivě se směje. Pak si odkašlává. “Už se mi nedělá ze svatozáře zle. Jak to?”

“Řeknu ti o tom,” slibuju. “Později.” “Takže,” říká. “To, že jsi proklála srdce toho chlapa

mečem, znamená, že už nemusíš utíkat?” “Ne. Už nebudu utíkat.” Šklebí se na mě. “To je ta

111

nejlepší zpráva, jakou jsem kdy slyšel.” Chytá mě jednou rukou za pas a přitahuje si mě blíž.

Chce mě políbit. “Takže jsi myslela vážně všechny ty věci, co jsi mi řekla, když jsem byl

mrtvý?” “Každé slovo.” “Mohla bys to zopakovat?” ptá se. “Mám tuhle vzpomínku trochu v mlze.” “Kterou část? Tu, kdy jsem ti řekla, že s tebou chci zůstat už navždy?” “Jo,” mumlá.

Jeho tvář je tak blízko té mojí, že cítím jeho horký dech na tváři. “Nebo tu, kdy jsem ti řekla,

že tě miluju?” Trochu mě od sebe odtahuje a dívá se mi do očí. “Jo. Řekni to.” “Miluju

tě.“Zhluboka a šťastně se nadechuje. “Miluju tě. Miluju tě, Claro.” Pak jeho pohled znovu

klesá

k mým rtům, jemně se ke mně naklání a pak zbytek světa prostě mizí.

EPILOG

“Dívejte se na mě, dívejte se na mě,” křičí Web ze hřbetu Midase, zatímco ho Tucker vede

za uzdu po pastvině.Zvedám ruku a mávám mu z verandy, na které sedíme s Angelou a popíjíme limonádu. Pokaždé, když ho vidím, je tak o deset centimetrů větší. Už teď je

mnohem vyšší, než většina devítiletých kluků. A neustále mluví-to nejspíš zdědil po svojí

mámě-a vždycky se na nás kření se svýma zářivýma zlatýma očima, které vykukují zpod jeho

kštice nepoddajných modro černých vlasů. Zatímco ho pozorujeme, jemně Midase kope

do boku, aby ho donutil jít rychleji, a Tucker vedle nich musí popobíhat, aby s nimi udržel

krok.“Buďte opatrní!” křičí Angela spíš na Tuckera, než na svého syna.Tucker kýve, protáčí

oči a poplácává Midase po krku, aby ho donutil zpomalit. Jako kdyby pád z koně mohl

způsobit něco víc, než že jenom tohohle nezničitelnýho kluka vyleká.“Víš, že jsi trošku moc úzkostlivá máma?” dráždím ji.Ušklíbá se a zvedá ruce nad hlavu, aby se mohla protáhnout.

Když se hodně soustředím, pořád vidím na jejích pažích zbytky slov. Už je jich tam ale jenom

pár. Tetování začalo mizet v okamžiku, kdy vzala znovu Weba do náruče-jako kdyby ji jeho láska očišťovala.Zajímalo by mě, jestli ta slova někdy úplně zmizí.”Řekla bych, že jsem spíš milující matka,” argumentuje.“Samozřejmě, že jsi.“O pár hodin později už bude celá naše hlasitá parta sedět kolem velkého stolu Averyů u večeře: Tuckerovi rodiče, Wendy, Dan a malá Gracie, Angela a Web a-pokud všechno dobře dopadne-i Jeffrey. Všichni budeme jíst, smát se, vyprávět o tom, co je u nás nového a jak nám to jde v práci. Naprosto určitě si budu muset vyslechnout pár připomínek, a to hlavně od Angely, která mě pořád nabádá k tomu,

abych se vrátila na Stanford a dodělala školu, abych dostala svůj vysněný lékařský diplom a

vrátila se zpátky jako stará dobrá doktorka. Budu vtipkovat, že je ve Wyomingu tak krásné počasí, že se mi odsud prostě nechce. Tucker mi pod stolem zmáčkne koleno. A já budu mít najednou krásný pocit sounáležitosti a napadne mě, že všechno bude takové, jaké to má být.

Taky ale budu bolestně cítit, že tam někdo chybí. Jako kdyby byla u stolu s námi prázdná

židle. V tomhle bodě se rozhovor nevyhnutelně stočí k Christianovi, jako kdyby to, že na něj

myslím donutilo i ostatní vzpomenout si na něj. Angela nám začne vyprávět o budovách,

na kterých pracuje a Web se do toho vloží a sáhodlouze nám začne popisovat jejich poslední

dobrodružství, na kterém spolu byli: V Zoo v Lincolnově parku nebo v Dětském muzeu

v Chicagu nebo na devadesátém čtvrtém patře v Centru Johna Hacocka, kde je rozhledna. A

pak se rozhovor stočí k jiným věcem a já se zase začnu cítit normálně. Budu se cítit

dobře.Angela pořád mluví o rodičovských metodách, které se jmenují láska a logika. Nabízí

mi, že mi půjčí knížky, které se tímhle tématem zabývají, a já se usmívám a říkám, že si je určitě přečtu. Pokládám limonádu na stolek a vstávám. Sestupuju z verandy a jdu směrem k pastvině. Procházím stínem, který vrhá velká červená stodola. Nebe nad mojí hlavou je krásně modré a bez mráčku.“Podívej se na mě, podívej se na mě, Claro,” křičí znova Web,

když mě vidí. Po večeři ho vezmu proletět se, napadá mě. Jestli mě teda Angela nechá. Zvuk

jeho chichotání, zatímco Tucker vede jeho koně kolem plotu, mě rozesmívá. Chvíli se

kochám výhledem na Tuckera zezadu. Způsobem, jakým chodí s jakousi kovbojskou elegancí

a těsností jeho džínů.“Vidím tě! Ahoj, krasavče,” říkám Tuckerovi.Naklání se přes plot, aby

mě políbil. Bere můj obličej do dlaní. Jednoduchý zlatý kroužek na jeho prstě mě chladí

na tváři. Pak dělá krok zpátky. Sklání hlavu a zavírá oči tak, jako už tolikrát. Pokládám mu

ruku na rameno.“Jsi v pohodě? Další vize?” ptám se.Zvedá ke mně hlavu a kření se. “Jo,” říká

112

se smíchem v hlase. “Měl jsem vizi, o které vím, že se vyplní.““Jakou vizi?” ptám se ho.”že

budeme šťastní, Mrkvičko,” říká a zastrkává mi pramen vlasů za ucho. “To je všechno.”