Zima v ráji

Harry Harrison

(1995)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Sci-fi

Druhá kniha trilogie Ráj.

Na zemi, kde stále dominují potomci dinosaurů, mohou lidské bytosti proti strašlivé biotechnologické civilizaci Yilané postavit pouze svůj důvtip. Kerrich, který strávil mládí jako zotročené domácí zvíře těchto ještěrů, má nyní zachránit svůj lid – s pomocí mořeplavců Paramutan. Aby dosáhl úspěchu, musí vsadit do hry budoucnost celé lidské rasy…

Zima v ráji je pokračování známého příběhu Harryho Harrisona Na západ od ráje o gigantickém střetu mezi dvěma zcela odlišnými kulturami – ještěřími Yilané a vynalézavými savci, jež se odvážili vyzvat na souboj neomezenou moc inteligentních plazů.

JSOU TO JEŠTĚŘI. OZBROJENÍ A NEBEZPEČNÍ.

Na zemi, kde stále dominují potomci dinosaurů, mohou lidské bytosti proti strašlivé biotechnologické civilizaci Yilané postavit pouze svůj důvtip. Kerrich, který strávil mládí jako zotročené domácí zvíře těchto ještěrů, má nyní zachránit svůj lid – s pomocí mořeplavců Paramutan. Aby dosáhl úspěchu, musí vsadit do hry budoucnost celé lidské rasy…

ZIMA V RÁJI

je pokračování známého příběhu Harryho Harrisona „Na západ od ráje“ o gigantickém střetu mezi dvěma zcela odlišnými kulturami – ještěřími Yilané a vynalézavými savci, jež se odvážili vyzvat na souboj neomezenou moc inteligentních plazu.

Prodejní cena 189 Kč

Název originálu: WINTER IN EDEN

Obálka: Luis Royo Grafická úprava obálky: Petr Bauer

Překlad: Martin Janda Redakce: Helena Šebestová, Michael Bronec

Copyright ©1986 by Harry Harrison

All Rights Reserved Translation ©1999 by M. Janda

Cover ©1999 by L. Royo Copyright ©1999 by Straky na vrbě

ISBN 80-902704-7-6

„A tak Bůh zbudoval zahradu na východ od ráje a do ní vložil člověka, jehož stvořil.“

„A Kain odešel od Boha a pobýval v zemi Nod, na východ od ráje.“

Bible, kniha GENESIS

Velcí plazi byli nejúspěšnější formou života, která kdy obývala tento svět. Po sto čtyřicet milionů let vládli Zemi, zaplňovali oblohu, hemžili se v mořích. Po celou tu dobu nebyli savci, předkové lidstva, ničím víc než drobnými, rejskům podobnými tvorečky, sloužícími za kořist větším, rychlejším a bystřejším ještěrům.

A pak, před šedesáti pěti miliony let, náhle vše skončilo. Do Země narazil desetikilometrový meteorit a změny, které v atmosféře způsobil, byly katastrofální. Během kratičkého časového období zmizelo z povrchu zemského sedmdesát pět procent tehdy žijících živočišných druhů. Vek dinosaurů skončil a evoluce více než sto milionů let potlačovaných savců započala. Ale co kdyby meteorit nepřiletí? Jak by asi dnes vypadal náš svět?

PROLOG

KERRICK

Život už dávno není snadný. Příliš mnoho se změnilo, příliš mnoho z nás je mrtvo a zimy jsou příliš dlouhé. Nebývalo tomu tak vždy. Jako dnes si pamatuji tábor, v němž jsem vyrůstal, i tři rodiny, jež v něm žily, dlouhé dny, přátele i dobré jídlo. Během teplého období jsme zůstávali na břehu velkého jezera, bohatého rybami. První vzpomínky, které mám, jsou právě na to jezero, na strmé hory za tichými vodami a na vysoké štíty, které se počínají bělat prvním sněhovým popraškem zimy. Když sníh pokryl i naše stany a stejně tak i trávu kolem nich, nastával čas, aby se lovci odebrali do hor. Nemohl jsem se dočkat, až vyrostu a budu moci lovit jeleny a obří jeleny jim po boku.

Ten prostý svět prostých rozkoší je však již navždy ten tam. Všechno se změnilo – a nikoli k lepšímu, čas od času se v noci probouzím a přeji si, aby se to, co se stalo, nikdy neudalo. Ale to jsou jen pošetilá přání, neboť svět už je dnes takový, jaký je, změněný ve všech směrech. To, co jsem považoval za veškerý svět, se ukázalo být pouze drobným a bezvýznamným střípkem skutečnosti. Mé jezero a hory jsou jen nepatrnou částí velkého kontinentu, který se táhne až k nedozírnému oceánu na východě.

Slyšel jsem i o jiných tvorech – bytostech, jimž říkáme murgu, a naučil jsem se je nenávidět mnohem dřív, než jsem je poprvé spatřil. Jako je naše maso teplé, jejich studí. Na hlavách máme vlasy a dospělému lovci naroste i pyšný vous; zvěř, kterou lovíme, má teplé maso a huňatou srst, ale murgu nikoli. Murgu jsou studení, hladcí a šupinatí, mají drápy a zuby, kterými drásají a trhají, a jsou velcí a strašliví – každý se jich bojí. A nenávidí je. Slyšel jsem, že žili v teplých vodách oceánu na jih odsud a v teplých zemích, které tam leží. Nedokázali snášet chlad a tak nás nechávali na pokoji.

To vše se však změnilo – a změnilo se to tak strašlivě, že nic už nikdy nebude jako dřív. Jen se zármutkem se smiřuji s vědomím, že náš svět je jen nepatrnou součástí světa Yilané. Žijeme na severu velké pevniny. A na jih od nás, po celé té velké zemi, se hemží jenom Yilané.

Ale jsou i horší věci. Za oceánem se nacházejí pevniny ještě větší – a na nich nejsou vůbec žádní lovci. Ani jediný. Jenom Yilané, samí Yilané. Náleží jim celý svět – až na ten náš kousek.

Nyní vám povím o Yilané to nejstrašnější. Nenávidí nás zrovna tak, jako my nenávidíme je. Moc by to nevadilo, kdyby to byla jen velká, bezcitná a tupá zvířata. To bychom zůstali na chladném severu, vyhýbali se jim a bylo by nám dobře.

Jenže jsou mezi nimi i tací, kteří dokáží být stejně bystří jako lovci a stejně nelítostní jako oni. A jejich množství je takové, že je nelze spočítat; stačí jen říci, že zaplňují všechny země tohoto velikého světa. Toto vše vím, neboť jsem byl Yilané zajat, vyrostl mezi nimi a učil se od nich. Onu hrůzu, již jsem cítil, když zabili mého otce a ostatní, odnesl čas. Když jsem se naučil mluvit, jak mluví Yilané, stal jsem se jedním z nich a zapomněl jsem, že jsem lovec, a dokonce se naučil říkat svým lidem ustuzou, špinavá stvoření. Cítil jsem se mezi Yilané velmi dobře, neboť veškerý řád a příkazy přicházejí od těch vyšších, a já, který seděl blízko Vainté, eistaa města a vládce všech, jsem byl tak rovněž považován za vládce.

Živé město Alpéasak vyrostlo nově na březích moře, založeno Yilané z druhé strany oceánu, kteří byli ze svého dalekého města vyhnáni zimami, rok od roku chladnějšími. Tentýž chlad, jež nutil mého otce a ostatní Tanu putovat na jih za potravou, přiměl i Yilané, aby se vydali na dlouhou cestu přes moře. Postavili své město na našich březích, a když shledali, že zde Tanu byli před nimi, pobili je. Stejně tak Tanu zabíjeli Yilané, jakmile je spatřili.

Po mnoho let jsem o tom všem neměl ani potuchy. Vyrostl jsem mezi Yilané a myslel stejně jako oni. Když vytáhli do války, pohlížel jsem na jejich nepřítele jako na nečistá a páchnoucí ustuzou, ne jako na Tanu. To se změnilo až ve chvíli, kdy jsem se setkal se zajatcem Herilakem. Byl to sammadar, vůdce Tanu, který mne chápal daleko lépe než já jeho. Ve chvíli, kdy jsem s ním mluvil jako s nepřítelem, cizím a podivným tvorem, odpověděl mi jako člověku své krve a masa. Jak se mi navracel jazyk dětství, navrátily se i vzpomínky, jež mi kdysi byly drahé. Vzpomínky na matku, rodinu, přátele. Mezi Yilané nejsou žádné rodiny; žádná mláďata nesají mléko tam, kde jen ještěři kladou vejce, a žádná přátelství neexistují tam, kde vládnou studené samice, co drží samce po celý život pod zámkem a v odloučení.

Herilak mi ukázal, že jsem Tanu, nikoli Yilané, osvobodil jsem jej tedy a uprchl s ním. Zpočátku jsem toho litoval – ale nebylo cesty zpátky, neboť jsem napadl a téměř usmrtil Vainté, která jim vládne. Připojil jsem se k sammadům, skupinám rodin, v nichž Tanu žijí; připojil jsem se k nim, abych s nimi prchal před útoky těch, kdož kdysi bývali mým lidem. V tu dobu jsem však už měl jiné druhy, a s nimi i přátelství, jež bych mezi Yilané nikdy nepoznal. Měl jsem Armun, jež ke mně přišla a ukázala mi, co jsem dosud nezažil, a probudila ve mně city, které neměly místo v životě s cizí, studenou rasou. Měl jsem Armun, která přivedla na svět našeho syna.

Nad životy nás všech však stále visela smrtelná hrozba. Vainté a její bojovnice nás pronásledovaly.

Když k tomu došlo, uvědomil jsem si, že už nelze dál prchat. Jako zvířata, zahnaná do kouta, jsme se museli obrátit proti nepříteli a postavit se na odpor. Zprvu mi nikdo nepřál sluchu, protože lovci neznali našeho nepřítele tak jako já. Brzy však pochopili, že Yilané nevědí o ohni. A toho jsme také využili, když jsme jej vnesli do města Yilané.

A tak to také dopadlo. Spálili jsme město Alpéasak; jen několik málo Yilané přežilo a prchalo zpět, do měst na druhém břehu moře. To bylo dobře, neboť jednou z těch, kdo žili dál, byla Enge, moje dávná učitelka a přítelkyně. Nevěřila v zabíjení tak jako jmi a tak stála v čele malé skupiny zvané Dcery života, které věřily v posvátnost žití. Kéž by přežily jen ony.

Ale vyvázla i Vainté. Tato bytost plná nenávisti přečkala zkázu svého města a uprchlá v uruketo, velkém živém plavidle Yilané, zpět za oceán.

K tomu všemu v minulosti došlo. Teď stojím na pobřeží, kolem mne poletuje popel zničeného města a já se pokouším myslet na to, co se stane nyní a co je nutno učinit v letech, která nás čekají.

Tharman i ermani lasfa katiskapri ap naudinz modia – em bleit he-pellin ér atta, so faldar elka ensi hammar.

marbacké přísloví

Tharmy ve hvězdách mohou shlížet na lovce s potěšením – jejich chladné potěšení však oheň nezapálí.

l

Bouře ustávala a vzdalovala se na moře. Clona deště zahalila uruketo a skryla jej před zraky Tanu. Ještě jednou se náhle objevil, když jej déšť přešel; byl již mnohem dál, temný stín v běli zpěněných vln. Roztrhanými mraky se prodralo nízko zavěšené večerní slunce a zalilo obrovitého tvora tmavorudým svitem, z něhož ostře čněla silueta vysoké hřbetní ploutve. Nato uruketo zmizel v houstnoucím šeru. Herilak stál ve vlnách příboje a hrozil za ním oštěpem, přičemž nešetřil hlasitými výkřiky zklamání.

„Měli zemřít také, všichni – ani jeden neměl vyváznout.“

„Zabíjení skončilo,“ řekl Kerrick unaveně. „Už je po všem – je dokonáno. Zvítězili jsme. Pobili jsme murgu a spálili jejich město.“ Ukázal k dýmajícím stromům za sebou. „Dočkal ses své pomsty. Za jednoho každého z tvého sammadu, jenž byl zabit, jsi spálil celý hault murgu. To jsi učinil. Za každého lovce, ženu či dítě jsi zahubil tolik murgu, kolik máš prstů na rukou i nohou. To stačí. Nyní musíme zapomenout na smrt a přemýšlet o životě.“

„Mluvil jsi s jedním z nich a nechal ho utéci. Má ruka s oštěpem se třásla hněvem; nebylo dobře, cos učinil.“

Kerrick si byl vědom přítelova hněvu a i v něm začala zloba narůstat v odpověď; ovládl se však. Po tom všem, co se dnes odehrálo, byli unaveni, na pokraji vyčerpání. Musí mít také na paměti, že jej Herilak poslechl a neusmrtil Enge, když s ni rozmlouval.

„Pro tebe jsou všichni murgu stejní – hodni jen zabití. Ale tato samice byla mou učitelkou – a je jiná než ostatní. Hovoří pouze o míru, ne o válce. Pokud jí ostatní murgu budou naslouchat a věřit jí, válka by mohla skončit…“

„Vrátí se – vrátí se, aby vykonali pomstu.“

Mohutný lovec byl stále ještě rozhněván a hrozil zakrváceným oštěpem zmizelému nepříteli; oči, podrážděné kouřem, se mu leskly stejně rudě jako hrot oštěpu. Oba byli černí od sazí a plavé vousy a vlasy měli plné popela. Kerrick věděl, že z Herilaka mluví nenávist, touha zabíjet murgu dál a dál. Věděl však také, že mohutný lovec mluví pravdu. Murgu, Yilané, nepřítel se vrátí zpět. Vainté se o to postará. Stále žije, a dokud žije ona, nebude mír ani bezpečí. Když si to vše uvědomil, opustily jej síly a zakolísal. Spěšně se opřel o oštěp a zavrtěl hlavou, aby zahnal děsivou vidinu, kterou měl před očima. Musí zapomenout na Vainté, zapomenout na murgu i na vše, co se dělo. Je čas žít; umírání skončilo. Temnotou myšlenek proniklo zavolání. Otočil se a spatřil jednoho z lovců Sasku, Kerimadase, jak jej volá ze zčernalých ruin Alpéasaku.

„Jsou tu murgu, chycení v pasti, a ještě živí.“

Herilak se tam s řevem rozběhl a Kerrick měl co dělat, aby jej zastavil.

„Nedělej to,“ požádal tiše. „Odlož oštěp. Nech to na mně. Zabíjení musí někdy skončit.“

„Ne, nikdy! Tyto tvory je nutno hubit na věky věků. Ale odložím oštěp, protože jsi stále margalus, náš rádce, jenž nás vedl do boje proti murgu, a já respektuji tvé zkušenosti.“

Kerrick se unaveně vydal k místu, odkud zaznělo vo-lání, a Herilak jej mokrým pískem následoval. Byl k smrti unaven a netoužil po ničem jiném než po odpočinku, ale nemohl odpočívat. Jsou tu snad ještě nějaké živé Yilané?

Nepřipadalo mu to možné. Jak fargi, tak i Yilané zemřely, když zahynulo jejich město – bylo to pro ně totéž, jako být vyhnán z domova a opuštěn. Kdykoli k tomu došlo, proběhla v těle Yilané nevratná změna, která vždy končila smrtí. Viděl to sám, na vlastní oči. Ale, pravda, existovaly výjimky – možná je skutečně některá z nich dosud naživu. Mohly to být Dcery života; ty se lišily od ostatních. Musí se přesvědčit sám.

„Přistihli jsme je, když vylézali z jednoho z těch napolo spálených shluků stromů,“ hlásil Kerimadas. „Zabili jsme jednoho, ale ostatní zalezli zpět. Simmacho říkal, že bys je možná rád viděl a zabil je sám, margale.“

„Ano!“ vykřikl Herilak. Nenávist mu sálala z očí a čišela z pevně stisknutých zubů. Kerrick těžce potřásl hlavou.

„Podívejme se nejprve, co jsou zač, než je pobijeme. Nebo ještě líp, zmocněme se jich živých. Promluvím si s nimi, neboť jsou věci, jež potřebuji zjistit.“

Prokličkovali zčernalým tratolištěm mezi dosud dýmajícími pahýly stromů a mrtvými těly. Cesta je vedla am-besedem a Kerrick se zastavil, zděšen hromadami mrtvol Yilané. Na tělech nebylo patrné žádné zranění, ani spáleniny – a přece byly všechny mrtvé. Ležely na zemi, tváří ke vzdálené stěně ambesedu. I Kerrick se podíval tím směrem, k sedadlu, kde sedávala Vainté. To však bylo nyní prázdné a opuštěné. Fargi a Yilané sem nepochybně přispěchaly, mačkajíce se jedna přes druhou, aby vyhledaly ochranu u své Eistaa. Ale ta byla pryč a její trůn prázdný – prázdný v umírajícím městě. Zemřely tedy i ony.

Kerimadas šel v čele, šlapaje po rozházených tělech, a Kerrick jej následoval, ochromený šokem z toho, co vidí. Ti všichni jsou mrtví. Je nutno s nimi něco udělat, než začnou hnít. Jejich příliš mnoho, než aby je mohli pohřbít. Něco musí vymyslet.

„Támhle před námi,“ ukazoval oštěpem Kerimadas.

Simmacho se snažil rozšířit škvíru v rozbitých a začer-nalých dveřích, aby mohl nahlédnout dovnitř. Když spatřil Kerricka, ukázal na mrtvolu Yilané, jež ležela na zemi vedle něj, a obrátil ji nohou. Kerrick ji přejel pohledem –pak se sklonil, aby si ji v houstnoucím soumraku lépe prohlédl. Nebylo divu, že mu to místo připadalo povědomé. Stál před hanalé.

„Tohle je samec,“ oznámil. „Ti ostatní uvnitř musí být rovněž samci.“ Simmacho s úžasem pohlédl na tělo. Stejně jako všichni Tanu ani on tak docela nevěřil, že ti ničemní murgu, s nimiž bojovali, jsou všechno samice.

„Tenhle se pokoušel utéct,“ vysvětlil.

„Samci nebojují – nedělají ani nic jiného. Všichni byli zavřeni v tomto domě.“

Simmacho se nepřestával divit. „Proč nezemřel jako ostatní?“

Proč vlastně? pomyslel si Kerrick. „Samice zemřely, protože zemřelo i jejich město; znamenalo to pro ně totéž, jako by z něj byly vyhnány. V takovém případě se s nimi vždy něco stane. Nejsem si jist, co. Ale končí to smrtí, důkazy leží všude kolem nás. Zdá se však, že samci, kteří byli odjakživa drženi stranou a byli tak svým způsobem vyhnáni z města již od narození, žijí dál.“

„Zemřou našimi oštěpy,“ zavrčel Herilak. „A to rychle, než bude tma a oni nám v ní utečou.“

„Nemají ve zvyku se pohybovat za noci, a ty to víš. A na místo, kde se skrývají, nevede žádný jiný vchod. Přestaňme teď se zabíjením i řečmi o něm a vyčkejme tu do rána. Najezme se, napijme a pojďme spát.“

Proti tomu nikdo neprotestoval. Kerrick nalezl na nespáleném stromě vodní ovoce a ukázal jim, jak z něj pít. Jídlo už neměli žádné, ale únava byla silnější než hlad a všichni usnuli téměř vzápětí.

Jen Kerrick ne. Nebyl unaven o nic méně než ostatní, ale zmatek v mysli mu bránil upadnout do spánku. Na obloze zatím vítr odvál poslední mraky a vyšly hvězdy. Pak konečně, aniž si to uvědomil, zavřel oči – a když je opět otevřel, nebem se šířilo svítání.

Za ním se kdosi pohnul. V rozlévajícím se světle rozeznal Herilaka, jak s nožem v ruce tiše kráčí ke vchodu do hanalé.

„Herilaku,“ zavolal na něj, ztěžka se zvedaje na nohy. Obrovitý lovec se bleskově otočil a s tváří zkřivenou hněvem zaváhal – aby pak zastrčil nůž zpět za pás, obrátil se a loudavě se vrátil. Neexistovala slova, jimiž by Kerrick mohl zmírnit zuřivost, která v něm vzkypěla. Vítězství, namísto aby lovcův hněv zmírnilo a ochladilo žhavou touhu zabíjet, jako by v něm pudy rozdmýchalo ještě víc. Snad ho to brzy přejde. Snad. Kerrick uhasil ranní žízeň několika doušky z vodního ovoce, ale starosti jej trápily dál. Mají ještě hodně práce. Ze všeho nejdřív však musí zjistit, zda v hanalé skutečně přežili nějací Yilané. Unaveně si prohlédl svůj oštěp. Bude ho ještě zapotřebí? Uvnitř se mohly ukrývat i samice, jež třeba nevědí o zkáze města. Uchopil zbraň a napřáhl ji před sebe, zatímco se prodíral zuhelnatělými a zčásti rozbitými dveřmi.

Uvnitř nalezl zčernalé trosky. Oheň se přehnal vstupní místností i chodbou a sežehl průhledné panely, jež tvořily strop. Vzduch páchl kouřem – a spáleným masem. S oštěpem připraveným k ráně prošel chodbou, jedinou částí hanalé, jakou kdy dosud spatřil, a nakoukl do ohybu na konci. Zuhelnatělé dveře vedly do velké místnosti – kde byl zápach spečeného masa skutečně intenzivní. Zpustošeným stropem sem pronikalo dostatečné množství světla, aby odhalilo hrůzný obsah pokoje.

Téměř u nohou mu ležela s otevřenými ústy spálená Ikemend, správkyně hanalé. Za ní se choulila těla jejích svěřenců, neméně spálených a mrtvých než jejich vládkyně. Místnost jimi byla přeplněna. Kerrick se rozechvěl, odvrátil se a raději pokračoval do nitra příbytku.

Bylo to celé bludiště chodeb a místností, z větší části zničených ohněm. Avšak čím šel dál, tím byly stromy zelenější; tato část hanalé očividně vyrostla teprve nedávno a lépe odolala žáru. Za posledním ohybem chodby narazil na pokoj s ozdobnými závěsy na zdech a měkkými poduškami na podlaze. Vzadu se u zdi choulili dva mladí samci, oči vypoulené a dolní čelisti ochablé dětinským gestem strachu. Jak jej spatřili, zaúpěli.

„To je smrt,“ vzdechli a zavřeli oči.

„Ne!“ houkl Kerrick nahlas. „Upřesnění prohlášení. Pošetilost samců – pozornost k hovořícímu nadřízenému.“

Dva páry očí se s úžasem otevřely.

„Mluvte,“ nařídil Kerrick. „Jsou tu ještě další?“

„Tvor, který hovoří, míří na nás ostrým zubem, jenž zabíjí,“ zaúpěl jeden z nich.

Kerrick upustil oštěp na podlahu a o dva kroky od něj odstoupil. „Zabíjení skončilo. Jste tu vy dva sami?“

„Sami!“ zakvíleli jednohlasně a na dlaních jim zableskly barvy dětinské hrůzy a bolesti. Kerrick se musel ovládnout, aby se na ta hloupá stvoření nerozkřičel.

„Poslouchejte mne a mlčte,“ poručil. „Jsem Kerrick, silný-a-důležitý, který sedí po boku Eistaa. Slyšeli jste o mně.“

Naznačili souhlas: možná, že zpráva o jeho útěku dosud nedospěla do izolovaného hanalé. Nebo, což bylo ještě jednodušší vysvětlení, na to zapomněli. „Nyní odpovězte na moje otázky. Kolik vás tu je?“

„Schovali jsme se,“ začal mladší. „Hráli jsme hru. Ostatní nás měli najít. Já jsem byl tady, Elinman se schoval se mnou, a Nadaské stál za dveřmi. Ale ostatní nepřišli. Něco se stalo. Bylo to moc teplé a příjemné, ale pak přišel oblak ošklivého pachu, který nás bolel v hrdlech a očích. Volali jsme Ikemend, ať nám jde na pomoc, ale nepřišla. Báli jsme se vyjít ven. Já se bál moc a moc, říkají mi proto Imehei, ale Elinman byl smělý. Sel první a my ho následovali. Nemohu ti říci co se stalo pak, bylo to příliš hrozné. Chtěli jsme opustit hanalé, i když je to zakázáno, a Elinman vylezl ven a vykřikl a my jsme běželi zpět. Co se s námi stane?“

Co se s nimi vlastně stane? Pokud na ně narazí lovči, čeká je nepochybně smrt. Tanu v nich uvidí jen murgu s drápy a tesáky – nepřítele. Kerrick je však vnímal takové, jací skutečně byli – hloupé bytosti, nezvyklé na svět kolem, stěží schopné se samostatně najíst a napít. Nemohl dopustit, aby přišli o život; měl už dost zabíjení.

„Zůstaňte tady,“ nařídil.

„Bojíme se a máme hlad,“ zakvílel Imehei. Měkký na dotek, to znamenalo jeho jméno. Dobré jméno. A ten druhý, Nadaské, byl Ten, který vyhlíží z ohrady. Oba byli jako děti; horší než děti, protože na rozdíl od dětí neměli nikdy vyrůst.

„Ticho – nařizuji to. Máte zde vodu a jste dost buclatí, abyste mohli trochu hladovět. Neopustíte tento pokoj. Jídlo vám bude doneseno. Rozuměli jste?“

Už se chovali klidně a ochotným gestem dali najevo poslušnost. Opět se cítili v bezpečí, protože na ně někdo dohlížel a poroučel jim. Ti samci! Sebral oštěp a odešel. Propletl se chodbami a když se octl venku, nalezl tam Herilaka, který na něj čekal. Za ním stál zbytek lovců, zatímco kousek od nich se shlukli Sasku v čele se Šanonem.

„Odcházíme,“ oznámil Herilak. Už ovládl hněv –v očích se mu však zračilo chladné odhodlání. „Co jsme sem přišli učinit, bylo učiněno. Murgu a jejich hnízdo byli zničeni. Nemáme tu už co pohledávat. Vrátíme se ke svým sammadům.“

„Musíte tu zůstat. Je tu ještě mnoho práce…“

„Nikoli pro Tanu. Byl jsi naším margalem, Kerricku, a dobře jsi nás vedl proti murgu. Poslouchali jsme tě a ctíme tě za to. Nyní jsou však murgu mrtvi a ty nám již neporoučíš. Odcházíme.“

„Řekli ti ostatní lovci, abys za ně mluvil, silný Heri-laku?“ odsekl Kerrick podrážděně. „Nevzpomínám si, že by tomu tak bylo.“ Obrátil se k lovcům. „Hovoří za vás Herilak – nebo máte i vlastní rozum?“

Několik jich odvrátilo tváře před jeho hněvem, ale sammadar Sorli vystoupil. „Máme svůj rozum a hovořili jsme o tom. Herilak mluví pravdu. Nemáme zde již co na práci. Co bylo učiněno, bylo učiněno a my se musíme vrátit k sammadům dřív, než začne zima. Musíš jít s námi, Kerricku, neboť tvůj sammad je na severu, ne tady.“

Armun. Při vzpomínce na ni je schopen zapomenout na toto město smrti. Ona je jeho sammadem, ona a to dítě – a Kerrick málem podlehl a obrátil se na sever. Ale za Sorlim stál ještě Sanone a jeho Sasku, kteří se dosud nepohnuli. Kerrick se tedy otočil k nim.

„A co tomu říkají Sasku?“

„I my jsme o tom hovořili – a dosud jsme zde neskončili. Sotva jsme přišli na toto místo, jež je pro nás nové. Je zde mnoho, co lze spatřit a o čem lze hovořit. Nesdílíme potřebu navracet se do zmrzlé země, již mají Tanu. Chápeme je. Toužíme však po něčem jiném.“

„Jen krátký čas,“ přemlouval Kerrick lovce. „Posadíme se, zapálíme dýmku a poradíme se. Je třeba učinit rozhodnutí –“

„Ne,“ odmítl Herilak. „Rozhodnutí byla již učiněna. Co jsme sem přišli vykonat, bylo vykonáno. Dnes se vracíme nazpět.“

„Teď s vámi jít nemohu.“ Kerrick slyšel ve vlastním hlase napětí a doufal, že si jej ostatní nevšimnou. „I já si přeji se vrátit. Čeká tam na mne Armun, můj sammad –ale v tuto chvíli jít ještě nemohu.“

„O Armun se postarám,“ kývl Herilak. „Pokud si nepřeješ vrátit se s námi hned, bude v bezpečí mého sammadu, dokud se nevrátíš.“

„Ještě nemohu jít. Ještě není čas, je nutno přemýšlet…“

Hovořil jim do zad. Rozhodnutí padlo, rozprava skončila. Bitva byla dobojována a lovci se opět cítili volní. Tiše následovali Herilaka po stezce mezi stromy. A ani jeden se neohlédl, ani jediný z Tanu. Kerrick stál a díval se, dokud mu poslední nezmizel z dohledu. Proč se vítězství tak snadno mění v porážku? Zatoužil se rozběhnout za nimi, znovu je požádat, aby se vrátili, a pokud tak neučiní, připojit se k nim na cestě – na cestě, jež vede k Armun a k novému životu.

Ale neučinil tak. Něco ho pevně táhlo sem, k tomuto místu. Věděl, že patří k Armun a k Tanu, protože je Tanu.

A přece: když hovořil s těmi pošetilými mladými Yilané, poroučel jim jako Yilané a cítil sílu a moc, již nad nimi má. Mohl toto být důvod? Byl snad víc doma v tomto zničeném městě než mezi sammady na severních pláních?

Cítil se zmítán dvěma protichůdnými pocity a nemohl se rozhodnout; mohl jen stát a dívat se na holé stromy, drásán emocemi, jimž nerozuměl, a pokoušet se rozechvěle popadnout dech.

„Kerricku,“ ozval se jakoby z velké dálky známý hlas, a on si uvědomil, že to mluví Sanone. „Stále jsi náš margalus. Jaké jsou tvé rozkazy?“

Ve starcových očích se zračilo pochopení; manduktové Sasku znali skrytá tajemství druhých. Možná tento černovlasý muž zná Kerrickovy nejvnitrnější pocity lépe než on sám. Ale už dost. Čeká je mnoho práce.

Prozatím musí na Armun zapomenout.

„Budeme potřebovat jídlo,“ pronesl nahlas. „Ukážu vám pole, kde jsou chována zvířata na maso. Jistě některá unikla ohni. A je nutno něco udělat s těmi mrtvými.“

„Do řeky s nimi, než začnou hnít,“ opáčil Sanone ponuře. „Řeka je donese do moře.“

„Ano, to bude stačit. Dej příkaz svým lidem, ať to udělají. Pak vyber ty, kdo půjdou se mnou. Ukážu vám, kde najít zvířata. Najíme se – čeká nás ještě spousta práce.“

belesekesse ambeiguru desguru kak’kusarod, murubelek murube-lek.

přísloví Yilané

Ti, kdo plavou na vrcholku nejvyšší vlny, se mohou jen potopit do nejhlubší brázdy.

2

Erefnais nařídila, aby všichni zůstali dole – pasažéři i posádka – dokud uruketo nevypluje na širé moře. Sama však navzdory zuřící bouři zůstala na vrcholku ploutve a jen průsvitné membrány, přetažené přes oči, prozrazovaly, že stojí v prudkém lijáku. Mezi jednotlivými přívaly deště občas zahlédla dohořívající město, z něhož se valily sloupy dýmu, a pláže, pusté a bez života. Ten pohled se jí vryl hluboko do paměti a zůstal jí před očima i ve chvíli, kdy trosky opět zahalila clona padajících kapek – a zůstane jí tak v mysli navždy. Vytrvala na místě, dokud se nesetmělo a dokud uruketo nezpomalil a nenechal se nést proudem, aby si přes noc odpočinul. Teprve tehdy znaveně sestoupila do nitra ploutve, kde strávila noc spánkem v prázdném prostoru pro kormidelníka.

Jakmile se průhledný pozorovací disk nad ní rozsvětlil postupujícím svítáním, rozevřela Erefnais plášť, v němž spala, a ztěžka se zvedla na nohy. Staré zranění na zádech ji bolelo a jen s velkou námahou se vyšplhala zpět na pozorovatelnu. Ranní vzduch byl chladný a svěží. Veškeré mraky včerejší bouře odvál vítr a nebe opět zářilo jasnou modří. Ploutev se zakymácela, jak se uruketo probouzel a začínal opět nabírat rychlost. Erefnais bleskla pohledem pod sebe, aby se ujistila, že u řízení opět stojí jedna ze členek posádky, a pak se znovu rozhlédla po oceánu. Před obrovitým zobákem se objevila brázda pěny, jak dvojice doprovodných enteesenat vyrazila vpřed. Všechno bylo, jak má pří takové cestě být.

A přece nic nebylo, jak tomu být mělo. Temné myšlenky, které Erefnais vyhnal z hlavy spánek, se vrátily s obnovenou silou. Palce a drápy na nohou tvrdě zaryla do silné kůže uruketo. Inegban< konečně dorazil do Alpéasaku, sama při tom pomáhala, a Alpéasak se stal mocným a silným. A pak v jediném dni zahynul. Sledovala to a nechápala; za celý život, strávený na moři, nikdy nespatřila oheň. Nyní jej znala až příliš dobře. Byl horký, žhavější než slunce, a praskal a hučel a páchl a dusil všechny, kdož byli nablízku, hořel jasně a potom zčernal. A zahubil město. Hrstka těch, kteří přežili a stále ještě páchli po černém ohni, ležela dole. Zbytek Yilané i fargi byl mrtev stejně jako město, všichni zůstali ležet ve městě, jež nechali za sebou. Otřásla se a upřela oči pevně kupředu ve strachu, že se jí opět zatoulají k té hrůze za zády. Být to její město, zůstala tam ležet mrtva stejně jako ostatní, neboť ti, jež oheň nepozřel, samozřejmě zahynuli také, společně s domovem.

Nyní však musí čelit jiným problémům. Dole sedí vědkyně Akotolp a stále svírá paži samce, kterého přivlekla na palubu. Od chvíle, kdy dorazili, se nepohnula – jen tiše a bez jediného pohybu sedí a nereaguje, ani když ji někdo osloví. Sedí a ignoruje nářek a úpění samce a jeho prosby, aby ho pustila. Co s ní má dělat? A co s těmi dalšími, s těmi, jež nezemřely, když zemřít měly? Co má učinit? Konečně v úvahách dospěla k té – poslední z nich. K té, jejíž jméno dosud nikdo nevyslovil.

Erefnais se zachvěla a ve chvíli, kdy do ploutve vyšplhala Vainté, se odtáhla. Jako by ji Erefnais myšlenkami přivolala – posledního, koho by chtěla v tom jasném ránu spatřit.

Aniž by dala nějak najevo, že si je vědoma přítomnosti velitelky plavidla, přesunula se Vainté do zadní části otvoru v ploutvi a upřeně zírala do brázdy, plné bublin.

Erefnais si jejího pohybu byla vědoma, a navzdory obavám se obrátila také a i ona se zahleděla k obzoru za ocasem uruketo. Byl zde o poznání tmavší než jinde. To asi zbytek stínů noci, možná i bouře, země to už není docela určitě – a město také ne. To už nechali daleko za sebou, daleko z dohledu. Jedno z Vaintiných očí se k ní obrátilo a Erefnais promluvila.

„Nalodila ses mlčky, Vainté, a od té doby jsi nepromluvila. Jsou všichni – mrtví?“

„Všichni. A město také.“

I přes hrůzu, ukrytou v těch slovech, si Erefnais uvědomovala podivný způsob Vaintiny řeči. Nemluvila jako nadřízený k podřízenému či dokonce rovný k rovnému, ale spíš bezvýrazným a strohým způsobem, jenž byl nanejvýš neobvyklý. Jako by tu Erefnais nestála a Vainté promlouvala sama k sobě.

Velitelka nestála o další hovor, ale přesto promluvila; ta otázka přišla takřka sama.

„Ten oheň – odkud se vzal?“

Vaintina nehybná maska v okamžiku zmizela a celé tělo se jí zachvělo v náporu prudké emoce. Ústa se rozevřela tak široce v gestu nenávisti-smrti, že význam slov nebyl zpočátku příliš zřetelný.

„Ustuzou přišla… ustuzou s ohněm… nenávist ustuzou… nenávist toho, jež tu žilo s námi. Smrt. Smrt. Smrt.“

„Smrt,“ řekl drsně jakýsi hlas a čísi paže se pohnuly do reflexivního gesta stažení-se-do sebe. Erefnais slyšela jen zvuk slova, neboť Enge vystoupila za jejími zády, ale Vainté viděla a rozuměla dobře a z každého pohybu její odpovědi čišela zloba a zášť.

„Dcero smrti, ty a tví bližní jste měli zůstat v tom městě ohně. Na tvém místě zde si zasloužily být nejlepší z Yilané, jež zemřely.“

Ve své zuřivosti k ní promluvila jako rovný s rovným, jako jedna efenselé ke druhé. Když samice vyrůstá v moři s jinými a vynoří se s nimi z vln jako jedna skupina, efenburu, je pro ně takový způsob řeči samozřejmý tak jako vzduch, který dýchá. Enge však na toto jednání nepřistoupila.

„Tvá paměť je chabá-podřízená,“ pronesla nanejvýš urážlivým způsobem, jako nejvyšší z vysokých k nejnižší z nízkých. Erefnais, jež stála mezi nimi, zasténala hrůzou a hřeben jí zaplanul červení, již vzápětí vystřídala oranžová – ale to už velitelka prchala do hlubin uruketo. Vainté ucouvla, jako by ji zasáhl úder. Enge však nelítostně pokračovala.

„Zavrhuji tě. Tvá hanba dopadá i na mne a já tě již nechci znát jako svou efenselé. Tvá nenasytná žádost zabít ustuzou Kerricka a všechna ustuzou způsobila, že namísto ustuzou zahynul hrdý Alpéasak. Poručila jsi nízké Stallan, aby usmrtila mé společnice. Od vejce času se dosud nenarodil nikdo takový jako ty. Kéž by ses nikdy nebyla vynořila z moře. Kdyby byla celá naše efenburu, včetně mne, zahynula v mlčenlivém oceánu, bylo to lepší než toto.“ Vainti-na kůže nejprve při Enginých slovech zazářila hněvem, ale pak potemněla a tělo bývalé Eistaa znehybnělo. Její hněv byl nyní dobře uschován, aby ho mohla použít, až jej bude zapotřebí. Nemá smysl jím plýtvat na toto nízké stvoření, jež jí kdysi bylo rovno.

„Opusť mne,“ opáčila a obrátila se zpět k širému moři.

I Enge se obrátila zády.

Zhluboka dýchala a styděla se za ten nekontrolovaný, hněvivý výbuch. Nechovala se v duchu toho, o čem kázala ostatním. S velkým úsilím ovládla pohyby končetin a planoucí barvy dlaní a hřebínku. Teprve ve chvíli, kdy stála nehybně a klidně jako kus kamene – jako Vainté – si dovolila promluvit. Dole pod ní stála členka posádky, řídící uruketo, a kousek od ní velitelka. Enge se naklonila k nim a vydala zvuk, jímž žádala o pozornost.

„Ten-který-následuje tomu-kdo-vede, dopřeje mi Erefnais potěšení a připojí se ke mně?“

Erefnais se zdráhavě vyšplhala nahoru, dobře si vědomá mlčící Vainté, jež stála odvrácena a upřeně se dívala do vodních plání. „Jsem zde, Enge.“

„Mé dílky a vděčnost těch, kdo přišli se mnou, za záchranu před zkázou. Kam plujeme?“

„Kam?“ opakovala Erefnais otázku jako ozvěna, a pak se zastyděla. Byla velitelem tohoto uruketo a přece ji až dosud nenapadlo přemýšlet, kam zamíří. S několika omluvnými gesty přiznala pravdu.

„Prchali jsme před ohněm na moře, ale míříme jako vždy na východ, k Entoban<. Až dosud jsme pluli v panice úprku a nikoli v moudrosti velení.“

„Zapomeň na stud – neboť jsi nás zachránila všechny a je namístě pouze vděčnost. Entoban<, kde žijí Yilané, nemůže nebýt naším cílem. Avšak které město?“

Odpověď na otázku se vynořila takřka automaticky.

„Domů. Kde žije má efenburu a kde uruketo poprvé vklouzl do vody. Do mořem-obklopeného Ikhalmenets.“

Vainté, aniž se odvrátila od vln, do nichž se dívala, stočila jedno oko k rozmlouvajícím. Požádala o pozornost, ale pohlédla k ní pouze Erefnais.

„Jkhalmenets-na-ostrovech není Entoban<. Uctivě žádám směr na Mesekei.“

Erefnais vzala její žádost na vědomí, ale zdvořile a pevně potvrdila svůj původní záměr. Vainté pochopila, že ji nepřesvědčí, a proto zmlkla. Musí najít jiný způsob, jak dosáhnout cíle – protože do Mesekei musí. Mesekei bylo velké město položené na velké řece, bohaté, prosperující a vzdálené chladu severu. A co bylo důležitější – v boji s ustuzou jí pomáhalo víc než kterékoli jiné. Budoucnost, když se teď do ní snažila nahlédnout svou prázdnou, otupělou mysli, byla šedá a neproniknutelná.

Přijde však čas, kdy šeď a neproniknutelnost opadnou a ona budoucnost opět spatří. V té době by bylo dobré být ve městě, mezi přáteli. V Ikhalmenets budou i jiní uruketo, a jistě se nějaká cesta najde.

Tam ji čekají pomocníci – ale zde jen nepřátelé. Tento jediný, ošklivý fakt se v jednolité šedi mysli rýsoval zřetelně. J5nge a její Dcery smrti jsou dosud naživu – zatímco všichni ti, kdo si zasloužili žít, leží mrtvi. Tak to nemělo být – a ani nebude. Na moři to však nelze nijak změnit. Zde je sama proti všem; od Erefnais a její posádky pomoc očekávat nemůže. Jakmile však vystoupí na břeh, vše bude jinak. Jak to jenom změní? Mysl se probírala k životu a Vainté zakrývala nově se rodící myšlenky nehybností těla.

Enge za ní mezitím dala velitelce uctivě najevo, že odchází, a sešplhala dolů. Když stanula v místnosti pod ploutví, pohlédla ještě jednou na Vaintinu nehybnou postavu a měla dojem, že téměř vidí, jak mysl bývalé Eistaa pracuje na plné obrátky. Výsledky její práce budou temné, zlé a smrtelně nebezpečné. Vaintiny ambice se nikdy nenaplní, nikdy. Ta myšlenka ovládla Enge tak silně, že navzdory značnému sebeovládání se její končetiny pohnuly, a dokonce i v přítmí fosforeskujících stěn nebylo těžké gestům porozumět. Pak se přece jen ovládla a odkráčela do temnoty nákladního prostoru. Minula nehybnou Akotolp a jejího naříkajícího společníka, a pokračovala dál k malé skupince, schoulené u stěny. Akel vstala a obrátila se k ní – ale když se Enge přiblížila, ucouvla.

„Enge, následovnice-vůdce, jaké neštěstí to pohybuje tvými údy tak, že se při pohledu na ně bojím o život?“

Enge se zastavila a vyjádřila omluvu. „Věrná Akel, mé zlé pocity nejsou namířeny proti tobě – ani proti kterékoli z vás.“ Rozhlédla se po zbývajících čtyřech Dcerách života a dala jim gesty najevo, jak ji těší jejich společnost. „Kdysi nás bylo mnoho. Dnes nás zůstalo jen pár, a tak každá z vás je mi dražší než množství jiných. Přežily jsme tam, kde jiné umíraly, a já cítím, že tím nám byl svěřen úkol –a stejně tak i síla, abychom jej mohly splnit. O tom si však promluvíme jindy. Jsou jiné věci, jež je třeba učinit dřív.“ Palci, skrytými před ostatními cestujícími za hrudním košem, naznačila naslouchající-uši/pozorující-oči. „Utrpení, které jsem si přinesla, není mým vlastním. Budu nyní přemýšlet o jeho příčině.“

Vyhledala temné zákoutí za vaky s konzervovaným masem, kde ji nikdo neviděl, uložila se tváří k živé stěně uruketo a přiměla tělo k tiché nehybnosti. Teprve poté dovolila myšlenkám, aby se vrátily k Vainté.

Vainté. Ta, jejíž nenávist je strašlivá. Teprve nyní, když se Enge oprostila od jakýchkoli citových pout ke své bývalé efenselé, viděla, jaká vlastně je. Temná síla, plná zla. A jakmile toto pochopila, bylo zcela zřejmé, že první čin, který Vainté ze své temnoty učiní, bude namířen proti Enge a jejím družkám. Přežily tam, kde všechny ostatní zemřely. V Ikhalmenets promluví a to, co řeknou, nebude ve Vaintin prospěch. Podle prostinké rovnice příčiny a následku tedy musejí zemřít; nic nebylo jasnější než toto.

Nebezpečí, které je známé, se lze vyhnout, útoku jiného lze zabránit. Je třeba jen vymyslet nějaký plán. Cíl je jasný: přežít. Vstala a vrátila se k družkám. Akel a Efen ji uvítaly, ale Omal a Satsat spaly, pomalu se už ponořujíce do onoho komatózního stavu, v němž stráví dlouhou plavbu v temných útrobách uruketo.

„Probuďte se, prosím, musíme hovořit,“ vyzvala je Enge a čekala, až se pohnou a zaměří na ni pozornost. „Nemůžeme o tom diskutovat, žádám vás tedy o ochotu-poslušnost. Uděláte, o co vás požádám?“

„Hovoříš za nás za všechny, Enge,“ odpověděla Omal prostě a ostatní daly najevo souhlas.

„Pak tedy učiníme toto. Zatímco čtyři budou spát, jedna vždy musí zůstat vzhůru – neboť nám hrozí velké nebezpečí. To je nutno. Pokud na bdící padne ospalost, musí probudit jinou. Jedna z nás bude vždy dávat pozor na spící.“ Dívala se, jak všechny sdělují pochopení a souhlas. „Pak je vše v pořádku. Nyní spěte, mé sestry, a já budu bdít po vašem boku.“

Enge tak seděla i o nějakou chvíli později, kdy Vainté sestoupila z ploutve, chvějíc se hněvem a nenávistí po celém těle – a v tu chvíli zachytila Engin bdělý pohled. Enge neodpověděla na Vaintin postoj – ani se neodvrátila. Mírnost a klid jejích očí podráždila Vainté ještě víc, takže si musela lehnout zády k pětici Dcer, aby se uklidnila.

Byla to blesková a neobvyklá výměna pohledů, neboť všichni na palubě uruketo byli tak šokováni smrtí Alpéasaku, že před děsivými vzpomínkami unikali do spánku a probouzeli se jen, aby pozřeli několik soust a znova usnuli. Jedna z oněch pěti však stále bděla a sledovala okolí.

Ve chvíli, kdy se na dohled objevila země, Enge zrovna spala, ale zanechala příkazy.

„Jsme zde, u zelených stromů pobřeží Entoban<,“ pronesla Satsat a lehce se dotkla Enge, aby ji probudila.

Enge dala najevo vděčné díky a v tiché nehybnosti vyčkala chvíle, kdy velitelka na vrcholku ploutve osaměla; pak se k ní připojila a obě s tichým potěšením sledovaly linii bílého příboje, která se táhla podél zeleně nekonečných džunglí.

„Uctivá žádost o informaci,“ signalizovala Enge a Erefnais vyjádřila ochotu odpovědět. „Díváme se na pobřeží teplého a věčného Entoban<. Je však známo, u které části pobřeží se nalézáme?“

„Někde tady,“ odpověděla Erefnais a zvedla mapu, svírajíc ji pevně mezi dvěma palci jedné ruky, zatímco palce druhé na ní rozevřela, aby tak vyznačila úsek pobřeží. Enge si označené místo prohlížela zblízka.

„Musíme pokračovat podél pobřeží na sever,“ vysvětlovala velitelka, „kolem Yebeisk k ostrovnímu městu, mo-řem-obklopenému Ikhalmenets.“

„Bude považováno za drzé, když požádám velitelku, aby mi ukázala teplé pláže Yebeisk, až poplujeme kolem nich?“

„Informace bude předána.“

Uplynuly další dva dny, než se k tomu městu příblížili. Vainté se o Yebeisk zajímala také, a tak stála na jednom konci otvoru ploutve, zatímco Erefnais a Enge obsadily druhý. Bylo již pozdní odpoledne, když míjeli vysoké stromy, zlatou křivku písčitých pláží po obou stranách městské zátoky a droboučké siluety rybářských člunů, vracejících se s celodenním úlovkem. Přes všechnu svou předchozí zvědavost však Enge nejevila o město velký zájem. Po jediném pohledu dala najevo vděčnost a odešla dolů. Vainté si dopřála jeden nenávistný pohled na její záda a pak obrátila zrak zpět k pobřeží.

Když druhý den ráno slyšela, co hlásí jedna z členek posádky velitelce, nedokázala ovládnout zuřivé zachvění končetin. Mohlo ji to napadnout – mělo ji to napadnout.

„Jsou pryč, Erefnais, všech pět. Poté, co jsem se ráno vzbudila, našla jsem jejich místo na spaní prázdné. Nejsou nikde v uruketo ani v ploutvi.“

„A žádná stopa po nich nezůstala?“

„Žádná. Bylo mou povinností probudit se dnes ráno jako první, abych zaujala místo u řízení. Je záhadou…“

„Není!“ vykřikla Vainté a všichni couvli. „Jedinou záhadou je, proč mne to nenapadlo dřív. Dobře věděly, že je v bohatém městě Ikhalmenets nečeká nic dobrého. Proto vyhledaly úkryt v Yebeisk. Obrať uruketo, Erefnais, ihned se pro ně vrať.“

Ve Vaintině hlase zněl příkaz a postojem vyzařovala autoritu. A přece neučinila Erefnais ani náznak, že hodlá poslechnout – a zůstala stát zcela nehybně a tiše. I ko-lemstojící členky posádky bez hnutí přihlížely a každým z očí sledovaly jednu z hovořících. Vainté naznačila naléhavost, nutnost poslušnosti a hněv, a vznášela se jako bouřkový mrak nad menší velitelkou, sehnutou, zchromlou Erefnais.

I ta však měla vůli a vlastní názor. Enge k ní byla vždycky laskavá a nikdy ji neurážela ani jí nevyhrožovala; o Dcerách života toho věděla jen pramálo a navíc ji tento problém nezajímal. Kromě toho si byla vědoma, že zabíjení už bylo dost. A nemohlo být pochyb, že za každým z Vaintmých zuřivých pohybů leží smrt.

„Budeme pokračovat v cestě. Neobrátíme. Velitelka k cestující: konec rozhovoru.“

Nato se otočila a odkráčela, využívajíc kulhání, aby jím zakryla držení těla, v němž se značily potěšení a nadřazenost.

Vainté ztuhla hněvem, zcela ochromena bezmocností. Tady neporoučí – nikde neporoučí, rozléhalo se jí temně v mysli. Nemůže ani použít násilí. Členové posádky by to nedovolili. Cele ji zaměstnával tichý, vnitřní boj se slepým, žhnoucím hněvem. Logika musí být nade vším; chladné uvažování musí zvítězit. Fakt, na nějž však stále narážela, byl zdrcující: v tuto chvíli nemůže dělat vůbec nic. Enge a její následovnice jí pro tuto chvíli unikly. To nebylo důležité. Až se naplní čas, opět se sejdou a pak bude následovat okamžitá spravedlnost. Nelze ani podniknout nic s velitelkou uruketo. Převaha na straně Erefnais je příliš zřejmá. Teď se musí soustředit na říční město Mesekei a důležité úkoly, jež je tam třeba splnit. Pokud má uspět, musí si pečlivě naplánovat každý krok, nikoli se bezhlavě vztekat. Po celý život držela hněv pečlivě pod kontrolou a nyní žasla, jakou dokáže mít sílu. To způsobila ustuzou – to ona ji okradla o klid a rozvahu a učinila z ní tvora, zmítaného vášněmi. Za to může Kerrick a jeho ustuzou. Nezapomene na to. V budoucnu bude svůj hněv kontrolovat vždy a za všech situací. Za všech – až na jedinou. Tuto nenávist bude chovat na tajném, dobře ukrytém místě, a nechá ji růst a sílit. Jednoho dne uvolní zábrany a dá jí volný průchod.

Poté, co jí toto vše proběhlo hlavou, napětí povolilo a tělo ji opět začalo poslouchat. Rozhlédla se a zjistila, že je sama. Erefnais stála nahoře v ploutvi spolu s členkami posádky, jež byly právě ve službě; ostatní ležely dole ve ztuhlém a mrákotném stavu. Vainté pohlédla k místu, kde spávala Enge a její následovnice; bylo to však jen prázdné místo a nic pro ni neznamenalo. Tak tomu mělo být.

V temnotě se kdosi pohnul a Vainté jasně zaslechla žádost o komunikaci. Teprve v tu chvíli si vzpomněla, že je zde i otylá vědkyně a její samec. Přistoupila k nim.

„Vysvoboďbezmocné samčí stvoření, velká Vainté,“ žadonil zajatec a kroutil se v Akotolpině pevném sevření.

„Tebe znám z hanalé,“ konstatovala Vainté, pobavena tvorovým kňučením. „Ty jsi Esetta< – Ten, který zpívá, že je to tak?“

„Vainté je první mezi všemi, neboť si pamatuje jména všech, od nejnižších k nejvyšším. Ale ubohý Esetta< dnes nemá, o čem by zpíval. Ta mohutná, jež mne drží, mne vytáhla z hanalé, vlekla mne pachy a mlhou, která mi zraňovala hrdlo, napůl mne utopila cestou k uruketo a nyní mne drží ve stisku, jenž je pro mne velkou bolestí. Snažně tě prosím, promluv s ní, řekni jí, ať pustí mou paži, dříve než mi zahyne v rameni.“

„A proč jsi ještě nezahynul celý?“ zeptala se Vainté brutálně. Esetta< se stáhl do sebe a zakvílel.

„Ach, velká Vainté – proč přeješ smrt nedůležitému?“

„Nepřeji, ale ostatní jsou mrtvi. Všechny statečné Yilané Alpéasaku. Byly svým mrtvým městem vyvrženy a tak zemřely s ním.“

Vainté při těch slovech pocítila drtivou vlnu strachu. Jsou mrtvé – ale ona ne. Proč? Věrné Stallan to vysvětlila nenávistí, kterou obě chovají k ustuzou. Byla to však pravda? Byl to dostatečný důvod, proč zůstat naživu, když ostatní umírají? Pohlédla při těch černých myšlenkách na Akotolp a poprvé si uvědomila, co vědkyně cítí. Pochyby-o-životě, vyhnutí-se-smrti. Akotolp pracovala v mnoha městech a cítila tedy věrnost až k zániku ke každému z nich. Byla však také samicí-vědkyni, jež znala povahu a účinnost oné reakce. A právě proto v ní zuřila ta tichá, navenek neviditelná bitva. Silou vůle se Akotolp držela mezi živými.

Vainté ten poznatek vlil nové síly do žil. Pokud může zůstat naživu tahle tučná samice pouhou silou vůle, pak může žít i ona, neboť má silnější vůli, vůli Eistaa. Může přežít – a znovu vládnout. Nikdo a nic se jí nemůže rovnat.

Před zastřenými zraky Akotolp a vyděšenýma očima samce vztyčila Vainté zaťaté palce v triumfálním gestu vítězství a zadupala na pružné podlaze, zatínajíc do ní drápy. Jejím opojením pronikl vyděšený sten. S potěšením pohlédla na přikrčeného Esettu<. Sexuální žádost se dostavila takřka okamžitě.

Sehnula se a silnými palci vypáčila Akotolpino sevření. Opakované zvuky samcovy vděčnosti se rychle změnily v úpění, když ho Vainté převalila na záda, drsně jej vzrušila a brutálně na něj usedla.

Akotolpiny pevně stažené svaly se ani nezachvěly – ale jedno oko se pomalu pohnulo, aby se zaostřilo na propletenou dvojici. Ztuhlé rysy povolily, ale ani dobrý pozorovatel by nerozluštil jejich výraz.

Vainté skončila a dopřála si hluboký, strnulý spánek až do dalšího rána. První, co po probuzení spatřila, byla otylá vědkyně, jak se supěním šplhá na vrcholek ploutve. Rozhlédla se, ale samce neviděla; bezpochyby se před ní schovával. Maličko se pohnula, vyzařujíc veselí nad tou myšlenkou, a pak zjistila, že se dokonale probrala, vzrušena představou Esetty<. Uruketo se zahoupal, jak narazil na velkou vlnu, a vnitřek prostoru osvětlil paprsek jasného slunečního světla, který sem pronikl otvorem v ploutvi. Slunce se jí zdálo teplé a lákavé – Vainté vstala a se zíváním se protahovala, aby se za ním pomalu vydala na ploutev. Tam už stála Akotolp, mhouříc v jasném světle oči tak, že z nich byly jen svislé štěrbiny v okrouhlé tváři. Vrhla pohled na Vainté a dala najevo vděk a zaznamenání její přítomnosti.

„Pojď se vyhřívat na slunci, laskavá Vainté, aby ses potěšila, než ti vyjádřím díky.“

Vainté naznačila přijetí díků, potěšení – a dotaz po příčině. Akotolp přiložila k sobě masité palce v gestu klidné spřízněnosti a promluvila.

„Děkuji ti, silná Vainté, neboť tvůj příklad mi pomohl zachránit si život. Mé existenci vládne logika vědy, ale dobře znám i úlohu, již hraje tělo bez ohledu na to, co si přeje mozek. Vím, že rozkaz Eistaa může v Yilané spustit metabolické změny, jež vedou k okamžité smrti. A po tragickém skonu všech v Alpéasaku jsem zjistila, že je může vyvolat i zkáza města. Když jsem si uvědomila, co se děje, pocítila jsem strach o sebe samu; bála jsem se, že i mé tělo může zahájit smrtící změny – bez ohledu na mé rozsáhlé vědomosti. Pomohlo mi přežití toho samce. Pokud zůstal naživu on, mohla jsem žít i já. To je také důvod, proč mé prsty zůstaly zaťaty do jeho zápěstí, zatímco jsem bojovala o život. Pak jsi přišla ty, vzala mi jej, já to zaznamenala a zrak a sluch se mi vrátily. Viděla jsem, jak jsi báječně živá, tak silná a vitální, že jsem z tebe mohla načerpat síly a odvrátit tak smrt. Děkuji ti za život, silná Vainté. Můj život je nyní tvůj: jsem tvá fargi a udělám, co mi poručíš.“

V tu chvíli rozhoupala uruketo další dlouhá vlna a Akotolpino bachraté tělo se počalo kácet. Vainté po ní sáhla a podepřela ji. Držíc ji v náručí, vyjádřila upřímné díky rovného rovnému.

„Nyní ti i já musím poděkovat, velká Akotolp. Čeká mne mnoho práce a mám před sebou dlouhou cestu. Budu potřebovat pomoc. Vítám tě jako svou pravou ruku v tom, čeho musím dosáhnout.“

„Bude mi potěšením, Vainté, a poslechnu každé tvé slovo.“

Obě zakolísaly naráz, jak se uruketo opět rozkymácel vlnou, a slunce na okamžik zakryl jakýsi stín. Vzhlédly a Akotolp naznačila radost-z-viděného.

Byl to opravdu úžasný pohled. Míjeli právě ústí velké řeky, lemované po obou stranách bujnou džunglí. Tam, kde se řeka spojovala s oceánem, vznikaly velké vlny; pěnily a navzájem se tříštily. A právě tam lovila nespočetná hejna estekel*. Tvorové se kolébali na vlnách, velká, srstí pokrytá křídla měli složená na zádech a dlouhé zobáky ponořené hluboko – tak, že z hlavy vyčnívaly nad vodu jen dlouhé kostěné výrůstky na týlu. Další estekel* kroužili pomalu nad nimi a vytvářeli na mořské hladině rychle se míhající stíny. Z hejn zaznívaly drsné skřeky a stále sílily, jak si uruketo razil cestu jejich středem.

„Podívej, podívej, jak se zvedají do vzduchu,“ křičela nadšeně Akotolp. „Tyto tvory jsem osobně studovala. Pokud si je dobře prohlédneš, zjistíš, že mají tak dlouhá křídla a tak krátké nohy, že se nemohou zvednout do vzduchu jinde než právě na takovémto ústí řeky. Zde se tvoří vysoké vlny a jdou i proti větru. Tak se mohou estekel*, jakmile se dosyta najedí, vymrštit z hřebene vlny do větru – a nechat se jím nést. Jak nádherné!“

Vainté nadšení vědkyně pro rybami páchnoucí tvory se zcuchanou srstí nesdílela. Potápěli se až příliš blízko a jejich křik bodal do uší. Opustila tedy Akotolp a sešplhala opět dolů, kde navzdory houpání uruketo znovu upadla do spánku. Takto, v mrákotném stavu a nehybná, strávila zbytek cesty a spala i ve chvíli, kdy za ní Erefnais poslala jednu ze svých podřízených s informací, že dorazili k ostrovům a že zanedlouho přistanou ve městě Ikhalmenets.

Vainté vyšplhala do ploutve a zjistila, že oceán za nimi je prázdný. Již od rána se plavili od břehů Entoban<, neboť souostroví, jež bylo jejich cílem, odděloval od pevniny pustý oceán. Míjeli právě velký ostrov, jehož středem se táhl vysoký hřeben hor. Vrcholky pokrýval sníh, halily mraky a bičoval déšť – pochmurná připomínka zimy, jež se stala úhlavním nepřítelem. Tyto skalnaté ostrovy se nacházely na Vaintin vkus až příliš severně a bývalou Eistaa zamrazilo při pomyšlení, že by tu měla strávit delší dobu. Odjede, jak to jen bude možné.

Nebo by neměla? Před nimi leží mořem-obklopený Ikhalmenets s džunglemi a žlutými písečnými plážemi, nad nimiž se tyčí vysoké, zasněžené hory. Zde leží její cíl i osud. Pohlédla na bělostný horský štít, zářící nad ostrovem, a upřeně se na něj zadívala. Stála tak dlouho bez hnutí a dopřávala myšlence čas, aby mohla dozrát. Snad je přece jen dobře, že se ocitla v Ikhalmenets.

Es et naudiz igo kaloi, thuwot et freinazmal.

marbacké pořekadlo

Pokud honíš dva králíky, nechytíš ani jednoho.

3

V poledne se najedli, neboť Sasku usmrtili a vyvrhli jednoho z jelenů v ohradách. Kerrick vyhledal vhodné kameny a vybudoval z nich na volném prostranství před hanalé kruh pro ohniště. Pak došel na pláž pro naplavené a vyschlé dříví. Mohli si postavit tábor i kdekoli jinde ve zpustošeném městě – ale Kerrick chtěl být nablízku samcům, kteří přežili. Přestože Sasku nesdíleli prchlivost Tanu a nebyli jako oni neustále připraveni vrhnout oštěp, nemohl jim věřit natolik, že by je s Yilané nechal samotné. Kdyby polevil v dohledu jen na okamžik, nebyli by již samci mezi živými.

Než se lovci vrátili, měl už připravenou zásobu žhnoucích uhlíků, na nichž se dalo péci. Hladoví muži ani nečekali, až se maso dokonale propeče, ale rvali z něj zpola syrové kusy a ty pak chtivě žvýkali. Kerrick dostal podle práva játra, ale rozdělil se o ně se Šanonem.

„Na tomto místě je k vidění mnoho nových věcí,“ pravil stařec a pečlivě si olízal mastné prsty, než si je otřel o tkaninu bederní roušky. „A také mnoho záhad, o nichž je nutno přemýšlet. Jsou mezi tvory, jež zde žili, také mastodonti?“

„Ne, v ohradách byli chováni pouze murgu, přivezení z druhé strany oceánu.“

„Ale teď jíme jelena – to přece není murgu?“

„Jeleni, a také obří jeleni, byli pochytáni už zde. Ale v oné vzdálené zemi, odkud pocházeli murgu-jež-jsme-zabili, žijí jenom a pouze murgu.“

Sanone tu myšlenku dlouhou chvíli přežvykoval společně s velkým kusem jater. „Nelíbí se mi pomyšlení na zemi, kde chodí po nohou jenom murgu. Ale ta země za oceánem, o níž mluvíš, je jistě součástí světa, který stvořil Kadair, když zadupal nohama a rozrazil skálu. Z té skály pak vzniklo vše, co zde vidíme a známe, z ní vznikl jelen i mastodont – a také murgu. To vše má svůj důvod. Existuje důvod, proč jsme sem přišli a je zase jiný důvod, proč zde toto místo vzniklo. O tom všem musíme přemýšlet, než pochopíme.“

Když Sanone promluvil jako mandukto, všechno bylo důležité a všechno mělo důvod. Kerrick se ale musel zaobírat praktičtějšími záležitostmi. Je potřeba nakrmit samce v hanalé. Ale co s nimi bude dělat? Proč si s nimi vlastně přidělává práci? Kdyby byl nezasáhl, mohli zemřít rychle – o dobrovolníky na takový úkol by nebyla nouze. Bylo mu těch hloupých stvoření líto, ale zároveň měl pocit, že ho k jejich záchraně vedl i jiný důvod. S tím si však může lámat hlavu později. Nyní je potřeba dát jim najíst. Pečené maso to být nemůže; pach kouře by je k smrti vyděsil. Odřízl pár kusů z dosud syrových čtvrtí jelena a pak se s nimi prodral rozbitými dveřmi hanalé. Mrtvá těla tu ještě ležela – a už začínala páchnout. Musejí je odklidit ještě před setměním. Jak se blížil k ohněm nezasažené části příbytku, zaslechl zpěv – byl to zpěv, přestože zvuky samy o sobě nedávaly smysl. Stál neviděn ve vchodu do místnosti a naslouchal chraplavému samčímu hlasu, jenž vycházel z hneheiho hrdla. Pochmurnost písně ihned připomněla Kerrickovi onen dávný den po Alipolově odchodu na pláž, kdy Esetta< zpíval. Když uviděl gesta, porozuměl i slovům písně.

Ony chodí volně,

my zavřeni jsme. Ony hřejí se v slunci,

my trpíme v šeru. Ony na pláž nás pošlou,

však samy nejdou nikdy…

Imehei si všiml Kerricka a zarazil se v půli věty – a pak, jako mládě, rozzářil dlaně barvou radost-z-jídla, neboť si všiml masa, jež lovec přinášel. Oba samci jedli hltavě a rychle drtili maso mocnými čelistmi a ostrými, špičatými zuby.

„Znali jste Esettu<?“ zeptal se Kerrick.

„Bratr-žijící-zde-uvnitr,“ hbitě opáčil Imehei, a s daleko větším zájmem dodal: „Jídlo-další, otázka?“

Kerrick naznačil zápor a později, a pokračoval ve vyptávání. „Žil zde ještě jeden samec, Alipol, znali jste ho? Byl to… můj přítel.“

„Imehei nedávno přijel z Entoban<,“ odvětil Nadaské. „Já ne. Byl jsem zde, když Alipol žil v hanalé, ještě než odešel na pláž.“

„Alipol pracoval palci a vytvářel věci velké krásy. Víš o nich něco?“

„O těch víme všichni,“ skočil mu do řeči Imehei. „Nejsme přece tak drsní/primitivní/silní jako samice. Známe krásu.“ Jakmile domluvil, otočil se a odhrnul jeden ze závěsů, aby tak odhalil otvor ve stěně. Postavil se na špičky drápů, vytáhl z otvoru drátěnou sošku a podal ji Kerrickovi.

Byl to nenitesk – snad dokonce tentýž, kterého mu Alipol ukazoval onoho dávného, teplého dne. Kostěný límec, zvednutý vysoko nad tělo, tři ostré, trčící rohy, jiskřivé drahokamy očí. Imehei mu sošku pyšně podal a Kerrick ji vzal a otočil, aby na ni dopadalo světlo. Cítil tutéž radost jako tenkrát, když mu Alipol poprvé svůj výtvor ukázal. Vzápětí radost podbarvil žal – a vzpomínka na dávno mrtvého přítele, jehož poslala na jistou smrt na pláži nelítostná Stallan. Pravda, i ona je dnes mrtvá – alespoň v tom našel Kerrick jisté zadostiučinění.

„Vezmu si to,“ prohlásil Kerrick – a pak spatřil jejich poděšená gesta. Imehei byl dokonce tak troufalý, že v nich naznačil pojem samice. Kerrick jej chápal. Brali jej jako samce: celé město vědělo, že je samec a nepřestávalo nad tím žasnout – ale v tuto chvíli jedná jako brutální samice. Pokusil se to napravit.

„Spatné pochopení záměru. Chtěl bych si vzít tuto věc velké krásy, ale ta musí zůstat zde v hanalé, kde ji chtěl ponechat Alipol. Esekasak, která se starala o hanalé, je však nyní pryč, takže zodpovědnost je na vás. Hlídejte tu věc a chraňte ji před zlem.“

Nemohli skrývat, co si myslí, a ani se o to nesnažili. Odříznutí od světa, zbavení jakékoli zodpovědnosti, zvyklí na zacházení, jehož se jinak dostávalo jen fargi, neschopným řeči a čerstvě vystoupivším z oceánu – jak by mohli najednou změnit své chování i život? Nejprve před tím návrhem couvli, zalekli se, ale pak jej přijali a dokonce dali najevo hrdost. Když to Kerrick spatřil, začal pomalu chápat, proč tyto dva musí udržet naživu. Nejen pro jejich dobro – ale i pro svoje vlastní. Z vlastních sobeckých důvodů. Byl sice Tanu – ale stejně tak byl i Yilané. Pokud zde budou samci, může tomuto faktu čelit – nemusí před ním utíkat ani se za něj stydět. Když s nimi hovořil, jeho mysl ožila – ta část mysli, která patřila Yilané. A nejenom část mysli, ale i celá bytost.

Byl tím, čím byl. Kerrick, jeden z Tanu; Kerrick, jeden z Yilané.

„Máte vodu – jídlo přinesu. Neopouštějte místnost.“

Dali najevo souhlas a přijetí instrukcí spolu s důvěrným vyjádřením kontaktu samce se samcem.

Usmál se síle, která se v jejich vnější křehkosti skrývala. Jediný náznak, že se chová jako samice, jej rychle odkázal do patřičných mezí. Jak pomalu poznával to, co se skrývalo za naříkavým samčím zevnějškem, začínal je mít rád.

Venku už v ohni praskaly ohryzané kosti a Sasku s plnými břichy podřimovali na slunci. Když se Kerrick objevil, Sanone zvedl hlavu, vstal a přisedl si k němu.

„Jsou věci, o nichž bych si s tebou chtěl promluvit, mandukte Sasku,“ oslovil ho Kerrick obřadné.

„Naslouchám.“

Kerrick si uspořádal myšlenky a promluvil. „Učinili jsme, co jsme sem přišli učinit. Murgu jsou mrtví a hrozba, kterou představovali, již není. Nyní vezmeš lovce a vrátíš se do údolí ke svým blízkým. Já však musím zůstat zde –ačkoli důvody, které mne k tomu vedou, teprve začínám chápat. Jsem Tanu – ale jsem také jeden z Yilané, což jsou murgu, kteří vybudovali toto místo. Jsou zde věci velké ceny – velké ceny pro Tanu. Nemohu odsud odejít, aniž se na ně podívám a budu o nich přemýšlet. Myslím kupříkladu smrtící hole, bez nichž bychom murgu nikdy nemohli porazit.“ Zarazil se, neboť Sanone zvedl dlaň.

„Naslouchám tomu, co říkáš, Kerricku, a začínám rozumět troše z mnoha věcí, jež mne trápí. Má cesta mi dosud nebyla jasná, ale začínám chápat. Nyní již rozumím tomu, že když Kadair na sebe vzal podobu mastodonta a stvořil svět, dusal těžce po skalách a hluboko do nich vyryl cestu, po níž se ubíral. Co nyní potřebujeme, je moudrost – abychom tu cestu dokázali sledovat. Ta cesta k nám zavedla tebe a tys přivedl mastodonty, abys nám ukázal, odkud jsme sem přišli – a kam se máme ubírat. Karognis poslal murgu, aby nás zničili, ale Kadair zase mastodonta, aby nás dovedl přes ledové hory až na toto místo a nechal tak skrze nás na murgu dopadnout svůj hněv. A tak jsou zničeni a místo, kde žili, je spáleno, ale ne docela. Ty v něm hledáš moudrost, což znamená, že jdeš po stopách mastodonta stejně jako my. Nyní teprve vidím, že naše údolí bylo jen zastávkou na cestě, kde jsme čekali, až nám Kadair ukáže další směr. Zůstaneme zde a zbytek Sasku dorazí za námi.“

Kerrick měl sice potíže sledovat manduktovy vývody, neboť starcova moudrost byla nesmírná a on se s ní nemohl měřit, Sanonovo rozhodnutí však uvítal s nadšením.

„Ovšem – vyslovil jsi právě to, co jsem se pokoušel říci. Zde v Alpéasaku je víc moudra, než jeden člověk dokáže pochopit i za sto životů. Tví lidé dokážou zhotovit látku ze zelených rostlin a tvrdý kámen z měkkého bahna, pochopí tedy i věci zde. Alpéasak bude žít.“

„Ty zvuky a pohyby, které děláš, mají nějaký význam? Mělo toto místo nějaké jméno?“

„Jmenovalo se Místo teplých, jako slunce zářících – nevím přesně, jak to říci v sesečtině – písků, které leží na břehu oceánu.“

„Deifoben, zlaté pláže. Je to dobré jméno. Ačkoli je opravdu těžké, dokonce i pro mne, který je vzdělán v záhadách a jejich odhalování, uvěřit, že murgu mohou mluvit – a že zvuky, které vydáváš, jsou opravdu řečí.“

„Nebylo lehké se jí naučit.“

Kerrick, jehož myšlenky byly plné Yilané, nedokázal zakrýt bolest. Sanone chápavě přikývl. „To byla také jedna ze stop na stezce, kudy se ubíral Kadair – a nebyl to snadný úsek. Ale nyní mi pověz něco o těch zajatých murgu. Proč je nezabijeme?“

„Protože válka skončila – a protože nám nechtějí ublížit. Jsou to samci, a jen zřídka opouštěli svůj dům; vlastně byli samicemi vězněni. Mohu si s nimi povídat a oni mi poskytují… společnost, která je jiná než společnost lovců. Ale to jsou jen mé vlastní pocity. Daleko důležitější je, že nám mohou pomoci poznávat město, neboť jsou jeho součástí daleko více než já.“

„široká je Kadairova cesta a ubírají se po ní všichni tvorové, dokonce i murgu. Promluvím si se Sasku. Tvým murgu nikdo neublíží.“

„Sanone je nejmoudřejším z moudrých a má Kerrickovy velké díky.“

Sanone pokývl a přijal poděkování, jak bylo zvykem.

„Řeknu nyní Sasku o murgu. Pak mi ukážeš Deifoben.“

Chodili spolu po zbytcích města, až už neviděli na cestu, a pak se vrátili k příjemně hřejivému ohni před hanalé. Sasku, kteří je doprovázeli, žasli na pláních, kde se pásla zvířata – a radovali se, že jen malou část z nich pohltily plameny. Najedli se ovoce, až měli prsa lepkavá od sladké šťávy, s posvátnou bázní se dívali na nenitesk a onetsenast s kostěnými deskami na zádech, plavali v teplých vodách u zlatých pláží. Zatímco obdivovali živý model města, jež se zachránil nedotčen – shořela jen část průhledného stropu místnosti, v níž byl umístěn – Kerrick se s úžasem díval, jak se město rozrostlo za těch pár let, co zde nebyl. Hlavu měl tak plnou představ a vzpomínek, že poprvé za tu dobu, co opustili sammady, si ani jednou nevzpomněl na Armun a tábor, tolik vzdálené na sněhem zasypaném severu.

Tábor stále byl tím starým ležením v ohybu řeky. A znovu zem pokryl bělostnou vrstvou sníh, příliš časný vzhledem k roční době, a znovu se řeka potáhla ledem. V táboře bylo víc stanů, než kdykoli předtím, a mastodonti ze všech sammadů vytvořili jedno malé stádo. Zvířata troubila, až jim od tlam stoupala v chladném vzduchu pára, a rozrývala sníh v marné snaze najít trávu. Všechna však byla tučná a vykrmená, neboť se ještě nedávno cpala mladými větvičkami, jež jim Tanu na podzim nasbírali. Ani lidé netrpěli hladem. Měli dost uzeného masa i sušených olihní a pro případ nouze dokonce i konzervované maso murgu. Děti si hrály ve sněhu a nosily do stanů vědra z kůry plná sněhu, jejž matky rozehřívaly na vodu. Všechno šlo hladce, přestože ženám, stejně jako dětem, chyběla přítomnost lovců. Sammady nebyly úplné. Ano, byli tu starci a hrstka mladších lovců, jež zůstali, aby sammady ochraňovali. Ale ostatní byli pryč, kdesi daleko na jihu, kde se jim mohlo stát cokoli. Starý Fraken pečlivě vázal uzly na svých šňůrách a dobře věděl, kolik dní uplynulo od chvíle, kdy se rozloučili; to však neznamenalo zhola nic. Jestlipak splnili úkol, kvůli kterému se vypravili tak daleko?

Nebo jsou všichni mrtví?

Ta druhá myšlenka, která se jim pár dní po odchodu lovců zdála nepatrná a pošetilá, den ode dne sílila v myslích těch, kdož zůstali, až se změnila v bouřkový mrak, který je všechny zastínil. Pokaždé, když Fraken zkoumal soví vývržky a rozhrnoval myší kůstky, shromáždily se ženy kolem něj a čekaly, co jim z budoucnosti odhalí. Všechno je v pořádku, ujišťoval je pokaždé šaman, muži zvítězili, vše je dobré.

To od něj chtěly slyšet, a tak mu pokaždé schovávaly nejměkčí kousky pečeně, aby je mohl sežvýkat i svými vylámanými zuby. Když však padla noc, staré obavy se v temnotě stanů vrátily. Lovci – kde jsou lovci?

Armun mívala o Kerricka takový strach, že se v noci budila, lapala po dechu a křečovitě k sobě tiskla dítě. Arnhweet, probuzený a vyděšený tím podivným chováním, se pokaždé rozplakal a musel být uklidněn několika doušky z nalitého prsu. Nic však nemohlo uklidnit Armun, která ležela v kožešinách, oči dokořán a tělo rozechvělé strachem, dokud nezačalo svítat. Osamělost, v níž žila od mládí, se opět počínala vracet. Jeden chlapec jí už ukázal na ústa a zasmál se. Přestože se jeho smích záhy změnil v bolestivé kvílení, když jej dostihla Armunina rychlá trestající ruka, dávno zasuté vzpomínky se vrátily. Aniž si toho byla vědoma, znovu chodila po táboře s pruhem jelení kůže přes tvář, aby zakryla rozštěpený ret. Neodvažovala se ani pomyslet, jaká by byla budoucnost bez Kerricka – nepochybně však studená a prázdná.

Pak začalo sněžit a sněžilo bez ustání po mnoho dní. Dní, jichž bylo jako prstů na obou rukou. Sníh se tiše snášel a skládal se do obrovitých závějí, jež dokonale změnily tvářnost krajiny. Když se konečně nad zem navrátilo slunce, nebyla v tom novém, bílém světě řeka k rozeznání od břehů. Mastodonti zlostně ryčeli a drtili pod nohama měkký sníh a jejich dech tvořil bílá oblaka, jež se odrážela od bledě modré oblohy. Armun zabalila Arnhweeta do mnoha jeleních kůží, než si jej zavěsila na záda. Stan zapadal sněhem a ona se musela přehrabat ven. I jiné ženy vylézaly a volaly na sebe. Nikdo však nevolal na Armun. Její staré zoufalství vystřídal hněv a Armun s dítětem na zádech vyrazila pryč od stanů, aby nemusela poslouchat křik ostatních. Propadala se do závějí až po pás, ale byla silná a měla radost, že může opět vyjít ven. Arnhweet jí na zádech zavrněl; zřejmě se také těšil ze slunce a oblohy nad hlavou.

Armun kráčela dál, dokud stany nezmizely za hustým stromovím. Teprve tehdy se zastavila, aby popadla dech. Před ní se táhla bílá pláň, a nejen pláň, ale i zmrzlá, sněhem zapadaná řeka. V dálce se po ní pohybovaly jakési černé tečky a Armun se náhle lekla, že se od tábora vzdálila tak daleko. Nemá žádnou zbraň, dokonce ani nůž. Ale i kdyby měla, jen těžko by se ubránila vyhladovělým šelmám. Černé body se přiblížily a Armun se obrátila k útěku – když vtom se zarazila.

Těch tvorů bylo čím dál víc a objevovali se další a další, šli v řadě husím pochodem za sebou.

Lovci? Mohli by to být oni?

Bez hnutí vyčkávala, až přijdou blíž, až už bylo jasné, že to jsou lovci, v kůžích odění lovci se sněžnicemi na nohou.

A tamten vpředu, ta mohutná postava, to nemůže být nikdo jiný než Herilak. Vede lovce a razí jim cestu. Zaclonila si oči, aby vyhledala Kerricka, a srdce jí bušilo, jako by se mělo rozskočit. Šťastně se rozesmála a zamávala. Museli ji vidět, neboť vzduch rozrazil mnohohlasý vítězný pokřik. Nemohla se ani pohnout; jen čekala a muži šli blíž a blíž, až zřetelně rozeznala Herilakův zmrzlý vous, až mohl volaný porozumět jejímu výkřiku.

„Kerrick – kde je?“

Herilak neodpověděl, a neozvalo se ani jiné volání v odpověď. Zakolísala a málem upadla.

„Je mrtvý! I já jsem mrtvá!“ zaječela na blížícího se Herilaka.

„Ne. Kerrick žije a je zdráv. Zvítězili jsme.“

„Tak proč mi neodpovídá? Kerricku!“

Vrhla se do hlubokého sněhu, aby mohutného lovce v čele obešla, ale ten ji svou velkou tlapou zadržel.

„Není tu. Nevrátil se s námi. Je ve spáleném městě murgu. Řekl mi, ať se o tebe postarám ve svém sammadu a to také učiním.“

„Kerricku!“ zakvílela a snažila se vykroutil z Herilakova sevření.

Marně.

4

Herilakova slova v jediném okamžiku smazala všechny Armuniny obavy. Není tu. Nevrátil se s námi. Je ve spáleném městě murgu. Řekl mi, ať se o tebe postarám ve svém sammadu a to také učiním. Alespoň tak. Svět byl dost drsný i bez lichých obav. Tiše se odvrátila od lovců a ploužila se sněhem ke stanům. Muži kráčeli svižně za ní, volajíce do tábora a naslouchajíce odpovědím.

Armun to vše slyšela – ale nevnímala obsah volání, neboť jej přehlušil silný, vnitrní hlas myšlenek. Žije. Kerrick žije. Nevrátil se s ostatními, ale určitě pro to má dobrý důvod. Měla by se na něj zeptat Herilaka, ale to počká, až odezní první vzruch z návratu. Zatím jí stačilo, že je Kerrick vedl v oné bitvě – a že bitvu vyhráli. Konečně jsou murgu zničeni. Nekonečný boj je za nimi. Kerrick se k ní vrátí a budou zase žít tak, jako jiní lovci. Aniž si to uvědomila, začala si nahlas prozpěvovat radostí a Arnhweet se jí na zádech šťastně zasmál.

Později, když dítě usnulo, vyšla ze stanu a naslouchala vzrušenému hovoru žen. Jak lovci vypálili město murgu, jak pobili murgu do posledního a jak se nyní vrátili, pokryti vítězstvím. Kličkovala bludištěm stezek, vyšlapaných ve sněhu, až dorazila k Herilakovu stanu. Stál venku před ním, ale jakmile ji zahlédl, chystal se vlézt dovnitř. Zavolala jej a on se k ní zdráhavě obrátil.

„Ráda bych s tebou mluvila, Herilaku. Chci se tě zeptat na Kerricka.“

„Zůstal na místě, kde žili murgu, to už jsem ti přece řekl.“

„Neřekls mi, proč to učinil a proč se nevrátil s vámi.“

„Nepřál si to. Snad se mu líbí víc tam, kde žijí murgu. Snad patří víc k murgu nežli k Tanu. Několik murgu zůstalo naživu a on je nechtěl zabít – a nechtěl ani, abychom je zabili. Když se to stalo, odešli jsme a vrátili se domů, neboť jsme byli hotovi.“

Jalo ji neblahé tušení a s ním se vrátily i dřívější obavy.

„Neřekl ti, kdy se vrátí –“

„Odejdi, už se mi nechce mluvit,“ zavrčel Herilak. Otočil se, vstoupil do stanu a zavázal za sebou cíp. Armunin vztek přehlušil obavy.

„Ale mně ano!“ zakřičela tak hlasitě, až se lidé v táboře otáčeli. „Pojďven, Herilaku, a pověz mi o všem, co se stalo. Udalo se víc, než jsi mi řekl, a já to chci vědět.“

Ticho uvnitř ji dohnalo k zuřivosti a ona sáhla po kůžích stanu, aby je rozhrnula. Lovec je však zavázal pevně. Měla chuť mu vykřičet, co si myslí o jeho činech – ale rozmyslela si to. Jen by tím pobavila přihlížející. Jsou i jiné způsoby, jak se dozvědět pravdu o tom, co se odehrálo. Zavířila dokola a nejbližší lovci se odvrátili, aby nemuseli čelit jejímu hněvu. Rozzuřeně odkráčela mezi stany k místu, kde tábořil Sorliho sammad, aby vyhledala samotného Sorliho. Ten seděl u ohně s ostatními lovci a kouřil s nimi kamennou dýmku. Armun vyčkala, až všichni potáhli z dýmky a odložili ji, pak vstoupila do světla ohně. Stále cítila hněv, ale už jej pečlivě ovládala.

„Slyšela jsem, jak dlouhá a namáhavá byla cesta, Sorli. Ty i tví lovci jste jistě unaveni a potřebujete si odpočinout.“

Sorli mávl nedbale rukou.

„Lovec, který nedokáže jít po stezce, není lovec.“

„To ráda slyším. Pak tedy velký lovec Sorli není unaven natolik, aby nemohl mluvit s Armun.“

Sorli zúžil oči; cítil, že se nechal zaskočit. „Nejsem unaven.“

„To je dobře, neboť můj stan je odsud notný kus cesty sněhem a je v něm cosi, co ti musím ukázat.“

Sorli se rozhlédl po ostatních, hledaje pomoc, ale ta nepřišla. Dýmka už opět hořela a žádný z lovců pohled neopětoval. „Dobrá tedy, půjdu do tvého stanu, ale je již pozdě a ještě mne dnes čeká mnoho věcí, které musím učinit.“

„Jsi velmi laskav k osamělé ženě.“ Nepromluvila až do chvíle, než dorazili k cíli a nevstoupili do stanu. Zavřela za nimi cípy, poté se obrátila a ukázala na spícího syna. „Toto jsem ti chtěla ukázat.“

„To dítě…?“

„Kerrickův syn. Proč se s vámi nevrátil, nevrátil se ke svému synovi, ke svému stanu, ke mně? Herilak o tom nechtěl mluvit a odvrátil se ode mne. Nyní o tom budeš mluvit ty.“

Sorli se rozhlédl, ale nebylo úniku. Povzdechl si. „Dej mi napít vody, ženo, a já ti to povím. Mezi Kerrickem a Herilakem již nevládne přátelství.“

„Tumáš, napij se. Tolik už vím – ale musíš mi říci proč.“

Sorli si otřel rty o rukáv. „Důvody mi zůstaly utajeny. Povím ti jen, co se stalo. Vypálili jsme místo, kde žili murgu, a murgu, kteří neuhořeli, zemřeli také, ačkoli nevím proč. Jsou to murgu a tedy je nelze pochopit. Někteří z nich unikli na věci-která-plave. Kerrick s jedním mara-gem hovořil, a nenechal Herilaka jej zabít. Nechal jej uniknout. Pak byli nalezeni jiní živí murgu a ani ty Kerrick nedovolil usmrtit. Herilak se nato velmi rozhněval a nechtěl už na tom místě zůstat; přál si ihned odejít. Cesta zpět byla dlouhá, tolik jsme věděli, padlo tedy rozhodnutí, že odejdeme.“

„Ale Kerrick tam zůstal. Proč? Co vám řekl?“

„Hovoříl s Herilakem. Neposlouchal jsem je a mnoho si nevzpomínám.“ Sorli se neklidně zavrtěl na hromadě kožešin a hlučně vypil trochu vody. Armuniny oči ve světle ohně zajiskřily; žena jen stěží krotila netrpělivost.

„Dokážeš říci víc než jen to, statečný a odvážný Sorli. Jsi dost silný, abys mi pověděl, co se toho dne odehrálo.“

„Můj jazyk hovoří pravdu, Armun. Kerrick mluvil o věcech, jež je třeba na tom místě učinit; rozuměl jsem mu jen málo. Sasku mu zřejmě porozuměli a zůstali s ním, když my odešli. Všichni jsme šli s Herilakem. Vykonali jsme, proč jsme tam přišli. Cesta zpět byla dlouhá…“

Armun chvíli seděla se skloněnou hlavou a potom vstala a rozvázala stan. „Mé díky Sorlimu za to, že mi o všem pověděl.“

Zaváhal, ale žena mlčela. Neměl, co by dodal. Pospíšil si ven do houstnoucího šera, šťasten, že je opět volný. Armun uzavřela stan, přiložila dříví na oheň a sedla si k němu.

Tvář měla potemnělou hněvem. Jak lehce se ti udatní lovci obrátili ke Kerrickovi zády. Šli za ním do boje – a pak jej opustili. Pokud s ním zůstali Sasku, pak jistě o totéž požádal i lovce. A v městě murgu musí být něco důležitého, tak důležitého, že to vyvolalo roztržku mezi oběma vůdci. Však se to brzy dozví. Zima časem skončí a na jaře se Kerrick vrátí. Tak se to jistě stane.

Armun si dávala pozor, aby měla stále co na práci, a zima bez Kerricka jí rychle ubíhala. Arnhweet už započal druhý rok života a byl nespokojen s vězením těsného stanu. Armun pro něj uschovala a pečlivě oškrábala ty nejjemnější jelení kůže a dlouhým kusem tenkého střeva mu z nich ušila oblečení. Zatímco jiné děti jeho věku se ještě nosily na matčiných zádech, on si už hrál ve sněhu. Ostatní děti podle místního zvyku sály mateřské mléko do čtyř či pěti let. Arnhweet byl odstaven od prsu již ve druhém roce života. Armun ignorovala nevlídné pohledy a štiplavé poznámky jiných žen; byla zvyklá žít jako vyvrženec.

Věděla, že ostatní stejně jen žárlí na její svobodu a kojí jen proto, aby zabránily dalšímu těhotenství. A tak, zatímco jejich děti vypadávaly ze závěsů na zádech a cucaly si palce, Arnhweet rostl a sílil a pevnými zuby žvýkal tuhé maso.

Jednoho slunného, chladného dne, v jehož vzduchu však dosud nevisel ani náznak jara, se vzdálila od stanů. Arnhweet poskakoval za ní, aby udržel krok. Teď už s sebou nosila oštěp pokaždé, když se vzdálila od sammadů – a náhle byla ráda, že jej má. Tam před ní cosi bylo –tam, mezi stromy, a vydávalo to kňouravé zvuky. Napřáhla oštěp a znehybněla. Arnhweet se jí s vykulenýma očima přitiskl k noze; naslouchala a pokoušela se rozeznat, co je to za tvora. Teprve pak si všimla stop. Ze stezky odbočovaly lidské šlépěje. Sklonila oštěp a sledovala je. Záhy odhrnula sněhem obsypané větve, za nimiž se skrýval chlapec. Obrátil se k ní a fňukání utichlo – alespoň než se poškrábal na obličeji, skropeném slzami a krví.

„Tebe znám,“ Armun se sklonila, aby mu mohla rukávem otřít tváře. „Ty jsi z Herilakova sammadu. Jmenuješ se Harl, viď?“ Hoch přikývl, oči plné slz. „Byl jsi to ty, kdo přišel jednoho večera k mému ohni s tím, že zabil sovu?“

Po těch slovech se dal chlapec znovu do pláče a schoval hlavu do dlaní. Armun jej jemně zvedla a oklepala mu z kožešin sníh. „Pojď ke mně do stanu. Dám ti něco teplého k pití.“

Hoch se odtáhl a nechtěl jít, až mu Arnhweet důvěřivě podal ruku. Kráčeli tedy ke stanu vedle sebe, spojeni Arnhweetovýma ručkama. V teplém přítmí pak Armun zamíchala do horké vody trochu sladké kůry a podala nápoj Harlovi. Arnhweet chtěl také, ale chuť výluhu na něj byla příliš výrazná; vyprskl jej a nechal ho stékat po bradě. Armun očistila hochovi z tváří krev, posadila se k němu a ukázala na šrámy, které se skrývaly pod zaschlou krví. „Pověz mi o tom něco,“ vyzvala jej.

Naslouchala tiše, usínajícího Arnhweeta držela na klíně, a brzy pochopila, proč se chlapec při zmínce o sově rozplakal.

„Nevěděl jsem, že je to sova. Byl to můj první luk, můj první šíp, sám strýček Nadris mi jej pomohl zhotovit. Sammadar Kerrick řekl, že jsem udělal dobrou věc, neboť tvor, kterého jsem zabil, nebyla opravdová sova, ale sova murgu, a takové je správné zabíjet. Teď ale alladjex říká, že jsem udělal špatně. Že není dobře zabíjet sovy. Pověděl to mému otci a teď mne otec bije a nenechá mne v mrazu ohřát u svého ohně.“

Hoch se při té vzpomínce znovu rozvzlykal. Armun sáhla pro ekkotaz – opatrně, aby neprobudila spící dítě – a nabídla Harlovi hrst drti sladkých oříšků a lesních plodin. Hltavě směs spolykal.

„Co jsi udělal, bylo správné,“ utěšovala jej. „Starý Fra-ken se mýlí. Margalus Kerrick zná dobře murgu, věděl tedy, že to byla sova murgu a že jsi dobře udělal, když jsi ji zabil. A nyní se vrať zpět do stanu a pověz otci, co jsem ti řekla. Co jsi učinil, bylo správné.“

Vítr právě sílil, a tak za odcházejícím chlapcem dobře zavázala cípy stanu. Starý Fraken říká častěji nesmysly než pravdu. Od té doby, co její rodiče zemřeli a co osaměla, cenila si Frakena a jeho varování a věštění ze sovích vývržků stále méně a méně. Kerrick se Frakenovi dokonce smál a pomohl jí zbavit se strachu ze starce docela. Byl hloupý a pošetilý a jen dělal lidem potíže –jako tady tomu chlapci.

Téže noci se vzbudila ze spánku a srdce se jí rozbušilo hrůzou; cosi škrábalo zvenčí na stan. Zatápala ve tmě po oštěpu – a v tu chvíli zaslechla hlas, který volal její jméno. Rozfoukala oheň, až uhlíky zažhnuly, přihodila nové dříví a rozvázala cíp stanu. Harl vstrčil dovnitř svůj luk a šípy a teprve potom se vplazil za nimi.

„Zbil mne,“ vyhrkl, ale tentokrát bez pláče. „Otec mne zbil mým vlastním lukem, když jsem mu vyřídil, cos mi řekla. Nechtěl to poslouchat. Křičel, že Kerrick zná dobře murgu, protože je sám napůl marag…“ Hlas se mu vytratil a hoch sklonil hlavu. „Stejně jako ty, říkal. Pak mne začal bít znovu a já utekl.“

Armun zalomcoval hněv; ne kvůli ní samé, dostalo se jí už horších urážek. „Starý Fraken by neuměl věštit budoucnost, i kdyby místo sovích vývržků používal lejna murgu. A tvůj otec není o nic lepší, když takové hlouposti poslouchá. Kerrick zachránil sammady – a jen je pryč, všichni na něj rychle zapomenou. Kolik je ti let?“

„Toto je moje jedenáctá zima.“

„Je ti dost, aby ses nenechal bít, ale příliš málo, abys mohl být lovcem. Zůstaň tady do rána, Harle. Počkáme, až tě otec půjde hledat. Pak mu o murgu něco povím!“

Ráno Armun vyšla ze stanu, procházela se mezi stany a naslouchala, co si ženy povídají. Po chlapci byla sháňka a lovci se jej vypravili hledat. To je jen dobře, pomyslela si, stejně jen tloustnou, když leží ve stanu a dívají se do prázdna. Vyčkala, až se slunce skloní k západu, a pak vyšla ven znovu a zastavila první ženu, kterou potkala.

„Běž do Nivothova stanu a řekni Nivothovi, že se Harl našel a že je v mém stanu. Pospěš si.“

Žena pochopitelně nepospíchala natolik, aby se cestou nezastavila u mnoha lidí a neřekla jim, co nese za novinu – s čímž právě Armun počítala. Vrátila se do stanu a čekala, dokud neslyšela venku volat svoje jméno. Pak vyšla a zavřela za sebou stan.

Nivothovi se po tváři táhla jizva, jež stahovala ústa do věčného zamračení. Výraz tváře se k ústům dobře hodil.

„Přišel jsem si pro chlapce,“ utrhl se na ni hrubě. Za ním už rostl zvědavý hlouček; zima byla dlouhá a nudná.

„Jsem Armun a tento stan náleží Kerrickovi. Jak se jmenuješ ty?“

„Uhni stranou, ženo – chci chlapce.“

„Abys ho zase zbil? A říkal jsi, že Kerrick je napůl marag?“

„Pokud vím, tak je celý marag. Zbiju chlapce, aby přístě neroznášel klepy – a zbiju i tebe, pokud rychle neuhneš.“

Ani se nepohnula a on do ní strčil. To byla hrubá chyba. Měl si pamatovat, co se stávalo, když byli ještě mladí a někdo jí nadával do zaječích pysků.

Pevně sevřená pěst jej zasáhla přímo do nosu a muž padl zády do sněhu. Když se zvedal na kolena, krev mu stékala po bradě. Udeřila ho znovu, do téhož místa. Za to se jí dostalo hlasitého uznání od přihlížejícího davu – i od Harla, který vykukoval štěrbinou ze stanu.

Lovci nebijí ženy, alespoň ne cizí, a Nivoth si tedy nebyl jist, co má dělat. Přemýšlet o tom však neměl čas. Armun nebyla o nic menší než on – a zuřivost jí dodávala síly. Obrátil se a uprchl v přívalu dalších ran.

Dav se pomalu rozcházel – s lítostí, že tak zajímavý střet skončil tak brzy.

A tím to také celé skončilo. Harl zůstal v Armunině stanu a nikdo už pro něj nepřišel, a pokud byla přítomna, nepadlo o celé záležitosti už ani slovo. Karlova matka zemřela předchozí zimy a otec o něj zájem nejevil. Armun byla ráda, že má společnost, a při tom zůstalo.

Jaro přišlo pozdě – poslední roky přicházelo vždycky pozdě – a když led konečně popraskal a odplul po řece v podobě velkých ker, začala se Armun rozhlížet po východním obzoru po Kerrickovi. Každým dnem ji stálo víc a víc sil krotit svou netrpělivost, a když na lukách odkvětaly první květiny, nechala jednoho dne Arnhweeta hrát si na břehu řeky s Harlem a šla vyhledat Herilaka. Seděl na slunci před stanem a napínal na luk novou tětivu, ukrou-cenou z pevného střeva. Lovci se chystali opět vyrazit za zvěří. Když na něj promluvila, jen pokývl, aniž zvedl hlavu.

„Léto je zde a Kerrick nepřišel.“

Jedinou odpovědí jí bylo zamručení. Vrhla pohled na lovcovu skloněnou hlavu a jen stěží ovládla vztek.

„Je čas dát se na cestu. Pokud nepřijde za mnou on, půjdu já za ním. Požádám některé z lovců, kteří znají cestu, aby mne doprovodili.“

Zavládlo strnulé ticho a když otevřela ústa, aby pokračovala, Herilak k ní zvedl oči. „Ne,“ prohlásil. „Nepůjdou žádní lovci, nepůjdeš ani ty. Jsi v mém sammadu a já to zakazuji. A nyní odejdi.“

„Já chci odejít,“ rozkřičela se. „Odejít od tebe, odejít od tohoto sammadu a odebrat se tam, kam náležím. Běž a pověz jim…“

„Povím to tobě a už naposled: odejdi,“ zavrčel. Vstal a nahrbil se nad ní. Toto nebyl Nivoth. Herilaka uhodit nemůže – a stejně jí nebude naslouchat. Nebylo co dodat. Otočila se a zamířila k řece, kde usedla a přihlížela, jak si chlapci hrají a válejí se v nové trávě. Od Herilaka pomoc čekat nemůže – naopak jí bude klást překážky. Na koho se tedy má obrátit? Napadl ji jen jediný. Odebrala se k jeho stanu, nalezla jej, jak sedí sám u ohně a zavolala na něj.

„Ty jsi Ortnar a jediný, kdo přežil z původního Herilakova sammadu, ty, jenž jsi byl jeho členem, než jej vyvraždili murgu.“

Přikývl na souhlas a přemítal, proč za ním žena přišla.

„To Kerrick osvobodil tvého sammadara, když jej murgu zajali. To Kerrick nás všechny vedl na jih, když nebylo co jíst. To Kerrick vedl útok na murgu.“

„To vše vím. Armun. Proč mi to nyní opakuješ?“

„Pak tedy také víš, že Kerrick zůstal na jihu a že bych tam měla být s ním. Odveď mne k němu. Jsi jeho přítel.“

„Jsem jeho přítel.“ Ortnar se rozhlédl a pak ztěžka vzdychl. „Ale nemohu ti pomoci. Herilak s námi o tom mluvil a nařídil, že žádný z lovců s tebou nepůjde.“

Armun na něj nevěřícně zírala. „Jsi snad malý chlapec, který močí do kožešin jen proto, že promluvil velký Herilak? Nebo jsi lovec z Tanu, který dělá, co uzná za vhodné?“

Ortnar urážku přešel; odehnal ji jako dotěrného komára. „Jsem lovec. Pouto mrtvého sammadu mne však pojí k Herilakovi – a to je pouto, jež nelze zlomit. Rovněž neučiním nic proti Kerrickovi, který byl naším margalem, když jsme jej potřebovali.“

„Co tedy učiníš?“

„Pomohu ti, pokud na to máš dost sil.“

„Mám, Ortnare. Pověz mi tedy, jaká bude tvá pomoc a k Čemu mi bude potřeba síly.“

„Víš, jak zabíjet murgu pomocí smrtící hole. Viděl jsem, jak jednu z nich používáš, když nás napadli. A já ti poradím cestu do města murgu. Je snadná, jakmile dorazíš k oceánu. Až staneš na pobřeží, musíš se rozhodnout, co učiníš. Můžeš tam vyčkat, dokud se Kerrick nevrátí. Nebo můžeš jít za ním.“

Armun se usmála –-a pak se rozesmála nahlas. „Pošleš mne samotnou do země murgu! To je báječná nabídka –ale pořád lepší než kterákoli jiná, jíž se mi dostalo. Jsem dost silná, abych to dokázala, statečný Ortnare, a věřím, že i ty jsi tak statečný, abys dokázal riskovat Herilakův hněv – neboť jsem si jistá, že se dozví, co se stalo.“

„Povím mu to sám,“ odtušil Ortnar s ponurým odhodláním.

Armun odešla, ale po setmění se vrátila, aby převzala smrtící hůl a všechny šipky, které během zimy vyrobil.

Armunin stan stál stranou od ostatních, a ona sama příliš mezi lidi nechodila. Trvalo tak dva dny, než sammady objevily, že zavřený a tichý stan je prázdný.

Po několika dnech se vrátili lovci, jež za ní Herilak poslal, s prázdnýma rukama. Armun se uměla dobře pohybovat v lese a nezůstala po ní žádná stopa, již by lovci našli – ani jediná.

5

„Ukážu vám cosi velké zajímavosti,“ oznámil Kerrick. Dva Yilané dali najevo touhu po nové informaci, zvědavost a vděčnost – to vše bez jediného zvuku, neboť právě žvýkali syrové maso, jež jim Kerrick donesl. „Ale abyste to mohli spatřit, budete muset opustit hanalé.“

„Teplo a bezpečí zde, chladná smrt tam,“ bránil se Imehei a lehce se přitom otřásal. Pohlédl na prázdný list a naznačil nesmělou touhu-po-dalším-jídle, kterou Kerrick ignoroval. Oba samci se rádi přejídali a měli sklon k nadváze.

„Venku se nemáte čeho bát, o tom vás ujišťuji. Pojďte za mnou a příliš se ode mne nevzdalujte.“

Následovali jej v těsném sledu – téměř mu šlapali na paty a neustále se rozhlíželi vyděšenýma očima. Na všech plochách, kudy přešel požár, sdělovali strach a zármutek, a když míjeli lovce, otřásli se a odvrátili s ještě větším strachem. Pří pohledu na prázdné město reagovali posunkem osamělosti. Teprve ve chvíli, kdy se octli v místnosti s modelem, se začali cítit bezpečněji.

Model Alpéasaku – Kerrick jej v duchu vždy nazýval takto, ačkoli nahlas hovořil jako ostatní o Deifoben – byl jen fyzickým popisem zmizelého města. Bylo na něm jasně vyznačeno každé pole či houští, ale chyběl popis, co zde roste nebo žije. Mnoho jeho částí znal Kerrick ještě z dob svého zdejšího působení – téměř všechny z těch, co se nacházely nejblíž městu. Zatímco je Sasku prozkoumávali a žasli nad divy, jež na nich nacházeli, Kerrick chtěl spatřit ty končiny, které vznikly až po jeho odchodu. Ukázal nyní na jednu řadu kanálů a bažin.

„Půjdeme sem. Není to daleko a pohyb vám udělá dobře.“

Oba samce záhy přešel strach. Těšili se z nově získané svobody a prohlíželi si části města, o nichž nikdy neslyšeli. Pastviny, na nichž se pásla zvířata, bažiny a zelenou stěnu džungle, v níž žilo ještě více zvířat –jak místních, tak i dovezených. Krátce po poledni dorazili k bažině, obehnané ze všech stran vysokou hrází. Podél její základny vedla dobře vyšlapaná stezka; stoupala po rampě na široký vrchol hráze. Odtud se jim naskytl pohled do močálu, zarostlého rákosím, který na vzdálenějším konci končil malým jezírkem. Rákosím se pohybovali nějací tvorové, ale Kerrick ani samci nedokázali rozeznat, co jsou zač.

„Nedostatek zajímavosti, nuda pozorování,“ signalizoval Imehei.

„Potěšení ze společnosti druhých, teplo slunce,“ opáčil Nadaské, optimističtější z obou samců. Kerrick si jejich debaty nevšímal; rozprávěli takto téměř neustále – na rozdíl od samic, jež se ozvaly teprve, když měly nějaké důležité sdělení. Přesto měl Imehei pravdu; opravdu tu nebylo nic zajímavého. Obrátil se k odchodu, když vtom Nadaské hlasitě požádal o pozornost a ukázal dolů do rákosí.

„Pohyb plný zajímavosti; nějací tvorové tam.“

Sledovali, jak jeden z plazů opatrně vylezl z bažiny. Podobal se hadovi a stejně jako on vlnil tělem, vzhlížeje k nim malýma očkama. Vzápětí se vynořil další a ještě další. Nepochybně je přitahovaly siluety postav, narýsované proti nebi. Kerrick se podíval důkladněji a všiml si vybělených kostí na pokraji močálu. Možná, že na toto místo jim Yilané nosili potravu. Stále si však tvory nedokázal nikam zařadit. Patou uvolnil z hráze kámen a skopl jej do bahna, lemujícího bažinu. Dole se to zahemžilo, jak se nejbližší plazi přiblížili, aby předmět prozkoumali, a pak se opět stáhli pod ochranu rákosí. Měli dlouhá, pružná těla zelené barvy, a malou tuponosou hlavičku, s níž vyhlíželi jako hadi – až na nepatrné nožky. Určitě je nikdy neviděl

– a přece mu připadali podivně známí.

„Znáte je?“

„Slizcí, plaziví.“

„Nedobré k jídlu.“

Samci mu moc platní nebyli. Kerrick se už chystal k odchodu, ale ještě se naposledy ohlédl. V tu chvíli pochopil – nebylo pochyb, co jsou tvorové zač.

„Jdeme zpátky,“ poručil a vedl samce zpět po rampě.

Poté, co Kerrick odvedl své svěřence zpět do hanalé, vyhledal ostatní. Šanone seděl mezi nimi a Kerrick pospíchal k němu, přerušuje obřadné manduktovy pozdravy.

„Potřebuji ihned maso – nemůžeme si dovolit, aby nám nějací pomřeli. Jsou bez jídla přinejmenším několik dní.“

„Pomohu ti. Kerricku, pokud mi řekneš, o čem to mluvíš.“

„Spěch zatemnil smysl mých slov. Nalezl jsem ohradu, ohrazený kus bažiny, kde žijí malí murgu. Musíme je nakrmit a pečlivě si je prozkoumat, ale myslím, že vím, kdo jsou. Jejich tvar i velikost odpovídají. Jsou to nedospělí hesotsan. Smrtící hole.“

Šanone užasle zavrtěl hlavou. „Stejně jako mnoho jiných věcí zde v Deifoben, i toto je nad mé chápání.“

„Není to tak složité. Murgu nevyrábějí předměty – tak jako my třeba zhotovujeme luky nebo látku. Chovají si zvířata, jimiž uspokojují své potřeby. Smrtící hole jsou živé, jak jistě víš, neboť jsi je sám nejednou krmil. Dokud jsou však mladé, žijí tak, jak jsem je dnes viděl – jako malá zvířata v bažině. Jakmile zestárnou, změní se ve smrtící hole, jež používáme.“

Šanone pochopil a spráskl radostně ruce. „Kerricku, ó moudřejší-než-jiní-tvého-věku, budeš naší spásou. Tvorove, o nichž mluvíš, budou dobře krmeni, vyrostou a my tak získáme dost zbraní, abychom mohli žít v tomto světě, plném murgu. Doneseme jim tedy jídlo a důkladně je prozkoumáme.“

Když plazi vylézali z rákosí a chňapali po kouscích masa, bylo již jasné, že to jsou nedospělí hesotsan. Kerrick pocítil, že toto město, které zásobovalo vším potřebným jejich nepřátele, bude teď na oplátku zásobovat je. Sanone s ním souhlasil, a s každým novým objevem, který učinili, se před nimi budoucnost rýsovala ve stále jasnějších barvách.

Lovci nalezli útočiště před deštěm v jedné z nespálených budov. Po haultu dní deště ustaly, noci však zůstaly chladné. Sanone strávil značnou část času ponořen hluboko v myšlenkách a často se chodil dívat na model města, stejně tak jako na pruh země, za nímž se rozprostíral oceán. Konečně dospěl k jistým závěrům, o nichž se dlouze radil s ostatními mandukty. Jakmile se dohodli, poslali pro Kerricka.

„Učinili jsme rozhodnutí,“ oznámil mu Sanone. „Dlouho jsme usilovali, abychom pochopili směr, jímž se ubíral Kadair, a ten se nám konečně vyjasnil. Nyní chápeme, že když na sebe vzal Kadair podobu mastodonta a stvořil svět, když zadupal do země a vyryl tak svou stopu hluboko do pevné skály, zanechal stezku, po níž se můžeme ubírat, budeme-li moudří. Jsme jeho děti a učíme se, jak jej následovat. On nás zavedl k tobě a tys přivedl mastodonta, abys nám připomněl, odkud jsme se tu vzali –a kde je náš cíl. Karognis poslal murgu, aby nás zničili, ale Kadair nato vyslal mastodonta, aby nás vedl přes zamrzlé hory na toto místo, kde skrze nás na ně dopadl jeho hněv. A všichni murgu byli zničeni a jejich sídlo bylo vypáleno. Pouze zlo však shořelo – a to, co zbylo, má nyní podle jeho záměru sloužit nám. Dnes vím, že údolí na severu byla jen krátká zastávka na naší pouti, kde jsme čekali, až nám Kadair ukáže další směr. Budoucnost leží zde. Dnes večer se sejdeme a budeme pít porro a Kadair přijde za námi. Za rozbřesku pak lovci naleznou stezku, která vede od Deifoben podél oceánu k západu, stezku, která vede k jižnímu okraji ledových hor, stezku, po níž se ubírali murgu, když nás napadli. Jakmile ji objevíme, přijdou za námi všichni Sasku a toto místo se stane naším domovem.“

Kerrick pil té noci kvašené porro s ostatními a znovu měl dojem, že se jej zmocnily podivné, neznámé síly. Věděl však, že manduktové jsou moudří a to, co dělají, musí být správné. Chtěl jim to říci a nakonec se mu to podařilo; potácivě vstal a pozvedl hlas do chraplavého zvolání.

„Toto město se narodí znovu; budete tu vy a budu zde i já. Já budu zároveň Tanu i Yilané, a toto město rovněž.“

Manduktové jeho slovům přitakali – a stejně tak i gestům, neboť mluvil v Yilané. Samozřejmě mu nerozuměli, avšak cizí a neznámý jazyk na ně zjevně udělal dojem.

Následujícího jitra spal Kerrick dlouho, a kdykoli se pohnul, hlava jej zabolela. Zůstal tedy ležet se zavřenýma očima – a poprvé od chvíle, kdy lovci odešli na sever, si vzpomněl na Armun. Musí ji sem přivést také. Rok však už značně pokročil; pokud vyrazí nyní, bude muset cestovat v nejkrutějších zimních mrazech, než dosáhne tábora. Neměl chuť nechat se odříznout od světa závějemi sněhu na stanech, to raději zůstane zde v teple. Stejně by Armun nemohla jít v mrazu. A také dítě, na dítě úplně zapomněl, dítě musí zůstat v bezpečí stanu, dokud zima neskončí. V tuto chvíli tedy nemůže nic dělat. Až se dny opět začnou prodlužovat, tehdy bude vymýšlet plány. Ale v tomto okamžiku potřeboval místo plánů spíš studenou vodu, kterou by si mohl vylít na hlavu.

Armun si útěk naplánovala do posledního detailu. Věděla, že za ní Herilak pošle své nejrychlejší lovce, a věděla také, že nemá šanci jim utéci. Musela je tedy přelstít, utéci tam, kde ji nebudou hledat. Nikdo si nevšímal, kam Armun chodí a odkud se vrací, nečinilo jí tedy žádné potíže postupně vynést z tábora vše, co na cestu potřebovala. Harl jí přitom vydatně pomáhal. Když byla hotova, nastal čas k odchodu. Za soumraku dobře uzavřela cípy stanu, uhasila oheň a dohlédla, aby oba chlapci brzy zalezli do prázdného obydlí.

Jitřenka právě vyšla nad obzor, když vstala, vzala do náručí dosud spícího syna, naložila Harlovi náklad kožešin a vedla ho do noční tmy. Ve svitu hvězd se tiše proplížili mezi černými obrysy stanů, držíce se dobře prošlapaných stezek, a dál kolem temných stínů mastodontů ke skalnatým kopcům na severu. Vše, co budou potřebovat, už tam na ně čekalo, ukryto v hluboké trhlině pod skalním převisem.

A tam zůstali po tři dny a tři noci. Měli dost sušeného masa i ekkotazu, neprodyšně uzavřených vaků s masem murgu, a vodou je zásobovala nedaleká bystřina. Ve dne, pečlivě skrytá jakýmkoli pohledům zvenčí, řezala dlouhé pružné větve a vyráběla sáně, na nichž povezou zásoby. Čtvrtého dne opět vstali před rozedněním. Arnhweet radostně zajásal, když jej posadila na sáně. Harl sevřel luk a šípy, Armun se chopila tyčí saní a dlouhá pouť započala. Klestili si cestu na jih lesem, aby se širokým obloukem vyhnuli ležení, a pozdě odpoledne překročili stezku, kterou sammady vyšlapaly, když směřovaly na sever k táboru. V rýhách po saních mastodontů už vyrostla nová tráva, ale hluboké stopy mohutných zvířat zakrýt nedokázala. Harl šel napřed, aby pátral po zvěři, a Armun, zapražená do saní, postupovala pomalu, ale neochvějně na východ. Dítě, ukolébané pravidelnými pohybem, záhy usnulo.

Se setměním se utábořili a pojedli studenou večeři, protože se neodvažovali zapálit oheň. Pak se uložili ke spánku, zabalení v kožešinách.

Nebylo to snadné, ale to Armun ani nečekala. Kdyby stezka nevedla převážně po rovině, patrně by nedošla. Když musela stoupat do svahu, urazila navzdory maximálnímu vypětí jen malou část toho, co ušly sammady.

Netrápila se tím však, ani si nenechala podlomit odhodlání nekonečnou únavou. Každého večera nasbíral Harl dříví, rozdělali oheň a připravili si teplé jídlo. Pak si obvykle hrávala s dítětem a vyprávěla mu různé příběhy, které s napětím poslouchal i mnohem větší Harl. Děti se ani trochu nebály tmy, jež začínala hned za kruhem světla ohně a táhla se do nekonečna, a tak si nemohla dovolit strach ani ona. Oheň hořel po celou noc a Armun spala s oštěpem v ruce.

Zažili mnoho dní, plných slunečního svitu – a také prudký letní liják. Ten trval dlouho – až se stezka změnila v bláto, jímž sáně neprojely.

Nakonec Armun zbudovala přístřešek z listí a v něm se schovali. Potřebovala si odpočinout, ale zoufala si při pomyšlení na promrhaný čas. Léto, jak je nyní znali, bylo příliš krátké. Harl chodil každý den na lov – a jednoho večera se vrátil s králíkem. Hned ho stáhla a upekla; čerstvé maso bylo lahodné. Pak déšť konečně ustal a zem oschla tak, že mohli pokračovat dál. Následující noci však před svítáním přišel mráz, a pokryl stébla trávy bílou jinovatkou. Zima se už zase blížila. S tímto zjištěním si trpce uvědomila, že tu dlouhou cestu na jih neurazí, než napadne sníh. Když se opět pustila do nakládání saní, zjistila další zlou novinu. Smrtící hůl měla otevřenou tlamičku a byla mrtvá; zahubil ji mráz. Byl to tvor jihu, nezvyklý na studený sever. Budoucnost před Armun potemněla.

Té noci, dlouho poté, co oba chlapci tvrdě usnuli, stále ležela s očima dokořán a hleděla na mihotavé hvězdy. Vyšel měsíc a hvězdy se rozprostřely po celé obrovité báni, přeťaté od obzoru k obzoru Řekou tharmů. Každá hvězda byla tharmem mrtvého lovce a vznášela se v jiskření studeného světla. A přece jí žádný z nich nemohl pomoci. Nebyla hloupost vydat se na tuto beznadějnou pouť a riskovat tak život nejen svůj, ale i dvou dětí? Snad ano, ale na pochybnosti už je pozdě. Už je tady, uprostřed pustiny a daleko od sammadů. Nyní se musí rozhodnout, co dál.

Má vůbec na vybranou? Ortnar jí řekl, že může na pobřeží počkat na Kerricka, ale to vykládal hlouposti – jen se sám před sebou vymlouval, aby ji nemusel doprovodit. Nemá dost zásob, aby mohla strávit zimu na pobřeží, nemá ani stan – nic, čím by se mohla bránit chladu. Může si tedy zvolit: buď se tu utáboří a zmrzne – nebo půjde na jih a zmrzne také. Nezdálo se příliš pravděpodobné, že by dokázala postupovat na jih rychleji než zima. Poprvé od chvíle, kdy opustila ležení, jí do očí vhrkly slzy. V návalu zuřivosti nad svou slabostí si je otřela, překulila se na druhý bok a spala; bude potřebovat síly na další den – den, který stráví na cestě.

Noc nato přišel sníh a Armun ráno oklepala z kožešin bílý poprašek, nacpala je do rance a zatvrzele pokračovala v cestě. Toho večera přistihla při jídle Harla, jak ji přes oheň upřeně pozoruje.

„Jen to sněz,“ vybídla jej. „Mám ráda maso murgu asi stejně jako ty, ale udržuje nás při síle.“

„Nevadí mi maso,“ odpověděl, „ale sníh. Kdy dorazíme na místo, o němž jsi nám vyprávěla, a kde čeká Kerrick?“

„Kéž bych to věděla…“ Natáhla se k němu a pohladila ho po jemných, plavých vlasech; všimla si přitom temných kruhů pod chlapcovýma očima. Bylo mu jedenáct a na svůj věk měl síly dost, ale musel už ujít příliš velkou vzdálenost. „Běž se vyspat, ať jsi ráno čerstvý na další den.“

V noci už další sníh nenapadl, ale ten včerejší zůstal ležet na zemi, aniž by roztál. Den byl jasný, ale slunce svítilo slabě a hřálo jen málo. Cesta nyní vedla říčním údolím a Armun si byla jista, že to tu zná. Zde sammady tehdy tábořily, nedaleko od moře. Armun se dokonce zdálo, že cítí ve vzduchu sůl, a zrychlila.

Ano, je to tady: bílé, zpěněné vlny, jež dopadají na písek, pobřeží, skryté přímo za zády útesu. Sklonila hlavu a stejnoměrně a pomalu táhla za oje saní, postupujíc po stezce. Zastavila se teprve ve chvíli, kdy zazněl Harlův varovný výkřik.

Kousek před ní, chráněna patou útesu, stála chatrč z drnů, a před ní v kožešinách oděný lovec. Stál nehybně; očividně byl překvapen stejně jako ona. Chystala se na něj zavolat – ale slova jí záhy uvázla v hrdle.

Nebyl to Tanu, už podle oděvu. A jeho tvář…

Byla pokryta srstí. Nejen vousem, který by zakrýval bradu – ale srstí, měkkou hnědou srstí po celém obličeji.

uposmelikfarigi ikemespěyilaně, uposmelikyilaně ikemespenéyil, eleiensi topaa abalesso.

přísloví Yilané

Fargi se ukládá ke spánku a jednoho rána vstane jako Yilané. Od vejce času se spící Yilané probouzejí vždycky jako Yilané.

6

Vainté s velkým zájmem sledovala ruch v přístavu. Až do této chvíle pro ni Ikhalmenets neznamenal víc než jen jméno: mořem – obklopený Ikhalmenets, téměř pokaždé to říkali takto a nyní pochopila proč. Ikhalmenets vyrostl kolem křivky přírodní zátoky – ta byla také důvodem, proč zde město mohlo existovat; všechny ostatní ostrovy souostroví byly holé a skalnaté. Nikoli však tento. Město se rozkládalo na pobřeží, na úpatí vysokých hor, jež zachycovaly vlhké větry a ochlazovaly je, takže se vlhkost srážela do mraků a záhy dopadla na ostrov jako sníh či déšť. Sníh pokrýval temena hor, zatímco déšť stékal po svazích a odtud byl sváděn do města.

Ikhalmenets však bylo více mořem než pevninou. Uruketo se pomalu sunul podél pobřeží a přitom rozhoupával menší rybářské čluny, vrchovatě naložené úlovkem. Erefnais volala pokyny, které měly zabezpečit bezpečný průjezd tím ruchem až k místu, kde uruketo spočine na dně. Vainté ustoupila, aby členové posádky mohli sešplhat po ploutvi a připoutat živé plavidlo ke břehu.

„Všichni zůstanou na palubě,“ nařídila Erefnais a chystala se opustit plavidlo. Vainté ji vyslechla a pak si dala záležet, aby v jejích slovech nezazněla ani stopa nevraživosti.

„Platí tvůj příkaz i pro mne, velitelko?“

Erefnais na okamžik znehybněla v přemýšlení a potom odpověděla. „Nepřeji si, aby se po městě šířily divoké fámy o tom, co se stalo v Alpéasaku. Nejprve si promluvím s Eistaa a vyčkám jejích příkazů. Ale ty – tobě nic přikazovat nemohu, Vainté. Mohu tě o to jenom požádat…“

„Potřeba o takovou žádost je zbytečná/blízká urážce, velitelko.“

„Nic takového jsem nezamýšlela.“

„To si uvědomuji, nebude tedy bráno jako urážka. Vainté nemá ve zvyku klevetit v ambesedu.“

Za nimi se ozvalo funění, jak se otvorem v ploutvi prodrala objemná Akotolp, a s námahou za sebou vlekla protestujícího Esettu<. Naznačila Erefnais poslušnou – žádost.

„Sluší se, abych se zbavila přítěže tohoto samčího stvoření. Vaše rozmluva byla zaznamenána, buď tedy ujištěna, že nikdo ve městě od mne neuslyší nic o zkáze Alpéasaku.“

„Je mou povinností ti pomoci,“ řekla Vainté. „Samec se mezi námi odebere do hanalé. Tak způsobí jen málo rozruchu/zájmu mezi fargi.“

„Jsem Vaintiným dlužníkem,“ opáčila Akotolp s gestem potěšení-z-vděku. „Osamělý samec je jen zřídka k vidění. Nepřeji si vzbudit mezi obyvateli nepatřičné emoce.“

Erefnais se k nim obrátila zády a přestala se celou záležitostí zabývat. Divoké zvěsti stejně brzy proniknou na veřejnost, i když je nerozšíří Vainté ani otylá vědkyně. Členky posádky se o to postarají. Než k tomu ale dojde, musí vyhledat Lanefenuu, Eistaa Ikhalmenets, aby ji zpravila o všem, co ví, o všem, co viděla. Pak se záležitost stane břemenem Eistaa, a ona se od té tíže konečně osvobodí.

Zatímco Akotolp pomalu slézala, Vainté už čekala u otlučeného dřeva přístaviště, záklopky nozder doširoka rozevřené vstříc pachům města, které za dlouhou cestu po moři málem zapomněla. Ostrý pach ryb, teplý dech fargi a slaboučký zápach rozkladu, přicházející z nízkého podrostu, ale nade vším se linula sladká vůně růstu města samotného. Nečekaná vlna rozkoše, že stojí opět na břehu, jí prolnula celou bytostí.

„Správně pocítěno, Vainté, i já sdílím tvé pocity,“ souhlasila Akotolp, když se k ní s otevřenými ústy přikolébala. Esetta<. pevně vlečen za zápěstí, se se zájmem rozhlížel po městě – když však jej Vainté uchopila za druhou paži, s leknutím ucukl. Vainté pocítila z té reakce rozkoš a stiskla mu ruku oběma palci silněji, než musela. Takto kráčeli k hlavní ulici vedoucí do Ikhalmenets. Fargi se za nimi s vykulenýma očima otáčely a brzy se jich za ně připojil celý zástup. Vainté je prozkoumala jedním nazad stočeným okem a pak je gestem požádala o pozornost.

„Ta z vás, jež má dokonalost-v-řeči a znalost-města, nechť postoupí vpřed.“

Dav fargi se zavlnil, jak se mladší tlačily dozadu, vyděšené takovou výzvou. Jedna starší fargi je odstrčila.

„Od nízké k nejvyšším, jež vedou samce. Mám určité vědomosti a toužím pomoci.“

„Víš, kde je hanalé?“

„Jeho umístění mi je známo.“

„Veď nás.“

Fargi, nadýmajíc se důležitostí, se rychle odkolébala do čela a celé procesí se vinulo po hlavní cestě. Ta byla zastřešena velkými, převislými větvemi, jež chránily před sluncem; chladivý vítr od severu však činil snesitelným i plný sluneční svit. Pokračovali přes otevřený úsek až k velké stavbě s neprodyšně uzavřenými dveřmi. Před nimi stály dvě fargi a v rukou držely vysušené a vypreparované hesotsan.

„Povolej esekasak, která zde vše řídí,“ poručila Vainté. Stráže se zazmítaly vnitřním bojem, který v nich příkaz vyvolal, až musela Vainté vyštěknout upřesnění rozkazu.

„Tato půjde, tato zůstane na stráži.“

Esekasak, která se objevila, signalizovala při pohledu na nově příchozí nedostatek-vědomostí a ochotu podřídit se. Vainté, která každičkým pohybem svého těla dávala najevo požadavek poslušnosti a respektu, ji oslovila.

„Zde je nový samec, spadá pod tvou loajální ochranu. Přivedeme ti jej dovnitř.“

Jakmile se octly za dveřmi a ty za nimi zapadly, nemohl je už slyšet nikdo nepovolaný.

„Toto musí být učiněno,“ začala Vainté. „Zde je Eset-ta<, jenž právě překročil oceán na cestě z velmi vzdáleného města. Je unaven a potřebuje odpočinek. Potřebuje také samotu-bez-konce, dokud vaše Eistaa nenařídí jinak. Jídlo mu budeš nosit ty a s nikým jiným nepromluví. Pokud budeš dotázána, kdo ti dal tyto příkazy, odpovíš, že Vainté. Rozumělas?“

„Velká Vainté překročila oceán, aby se stala Eistaa dalekého města,“ dodala Akotolp pokorně a hrdě. Záměrně hovořila v čase minulém, ale tak, aby se naslouchající ese-kasak zdálo, že je tomu tak i nyní. Vainté obratnou pomoc vděčně ocenila.

„Jak nařídila Vainté – tak tomu bude,“ odpověděla esekasak spěšně. Naznačila žádost o povolení k odchodu, a jakmile povolení obdržela, odvedla Esettu<. Ten byl dost chytrý, aby nedal najevo nenávist a strach, který po posledních událostech cítil. Namísto toho se rozhlédl po teplém bezpečí hanalé a vyjádřil radost-z-příjezdu, kterou nepochybně rovněž cítil.

Venku před vchodem stále přešlapoval hlouček fargi; neobjevilo se nic nového, co by upoutalo jejich pozornost, a tak tupě vyčkávaly na místě posledního rozruchu. Starší fargi, která je sem přivedla, stála mimo ostatní, a jakmile k ní Vainté pohlédla, vyjádřila uctivou poslušnost. Vainté ji mávnutím přivolala.

„Tvoje jméno?“

„Melikelé. Je nízké dovoleno znát totožnost vysoké, která hovoří?“

„Toto zde je Vainté,“ představila společnici Akotolp a dala si záležet, aby jméno doprovodila všemi gesty, naznačujícími nejvyšší úctu.

„Přeješ si mne následovat, Melikelé?“ otázala se Vainté.

„Kamkoli povede tvá cesta. Jsem tvoje fargi.“

„Nejprve jdeme do místa jídla. Pak si přeji dozvědět se víc o městě.“

Akotolp zažila už dříve přirozenou autoritu, kterou Vainté měla, a přece ji musela obdivovat znovu. I v tomto městě na skále, jež trčí z moře, kam dosud Vainté nevkročila – i zde se jí dostává od ostatních okamžité a absolutní poslušnosti. A jak mluvila o jídle – to byl skvělý nápad. Akotolp při té myšlence hlasitě sklapla čelisti.

Melikelé je vedla zpět s kopce k pobřeží, a podél něj k malému ohrazenému pozemku vedle pláže. Protože nebyla doba jídla, otevřená plocha pod průsvitným přístřeškem byla prázdná. Dlouhou stěnu lemovaly velké nádrže a obsluhující fargi z nich vytahovaly velké ryby a opracovávaly je strunovými noži, aby po očištění a vyvrhnutí vložily výsledné plátky masa do enzymového roztoku.

„Mrhání,“ zamručela Akotolp. „U masa ze stoletého nenitesk by taková procedura byla na místě – ale u ryby ne. Podíváme se, co mají v těch nádržích. Malí korýši, lahodní již začerstva – skvělé!“

Zmocnila se zvlášť velikého kusu, odlomila mu hlavu a končetiny a jediným, dobře nacvičeným pohybem rozlomila krunýř. Nato si korýše nacpala do úst a blaženě se jala žvýkat. Vainté se pramálo starala o to, co jí, vzala si tedy porci rybího masa na listu. Jakmile se Vainté odvrátila, Melikelé si dala totéž.

Akotolp si šťastně pobrukovala a u nohou jí rychle rostla hromada prázdných krunýřů. Vyzařujíc každým pohybem potěšení-z-jídla, nevšímala si ani trochu fargi, které kolem ní pracovaly, ani Yilané, jež se vynořila z přilehlé budovy – Yilané, která se na ni podívala, pak se podívala znovu a pečlivěji, a nakonec učinila několik kroků k tlusté vědkyni.

„Ubíhání času – konec oddělení,“ promluvila nově příchozí vzrušeně. „Ty jsi Akotolp, ty musíš být Akotolp –není jiné Akotolp než té jedné.“

Akotolp na ni užasle pohlédla; kousek bílého masa jí uvázl v koutku úst a průhledné mžurky očí překvapeně zamrkaly.

„Hlas známý, tvář známá – jsi to ty, Ukhereb, hubeněj-ší-než-dřív?“

„Ano, stále-tlustší; léta-uplynula-od-rozloučení.“

Vainté se zájmem přihlížela, jak Akotolp a nově příchozí sevřely navzájem palce ve vášnivém objetí efenselé – ačkoli gesto obsahovalo i rozlišovací znak, který povahu jejich vztahu maličko měnil.

„Vainté, toto je Ukhereb. Přestože nepocházíme z téže efenburu, jsme si blízké jako dvě efenselé. Vyrůstaly jsme spolu, studovaly a učily se od prastaré Ambalasi, jež byla stará jako vejce času, a která věděla vše.“

„Buď pozdravena, Vainté, a vítej v mořem-obklopeném Ikhalmenets. Přítel-přítele je vítán dvojnásob. A nyní pryč z tohoto veřejného místa do mého pohodlného soukromí, kde si dopřejeme náležitý odpočinek.“

Prošli rozlehlou laboratoří, kde se Akotolp rozplývala nad vybavením, a vstoupili do pohodlně zařízené místnosti za ní. Nacházelo se tu mnoho měkkých míst k ležení i sezení, i ozdobných závěsů ku potěše a odpočinku oka. Vainté obojího využila; natáhla se na zem a naslouchala rozhovoru dvou vědkyň. Trpělivě vyčkala, až obě vyčerpají staré známé i nové objevy a Ukhereb položí první konkrétní otázku.

„Slyšela jsem, že jste byly v Alpéasaku v době, kdy se tam odebral celý J_negban<. Četla jsem o některých výzkumech, jež se tam prováděly, o množství nových živočišných druhů, jež byly objeveny. Jaká radost-z-objevu to musela být! Ale nyní jste zde v Ikhalmenets. Proč jste přijely k našemu ostrovu, když vám u nohou ležel celý kontinent, plný neznáma, hodného objevení?“

Akotolp neodpověděla; namísto toho se obrátila k Vainté o pomoc. Vainté ji umlčela gestem pochopení a touhy-pomoci dřív, než Akotolp stačila prosebný pohled doplnit příslušným gestem.

„Ukhereb, věci, o nichž nelze hovořit, se odehrály, a Akotolp váhá, zda má o nich mluvit. Je však mou touhou odpovědět na tvou otázku, je-li to možné, neboť jsem se účastnila všeho, co se odehrálo. Zde je, co se stalo.“

Vainté hovořila co nejjednodušeji, bez uhýbání či okrašlování – a záhy vylíčila čím dál zděšenější vědkyni příběh zkázy vzdáleného Alpéasaku. Když skončila, vyrazila Ukhereb bolestný výkřik a na okamžik si zakryla oči předloktím v dětském gestu neochoty-se-smířit-s-faktem.

„Mysl se zdráhá přijmout události, o nichž jsi mi řekla – a jež jsi přežila jen díky své neuvěřitelné síle. Co se však má stát, stane se.“ Pomalu se zakymácela ze strany na stranu v dalším gestu mláděte, naznačujícím pasivní unášení silnými vodními proudy.

„Vaše Eistaa je právě informována o událostech tragič-tějších-než-si-lze představit. Až se dozví o všem, půjdu se s ní radit. Ale ty, Ukhereb, by ses neměla znepokojovat událostmi už-uzavřenými. Budeme spolu hovořit o jiných věcech, předmětech velké krásy, aby se zmírnila tvá bolest. Tak třeba hory na tomto ostrově, černá skála, poprášená na vrcholu bílým sněhem. Je-li pak na vrcholku stále sníh?“

Ukhereb dala najevo strach-z-novoty. „V minulosti byl tento jev neznámý; nyní však sníh na horách nikdy neroztaje. Zimy jsou chladné a větrné, léta velmi krátká. Proto jsem vyjádřila dvojnásobnou-bolest nad zkázou ve vzdálené Gendasi. I pro nás byl tento kontinent nadějí na záchranu. Města umírají – a v Ikhalmenets je čím dál chladněji. Nyní však tam, kde byla naděje, sídlí jen strach.“

„Naději nelze zničit – a budoucnost bude jasná!“ Vainté promluvila s takovým zápalem a jistotou, že jak Akotolp, tak i Ukhereb pocítily radost a hřejivé teplo ducha bývalé Eistaa.

Samozřejmě, že budoucnost byla pro Vainté jasná. Mlhavé obrysy se měnily v konkrétní a jistě úspěšné plány. Detaily se už zakrátko vyjasní a pak opět získá jistotu, co je třeba učinit.

Ne tak Enge. Dceři života se zdálo, že zažila smrt kolem sebe až příliš zblízka a příliš často.

Uruketo opustily všechny za rozbřesku, když nikým neviděny vystoupily ploutví a vklouzly do vody. Moře však bylo neklidné, nad hlavami se jim lámaly vlny a nutily je plavat pod vodou. Byla to dlouhá a vyčerpávající cesta. Uruketo zmizel v oparu svítání a ony zůstaly odkázány samy na sebe. Zpočátku na sebe volaly, udržovaly kontakt, ale to jen zpočátku. Po chvíli už všechny síly potřebovaly k tomu, aby dosáhly spásné pláže. Enge, obávajíc se o své společnice, se vyškrábala z příbojových vln jako první, ale nalezla v sobě ještě síly, aby se do nich vrátila a vytáhla ven jednu zmáčenou postavu po druhé. Konečně ležely natažené v písku a hřály se v teplé sluneční záři.

Všechny až na jedinou.

Enge se bezmocně prodírala příbojem, nejprve jedním směrem, potom i druhým, ale ta, již hledala, se už nikdy z moře nevynořila. Laskavou Akel, silnou Akel pohltil oceán.

Po chvíli za ní přispěchaly ostatní; dotýkaly se Enge v gestu porozumění a uložily ji k odpočinku, zatímco samy pokračovaly v pátrání. Bezvýsledně. Moře zůstalo prázdné – Akel zmizela navždy.

Enge konečně nalezla sílu se posadit a potom vstát. Pomalými, unavenými pohyby si oklepala písek z kůže. Voda před ní se rozvlnila a zpěnila a na okamžik z ní vykoukly malé hlavičky dosud nedospělé efenburu, aby se při jejím prvním pohybu vystrašeně stáhly. Ani tento nádherný pohled však nezmírnil hloubku Engina zoufalství. A přece: alespoň trochu odvrátil pozornost, přiměl ji vrátit se do reality. Uvědomila si, že na ní závisejí jiní a že její povinností je žít, nikoli zemřít. Pohlédla podél písečného pobřeží k vzdálenému obrysu přístavu Yebeisk.

„Musíte odejít do města, jež leží před vámi,“ řekla družkám. „Musíte se vmísit mezi fargi a ztratit se mezi nimi. Musíte se pohybovat obezřetně a vždy mít na paměti ponaučení, jež jsme si odnesly ze strašlivých událostí v Gendasi. Mnoho našich sester tam zemřelo, ale jejich smrt bude mít smysl, pokud se z ni dokážeme poučit. Vzpomeňte, jak Ugunenapsa jasně viděla pravdu a jasně ji i říkala a předávala nám. Některé z nás byly slabé a nepochopily ji. Nyní však víme, že se Ugunenapsina slova potvrdila. Víme to – co však s tou informací učiníme?“

„Budeme ji sdílet s ostatními!“ pronesla Efen s důrazným posunkem radosti-ze-zítřka. „To je naším posláním – a my je nezradíme.“

„Ano, na to nesmíme nikdy zapomenout. Je však nutno uvážit, jak to učinit. Naleznu si místo k odpočinku –a k přemýšlení. Tam pak vyčkám vašeho návratu.“

S tichými gesty souhlasu a odhodlání se lehce dotkly palci. Nato se obrátily a vydaly se k městu.

Hoatil ham tina grunnan, sassi pe-ria malom skermom mallivo.

marbacká moudrost

Bídu dokáže snášet každý, ale jen málokdo vydrží dobré časy.

7

Hodně co dělat bylo v městě Deifoben. Kerrickovi připadalo, že je tu mnohem víc práce než v dobách, kdy se město nazývalo Alpéasak a vládla v něm Vainté. Vzpomínal na ty horké, líné dny a litoval, že se nedíval pozorněji a nepochytil víc z toho, jak bylo velké město řízeno. Přestože to on nyní seděl na místě Eistaa tam, kde se první ranní paprsek slunce dotkl stěny ambesedu, nikdy by nemohl z toho místa vládnout, jak to činila jeho předchůdkyně. Tam, kde ona měla k dispozici pomocnice, rádkyně, vědkyně a zástupy fargi, měl on jen pár sice ochotných, ne však příliš bystrých Sasku. Pokud byl úkol, jejž jim hodlal zadat, jednoduchý a mohl být v nezměněné formě mnohokrát opakován, dokázali se jej naučit a tak jej splnit. Žádný z nich však nikdy nepochopil složitou a spletitou síť života, která z města činila jeden komplexní celek. Ani on sám o jeho zákonitostech příliš nevěděl, ale aspoň jej viděl v chodu. Jedna každá část závisela jemu neznámými vazbami na ostatních. A nyní bylo město těžce raněno. Z větší části si dokázalo rány vyhojit samo – ale zdaleka ne všude. Velký pás porostu, který se táhl podél pobřeží, jednoduše zhnědl a odumřel. Stromy, popínavé úponky, křoviny, stěny a okna, sklady a obytné čtvrtě. Všechno mrtvé. A Kerrick s tím nemohl dělat vůbec nic.

Co dělat mohl, bylo pečovat o zvířata, nebo přinejmenším o značnou část. Obří nenitesk a onetsenast na vnějších pozemcích nevyžadovali vůbec žádnou obsluhu ani dohled, neboť se dokázali uživit v původní džungli a bažinách. Jeleni a obří jeleni se rovněž snadno napásli sami, stejně tak jako většina ostatních zvířat, chovaných murgu na maso. Jiná však bylo nutno krmit ovocem, a to už dalo jistou námahu a shánění. A péče o další se chápání lidí zcela vymykala. Ta zvířata uhynula. Některá nijak nepostrádali. Jízdní tarakast byla zlá zvířata, k nimž se nemohli ani přiblížit. Yilané na nich jezdili a dokázali je ovládnout, oni však nikoli. Nepásli se, možná se tedy živili masem. Přesto však, když dostali maso, zavřeštěli a zadupali je do země. A uhynuli. Stejně jako ti uruktop, kteří přežili v bažinatých polích kolem města. Tito osminozí tvorové, vyšlechtění k nošení fargi, očividně nebyli vhodní pro nic jiného. Odmítali veškeré jídlo, dokonce i vodu, a jeden po druhém padali a hynuli, strnulí a neteční ke všemu kolem.

Nakonec se Kerrick rozhodl, že to bude město Tanu a ani trochu už Yilané. Ponechají si, co se jim bude hodit, a nebudou si lámat hlavu se zbytkem. Tímto rozhodnutím se mnohé značně zjednodušilo, ale i tak zbývalo práce dost na celý den od svítání do soumraku; navíc s poradami, jež se táhly často dlouho do noci.

Díky tomu Kerrick snadno ztratil přehled o ročních obdobích, jak plynula na zamrzlém severu, a v teplém a téměř neměnném jižním počasí již dávno přestal počítat plynoucí dny. Zima skončila, aniž si toho všiml, a než začal vážně uvažovat o sammadech, jaro se již chýlilo ke konci. O sammadech – a taky o Armun. Ale teprve příchod prvních žen Sasku jej přiměl zastavit horečný pracovní shon a vzpomenout si – a také pocítit osten viny. V tom horkém podnebí bylo tak snadné zapomenout na roční doby. Kerrick však věděl, že manduktové znají mnohé a tak vyhledal s žádostí o pomoc Sanona.

„Listí zde nikdy neopadá,“ začal Kerrick, „a ovoce zraje po celý rok. Je těžké udržet si povědomí o ročních dobách.“

Sanone seděl se zkříženýma nohama na slunci a vyhříval se. „To je pravda,“ souhlasil, „ale jsou i jiné způsoby, jak sledovat běh času. Lze pozorovat, jak měsíc dorůstá a ubývá, a počítat, kolikrát se to stane. Slyšel jsi už o tom?“

„Alladjex o tom cosi říkal, ale nic víc nevím.“

Sanone si odfrkl nesouhlasem s primitivním šamanstvírn tohoto typu, ale neřekl nic a uhladil před sebou písek. On sám byl zasvěcen do všech tajů nebe i země. Ukazováčkem pečlivě do písku načrtl měsíční kalendář.

„Zde a zde jsou dva měsíce, kdy se vše mění. Smrt léta, smrt zimy. Zde se dny prodlužují, zde zase noci počínají tmavnout. Díval jsem se včera na měsíc, když vyšel, a byl zcela nový měsíc – což znamená, že se na jeho pouti nalézáme zde.“ Zarazil do země větvičku a usadil se na paty, očividně s diagramem spokojen. Kerrick dal najevo nechápavost.

„Pro tebe, mandukto Sasku, toto znamená mnohé. Naneštěstí tu já nevidím víc, než jen písek a větvičku. Žádám tě proto, moudrý Sanone, vysvětli mi, co to znamená. Pověz mi, zda daleko na severu již led popraskal a rozvinuly se květy?“

„To již učinily zde,“ Sanone posunul klacík zpět po kruhu. „A od té doby měsíc dorostl a ještě jednou dorostl.“

Po těchto slovech Kerrick pocítil lítost. Když však o tom chvíli přemýšlel, usoudil, že léto teprve začalo a je tedy ještě čas. Má tady přece ještě tolik práce. Pak se mu jedné noc zdálo o Armun; dotýkal se jazykem jejího rozštěpeného rtu. Probudil se s chvěním a pevným odhodláním vyrazit okamžitě za ní a přivést ji sem. A dítě samozřejmě také.

Jenže stejně naléhavé jako přítomnost rodiny byly i úkoly, jež měly učinit Deifoben obyvatelným – a ty byly bez konce. Ubíhal jeden den za druhým, a než se nadál, přišel opět podzim. V Kerrickovi se svářily dva protichůdné pocity. Zlobil se sám na sebe, že si neudělal čas a nevypravil se na sever pro Armun. A přece cítil úlevu, že již nikam nemůže, neboť by se nedokázal vrátit dřív, než napadne sníh. Teď už si dá pozor: dokončí práci brzy zjara a řekne Sanonovi, aby mu připomínal běh času. Přinejmenším je Armun v bezpečí, ona i dítě, a toto vědomí jej uklidňovalo ve chvílích, kdy po ní toužil nejvíc.

Kalaleqa nijak nevyděsil nenadálý příchod Tanu. Setkal se s nimi už dřív – a byl si také dobře vědom, že se nachází v jejich lovištích. Všiml si však, že žena se jej zalekla.

„Buď beze strachu, sněhovlasá,“ zvolal a hlasitě se zasmál na důkaz přátelských úmyslů. Moc to nepomohlo, neboť žena poděšeně couvla a pozvedla oštěp. Stejně tak chlapec, který šel s ní. Malé dítě na saních se rozkřičelo. Kalaleq sklopil pohled, nešťastný z obav, které vyvolal, a pak si povšiml svých rukou a nože, z nichž dosud kapala krev, jak zabil to chlupaté zvíře před sebou. Rychle upustil nůž a dal si ruce za záda, usmívaje se úsměvem, který, jak doufal, vypadá přátelsky.

„Co jsi říkal?“ zvolala Angajorqaq, odstrčila kůže, zavěšené ve vchodu, a vyšla z chatrče – aby strnula při po– • hledu na cizince.

„Podívej, jak jejich vlasy září! A mají tak bílou kůži. Jsou to Tanu?“ zeptala se.

„Jsou.“

„Kde jsou lovci?“

„Není mi známo – nevidím než tyto.“

„Žena, chlapec, dítě. Jejich lovec je jistě mrtvý a oni po něm truchlí. Promluv k nim, ať se uklidní.“

Kalaleq si těžce povzdechl. „Nevládnu jejich jazykem. Dokážu říci jen maso a voda a nashledanou.“

„Neříkej ještě nashledanou. Nabídni vodu, to je vždy příjemné.“

Armunin první strach trochu opadl, když muž se srstí na obličeji upustil nůž a o krok ustoupil. Musel to být

Paramutan, pokud tu žil na pobřeží, jeden z lovců, kteří odjakživa žijí u moře na severu. Slyšela už o nich, ale nikdy dosud žádného neviděla. Pomalu sklonila oštěp, ale znovu jej pevně sevřela, když se z chatrče vynořil další. Byla to však žena, nikoli lovec, a jí se nesmírně ulevilo. Oba Paramutan spolu rozmlouvali nesrozumitelnou, pronikavou řečí. Nato se lovec zeširoka usmál a pronesl jediné slovo.

„Vó-da.“ Když nezareagovala, úsměv zmizel a muž slovo zopakoval. „Vó-da, vó-da!“

„Neříká voda?“ zeptal se Harl.

„Snad ano. Voda, ano – voda.“ Přikývla a opětovala úsměv a tmavá žena vklouzla opět do chatrče. Když se vrátila, držela černý kožený pohárek a nabídla jim jej. Harl sebral odvahu a uchopil jej. Nato se napil.

„Voda,“ oznámil. „Chutná odporně.“

Chlapcova slova Armun zcela odzbrojila. Její strach zmizel, vystřídán nesmírnou únavou. Tak velkou, že se zapotácela a musela zarazit tupý konec oštěpu do země, aby se mohla opřít. Pohled na ty přátelské chlupaté tváře, vědomí, že už není sama, to vše popustilo uzdu únavě, kterou již tak dlouho přemáhala. Snědá žena to viděla a rychle se přikolébala k ní, vzala jí z ochablé dlaně oštěp a položila jej na zem. Armun si to nechala líbit; zdálo se, že žádné nebezpečí nehrozí – a i kdyby snad hrozilo, bylo už příliš pozdě se bránit. Dítě plakalo už tak hlasitě, že musela vstát a zvednout jej; držela ho jednou rukou a druhou hledala kousek sušeného masa, který by mohlo sát. Para-mutanská žena vydávala obdivně mlaskavé zvuky a dotkla se Arnhweetových světlých vlasů.

Armun se ani nepodivila, když se odkudsi z dálky ozvalo volání, opět tou pištivou řečí. Podél pobřeží sem běžel chlapec; chlupy na obličeji měl o odstín světlejší než rodiče, a vysoko nad hlavou třímal králíka, zavěšeného v oku. Když spatřil nově příchozí, zastavil se a s otevřenými ústy na ně zůstal civět. Harl, se zvědavostí dětem vlastní, k němu popošel blíž, aby si králíka prohlédl. Chlapec vypadal starší než Harl, ačkoli byl dobře o půl hlavy menší. Oba chlapci se očividně dobře snášeli. Kdesi v hloubi nesmírné únavy v Armun vytryskl náhlý pramen naděje. Možná, že se přece jen dožijí jara!

Kalaleq byl dobrý lovec a dokázal uživit značně početnou rodinu. Navíc, jak bylo u Paramutan zvykem, byl ochoten se o vše, co měl, rozdělit s cizím člověkem, i kdyby kvůli tomu měl sám hladovět. Jediná válka, kterou ve své věčně zamrzlé zemi vedli, byla válka s počasím. Cizinec –host – byl vždy vítán a vše mu bylo k dispozici. Navíc, když je hostem takováto žena – dobře viděl plnost jejích prsů pod oblečením a dychtil se jich dotýkat. A dítě – to bylo vítáno ještě víc. Zvlášť dítě s vlasy jako sluneční paprsek odražený od štítu ledovce. O ně se musí postarat. A ta žena jistě ví, kde se nacházejí lovci, s nimiž často obchoduje. Lovci Erqigdlit každé léto přicházeli k jeho tábořišti – nevynechali ani jediný rok. Jenom letos na ně čekal a nikde po nich nebylo ani památky. Tato sněhovlasá žena to jistě bude vědět.

Přestože Armun nerozuměla ani slovo z toho, co jí para-mutanská žena říká, vnímala teplo a vlídnost, které ze slov vyzařovaly. Laskavé ruce ji přivedly do chatrče a podsunuly jí náruč měkkých kožešin, na nichž mohla spočinout. Zvědavě se rozhlížela; tolik se to zde lišilo od jejího stanu. Obrátila pozornost zpět k ženě, která se tloukla do prsou a opakovala znovu a znovu ‚Angajorqaq‘. Mohlo to být její jméno.

„Angajorqaq? Jmenuješ se Angajorqaq? Já jsem Armun.“ Zabušila se do hrudi, tak jak to předtím činila hostitelka, a obě se rozesmály. Volaly pak na sebe jmény a Angajorqaq přímo výskala nadšením.

Kalaleq si šťastně pobrukoval a stahoval ještě teplého králíka, zatímco oba hoši se zájmem přihlíželi. Nato lovec odřízl pravou zadní tlapku, trofej, která přinášela štěstí, a vyhodil ji do vzduchu. Ten bělovlasý kluk ji chytil jediným mocným skokem a pak odpelášil po pobřeží s ječícím Kukujukem v patách. Chvíli se honili na břehu a potom si tím zkrvaveným kouskem srsti začali házet. Kalaleq je sledoval s radostí. Kukujuk si tu neměl s kým hrát a toužil po kamarádech. Dnes byl opravdu šťastný den a on si jej bude dlouho pamatovat, aby o něm přemýšlel za dlouhé noci zimy. Vrátil se k vyvrhovanému králíkovi, a jakmile vyřízl vnitřnosti, zavolal syna. Kukujuk přišel a obdržel játra, nejlepší kousek, protože úlovek chytil on.

„Rozdělím se o ně s přítelem,“ řekl syn.

Kalaleq šťastně zazářil a rychle rozřízl játra vpůli pazourkovým nožem. Kukujuk myslí jako dospělý muž – neboť ví, že je správné se dělit, a vždy je lepší dávat než brát.

Harl si vzal krvavé sousto, nejistý, co si s ním počít. Kukujuk mu to předvedl, žvýkaje důkladně vlastní díl a hladě si přitom břicho. Harl zaváhal – a pak ohromeně sledoval, jak Kalaleq udělal do králíkovy lebky v týle malý otvor a vysál jím mozek zvířete. Po této podívané už mu žvýkání syrových jater nevadilo. Dokonce to bylo příjemné.

8

Armun se nedala přesvědčit tak snadno jako Harl, aby snědla svůj příděl masa syrový. Čerstvý úlovek, to bylo něco jiného, to už jedla i dřív, ale ne maso, které Kalaleq vytáhl z výklenku ve špinavé stěně. Bylo staré a páchlo. Angajorqaq si toho příliš nevšímala: odřízla kus nejprve pro sebe a pak pro Armun. Armun nemohla odmítnout –ale nedokázala si je ani vsunout do úst. Zdráhavě porci držela konečky prstů, neboť bylo slizké a nepříjemné i na dotek – a přemítala, co s ním udělat. Pokud je odmítne pozřít, urazí tím hostitele. Zoufale hledala, kudy z toho ven. Položila Arnhweeta do kožešin, kde spokojeně žvýkal kožovité sušené maso, a nato se odvrátila, zvedajíc ruku k ústům, jako by si do nich strkala sousto, které dostala. S předstíraným žvýkáním se prodrala závěsy ve dveřích a šla k saním. Skryta zrakům hostitelů ukryla maso mezi kožešiny a vyhledala načatý vak s masem murgu. Zrosolovatělé, téměř syrové maso, jež Tanu jedli tak neradi, by mohlo Paramutan zachutnat.

A také zachutnalo. Angajorqaq shledala jeho chuť vynikající a zavolala Kalaleqa, aby tu novou věc také ozkoušel. Hltal jej dosud krvavýma rukama a hlasitě křičel nadšením vždy, když spolkl jedno z obrovitých soust. Nabídli i Kukujukovi a i Harl si vzal svůj díl. Zatímco jedli, ohřála Angajorqaq trochu vody v kamenné míse nad ohněm, nalila ji na usušené listy do kožených pohárků a vyrobila tak nálevový čaj. Kalaleq svůj příděl hlučně vysrkal a potom vyjedl listy z mísy. Armun okusila svou dávku a nový nápoj jí zachutnal. Tak den skončil daleko lépe, než započal. Měla co jíst a kde si odpočinout – aniž by musela jako dřív usínat s obavami z dalšího svítání a dalšího namáhavého pochodu.

Ráno se Kalaleq chvíli přehraboval vzadu v chatrči a vytáhl několik dobře zavázaných ranců, aby se na ně Armun podívala. Byly to vesměs vydělané kůže, černé a tak obrovské, že si Armun nedokázala představit zvíře, z něhož pocházely. Ležely zde i sešité, srsti zbavené kůže, plné mastného bílého tuku. Kalaleq jej trochu nabral na ochutnání a nabídl i jí. Vůně, kterou tuk vydával, byla bohatá a sytá. I Arnhweet chtěl ochutnat. „Jíst, jíst!“ křičel a Armun mu nechala olízat prsty.

Kalaleq zatím cosi předváděl. Balil a zase rozbaloval kůže, ukazoval na Armun a pak zase na cestu, po níž přišla, potřásal v jedné ruce pazourkový nůž a v druhé kůži, pak ruce vyměnil a zvolal „nashledanou“. Byla to záhada.

Nikoli však pro Harla, který zjevně Paramutan rozuměl lépe než Armun.

„Myslím, že chce vědět, kde jsou další Tanu. Chce jim dát část toho tuku.“

Armun ukázala na sebe a oba chlapce, pak mávla rukou po stezce a dokola opakovala ‚nashledanou‘. Když Kalaleq konečně pochopil, zhluboka si povzdechl a zase sbalil kůže, načež je odnesl ke břehu. Kukujuk mu pospíchal na pomoc a Harl se k němu přidal. Po první cestě k moři však pádil zpět k Armun a křičel vzrušením.

„Podívej, podívej na tamtu černou skálu! Není to skála, ani trochu. Pojď, uvidíš. Je to člun, člun je to.“

Arnhweet se batolil za nimi, klopýtaje přes duny a vysušené travnaté drny na písečnou pláž. Harl měl pravdu, černá masa měla tvar člunu, obráceného dnem vzhůru. Kalaleq jej právě opatrně ohledával; prohmatával dno, zda v něm nejsou žádné otvory. Byl to podivný člun, nikoli vydlabaný z kmene stromu jako u Tanu, ale zhotovený z jedné velké černé kůže. Když byl Kalaleq spokojen s výsledky prohlídky, uchopil jeden okraj a plavidlo převrátil. Harl se zachytil boku člunu, aby se vytáhl vzhůru a mohl se podívat dovnitř a Arnhweet křičel tak dlouho, až jej zvedli a mohl se podívat také.

Byla to úžasná konstrukce. Tenké dlouhé kusy dřeva, svázané dohromady, dodávaly člunu tvar a zároveň pevnost. Přes ně pak byla napnuta kůže, představující vlastní tělo člunu. Armun si nyní všimla, že je kůže ořezána, aby tvarem odpovídala tvaru člunu, a pak opět sešita dohromady. Svý pokrývala tatáž černá hmota, která utěsňovala i kožené pohárky. Byl to opravdu div.

Jakmile se Kalaleq rozhodl odjet, nepromarnil už ani chvíli. Záhy už z chýše vynesli veškerý majetek, dokonce i kožený závěs do vchodu, a navršili jej na písek. Všichni se zapojili do práce – i Arnhweet klopýtal pod vahou jedné kožešiny. Jakmile bylo vše na pláži, odstrčil Kalaleq člun na vodu. Nádherně plaval, pohupuje se na malých vlnkách, a Kalaleq se do něj vyšplhal. Každý kus majetku měl očividně své přesné místo, podávali mu tedy kus po kuse, za lovcových neustálých hlasitých pokynů. Když mu Angajorqaq podávala zásoby ze saní Tanu, uvědomila si Armun, že je čas se definitivně rozhodnout – nebo že spíš bylo rozhodnutí učiněno za ni. Rozhlédla se naposledy po dunách, rámovaných kopci v dáli, a bylo jí jasné, že ji zde nečeká nic než mráz a smrt. Neměla na vybranou, ani trochu. Kamkoli Paramutan míří, ona musí s nimi.

Harl se na palubu vyškrábal hned za Kukujukem a Armun podala nahoru Arnhweeta, který se smál a očividně to všechno považoval za novou hru. Pobídnuta jemným postr-čením Angajorqaq, vylezla Armun do loďky. Angajorqaq si sedla do písku, stáhla si kožešiny, které jí halily nohy, a hodila je na palubu. Stejně jako její tvář a ruce, i nohy pokrývala měkká hnědá srst. Nato si nadzvedla kožené suknice a vkročila do vody, aby odstrčila člun na hloubku, vesele pištíc, jak se poprvé dotkla ledové vody. V okamžiku, kdy člun sklouzl na hlubší vodu, Kalaleq uchopil veslo a Angajorqaq se vrhla hlavou napřed do člunu s hlasitým smíchem, jejž ztlumily jen hromady kožešin, do nichž při skoku zabořila obličej. Armun jí pomohla se vyprostit a osušit srst na nohou. V tu chvíli se už usmívala také a obdivovala veselou povahu Paramutan; ti lidé se smáli skoro pořád.

Kalaleq vytrvale vesloval po celý den, navzdory prudkému dešti, do nějž se později vmísil sníh a který ustal až během odpoledne. Když dostal hlad, cosi zakřičel a Angajorqaq jej krmila lahodně zkaženými kousky masa. Jednou kousl omylem ženu do prstu a oba se smáli tak divoce, že Kalaleq skoro nemohl veslovat. Armun se schoulila u stěny člunu, tiskla k sobě chlapce, aby neprochladli, a žasla nad tím, co kolem sebe viděla. Teprve za soumraku se Kalaleq přiblížil ke břehu, hledaje místo, kde by mohli přenocovat. Dovedl plavidlo na hladkou, písečnou pláž a všichni napnuli síly, aby je vytáhli z dosahu přílivu.

Tak to šlo po bezpočet dní. Kalaleq celé dny vesloval, od rána do večera, očividně zcela imunní vůči únavě. Angajorqaq si šťastně pobrukovala a vylévala vodu ze člunu koženým pohárkem; nebyla zde doma o nic méně než na souši. Armun se z neustálého houpání začalo dělat špatně; ležela, přikrytá kožešinami, a celý den se třásla. Arnhweet, jehož držela v náručí, její nevolnost sdílel. Naproti tomu Harl si na pohyb lodi zvykl už po prvních dnech a připojil se ke Kukujukovi u boku člunu, odkud chytali ryby a povídali si – každý ve svém jazyce.

Dny ubíhaly a neexistoval způsob, jak si udržet přehled o čase. Jak postupovali na sever, počasí se zhoršovalo a vlny rostly, až poletovali mezi mořskými horami jako kousek naplaveného dřeva. Bouře postupně ustaly, ale vzduch zůstal studený a suchý. Armun ležela pod kožešinami, svírajíc Arnhweeta, a podřimovala. Chvíli jí trvalo, než si uvědomila, že Harl ji volá jménem.

„Blížíme se k něčemu, podívej, vpředu. Led, černí tvorové na něm, nevím, co jsou zač.“

Led se ukázal být souvislou pevnou masou, která vyplňovala celou velikou zátoku. Na moři plavalo množství ker a Kalaleq musel dovedně manévrovat, aby se mezi nimi propletl. Na severu se v mlžné dáli rýsovaly ještě větší ledovce. Člun zamířil k oněm temným skvrnám, kterými byl posetý bělostný povrch ledu. Když se přiblížili, Armun zjistila, že to jsou to čluny, položené dnem vzhůru. Teprve zblízka si však všimla, že většina z nich je mnohem větší než ten, v němž se plavili. Byl to úžasný pohled.

Kukujuk si stoupl na okraj člunu a jakmile příď zavadila o led, vyskočil na něj. Šňůrou, ukroucenou z kůže, plavidlo přivázal ke kře na ledovci – a pak se rozběhl k pobřeží.

Armun ani netušila, jak za tu cestu zeslábla. Kalaleq i Angajorqaq jí museli pomáhat, aby vůbec vystoupila na zamrzlou zátoku. Záhy jí podali Arnhweeta a ona si sedla, třesouc se po celém těle, a křečovitě k sobě tiskla vzpírající se dítě, zatímco ostatní vykládali loď. Sotva však začali, už přiběhl Kukujuk, následovaný houfem Paramutan. Lovci i ženy žasli nad pletí a vlasy cizinců; tak dlouho ohmatávali Karlovy kadeře, až chlapec vzal – za výbuchů smíchu domorodců – nohy na ramena. Teprve potom začalo vykládání doopravdy. Brzy ležel veškerý náklad na břehu a člun spočíval na ledu vedle ostatních. Armun se potácela za hloučkem Paramutan a Arnhweet se batolil za ní – až ho popadl jeden z lovců a posadil si ho s radostným smíchem na ramena.

Minuli skupinu, která na ledu stavěla stan z černé kůže; jakmile je její členové spatřili, přestali pracovat a zírali na cizince s otevřenými ústy. Za nimi se tyčily další stany, některé chráněné před větrem krytem ze sněhových kvádrů. Táhly se do dáli, roztroušeny po ledu – a Armun, už téměř padající únavou, napadlo, že jich je tolik, jako by tu tábořily nejméně dva, tři sammady. Z většiny stoupal dým a ona zatoužila po ohni a teple. A také po bezpečí. Vítr zvedl sníh ze závějí a vmetl jí do tváře bodavé jehličky. Zima už začala – alespoň zde na severu, a všude ležel jen led a sníh.

Paramutan před ní však minuli bezpečí stanů a pokračovali k pobřeží. Zde, na místě, kde se setkávalo moře se zemí, se vysoko kupil navršený led, pokrytý sněhem, jenž se jen těžko přelézal. Pobřeží za ním však bylo bez dalších nerovností a zvedalo se do příkrého kopce. Na jeho úpatí, zpola zakopáno do svahu, se choulilo několik dalších černých stanů.

Angajorqaq ji chytila za ruku a táhla ji k jedné z černých kupolí. Byla dobře uzavřená a Kalaleq právě rozvazoval šňůrky u vchodu.

Pomocníci shodili zavazadla z lodi vedle stanu a odešli. Kalaleq se protáhl dovnitř a musel mít už ohniště připravené, neboť se vzápětí otvorem ve stropě vyřinul pramínek kouře. Když Armun zase ucítila pevnou půdou pod nohama, nevolnost ji záhy přešla a za chvíli už s ostatními stěhovala rance dovnitř. Vše bylo zase dobré. A také bude. Jsou v bezpečí, ona i Arnhweet a Harl. Přežijí a zase spatří jaro. S touto myšlenkou sevřela dítě v náručí a ztěžka dopadla na hromadu kožešin.

„Přilož dobře na oheň,“ volala Angajorqaq. „Sluneční vlas je unavena, vidím to na ní. Cítí zimu a hlad. Přinesu jídlo.“

„Musíme přestěhovat náš paukarut na led,“ prohodil Kalaleq mezi dvěma fouknutími do ohně. „Zátoka je zamrzlá, zima už je tady.“

„Zítra. Dnes si všichni odpočineme.“

„Zítra, ano. Led je teď teplejší než země, moře jej ohřívá. A nanosím sníh, aby nás chránil před větrem. Bude tam teplo; budeme jíst a radovat se.“

Při té myšlence se potěšeně usmál a natáhl se po Angajorqaq, aby si hned užil trochu radosti, ale ta ho pleskla přes ruku.

„Není čas,“ napomenula ho. „Později. Nejdřív jídlo.“

„Ano – nejdřív jídlo! Hlad oslabuje.“ Žalostně zasténal, ale nedokázal potlačit šibalský úsměv. Bude to dobrá zima

– velice, velice dobrá zima.

esseka<asak, elinaabele nefalak-tus* tus’ilebtsan tus’toptsan, alak-tus’tsan nindedei yilanéné.

přísloví Yilané

Když se vlna roztříští o pobřeží, malí plovoucí tvorové v ní zahynou, jsou snědeni ptáky, jež létají, a ti zase zvířaty, jež běhají. Yilané je snědí všechny.

9

Lanefenuu byla Eistaa Ikhalmenets už tak dlouho, že jen nejstarší z jejích pomocnic pamatovaly předchozí Eistaa a ještě méně si jich dokázalo vzpomenout na její jméno. Lanefenuu byla veliká na duchu i na těle – o hlavu vyšší než většina Yilané – a za její vlády doznalo město značných změn. Kupříkladu ambesed, kde nyní na svém čestném místě seděla, zbudovala ona; starý ambesed pokračoval ve své existenci jako sad ovocných stromů. Zde, v přírodním amfiteátru na úbočí kopce, kus nad městem i zátokou, vytvořila Lanefenuu ambesed podle vlastního vkusu a pro své potěšení. Ranní slunce se už plnou silou opíralo do místa, kde stálo její vykládané sedadlo, přestože zbytek amfiteátru ještě tonul v hlubokém stínu. Za ní, dokonale vytvarovány podle zakřivení skalní mísy, stály nádherně vypracované dřevěné desky, vyřezávané a malované tak realisticky, že se kolem nich po celé dny tlačily fargi a obdivně na ně zíraly s ústy dokořán. Bylo zde znázorněno temně modré moře s bledě modrou oblohou a vyskakující enteesenat, zatímco temný obrys uruketo, téměř v životní velikosti, se táhl od jednoho konce obrazu ke druhému. Na vrcholu vysoké ploutve stála vyřezaná postava, podobizna velitelky – více než nápadně podobné Eistaa, jež seděla pod ní. Lanefenuu velela uruketo, než se povznesla do současné funkce, a v duchu na něm setrvala dodnes. Její paže a horní část těla krášlily obrazce lámajících se vln. Každého rána k ní byl ve zdobných nosítkách, obklopených zvědavým davem, přinášen z hanalé Elililep, doprovázen dalším samcem, jenž mu nosil barvy a štětce, a obnovoval jí ony krásné obrazce. Lanefenuu bylo dávno jasné, že jsou samci senzitivnější a více umělecky založení; rovněž bylo příjemné dopřát si každé ráno samce. K tomu byl určen Elililepův nosič barev; Elililep sám byl příliš cenný, než aby skončil na plážích. Lanefenuu byla pevně přesvědčena – přestože se o tom nikdy nezmínila Ukhereb, dobře si vědoma, že by se jí vědkyně vysmála – že toto každodenní sexuální uspokojení je důvodem její dlouhověkosti.

Dnes však svá léta cítila. Svit zimního slunce ji nedokázal zahřát a jen teplo dobře vykrmeného pláště, v němž se choulila, jí zabránilo upadnout do strnulého spánku. A to jí ještě ke všem starostem přibylo břímě, které na ni vložila ta velitelka, která právě dorazila do přístavu. Alpéasak, perla západu, naděje jejího vlastního města, zahynul. Zničen zešílevšími ustuzou – pokud lze věřit Erefnais. Musí jí však věřit, neboť toto nebyla nějaká zprostředkovaná zpráva, tlumočená yileibe fargi. Erefnais, jež velela uruketo, na tom místě byla, a viděla vše na vlastní oči. A stejně tak ta druhá, Vainté, jež město vypěstovala a stála uprostřed té zkázy. Ta bude o celé události jistě vědět víc než velitelka, která celou dobu trávila v uruketo. Lanefenuu se pohnula na sedadle a naznačila, že chce pozornost. Murus-pe, pobočnice, která ji neopouštěla ani na okamžik, rychle přispěchala, připravena převzít instrukce.

„Muruspe, přeji si spatřit nově příchozí Vainté, která dnes připlula v uruketo. Přiveď mi ji.“

Muruspe zasignalizovala ochotnou poslušnost a pospíšila si k přihlížejícím fargi, jimž přesně tlumočila přání Lanefenuu. Nato je požádala, aby příkaz zopakovaly. Když jej některá z nich zkomolila, ať už vinou špatné paměti či nedokonalosti řeči, nic to nevadilo. Poslala pryč nešikovné nešťastnice, které jí, zahanbené, rychle zmizely z očí, a ty zbývající pak přiměla opakovat instrukci tak dlouho, až ji zvládly dokonale.

Záhy se rozprchly z ambesedu; běžely do všech stran a nadýmaly se pýchou, že nesou vzkaz Eistaa. Každý, koho se zeptaly, roznášel zprávu dál, takže se v krátkém čase rozlétla po celém městě – až přiběhla za Ukhereb jedna z jejích asistentek, gestikulujíc informaci-velké-důležitosti.

„Eistaa poslala zprávu po celém městě. Je požadována přítomnost tvého hosta Vainté.“

„Půjdu.“ ozvala se Vainté. „Doveď mne tam.“

Ukhereb mávnutím odehnala asistentku. „Já sama tě tam odvedu, Vainté. Je to vhodnější. Eistaa a já spolu pracujeme na blahu Ikhalmenets – a já se obávám, že znám důvod, proč si přeje s tebou hovořit. Mé místo je v takové chvíli po jejím boku.“

Ambesed byl prázdný, jako by vládla noc a ne den, jen potemnělý mraky. Fargi, které se jinak všude hemžily, byly odehnány a nižší hodnostářky a jejich pomocnice nyní stály ve vchodu, aby jim zabránily se vrátit. Tak se tu střežilo soukromí Eistaa. Lanefenuu vládla pevnou rukou; toto bylo její město, a pokud se ona rozhodla, že dá přednost soukromí celého ambesedu před malým pokojíkem, pak tedy měla mít, co si přála. Vainté nemohla neobdivovat vzpřímenou sílu vysoké, přísné postavy, trůnící na pozadí pestře malovaných dřevořezeb. Cítila, že tato Yilané je jí rovna.

Vaintiny pocity se odrážely i na jejím pevném kroku. Kráčela hrdě, nikoli za Ukhereb, ale vedle ní a Lanefenuu přihlížela s velkým zájmem, neboť od vejce času se k ní nikdo nepřiblížil jako rovný k rovnému.

„Ty jsi Vainté z Alpéasaku, jež právě přijela. Pověz mi o svém městě.“

„Bylo zničeno.“ Pohyby bolesti a smrti. „Zničeno ustuzou. „ Doplňková gesta, jež zmnohonásobují význam předchozího sdělení.

„Pověz mi vše, co víš, co nejpodrobněji. Začni od začátku a nic nevynech, neboť chci vědět, proč a jak k tomu došlo.“

Vainté před ní stála, vzpřímená a rozkročená, a vyprávěla dlouho. Lanefenuu se ani jednou nepohnula, ani nepromluvila, přestože Ukhereb se několikrát nechala strhnout ke gestům bolesti či tichým výkříkům. Pokud nebyla Vainté dokonale upřímná ohledně svých vztahů se zajatým ustuzou, zvláště pak co se týče té nové věci, zvané lež, pak na to očividně pouze zapomněla, neboť příběh byl dlouhý a namáhavý. Vynechala rovněž zmínky o Dcerách smrti jako nepodstatné – o nich mohou diskutovat později. Nyní vyprávěla jednoduše a přímočaře, jak budovala město, jak ustuzou pobila samce na porodních plážích, jak bránila město proti nepříteli, jenž udeřil z neznáma, a byla donucena na něj zaútočit. Pokud zdůrazňovala nesmrtelnou nenávist, kterou ti tvorové chovali vůči Yilané, pak jen proto, že to byl holý fakt. Když dospěla ke konci vyprávění, ovládla se a nedala najevo nic ze svých pocitů při popisu konečné zkázy a útěku těch několika, kteří přežili. Pak zmlkla, její ruce však naznačovaly, že má ještě co říci.

„Co ještě lze dodat k takovým hrůzám?“ otázala se, poprvé za celou dobu, Lanefenuu.

„Dvě věci. Je důležité, abych ti řekla o dalších, kteří opustili město a jsou nyní na březích Entoban< – avšak v naprostém soukromí. Je to nanejvýš důležitý, avšak ne zcela související problém.“

„A ona druhá věc velké důležitosti?“

„Ta souvisí!“ Pronesla to hlasitě, s rozlišovacími znaky velké naléhavosti, síly a naprosté jistoty. „Souvisí to se vším, o čem jsem hovořila. Nyní již vím, jak hájit město proti ohni. Nyní již vím, jak hubit ustuzou po velkých množstvích. Nyní již vím, kde chybili ti, kdo zemřeli. Nyní již vím, že Yilané jsou předurčeni osídlit Gendasi, tu velikou, prázdnou zemi za mořem. Toto je věc, která se musí stát. Od vejce času dosud nevanuly tak chladné větry jako nyní, a neničily města Yilané, jež leží odtud na sever.

Nikdo neví, kde to skončí. Je tu Eregtpe, kde se v ulicích hýbe jen suché listí, roznášené větrem. Je tu Soromset, kde v bílém prachu leží bílé kosti Yilaně. Je tu mé město Inegban<, které by bylo zemřelo v Entoban<, ale namísto toho odešlo žít do Gendasi – kde nalezlo smrt. A nyní cítím, jak chladné větry vanou mořem obklopeným Ikhalmenets a mám o něj strach. Přijde chlad až sem? Nevím. Vím však toto, silná Lanefenuu. Pokud přijde a pokud má Ikhalmenets žít, musí žít v Gendasi, neboť není kam jinam jít.“

Lanefenuu pátrala po jakékoli známce slabosti či pochybností ve Vaintiných slovech či postoji – ale nic takového nenašla.

„Lze to učinit, Vainté?“ zeptala se tedy.

„Lze.“

„Až dorazí ledové větry do Ikhalmenets, může jít Ikhalmenets do Gendasi?“

„Ten velký teplý svět vás očekává. Odvedeš tam Ikhalmenets, Lanefenuu. Odvedeš jej tam ty, neboť v tobě cítím sílu, která to dokáže. Žádám tě jen, abych ti směla pomoci. A až tam budeme, prosím tě jen, aby mi bylo dovoleno hubit ustuzou, která nás zabíjejí. Dovol mi, abych ti mohla sloužit.“

Vainté a Ukhereb se odvrátily, jak velela zdvořilost, zatímco Lanefenuu upadla do nehybnosti hlubokých úvah. Obě návštěvnice však stále upíraly jedno oko za sebe, očekávajíce nějaký náznak pohybu, jejž snad Eistaa učiní. Trvalo to velmi dlouho, neboť na Lanefenuu čekalo mnoho věcí, o nichž musela uvažovat. Mraky se rozevřely a přes oblohu se sunulo slunce, všechny tři však zůstaly nehybné jako sochy z kamene – tak, jak to dokáží jenom Yilaně.

Když se Lanefenuu konečně pohnula, obě čekající se k ní s napětím obrátily.

„Je to rozhodnutí, jež je třeba učinit. Je to však natolik důležité rozhodnutí, že je nelze učinit ihned. Ukhereb mi nejprve musí povědět, co říkají vědci ze severu. Vainté zase o oné záležitosti, o níž nelze hovořit před jinými. Má ta věc nějaký vztah k teplé Gendasi?“

„Nepřímo ano, a může značně ovlivnit vše, oč nám půjde.“

„Následuj mne tedy a promluvíme si.“

Lanefenuu kráčela pomalu; váha rozhodnutí, které před ní leželo, ji nepochybně značně tížila.

Místnost, kterou používala ke spaní, byla temná a malá a vyhlížela spíše jako útroby uruketo než jako součást města. Světlo pocházelo z fosforeskujících skvrn a jen jediným maličkým, okrouhlým okénkem byl vidět kus mořské pláně venku. Lanefenuu uchopila vodní ořech a zpola jej vypila, načež se usadila na měkké rohoži. Dvě další, pro návštěvníky, ležely o kus dál – jedna u zadní stěny a druhá u vchodu. Lanefenuu pokynula Vainté, aby se usadila na té u vchodu.

„Mluv,“ nařídila Eistaa.

„Budu. Budu mluvit o Dcerách smrti. Znáš je?“

Povzdech, který unikl Lanefenuu, nebyl známkou zoufalství, ale spíše trpké zkušenosti. „Znám je. A z toho, co mi prozradila Erefnais, jsem pochopila, že právě ony byly těmi dalšími cestujícími – a nyní jsou svobodné a mohou šířit jed svých myšlenek v teplém Yebeisk. Co cítíš ty k těmto bytostem?“

Ta prostá otázka otevřela pramen nenávisti, dosud ukrytý ve Vaintině nitru. Vainté se jej nepokoušela zastavit ani jej nějak řídit. Její tělo a údy se zmítaly všemi známými pohyby hnusu a pohrdání, zatímco hrdlo opouštěly jen neartikulované skřeky, neboť zuby jí skřípěly v gestu bezmezného vzteku. Dlouho trvalo, než opět ovládla tělo a než se zklidnila natolik, že se odvážila promluvit.

„Nedovedu vyjádřit svou nenávist k těmto tvorům racionálnějším způsobem. Stydím se za výbuch hněvu, který jsem předvedla. Ti tvorové jsou však důvodem, proč jsem zde. Přijela jsem vám říci o jejich zvrácenosti, varovat vás před nebezpečím, které představují, a zeptat se vás, zda už Dcery smrti a jejich duševní nákaza dorazily do mořem obklopeného Dthalmenets.“

„Dorazily – a nedorazily.“ Ačkoli Lanefenuu seděla pevně a klidně, v její řeči a gestech se skrývala smrt a zmar. „Dozvěděla jsem se o nich už dávno. Rozhodla jsem se, že se zde jejich choroba nerozšíří. Ikhalmenets není bezdůvodně nazýván mořem-obklopeným; naši mladí se rodí zde a zde i zůstávají. Žádné fargi sem nepřicházejí z jiných měst. Naším jediným kontaktem s okolním světem jsou naši uruketo. A o tom, co přivážejí, se dozvím okamžitě. Některé z těchto Dcer smrti přijely a byly vráceny zpět, než se stačily dotknout nohou půdy. Tak to lze dělat s těmi, kdo neuznávají náš řád.“

„A přece Yilané jdou, kamkoli se jim zachce,“ namítla Vainté s úžasem, neboť volný přístup kamkoli byl stejně přirozený jako vzduch, který dýchala a voda, v níž mohla plavat – tak tomu bylo a nemohlo tomu být jinak.

„To je pravda,“ připustila Lanefenuu. Hovořila jen s obtížemi, protože jí jakási silná emoce stáhla všechny svaly. „Když jsem tě spatřila poprvé, Vainté, vycítila jsem tvora, který uvažuje jako já, který se ubírá po téže stezce. To, cos mi řekla, ten pocit jen prohloubilo. Vidím, že naše budoucnost bude spojena, povím ti tedy něco, co dosud nikdo neví. Ano, do morem-obklopeného Ikhalmenets přišly Yilané, a mezi nimi i takové, co hovořily v dobrém o Dcerách smrti. Všechny ty, jež byly podezřelé, že by mohly způsobit nějaký rozvrat, byly přivedeny sem ke mně. Mluvily se mnou a já jim naslouchala.“

Lanefenuu se dlouhou chvíli odmlčela, oči nepřítomné a ponořené do hlubin času a vzpomínek, jež znala jenom ona.

„S těmi, které byly připraveny roznášet zde svá slova zkázy navzdory mé žádosti, aby opustily Ikhalmenets, s těmi a pouze s těmi jsem zde zúčtovala. Poté, co jsme spolu pohovořily, dala jsem jim pokyn, aby se posadily, zrovna jako tobě. Avšak na tu druhou rohož. Pokud si ji ve světle prohlédneš, uvidíš v jejím středu zářivou plošku. Je to živý tvor, který má jednu žlázu hesotsan. Rozumíš, o čem mluvím? Nikdy tuto místnost neopustily, Vainté. Všechny jsou zde,“ pokynula rukou k malým dvířkám ve stěně. „Vyživují kořeny města svými těly, nikoli myšlenkami –a tak to má být.“

Když Vaintinou ochromenou myslí konečně pronikl význam toho, co Lanefenuu řekla, padla Vainté k zemi do pozice nejnižšího před nejvyšším, a stejně také promluvila.

„Dopřej mi, ať ti mohu sloužit, Lanefenuu, po celý svůj život. Neboť ty máš sílu, jež mi byla odepřena – sílu jednat, jak považuješ za nejlepší, bez ohledu na to, co o tom soudí ostatní. Ty máš sílu vzepřít se věky zaběhlým zvykům, když chceš chránit své město. Budu tvou fargi, budu poslouchat tvé příkazy a sloužit ti navěky věků.“

Lanefenuu se k ní sehnula a dotkla se lehce palci Vain-tina hřebínku – v gestu, jež znamená sdílené štěstí. Když promluvila, byla jí v hlase znát velká úleva.

„Služ mi, silná Vainté, a stejně tak já budu sloužit tobě. Jdeme obě tímtéž směrem – jen jsme se dosud ubíraly jinými stezkami. Nyní však půjdeme společně. Ani ustuzou, ani Dcery smrti nás neporazí. Všichni, kdo se nám postaví, budou smeteni. Zítřek po zítřku bude jako včerejšek, předcházející včerejšku – bez jakékoli stopy po těch nepatřičných tvorech.“

Uveigil as nep, as rath at stakkiz – markiz fallar ey to marni.

marbacká moudrost

Ať je léto dlouhé a horké jak chce –stejně na jeho konci čeká zima.

10

Zima se opět vrátila do Deifoben. Deště byly toho roku silné a severní vítr, který se proháněl větvemi stromů, rozhazoval všude odumřelé listí. Toho rána se Kerrick probudil do tmy bubnováním deště na průsvitný strop. Už neusnul. Za prvního šera svítání si vzal hesotsan a nakrmil jej kousíčky masa, které si schoval od večeře. Tuto zbraň nyní téměř neodkládal. Vydal nesmlouvavý příkaz, že každý, kdo se vzdálí z bezpečí města, musí být ozbrojen. Výjimky neexistovaly – ani on sám si ji nemohl dovolit. Když skončil s krmením, vyšel ven a procházel se, tak jako poslední dobou skoro pokaždé, po stezkách na severních polích města, až k poslednímu porostu, z nějž nenitesk rvali listy a hlučně žvýkali šťavnatá sousta. Přilnavé šlahouny, které zde zasadili Yilané, aby uzavřeli přístup do města, tu stále ještě visely a on je opatrně obešel. Křoviny s jedovatými trny však vymýtili; byly totiž určeny k chytání lidí, ne zvířat. Měl zbraň připravenou k raně, dobře si vědom množství dravců, kteří se pohybovali kolem města. Opatrně se rozhlížel a naslouchal. Byl zde však sám; cesta na sever byla volná.

A prázdná. Kerrick stál, aniž vnímal déšť, který mu promáčel dlouhé vlasy a vousy a stékal po velkém a malém kovovém noži, jež mu visely z obojku kolem krku, a v proudech se mu valil po kůži. Prázdná. Chodil sem skoro každé ráno – a byla to nejhorší chvíle každého dne. Později, když jej pohltil nával denní práce, mohl alespoň na chvíli zapomenout. Ale ne teď ráno, hned poté, co se vzbudil. Snad se vrátí Herilak a přivede mu Armun, nebo třeba přijde nějaký lovec a přinese od ní vzkaz. A přece mu bylo jasné, dřív, než se sem vydal, že jde zbytečně. Měl za nimi jít sám, na jaře, měl vyrazit na sever a přivést si Armun sem. Dnes už je jaro dávno pryč – je příliš pozdě na takovou cestu. Čím je to město pro něj tak důležité, že v něm zůstal, i když ostatní odešli? Stále si tím nebyl jistý. Avšak stalo se a nelze to už vrátit zpět. Příští jaro si pro Armun půjde a nic na světě ho nemůže zastavit.

Když se obrátil k návratu, stezka za ním byla stejně prázdná, jako když sem přišel poprvé.

Déšť ustával a skrz mraky už probleskovaly kousky modré oblohy. Ve městě ho čeká řada problémů i rozhodnutí, jež bylo třeba učinit. Neměl chuť jim čelit, neměl chuť mluvit s lidmi, neměl chuť dělat nic. Nedaleko se rozkládal oceán; dokonce až sem zaznívalo tlumené burácení příboje. Na pobřeží nikdo nebude. Mohl by jít po pláži a vrátit se do města tudy.

Jak se vynořil zpod příkrovu stromů, zazářilo konečně slunce a zajiskřilo v čistém písku i v bíle zpěněných příbojových vlnách. Alpéasak, krásné pláže. To slovo mu samo od sebe vytanulo na mysli a současně se podvědomě pohnuly pravá ruka a brada přesnými rozlišovacími znaky. Se sklopenou hlavou se ploužil pískem a krása pláže pro něj neznamenala vůbec nic. Svět byl prázdný a pustý.

Přístaviště už zarostlo křovím, nepoužívané více než rok – jedna z mnoha změn, které nastaly poté, co Yilané odešli a jejich místo zaujali Tanu. Přelezl několik pískem zpola zasypaných, spadaných větví a vylezl na dřevěný dok, v němž spočívali uruketo. Někde poblíž by měl stát strážce. Na tom se dohodli se Šanonem: je nutno hlídat místo, kde se moře stýká s městem, a to od svítání až do soumraku. Nepřítel byl zahnán, ale to ještě neznamenalo, že se už nikdy nevrátí. Ano, támhle je strážný – sedí opřen zády o strom. Kerrick o rozhovor nestál, vydal se tedy po stezce, jež směřovala k městu. Sasku na hlídce se nepohnul a dál seděl, ochable rozvalen na určeném místě; patrně si jej nevšiml.

V náhlém záchvatu strachu se Kerrick zastavil a vrhl se k zemi. Rozhlížel se kolem, hesotsan připravený k ráně. Nikde se nic nehýbalo. Jakýsi pták zpíval; jiné zvuky neslyšel. Na loktech a kolenou se plížil, kryt nízkým porostem, až jasně viděl lovce. Seděl rozvalen, oči zavřené, prsty zlehka spočívaly na násadě oštěpu.

Spal.

Kerrick vstal, usmál se svému neodůvodněnému strachu, popošel blíž a zavolal na něj.

Vtom spatřil šipku. Trčela lovci z krku – uvědomil si, že se vyplnily jeho nejhorší obavy.

Yilané se vrátili!

Vrhl se zpět do skrytu houští a divoce se rozhlížel. Kde jsou, kam zmizeli? Než ho panika stačila ovládnout docela, přinutil se násilím k chladnému uvažování. Yilané jsou zde, tolik je jisté. Tohle nebyla náhoda – strážného nezabil jiný lovec. Každý z obyvatel města si nyní vyráběl své vlastní šipky a pečlivě volil výrobní materiál tak, aby létaly co nejpřesněji. A přece šipka, jež trčela před jeho očima ze strážcova krku, vyrostla na keři. Utrhla ji z něj fargi –a vypálila Yilané. Přišli od moře. Ale kolik jich je? Musí varovat ostatní. Ale kde jsou zde nejbližší Sasku? Opatrně, jak jen mohl, pospíchal k městu.

Před sebou slyšel hlasy – sláva, jsou to Sasku! Běžel k nim, připraven zavolat, jakmile spatřil dva muže, stojící mezi pomerančovníky. Vtom zaznělo ostré prasknutí a jeden z nich zakolísal a padl. Druhý se překvapeně začal otáčet, ale než otáčku dokončil, ležel na těle svého druha.

Slova uvázla Kerrickovi v krku; vrhl se k zemi a zpoza padlého stromu pozoroval obě mrtvá těla před sebou.

V malém hájku zašustilo suché listí. Ležel bez hnutí, ani nedýchal, a upřeně sledoval temnou postavu, jež se pomalu vynořila do slunečního svitu.

Yilané!

Zastavila se a znehybněla – jen oči se pohybovaly a zkoumaly okolí – jeho však neviděly. Paže měla napůl ochablé v gestu strachu, hesotsan sklopený k zemi. Byla mladá – pouhá fargi. Mohou zde však být další. Nemýlil se; okamžik nato zaslechl podrážděný hlas; přikazoval Kupředu… Fargi se zavlnila strachem a nerozhodností, ale nakonec se pohnula. Za ní vyšly z úkrytu dvě další a tvářily se neméně bázlivě. Nato se ze stínů vyhoupla čtvrtá postava, vzpřímená, velitelská – a čímsi povědomá. Vykročila do plného světla.

Vainté.

Kerrick se otřásl bouří vášní, jež se ho zmocnila. Nenávist, hnus – a ještě cosi, nedokázal to definovat a raději ani nechtěl. Vainté se vrátila, a s ní i nepřátelské šiky. Musí varovat ostatní.

Nejprve ji však musí zabít; na nic víc v tu chvíli nemyslel. Už jednou do ní zabořil oštěp a ona přežila. Nyní postačí jediná šipka, takřka neviditelná kapka jedu na hrotu – a smrt nastane okamžitě. Ano!

Pomalu zvednout zbraň, podívat se přes ni na cíl, temná čára hesotsan a za ní postava, otáčí se k němu, jak dobře tu tvář zná…

Stisknout…

Zbraň v jeho dlani hlasitě praskla právě ve chvíli, kdy jedna z fargi postoupila o krok – jen proto, aby se zapotácela a padla, zasažena šipkou.

„Ty!“ sykla Vainté, zabodávajíc mu oči do tváře. Nesmírná nenávist jí rozvlnila plnou silou tělo a podbarvila pronesené slovo.

Kerrick bez přemýšlení vypálil znovu – ale už byla pryč. Jeho zbraň praskla znovu a další fargi padla. Mezi stromy zazněly hlasité, vzdalující se kroky.

Běží, utíkají.

Není to tedy útočná armáda – snad jen průzkumný oddíl.

„Jsou tady!“ zařval co nejhlasitěji mohl a vyrazil válečný pokřik Tanu. Nato zaječel v Yilané: „Zabít, zabít, zabít – Vainté, Vainté, Vainté!“, doufaje, že ho nepřítel uslyší.

Ozval se vzdálený křik a on znovu zvolal své varování. Potom se rozběhl, náhle zcela slepý k nebezpečí, za slábnoucími kroky. Prodíral se za nimi houštím, lapaje po dechu, a toužil jen zabít jich co nejvíc. Vyběhl ze stromoví a spatřil na molu dvě postavy, jak se vrhají do vody.

Záhy už stál na otlučeném dřevu doku a pálil na dvě vzdalující se hlavy – znovu a znovu, až se mu v sevřených dlaních slaboučce zakroutil prázdný hesotsan. Šipky však minuly cíl; nepřítel dávno uplaval z dostřelu a mířil k černému předmětu, rýsujícímu se notný kus od pobřeží.

Hřbetní ploutvi uruketo, který tam na ně čekal.

Teprve tehdy si Kerrick uvědomil, že se chvěje. Sklonil zbraň a díval se, jak se plovoucí hlavy zmenšují a zmenšují, až se ztratily ve vlnách. Vainté je zde, před chvílí ji mohl zabít. Za ním se ozval rychlý dupot a vzápětí přiběhli dva lovci.

„Viděli jsme je, dva murgu, mrtví, zabili Kerimadase a Simmacha, co se děje?“

Kerrick ukázal třesoucí se rukou na moře. „Tam jsou murgu, stále živí. Přijeli sem jedním ze svých člunů-zvířat. Přijeli, aby prozkoumali město – a teď vědí, že jsme tady.“

„Vrátí se?“

„Ovšemže se vrátí!“ zaječel Kerrick, ústa stažená do zuřivého šklebu. „Je zde ta, která stále rozdmýchává válku proti nám, která nás chce všechny vyhubit. Dokud je tu ona – budou se vracet.“

Lovci couvli a nejistě Kerricka sledovali. „O tom musíme říci Sanonovi,“ prohlásil Meskawino. „Musíme za ním doběhnout a říci mu to.“ Vyrazili k městu a Kerrick na ně musel křiknout, aby je zastavil. „Pouze jeden z vás doručí tu zprávu. Ty, Meskawino, zůstaneš tady.“

Meskawino zaváhal, ale pak uposlechl, neboť zde ve městě poroučel Kerrick. Sanone byl jejich manduktem, k němuž Sasku stále vzhlíželi jako k vůdci, ale ten vydal příkaz, aby Kerricka ve všem poslouchali. Meskawino sevřel motyku a bázlivě se rozhlédl. Kerrick si toho pohledu všiml a snažil se opět ovládnout. Čas na slepý vztek skončil. Teď musí uvažovat chladně, jako Yilané, myslet za všechny ve městě. Natáhl se a dotkl se konejšivě lovcovy chvějící se paže.

„Jsou pryč, tvůj strach tedy musí pryč také. Viděl jsern tu, která vede, jak ještě s jinou plavou do bezpečí. Jsou pryč, všechny jsou pryč. Ty tu teď zůstaneš a budeš dávat pozor, pro případ, že by se vrátily.“

To byl pozitivní povel, konečně něco, co lze vykonat. Meskawino zvedl motyku jako zbraň. „Budu dávat pozor,“ oznámil, obrátil se a podíval se na moře. Vzápětí si však všiml zhrouceného těla strážce a rozplakal se.

„I on – můj bratr!“ Motyka mu vypadla z ruky a muž padl na kolena vedle zabitého.

Další vraždění a další smrt, pomyslel si Kerrick, rozhlížeje se po nyní už prázdné zátoce. Vainté, ta bytost smrti. A přece za to nemůže jen ona. Města Entoban< by jí nepomáhala, nebýt studených zim, jež zasely strach na pevnině, kde se jedno město dotýká druhého. Až zima dorazí k severním městům, mohou zůstat, kde jsou, a zahynout. Nebo překročit oceán – a rozpoutat válku. Tak jim to říkala Vainté, sám ji slyšel – a věděl, že v tom bude pokračovat, dokud ji nezabije.

Jednoho dne to udělá. Ne dnes; už je z dosahu. Teď musí udělat něco jiného: přemýšlet jako ona a zjistit, co má v plánu. Znal ji dobře, daleko lépe než kteroukoli jinou Yilané. Co tedy učiní?

Jedno bylo jisté: není sama. Jen kousek za obzorem možná pluje celá flotila uruketo, naplněných po zuby ozbrojenými fargi. Byla to děsivá představa. Do myšlenek mu proniklo žalostné kvílení a on se otočil, aby zjistil, že přišli další Sasku. Sanone šel v čele a za ním ženy, jež si začaly rvát vlasy, jen spatřily mrtvého lovce. Sanone přejel pohledem z mrtvého na Kerricka a potom na moře.

„Vrátili se, tak jak jsi říkal. Nyní se musíme sami bránit. Co máme učinit?“

„Postavit stráže, ve dne i v noci. Je třeba hlídat pláže i všechny cesty do města. Murgu se vrátí.“

„Po moři?“

Kerrick zaváhal. „Nevím. Až dosud vždycky útočili z moře, kdykoli to bylo možné – to mají nejraději. Ale to bylo v době, kdy měli toto město a malé čluny. A dokázali zaútočit i po souši. Ne, příště už neudeří z vody, tím jsem si jistý. Musíme dávat pozor zde – a všude jinde také.“

„A to je vše? To máme jenom stát a hlídat a čekat jako zvířata, až nás pobíjí?“ V Sanonově hlase zazněla trpkost.

„Učiníme víc než jen to, Sanone. Už o nich víme. Pošleš své nejlepší stopaře, aby pátrali po pobřeží na jihu i na severu po základně murgu. Až je nalezneme – zničíme je. A k tomu budeme potřebovat pomoc. Potřebujeme sammadara, který žije jen pro smrt murgu. Potřebujeme lovce Tanu, jejich znalost lesů a jejich sílu. Vybereš dva nejlepší běžce, kteří dokážou běžet mnoho dní, aniž se zhroutí. Pošleš je na sever, aby nalezli Tanu a předali Herilakovi vzkaz, že se k nám musí připojit. Se všemi lovci, které má. Až se dozví, že jsou tu murgu, jež je třeba zabít – potom přijde.“

„Zima je tu a na severu leží hluboký sníh. Běžci se nikdy nedostanou k sammadům. A i kdyby ano, lovci nemohou odejít uprostřed krutých mrazů. Žádáš příliš, Kerricku – žádáš po Sasku, aby zbytečně zahynuli.“

„Smrt je může potkat i zde – a daleko dřív. Potřebujeme lovce Tanu. Musí přijít, stůj co stůj.“

Sanone nešťastně potřásl hlavou. „Máme-li zemřít, potom zemřeme. Kadair nás vede a my můžeme jen jít za ním. Přivedl nás sem, protože k tomu měl důvod. Zde musíme zůstat, neboť sem jsme přišli po šlépějích mastodonta.

Nemohu však žádat po Sasku, aby zahynuli ve sněhu zim jen pro něčí rozmar. Na jaře to bude jiné. Můžeme se jen pokusit vyzvědět, co si Kadair přeje.“

Kerrick měl na jazyku zlostnou odpověď – ale pak se ovládl. Nebyl si příliš jistý, co si vlastně přeje Kadair –jen se vždycky zdálo, že na jeho vůli dochází vždy, když starý mandukto potřebuje něčím podpořit svoje argumenty. Možná, že Sasku opravdu nedokáží projít tam, kde by prošli lovci Tanu – nebyli na zimu zvyklí. Ale i kdyby se k sammadům dostali – neexistovala jistota, že Herilak jeho žádost o pomoc vyslyší. Budou muset počkat do jara.

Pokud jim nepřátelé dopřejí dost času.

11

Jižně od města a jižně od řeky začínaly bažiny. Neproniknutelná stěna džungle a mokřin se zde přibližovala téměř k okraji oceánu a znemožňovala jiný průchod než po pláži. Tam, těsně u hranice příboje, postávali dlouhonozí mořští ptáci a trhali kousky masa z mrtvého hardaltu, vyplaveného na břeh. Náhle se něčeho zalekli a s křikem se vymrštili do vzduchu, kroužíce nad dvěma Sasku, kteří opatrně vstoupili na pláž. Bílé pásky na hlavách zdobila okrová skvrna na důkaz toho, že mají velmi důležité poslání. Nezdáli se však jím být nadšeni. Pohlíželi na stěnu džungle se zřetelným strachem, míříce smrtícími holemi na neviditelné hrozby, jež tam jistě číhají. Když míjeli mrtvé tělo hardaltu, Meskawino na něj vrhl znechucený pohled.

„V údolí to bylo lepší,“ utrousil. „Měli jsme tam zůstat.“

„Do údolí přece přišli murgu, aby nás zničili – už jsi zapomněl? „ ozval se Nenne. „To Kadair nás přiměl, abychom sem přišli murgu vyhubit, a také jsme tak učinili.“

„Murgu se vrátí.“

„Pak je zabijeme znovu. Fňukáš jako dítě, Meskawino.“

Meskawino se bál natolik, že přešel dokonce i takovou urážku. Život zde u oceánu nebyl podle jeho gusta; příliš se lišil od dávno ustálené existence v dobře chráněném údolí. Jak rád by se vrátil do těch skalních stěn…

„Podívej – támhle před námi. Co je to?“ sykl Nenne.

Meskawino se zastavil a ucouvl o krok. „Nic nevidím.“ Hlas měl chraplavý strachem.

„Tam, na moři – plave to. A támhle je další.“

Opravdu se tam rýsovaly nějaké předměty, ale byly příliš daleko, než aby mohli rozeznat více. Meskawino sebou škubl a napůl se otočil, aby uprchl.

„Musíme říci Kerrickovi, co jsme viděli – tohle je důležité.“

Nenne vyplázl pohrdavě jazyk. „Co jsi zač, Meskawino? Žena, nebo Sasku? Utečeš snad s hrůzou před kládami, plovoucími v oceánu? Co povíš Kerrickovi a Sanonovi? Že jsme něco viděli. A oni se nás zeptají, co – a copak jim povíš?“

„Ten jazyk jsi na mne vyplazovat neměl.“

„Můj jazyk zůstane v ústech tak dlouho, dokud se budeš chovat jako Sasku. Půjdeme na jih a uvidíme, zda o těch předmětech dokážeme zjistit víc.“

„Půjdeme na jih,“ hlesl Meskawino rezignovaně. Byl přesvědčen, že jde na jistou smrt.

Drželi se nyní daleko od příboje, nejblíž stromům, jak jen mohli, kráčejíce s dvojnásobnou opatrností. Pláž však byla prázdná. Po chvíli dospěli k hřebenu, který vybíhal do moře jako příbojem ohlodaný mys. Proklestili si cestu mezi hustými keři a trpasličími palmami, aniž polevovali v ostražitosti – třebaže je před pohledem z moře kryla bujná vegetace. Na vrcholu hřebene opatrně rozhrnuli větve a podívali se dolů.

„Murgu!“ zasténal Meskawino a padl k zemi, tvář ukrytou v dlaních.

Nenne se tak snadno zastrašit nenechal. Murgu nebyli v bezprostřední blízkosti; hemžili se na pobřeží o kus dál a také v moři. Mezi nimi plula zvířata-lodi, tatáž jako to, které odvezlo zbytky murgu ze spáleného města. Viděl je na vlastní oči, poznal je tedy snadno. Avšak dál na oceánu jich bylo mnohem víc, počet prstů na obou rukou. I menší zvířata se houpala na vlnách a plula na břeh a zase zpátky, vozíce murgu-zabijáky. Ti murgu, co už byli na pobřeží, tam cosi dělali – ale co, to neviděl, protože je zakrývala stěna hustého křoví. Dál na moří spatřil další zvířata-lodi, jak se blíží. Připlouvaly od ostrova, který se v moři nacházel. Všechno to bylo velice podivné.

„Musíme blíž, zjistit, co to dělají,“ rozhodl Nenne. Meskawino jenom zasténal, hlavu stále skrytou v dlaních. Nenne se na něj podíval a pocítil lítost. Meskawinův otec a jediný bratr byli zabiti murgu. Zuřivost a touha po pomstě přivedla Meskawina do města murgu – a bojoval dobře. To však již bylo minulostí. Všechna ta úmrtí v něm cosi zlomila a on byl teď jako polámaný strom. Nenne se jej pokoušel zahanbit, přimět ho, aby se opět choval jako Sasku, ale nemělo to smysl. Sehnul se k němu a dotkl se lehce jeho ramene. „Vrať se zpátky, Meskawino. Pověz jim, co jsme nalezli. Já půjdu blíž a podívám se, jaké Karognisovo dílo zase mají za lubem. Vrať se.“

Meskawino zvedl tvář. Stále v ní ještě sídlil strach, ale už smíšený s úlevou. „Nemohu si pomoci, Nenne, není to z mé vůle. Šel bych s tebou, kdybych mohl. Mé nohy však nedokážou jít vpřed – jenom zpátky. Povím ostatním, co jsme našli.“

Nenne sledoval, jak pádí zpět po pláži – nohy mu tím směrem fungovaly opravdu dobře – a pak se obrátil k murgu. Půjde zjistit, co se na pobřeží děje. Se vší zručností dítěte divočiny se přesunul do pralesa a tiše pokračoval dál.

Trvalo mu velice dlouho, než se dostal na dobrý dohled k zelené bariéře, a slunce už viselo nízko nad obzorem. Bariéra se vypínala vysoko a zasahovala až k moři, chráníc tak pláž a její okolí. Tvořily ji jakési křoviny s velkými zelenými listy, mezi nimiž se mísily nějaké jiné, tmavší rostliny. Udělal prvních několik kroků podél džungle k bariéře, když spatřil první z těl. Vzápětí další a další. Dlouhou chvíli stál, ochromen hrůzou jako předtím Meskawino, než se konečně ovládl a pomalu a opatrně se stáhl zpět. Ačkoli klusal k městu pravidelným a svižným tempem, ani na okamžik nezahlédl Meskawina, který musel běžet mnohem rychleji, poháněn strachem. Poprvé za celou dobu Nenne pochopil, jak mu asi bylo. Kerrick už o přítomnosti Yilané slyšel od Meskawina; měl tedy co dělat, aby zkrotil netrpělivost, když Nenne hltal vodu z vodního ovoce a vymačkával si zbytek obsahu na hlavu a na potem pokryté tělo. Když Nenne konečně mohl promluvit, třeštil oči děsem z toho, co spatřil, a jeho snědá pokožka měla znatelně bledší odstín.

„Zprvu tam ležel jen jeden – jelen, který se přišel napást na těch keřích. Byl mrtvý a trnité šlahouny měl omotány kolem nohou. Pak jsem spatřil další, z některých už jen kosti – všechna možná zvířata, dokonce i zvířata murgu, která zahynula u té živé stěny. Zbytky mnohých křoviny obklopily, jak rostly výš a výš. I ptáci jsou tam, mořští i jiní, kteří na ní přístáli – a nikdy už neodletěli. Ať tam roste cokoli, je to živá smrt, která vezme život každému, kdo se k ní přiblíží.“

„Ale proč? Co to znamená?“ ptal se Sanone a ostatní posluchači udiveně přikyvovali.

„Co to znamená?“ opakoval Kerrick pochmurně. „Nic dobrého pro nás. Přemýšlejte. Murgu přijeli ve velké síle, s mnoha zvířaty-loďmi. Zbudovali si základnu na ostrově kus od pobřeží, kam za nimi nemůžeme. Ano, můžeme postavit čluny, ale pokud bychom se pokusili na ostrově přistát, asi bychom zahynuli. Dokud zůstanou na ostrově a my na pevnině, je vše v pořádku. Jenže už zakládají další místo smrti zde na břehu.“

„Je to daleko odsud,“ hlesl Meskawino s nadějí.

„Teď ano,“ opáčil Kerrick a v hlase neměl po naději ani stopy. „Ale můžeme si být jistí, že se časem rozroste blíž, nebo postaví nové a bližší. Murgu změnili taktiku a já z toho mám obavy čím dál víc. Když nás napadali dřív, poslali pokaždé jen ozbrojené fargi a ty jsme zničili. Nyní však mám strach, že ta, která je vede, plánuje něco daleko složitějšího a nebezpečnějšího.“

Jak nebezpečný je její plán – a dá se vůbec překazit? S touto myšlenkou jím projel ochromující strach. Když opět promluvil, všichni jej z jeho hlasu slyšeli.

„Musím se jít podívat na tu bariéru na pobřeží. Ukážeš mi ji, Nenne? Pomůžeš mi donést k ní věci, jež budu potřebovat?“

„Půjdu s tebou. Hned?“

„Ne, je pozdě, a musíš si také odpočinout. Půjdeme ráno.“

Opustili město za svítání a šli obezřetným, ale pravidelným krokem po včerejších stopách, dosud jasně viditelných všude, kam nedosáhl příliv. V poledne už měli bariéru na dohled – dlouhý zelený oblouk, přerušený jenom mořskou hladinou. Jeden rozdíl tu však byl.

„Jsou pryč,“ poznamenal Nenne. „Tak tomu včera nebylo. Plavaly tu zvířata-lodě, ty menší se pohybovaly mezi většími a pobřežím, ty větší připlouvaly od ostrova. Teď jsou všechny pryč.“

Kerrick tušil nějakou past. Prázdné moře se lesklo a odhalovalo v odpoledním oparu šedý obrys vzdáleného ostrova. Za ním se nacházely ještě jiné, menší ostrovy; Kerrick je zahlédl, když jel kolem v uruketo – byl jich celý řetěz. Alakas-aksehent, řada zlatých, rozházených kamenů. Dokonalé místo, kde přistát po dlouhé plavbě oceánem a být v bezpečí před kýmkoli na pevnině. Ale co ten oblouk smrti, zasazený zde na břehu – co ten má znamenat?

„Vylezu na strom, támhle na ten vysoký,“ navrhl Nenne. „Z jeho koruny uvidím přes bariéru a zjistím, co je za ní.“

Uměl šplhat dobře; mnohokrát zdolal skalní stěnu údolí, a lézt zde bylo mnohem snazší. Drobné větvičky a listí dolů jen pršely, jak se škrábal do koruny. Na okamžik zůstal stát na jedné z horních silných větví a pak se rychle vrátil, kudy přišel.

„Nic,“ hlásil udiveně. „Uvnitř je prostě jenom písek. Tvorové, kteří tam byli včera, jsou pryč. Zmizeli – leda by se zahrabali do písku.“

„Půjdeme se podívat na místo, odkud jsi je včera pozoroval, blízko místa smrti,“ rozhodl Kerrick a vzal opět do ruky luk, zatímco Nenne si hodil na rameno svůj kožený vak.

Mrtvý jelen tam stále ležel a už se hemžil mouchami –a za ním se tyčila zelená zeď, proložená mrtvými zvířaty a ptáky. Kerrick si připravil luk a vyhledal vhodný šíp, zatímco Nenne otvíral vak.

Kerrick pečlivě ovázal šíp páskem tkaniny a pak látku polil charadisovým olejem z koženého váčku. Nenne jej tělem zaclonil před větrem a on vykřesal jiskru. Přihodil suché větvičky a záhy už v jamce v písku plápolal malý ohníček. Kerrick vstal, založil šíp do luku a dotkl se olejem nasáklým hadříkem plamenů. Látka vzplanula; plameny sice nebyly v prudkém slunci vidět, ale temný kouř, jenž začal stoupat, přehlédnout nešlo. Nato se Kerrick rozkročil, napjal luk, namířil do výše – a vypustil šíp.

Vzlétl vzhůru, opsal oblouk – a dopadl do zelené bariéry. Viděli jej jasně; pronikl jedním z listů a lehce dýmal. Když se kouř rozplynul, poslal Kerrick za prvním zápalným šípem druhý, a pak další a další. Výsledek byl však stále stejný.

„Poučili se,“ řekl hlasem temným jako sama smrt. „Už poznali oheň. Podruhé už jim střechu nad hlavou nespálíme.“

Nenne si s údivem poklepal na čelo. „Ničemu z toho nerozumím.“

„Já ano. Už mají základnu na souši – základnu, již nemůžeme spálit ani na ni zaútočit.“

„Můžeme užít oštěpy a šípy; před nimi je bariéra neochrání.“

„Tato ne a ani jiná téže velikosti. Ale pokud si vybudují větší, budou se do ní moci na noc stáhnout bez obav –mimo dostřel našich šípů.“

„Ti murgu provádějí podivné věci,“ Nenne si s nechutí odplivl k zelené stěně.

„Provádějí – protože neuvažují tak jako my. Ale já je znám a měl bych proto zjistit, proč to dělají. Budu o tom usilovně přemýšlet. Toto neudělali bez důvodu – a já bych na něj měl přijít. Pojďme blíž.“

„To znamená jistou smrt.“

„Pro zvířata ano. Jen běž, ale dávej pozor.“

Kerrick shledal, že se mu chvějí nohy ve chvíli, kdy je opatrně kladl na tvrdý, udusaný písek. Když se trochu přiblížili k mrtvému jelenovi, Nenne mu stiskl paži a tak ho zastavil.

„Podívej, jak ten trnitý šlahoun, který chytil jelena za nohu, vyrůstá z písku. Přímo jelenovi u nohou – hned vedle trávy, kterou sem přišel spást. Jak to, že ho jelen neviděl a nevyhnul se mu?“

„Myslím, že vím proč.“ Kerrick se shýbl a vydoloval z písku zpola zabořenou škebli, načež ji opatrně hodil vedle ležícího těla.

Písek se rozlétl do všech stran; zelený, trnitý šlahoun vystřelil ze země a narazil do škeble.

„Jsou ukryté těsně pod povrchem,“ konstatoval Kerrick. „Uvolní se ve chvíli, kdy ucítí tlak shora.“

„Mohou růst klidně i tady.“ vyhrkl Nenne a opatrně couval, kráčeje ve šlépějích, které právě udělali. „Je to místo smrti, kde nemůže žít zhola nic.“

„Ne tak docela; podívej se támhle – přímo na úpatí té stěny.“

Stáli bez jediného hnutí a téměř ani nedýchali. Listí bariéry zašustilo a rozhrnulo se. Objevila se skvrnitá, oranžověpurpurová hlava, jasné oči zatékaly sem a tam, a zase zmizely. Vzápětí se tvor vynořil celý – byla to jakási ještěrka. Rychlými skoky přeběhla přes písek – a pak se zastavila a znehybněla, jen oči se rozhlížely kolem. Opravdu ohavné stvoření: mělo plochý, silný ocas a záda hrbolatá jakýmisi boulemi, jež se vlhce leskly na slunci. Ještěrka se pohnula znovu, zanechávajíc za sebou slizkou stopu, a zastavila se u trsu trávy. Začala ho žvýkat, pohybujíc přitom čelistí ze strany na stranu. Jakmile odvrátila oči, Kerrick pomalu sáhl do toulce, založil šíp do tětivy a natáhl.

Pustil.

„Dobrá rána,“ pronesl Nenne uznale a pochvalně kývl. Zasažený tvor chvíli kolem sebe kopal a pak zůstal tiše ležet na písku. Obešli jej velkým obloukem a přiblížili se od moře, po čáře příboje. Dorazili k úlovku a sehnuli se k němu.

„Ošklivé zvíře,“ ucedil Nenne. „Podívej – kape z něj sliz jako z měkkýše.“

„Snad je to ochrana před jedem stěny – a možná i před trny. Tento tvor byl vyšlechtěn, aby žil tam, kde všichni ostatní umírají. To musí mít nějaký důvod – neboť Yilané nedělají nic bezdůvodně.“

„Je ale nemocný – podívej na ty boláky na hřbetě. Jeden je dokonce otevřený.“

„To nejsou boláky ani rány – vidíš, jak pravidelně jsou rozmístěné? „ Kerrick natáhl ruku a šťouchl do otevřeného hrbolu tak, že se vyřinuly hnědé částečky, jež se v něm nacházely. Nenne si sedl na bobek a prohlédl si je zblízka.

„Tomu nerozumím – jsou suché. Vypadají jako semena.“

Kerrick se pomalu zvedl a otočil se k smrtící bariéře; navzdory teplým slunečním paprskům pocítil chlad. „Já rozumím,“ řekl hluše. „Rozumím až příliš dobře. Čeká nás porážka, Nenne. Jistá porážka. Nenapadá mne žádný způsob, jak vyhrát tuhle válku, ani možnost, jak bychom mohli přežít.“

12

Jeden z mladých manduktů rozhrábl oheň a přiložil další dříví. Světlo plamenů ozářilo malou skupinu kolem Sanona, jenž seděl naproti Kerrickovi na druhé straně ohně. Kerrick chtěl původně mluvit se všemi lovci, ale to u Sasku nebylo zvykem. Rozhodnutí činili manduktové a tak se také dělo. Právě teď se tlumeně radili a Kerrick se upřeně díval do ohně, pokoušeje se nahlédnout do budoucnosti – ale namísto toho viděl v teplém světle jen zoufalství.

„Nemůžeme s tebou souhlasit,“ obrátil se k němu konečně Sanone. „To, co jsi říkal, jenom hádáš, bez nějakého důkazu. Musíme počkat. Pak uvidíme.“

„Budeš čekat na první mrtvé? Copak nevidíš zcela zřetelně, co se stalo? Podívej se na jih, na tu pláž, na to, co vyhlíží jako prázdné ležení. Nezáleží na tom, že v ležení nejsou murgu – je prázdné úmyslně. Rostliny, které tam rostou, jsou jedovaté a zabíjejí, ale někde musí vyrůst, aby je murgu mohli sklidit. Proč by nerostly zde na pobřeží? Vždyť v tomto prostředí se pak mají rozmnožovat. Byly zde zasazeny, aby rostly a kvetly – a jakmile dozrají, murgu sklidí semena. To také vysvětluje malého maraga, jehož jsme zabili.“

„Je to jen tvá domněnka…“

„Snad. Ale páchne ošklivou pravdou. Vzpomeň si na toho tvora, vyvinutého, aby žil mezi šlahouny a keři, kde všechno ostatní živé hyne. Proč by si dávali práci s chovem takového zvířete, kdyby ty rostliny měly sloužit jenom k ochraně? Ne, ty mají daleko děsivější úkol. Mají být rozneseny. Rozneseny zde. Ti malí murgu budou běhat a skrývat se v temných koutech – a kamkoli půjdou, všude roznesou svá zhoubná semena. Budou běhat zde v Deifoben tak dlouho, až celé město naplní smrt a my buď odejdeme, nebo zemřeme také.“

„Pokud se sem malí murgu pokusí vniknout, zabijeme je,“ zvolal jeden z manduktů a ostatní zamručeli na souhlas. Kerrick měl co dělat, aby ovládl hněv.

„Opravdu? To jste tak zázrační lovci, že dokážete s luky a smrtícími holemi uhlídat toto město dnem i nocí, celou jeho plochu do posledního keře a stromu, a zabít každého maraga, jakmile se objeví? Pokud si to myslíš, pak jsi hlupák. Všichni se chováte pošetile. Cítím totéž co vy, také se zdráhám tak strašnému plánu uvěřit. Ale musím. Budeme muset odejít – a tak brzo, jak to jen bude možné.“

„Ne, to se nesmí stát,“ vyskočil Sanone. „Kadair nás sem dovedl a Kadair nás neopustí.“

„Možná vás sem přivedl spíš Karognis,“ odsekl Kerrick. Slyšel kolem sebe poděšené vzdechy a zadoufal, že se Sasku tím šokem konečně proberou a pochopí. „Nemůžeme zabít všechny ještěrky, až sem začnou pronikat, nemůžeme ani zabránit semenům, aby rostla. Je nutno odejít dřív, než zemřou první z nás.“

„Tak to být nemůže,“ namítl Sanone. „Něco takového by neučinili, protože by jim pak město nebylo k ničemu. To, co zabíjí nás, zahubí i murgu.“

Kerrick ignoroval souhlasné výkřiky a zakřičel tak, aby je přehlušil. „Mluvíte jako děti. Myslíte si snad, že by murgu vyvíjeli a pěstovali takové rostliny, aniž by věděli, jak je zneškodnit? Až město opět ovládnou, všechny keře zkázy budou opět odstraněny.“

„Pokud to dovedou oni – pak my taky.“

„Ne, to nedokážeme. Nemáme znalosti, jež mají oni.“ Sanone pozvedl paži a ostatní zmlkli. „Roste hněv a moudrost mizí. Pronášíme věci, jichž budeme později litovat. Možná, že vše, o čem Kerrick mluvil, se skutečně stane. Ale i kdyby ano – máme na vybranou? Pokud dokážou změnit toto město v místo smrti, což nás nebudou pronásledovat a nezaplní smrtí i naše údolí nebo kterýkoli tábor? Možná nás sem Kadair vedl na smrt, snad právě to je součástí jeho plánu. Nevíme a nedozvíme se to. Zdá se, že opravdu nemáme příliš na vybranou. Bude snazší zůstat.“

Poprvé za celou dobu Kerrick mlčel, protože nedokázal na Sanonova slova odpovědět. Je to skutečně jediná možnost? Zůstat zde a zemřít, nebo uprchnout, uprchnout přes nesmírný kontinent. A po návratu najít smrt i tam. Bez jediného slova se zabalil do pláště z jelenice, vstal a odešel do své ložnice. Byl to dlouhý, namáhavý den a Kerrick byl unaven; přesto nedokázal usnout. Ležel ve tmě a stále hledal nějaké východisko, nějakou cestu, po níž by se mohli dát a které si dosud nevšiml. Na jaře mohou poslat pro Herilaka a on přijde s lovci Tanu. Mohou zaútočit na ostrov, kde jsou Yilané a vyhnat je z něj. Zajmout nějakou vědkyni a přimět ji prozradit, jak lze vyhubit jedovaté rostliny. Zabíjet ještěrky, jakmile se objeví, vykopávat rostliny, jakmile začnou růst. Spoustu věcí lze udělat – je nutno udělat…

Ráno bylo jasné, slunce hřálo, a noční obavy zmírnilo denní světlo. Kerrick si právě loupal pomeranč, když spatřil Sanona, jak se vynořil z listím rámovaného ústí jedné ze spojovacích chodeb. Tvář mu křivila bolest a sotva se vlekl. Kerrick vyskočil; pomeranč spadl na zem, rázem zapomenut.

„První oběť,“ řekl Sanone. „Začíná to, jak jsi říkal. Dítě, malé děvčátko, si hrálo na břehu řeky, když z písku vyjel trn a zabodl se holčičce do nohy a ta zemřela. Vyhrabali jsme tu rostlinu ze země oštěpy; nebyla větší než má dlaň – a spálili ji v ohni. Ale jak se dostala až sem –do samého středu města?“

„Mnoha způsoby. Yilané mohli nasypat semena do řeky, kus proti proudu. Mohli jimi nakrmit ptáky, aby je šířili trusem. Jsou velmi chytré, ty Yilané, pod jejichž rukama vyrůstají noví tvorové. Pokud vymyslí nového tvora, vymyslí jej dobře. Je nutno všechny varovat a přijmout protiopatření. Nebo přece jen odejdeme?“

Sanone v tu chvíli zestárl o mnoho let a vrásky na tváři se mu prohloubily. „Nevím. Promluvíme si o tom dnes večer. Do té doby musím provést jisté věci, abych se dozvěděl záměr Kadairův. Je velmi těžké přesně zjistit, co je správné učinit.“

Kerrick se šel se Šanonem podívat na ohořelé zbytky rostliny. Dloubl do ní holí. „Je maličká – ale trny jsou velké zrovna tak jako na těch velkých. Jsou tu ještě nějaké?“

„Pátrali jsme po nich. Jen tato.“

„Každý si musí chodidla ovinout kůží. Nikdo se nebude dotýkat neznámých rostlin. Vetší děti musí dávat pozor na ty malé. Všechny děti zůstanou na vyhrazených místech, která každého rána pečlivě prohledáme.“

Kerrick dostal hlad a tak se odebral k ohni, kde jej Nennova žena Matili vždy ráda přivítala. Pekla v popelu lahodné maso; pokaždé je pokrývala vrstvou hlíny, která záhy ztvrdla, a pod ní maso zůstalo šťavnaté a křehké. K tomu připravovala do malých mističek kaši z rozdrceného ovoce, smíchaného se solí a pálivými papričkami, do níž mohl maso namáčet. Byla to chutná krmě a Kerrick měl pořádný hlad.

Když však přišel k ohni, vzhlédla k němu Matili chladně a učinila gesto, které dosud neviděl: zvedla dlaň svisle před obličej, mezi oči. Kerrick na ni promluvil a chtěl ji uchlácholit, ale namísto odpovědi se otočila a utekla do místnosti, kde s Nennem spali. Byla to záhada a Kerrick se už chystal odejít, když tu se objevil sám Nenne.

„Doufám, že nemáš hlad, Kerricku, protože žádné maso nebude.“ Odvrátil při svých slovech tvář, což obvykle nedělal.

„Co se stalo Matili?“ divil se Kerrick. „A proč před sebou takhle držela ruku?“

Zopakoval to gesto. Stejně jako Yilané však i on pohlížel na gesto dlaně jen jako na součást postoje celého těla. Aniž si to tedy uvědomil, svěsil přitom ramena, dal si druhou ruku před prsa jako žena, která se před něčím chrání, a dokonce na okamžik pokrčil nohy tak, jako předtím Matili. Nenne všechny ty pohyby viděl a nerozuměl jim, stejně jako mnoha věcem, jež u Kerricka vídal. Příliš se mu nelíbily, ale nechával si svůj názor pro sebe. Přišel však čas, aby to Kerrickovi řekl; čas, aby Kerrick konečně pochopil. „Pojď se mnou – pokusím se ti to vysvětlit.“

Vzdálili se spolu mezi stromy, tak daleko, aby je nikdo neslyšel. „Je to kvůli slovům, která jsi včera v noci pronesl. Hovořil jsi s mandukty, křičel jsi a mnozí tě slyšeli. Řekli to i Matili. To, co dělala s dlaní, když jsi přišel, bylo gesto, kterým se pošetilé ženy snaží od sebe odvrátit Karognise.“

Kerrick vytřeštil oči.

„Co mají společného moje slova a Karognis? Nerozumím.“

„Karognis je zlo samo, je zlý jako murgu, a na kom spočinou jeho oči, toho stihne pohroma.“

„Ale co s ním mám společného já?“

„Někteří tvrdí, že hovoříš jeho jazykem. Hovořil jsi –slova, která jsi včera pronesl o Kadairovi, byla slyšena. Tos neudělal dobře.“

Kerrick se díval do Nennovy zachmuřené tváře a věděl, že třebaže to Sasku bude popírat, myslí si totéž, co Matili. Tihle lidé naslouchali manduktům a přijímali jejich slova o tom, jak Kadair stvořil tento svět a všechen život na něm a jak o tom celý svět ví. V tom byli podobní Tanu, kteří viděli život ve všem – ve zvířatech, ptácích, dokonce ve stromech a řekách. Měli jasno v tom, odkud se zde tento život vzal, a proto nehovořili o Ermanpadarovi jinak než s nejhlubší úctou. Na to Kerrick pokaždé zapomínal, neboť nevyrůstal v prostředí víry tak jako Tanu i Sasku. Pokusil se to napravit.

„Mluvil jsem v hněvu a strachu. Pověz Matili, že to nemluvil můj rozum a že jsem to tak nemyslel.“

„Musím už jít zpět.“ Nenne se obrátil a bez odpovědi odkráčel. Bylo jasné, že tomu věří také. Kerrick nedal najevo hněv, který jím zalomcoval, ale slova, která by za ním volal, mohla vztah jenom zhoršit. Nenáviděl hloupost a pošetilost těchto lidí.

Jsou to jenom ustuzou.

To jsou, ano, ale myšlenky jako tato patří Yilané, a jeho by napadat neměly – nesmí. Je ustuzou právě tak jako oni – není ani trochu Yilané.

A přesto automaticky zamířil k hanalé, podívat se, jak se daří samcům. Byl Tanu – ale v tuto chvíli se cítil jako příslušník rodu Yilané.

„Velmi nudné,“ uvítal ho Nadaské a připojil pohyb s významem spící-navždy. „Pořád jsme jen zde a nikdo za námi nechodí. Jednou, dávno, jsi nás vzal na procházku kolem města a to nám bylo potěšením. Ale víc už jsi to neudělal a my můžeme jen rozmlouvat mezi sebou a po tak dlouhé době už nemáme o čem hovořit. Někdy si můžeme povídat s tebou, ale ty máš ovšem i jiné úkoly a jsi zde jen zřídka.“

„Jste dosud naživu,“ opáčil Kerrick s hněvem a trpkostí v hlase. „To je aspoň nějaká útěcha.“

Nadaské se odvrátil, naznačuje přitom pojmy samicí a tázavý. Kerrick se usmál; samec naznačoval, že se chová drsně a urážlivě. Jako samice. A přece jej před malou chvílí právě samice odehnala hladového od ohně. Od rána ještě nejedl. Rozhlédl se. Samci byli mlsní a od včerejška tu zbyla trocha konzervovaného masa, které jim moc nechutnalo. Kerrick z něj uloupl kousek a snědl jej. Imehei zakvílel.

„Zemřeme zde, v odloučení od světa – a ještě k tomu budeme hladovět.“

„Nebuď hloupý.“ Gestem vyjádřil totožnost samců a pošetilosti – značně podivné gesto, neboť jej používaly výhradně samice. A přece se k němu ti dva chovají jako k dominantní samici. Vzedmul se v něm hněv; copak jej nepřijme za svého vůbec nikdo?

„Vainté se vrátila,“ řekl prostě. „Nablízku je ona i mnoho dalších.“

V tu chvíli měl veškerou pozornost, kterou si mohl přát. Samci jej zahrnuli omluvami za svou špatnou náladu, ujišťovali jej o jeho síle a laskavosti, a žadonili o informace. Zdržel se u nich notnou chvíli, šťastný v jejich středu –a uvědomil si, jak mnoho s nimi má společného. S nimi mohl hovořit o všem, co ho zajímalo, tak hluboce a komplexně, jak je to zvykem jen u Yilané. Nemusel se starat o Kadaira, Karognise – a ostatně ani o Ermanpadara. Na chvíli zapomněl na mnohé z toho, co jej trápilo. Bylo již poledne, když od nich odcházel, a navrátil se před setměním, přinášeje maso. Najedli se společně, ve společném potěšení.

A přece se za potěšením skrýval temný stín budoucnosti. Vainté je nablízku a mezi jejími palci číhá smrt. Jedovaté rostlinky v silném slunečním svitu Alpéasaku rychle vzejdou a maličké ještěrky běhají sem a tam a roznášejí smrtící semena. Budoucnosti nelze uniknout – a nelze uniknout ani před obavami z ní.

13

Když se s přicházejícím jarem začalo počasí oteplovat a zimní bouře ustaly, vzrostla i aktivita Yilané. Na jihu vyrostly další jedovaté rostliny – ačkoli kupodivu už žádná ve městě. Zdálo se, jako by Yilané dokončili všechny přípravy, ozkoušeli si účinnost svých zbraní – a nyní čekali na nějaký signál k útoku. Dny však míjely a žádný útok nepřicházel; dokonce i Kerrick začal pochybovat, zda byly jeho obavy opodstatněné. Vlastně nezačal pochybovat – jen na své obavy pozapomněl. Věděl, že boj tak jako tak dříve či později vzplane. Vainté byla nablízku. A Vainté se nikdy nezastaví, dokud je nezničí. A tak, navzdory občasným nářkům, Kerrick dohlížel, aby byly všechny přístupové cesty ve dne v noci hlídány, zatímco ozbrojené skupiny pátraly na pobřeží po nových známkách aktivity Yilané. Kerrick sám vedl výpravy na jih; byl si jist, že útok přijde odtud, ale nenašel jiné stopy po nepříteli než rostoucí stěny smrti. Jednoho horkého odpoledne se vrátil z průzkumné výpravy a spatřil Nenneho, jak na něj čeká.

„Přísel lovec ze severu, Tanu, a chce mluvit jenom s tebou. Sanone šel za ním, ale on jen opakoval, že chce mluvit s Kerrickem.“

„Znáš jeho jméno?“

„Je to sammadar Herilak.“

Když Kerrick zaslechl jméno, přejelo mu po zádech zamrazení neblahé předtuchy. Armun. Něco se určitě stalo Armun. Neměl ke svému strachu žádný důvod, ale přesto se rozechvěl od hlavy až po konečky prstů.

„Přišel sám?“ zeptal se, aniž se dokázal pohnout.

„Nikdo jej nedoprovázel – ačkoli jsme zahlédli další lovce, jak čekají před městem, mezi stromy.“

Přišel sám, ostatní čekají v lese, jaký k tomu má důvod? A co Armun, co je s ní? Nenne stál a čekal, napůl odvrácen, neboť Kerrickovo tělo se pohybovalo po způsobu Yilané spolu s myšlenkami jako jejich fyzická ozvěna. Kerrick s námahou přemohl ochrnutí nerozhodnosti a strachu. „Odveďmne k němu – rychle.“

Běželi městem a lapali po dechu v horkém vzduchu, těla zbrocená potem. Klusali k otevřenému prostranství ambesedu, kde stál Herilak a čekal. Opíral se o oštěp, ale napřímil se, když spatřil Kerricka, a promluvil dříve, než mohl Kerrick otevřít ústa.

„Přicházím se žádostí. Naše smrtící hole už jsou…“

„Promluvíme si o nich poté, co mi povíš něco o Armun.“

„Není tu se mnou,“ odpověděl, bez úsměvu a ponuře.

„To vidím, Herilaku. Daří se jí dobře? A dítěti?“

„To mi není známo.“

Kerrickovy obavy se vyplnily. Něco se jí stalo. Potřásl zuřivě svým hesotsan.

„Mluv jasně, sammadare. Vzal jsi ji do svého sammadu, abys ji chránil, tak jsi to povídal. Proč tedy teď tvrdíš, že o ní nevíš?“

„Protože odešla. Učinila to sama od sebe, přestože jsem jí to zakázal, přestože jsem nařídil, že jí nikdo nesmí pomoci. Za to, co učinila, nese odpovědnost jenom ona. Jen jeden lovec, Ortnar, mne neposlechl a pomohl jí k útěku. Bylo to vloni touto dobou. Ortnar již není v mém sammadu. Poslal jsem za ní lovce, ale nenašli ji. A nyní si promluvme o jiných věcech…“

„Budeme mluvit o Armun. Požádala tě o pomoc a tys ji odmítl. A nyní mi říkáš, že odešla. Kam?“

„Na jih, za tebou. Musí už být tady.“

„Není – nepřišla.“

Herilakova slova zněla studeně jako sama zima. „Pak leží mrtva někde na cestě. Mluvme o něčem jiném.“

V rudé cloně vzteku a nenávisti pozvedl Kerrick třesoucíma rukama hesotsan a namířil na Herilaka. Ten stál, bez hnutí a beze strachu, oštěp opřen o zem. Potřásl hlavou a promluvil.

„Tím, že mne zabiješ, ji k životu nepřivedeš. A Tanu nezabíjejí Tanu. Jsou i jiné ženy.“

Jiné ženy. Ta slova Kerricka dokonale odzbrojila a on sklonil zbraň. Pro něj nejsou jiné ženy, jenom Armun. A ta je mrtvá. Herilak však za to nemůže. Je to Kerrickova vina, jenom jeho. Kdyby se byl vrátil k sammadům, mohla být dnes živá. Bylo po všem. Nebylo, co k tomu dodat.

„Chtěl jsi hovořit o smrtících holích,“ Kerrick promluvil, prázdně a hluše. „Co je s nimi?“

„Jsou mrtvé, všechny. Byla to studená zima. Přestože jsme se je snažili udržet v teple, mnoho jich zahynulo už první zimu, zbytek pak dřív, než nastalo letošní jaro. Nyní musíme jít lovit do zemí murgu, protože na severu již není zvěř. Potřebujeme nové smrtící hole. Dáš nám je?“

„Mám jich dost, rostou nám mladé… Kde jsou sammady?“

„Na severu, čekají na plážích s mastodonty. Polovina lovců zůstala u nich, aby je chránila, polovina čeká na mne zde v lese. Přišel jsem sám. Měl jsem pocit, že bys mne mohl zabít, a nechtěl jsem, aby to lovci viděli.“

„To jsi učinil správně. Avšak na lov na pláních ti žádné smrtící hole nedám.“

„Cože?“ Herilak ve vzteku zamával oštěpem. „Ty odmítáš pomoci mně, odmítáš pomoci sammadům? Mohl jsi mít můj život, pokud bys chtěl. Nabídl jsem ti jej – pro dobro sammadů – a ty nám teď odmítáš pomoci?“

Aniž si to uvědomil, zpola pozvedl oštěp a Kerrick na něj s chladným úsměvem ukázal.

„Tanu nezabíjejí Tanu – a přece jsi pozvedl oštěp.“ Čekal, až Herilak zkrotí hněv a teprve pak pokračoval. „Řekl jsem, že nebudou žádné smrtící hole pro lov na pláních. Tomuto městu hrozí nebezpečí a potřebujeme lovce, aby nám je pomohli bránit. Sasku jsou zde. Tak, jak oni kdysi pomohli Tanu, žádám tě nyní, aby Tanu na oplátku pomohli jim. Zůstaňte zde a pomozte nám. Je tu dost smrtících holí pro všechny.“

„To nemohu rozhodnout sám. K tomu jsou povoláni i ostatní sammadaři a stejně tak členové sammadů.“

„Přiveď je sem. To rozhodnutí je třeba učinit – rychle.“

Herilak se hněvivě zamračil, neměl však na vybranou. Nakonec se otočil na patě a odrazoval. Málem přitom vrazil do Sanona, ale nevěnoval mu jediný pohled.

„Stalo se něco?“ zeptal se Sanone.

Něco? Armun je mrtvá. Kerrick se s tím stále nemohl smířit. Dalo mu hodně práce, aby Sanonovi odpověděl.

„Jdou sem sammadaři Tanu. Řekl jsem jim, že pokud chtějí smrtící hole, musejí zůstat ve městě. A také přivést své sammady. Spojíme se, abychom bránili jedni druhé –není jiné cesty.“

A nebylo.

Sammadaři rozmlouvali, dlouze a hněvivě, vdechovali kouř z dýmky a podávali ji dalším. Rozhodli se však zůstat; neměli na vybranou. Kerrick se debaty neúčastnil a ignoroval i zlostné pohledy lovců, kterým Herilak řekl o jeho ultimátu. Co si myslí, o to se ale nestaral. Tanu a Sasku zde zůstanou, a odejdou pouze, pokud budou vyhnáni násilím. Přes clonu mrzutých a utrápených myšlenek proniklo vědomí, že před ním stojí nějaký lovec. Okamžik mu trvalo, než si uvědomil, kdo to je: Ortnar. Jakmile však pochopil, pokynul lovci, ať jde blíž.

„Pojď, sedneme si do stínu a ty mi povíš něco o Armun.“

„Už jsi o ní mluvil s Herilakem?“

„Řekl mi, že jí nařídil, aby zůstala v táboře, a vydal příkaz, aby jí nikdo nepomáhal. Přesto jsi jí přišel na pomoc. Co se stalo?“

Ortnarovi to nebylo příjemné. Sklonil hlavu, takže mu dlouhé vlasy visely přes tvář, a promluvil šeptem. „Byl jsem tažen dvěma opačnými směry, Kerricku, a stále ještě jsem. Herilak byl mým sammadarem a my dva jsme jediní, kdo přežili z původního sammadu, vyvražděného murgu. To je pouto, které lze jen těžko přetrhnout, Kerricku. Když Herilak nařídil, aby nikdo z nás nepomáhal Armun, poslechl jsem ho, neboť to bylo dobré rozhodnutí. Cesta sem je dlouhá a nebezpečná. Přesto však, když mne Armun požádala o pomoc, cítil jsem, že i ona má pravdu. Tím jsem byl trhán vedví a ve své hlouposti jsem jí poskytl pouze polovinu pomoci, již potřebovala. Měl jsem jí dát všechnu: jít s ní, teď už to vím. Poradil jsem jí však jen cestu a dal jí svou smrtící hůl. Jen poloviční pomoc.“

„Ostatní jí neposkytli žádnou, Ortnare. Jsi mým jediným přítelem.“

„Přiznal jsem Herilakovi, co jsem učinil. Srazil mne k zemi a já ležel jako mrtvý dva dny – tak mi to řekli. To sem mne uhodil ve svém hněvu.“ Ortnarovy prsty opatrně osahaly temeno hlavy, až nahmataly jizvu ve vlasech. „Již nepatřím k jeho sammadu, a on od té doby na mne nepromluvil.“

Zvedl tvář, a než Kerrick stačil promluvit, spěšně dodal: „Toto jsem ti musel říci, abys věděl, co se stalo. Od té doby jsem se stále díval po jejích stopách, celou cestu na východ až k pobřeží. Nenalezl jsem však nic – žádné kosti ani tělo některého z nich. Odešli tři; Armun a tvůj syn, a chlapec, kterého vzala s sebou. Nějaké stopy však po nich přece zůstat musely. Ptal jsem se všech lovců, které jsme potkali, ale nikdo je neviděl. Byl však mezi nimi jeden lovec, který obchodoval s pazourkovými noži a měnil je za kožešiny; obchodoval s Paramutan ze severu. Rozuměl částečně jejich řeči. Od nich prý slyšel, že v jejich táboře byla žena s vlasy jako máš ty, žena s dětmi.“

Kerrick ho popadl, zvedl na nohy a zuřivě jím zatřásl.

„Co to říkáš – uvědomuješ si, co to říkáš?“

Ortnar se usmál a pokývl. „Uvědomuji. Přišel jsem na jih, abych ti to řekl. Nyní odejdu na sever, dokud je ještě léto, abych vyhledal Paramutan a pokusil se najít Armun. Přivedu ti ji zpět..“

„Ne, to není potřeba.“

V tom jediném okamžiku se celý svět pro Kerricka změnil. Napřímil se, jako by mu z ramen spadla neviditelná tíha. Budoucnost byla náhle jasná a přímočará jako stezka, která se před ním vinula, jako Kadairovy šlépěje, vydupané do skály, o nichž pořád mluvil Sanone. Zahleděl se přes Ortnarovo rameno do městské ulice, jež vedla na sever.

„Není zapotřebí, abys šel ty – půjdu tam sám. Sammady zůstanou zde, město bude dobře chráněno. Herilak ví, jak zabíjet murgu – v tom mu nemusím radit. Půjdu na sever a najdu ji.“

„Nepůjdeš sám, Kerricku. Nemám teď jiný sammad kromě tebe. Veď mne a já tě budu následovat. Půjdeme spolu, neboť dva oštěpy jsou vždycky silnější než jeden.“

„Máš pravdu – půjdeme oba.“ Kerrick se usmál. „Jsi daleko lepší lovec než já. Kdybychom záviseli jen na zručnosti mého luku, brzy bychom hladověli.“

„Půjdeme rychle; nebude mnoho času na lov. Pokud tu stále ještě máte šedivé maso murgu, vezmeme jej s sebou.“

„Ano, je ho tu dosud slušné množství. Sasku mají mnohem radši čerstvé maso.“

Kerrick nashromáždil značnou zásobu vaků s masem a odnosil je do hanalé pro samce. Co se ale stane s nimi? Pokud je tu ponechá samotné, čeká je jistá smrt, tolik bylo jasné. Musí vyřešit i toto. Čeká jej ještě mnoho přemýšlení.

„Vyrazíme ráno,“ oznámil. „Sejdeme se zde, jakmile se rozední. V tu dobu už sammadaři jistě dospějí k rozhodnutí; nemají příliš na vybranou.“

Kerrick se odebral do hanalé, zavřel za sebou těžké dveře a zavolal své jméno. Nadaské mu hned pospíchal vstříc; škrábal drápy po dřevěné podlaze a pohyboval rukama v gestech uvítání a štěstí.

„Dnů bezpočet uplynul, osamělost a krutý hlad na nás doléhá.“

„Neptám se tě raději, co vás zajímá víc, zda jídlo, nebo má společnost. Kde je Imehei? Čeká nás důležitý rozhovor, než opustím město.“

„Opustíš!“ zakvílel bolestně Nadaské a naznačil smrt-zoufalstvím. Imehei zaslechl rozhovor a už se sem hnal také.

„Nenechám vás na pospas smrti,“ chlácholil jej Kerrick, „takže přestaň neobratně napodobovat hloupou fargi a dobře poslouchej. Půjdeme se teď projít kolem města. Sasku si toho ani nevšimnou; už vás jednou viděli a navíc dostali příkaz vám neubližovat. Poslouchají svého mandukta daleko lépe než vy mne. Půjdeme k hranici města a ještě za ni. Pak budete sami pokračovat na jih, až uvidíte ostrov, o němž jsem vám vyprávěl, i ono místo smrti. Tam naleznete Yilané a uruketo a budete před ustuzou navždy v bezpečí.“

Nadaské a Imehei se na sebe podívali a naznačili souhlas a nezlomné odhodlání. Pak promluvil Nadaské, naznačuje, že hovoří za oba.

„Hovořili jsme spolu. Během těch mnoha hodin osamění jsme spolu hovořili. Viděli jsme město a ustuzou v něm a kráčeli po něm a hovořili. Povím ti nyní, o čem jsme hovořili. O tom, jak je podivné být daleko od samic a procházet se s Kerrickem-ustuzou-samcem-samicí. Velmi podivné. Žasli jsme nad tím, co jsme spatřili, oči vykulené jako fargi, jež právě vylezla z moře, neboť jsme spatřili ustuzou, jak žijí v tomto městě jako Yilané. Co bylo nejpodivnější –spatřili jsme samce ustuzou s hesotsan a samice s mláďaty. Hovořili jsme a hovořili o tomto…“

„A ty už hovoříš příliš,“ skočil mu do řeči Imehei. „Nejenže jsme hovořili, také jsme se rozhodli. Rozhodli jsme se, že už nechceme jít na pláže. Rozhodli jsme se, že už nikdy nechceme vidět samice a jejich stisk-jenž-bolí-a-ohrožuje. Nepůjdeme na jih.“

Oba dali najevo pevnost-rozhodnutí a Kerrick užasl. „Máte v sobě udatnost, jakou jsem nikdy nespatřil – u samců.“

„Jak jsi ji také mohl spatřit, když jsme stále zavřeni v hanalé,“ opáčil Nadaské. „Jsme neméně Yilané než samice.“

„Ale co budete dělat?“

„Zůstaneme s tebou.“

„Ale já odsud zítra ráno odcházím – na sever.“

„Pak tedy půjdeme na sever i my. Bude to lepší než hanalé, lepší než pláže.“

„Na severu vás čeká jistá, studená smrt.“

„Na plážích nás čeká jistá teplá smrt. A takto alespoň před smrtí uvidíme i něco jiného než hanalé.“

14

Kerrick toho tu noc naspal jen málo; měl příliš mnoho látky k přemýšlení. Sammady půjdou sem na jih, na tom se sammadaři dohodli; lovci s novými hesotsan vyrážejí za úsvitu, aby je sem dovedli. S lovci Tanu bude město v bezpečí – nebo alespoň tolik v bezpečí, jak jen být mohlo. Kerrick na to však nyní musí zapomenout a musí myslet i na svůj vlastní sammad. Nechal Armun samotnou u sammadů a ona se pokusila jít za ním. Ani na okamžik si nepřipustil, že by byla mrtvá: žije a je na severu, musí tam být. Však ji najde – s Ortnarovou pomocí vyhledají Paramutan. Najdou ji, a dítě také. Tím to bylo vyřešeno a zbýval jediný problém. Dva samci Yilané.

Proč si s nimi vlastně láme hlavu? Nic pro něj přece neznamenají. Ale to je špatné uvažování. Znamenají pro něj hodně. Byli uvězněni tak, jak býval i on. Chodil po městě přivázán za krk – prsty se při té vzpomínce podvědomě dotkl kruhu na hrdle – a oni zase byli zavřeni v hanalé. Bylo to totéž. A navíc mají odvahu, kterou on sám neměl – rozhodli se statečně vydat do světa, o němž nevědí zhola nic. Jsou připraveni jej následovat – protože mu důvěřují. Chtějí se stát součástí jeho sammadu. Při této myšlence se ve tmě rozesmál. To bude opravdu podivný sammad! Sammadar, který jen zřídka dokáže trefit z luku cíl, lovec s dírou v hlavě, již mu tam udělal jeho bývalý sammadar, žena, dítě a dva bázliví murgu! Opravdu sammad, který budí strach v srdcích nepřátel – přinejmenším ve vlastním sammadarovi.

Ale co jiného může dělat s těmi ubohými tvory, neschopnými postarat se sami o sebe? Nechat je zde by znamenalo odsoudit je k jisté smrti; než je takto opustit, bylo by už lepší je rovnou zabít. K samicím se vrátit nechtějí, což je pochopitelné. Pokud však vyrazí s ním na sever, dozajista ve sněhu zahynou. Co má tedy s nimi dělat? Vyvést je z hanalé – ale co pak?

V hlavě se mu začal rodit nápad, a čím více o něm přemýšlel, tím se mu zdál rozumnější. Ráno se blížilo a on s tím nápadem spokojeně usnul.

Ortnar už na něj v ambesedu čekal, se všemi zbraněmi a vakem věcí na zádech.

„Půjdeme o něco později,“ oznámil mu Kerrick. „Nech si tu věci a pojď se mnou; chci si prohlédnout cestu na sever.“ Odebrali se ke stále ještě nedotčenému modelu Yilané a Kerrick pečlivě studoval terén kolem města.

„To není potřeba,“ mávl rukou Ortnar. „Znám stezku dobře, šel jsem po ní již mnohokrát.“

„Půjdeme jinudy, alespoň zpočátku. Pověz mi, Ortna-re, poslechneš vždy mých příkazů, i když se ti nebudou líbit, nebo půjdeš k jinému sammadu?“

„Možná že jednoho dne půjdu, neboť lovec poslouchá jen toho sammadara, který dává správné příkazy. Ale ne teď – ne, dokud nedojdeme na sever, abychom našli Armun a tvého syna – neboť se cítím vinen, že jsem jí nepomohl, když mne požádala o pomoc. Proto tě budu následovat, kamkoli mne povedeš, dokud nesplníme svůj úkol.“

„Jsou to tvrdá a upřímná slova a já jim věřím beze zbytku. Pak tedy půjdeš se mnou na sever – přestože s námi půjdou dva samci murgu?“

„Ti pro mne nejsou ničím. Tak jako tak zhynou ve sněhu.“

„Dobrá. Vyrazíme tedy po poledni, až lovci budou pryč, neboť cítím, že by si Tanu jistě rádi vyzkoušeli nové smrtící hole na samcích.“

„I já bych to rád udělal – kdybys nebyl mým samma-darem.“

„To věřím. A teď půjdeme pro pořádnou zásobu masa murgu. Pokud se tě někdo zeptá, proč si bereme na sever to maso, odpověz, že tak půjdeme rychleji a nebudeme se muset zdržovat lovem. Pověz jim, že až nám dojde maso, zabijeme samce.“

„Nyní již chápu, sammadare. Je to dobrý plán a já ti dopřeji, abys je zabil sám, až nadejde čas.“

Nato vstoupili do hanalé. Oba Yilané sledovali neznámého lovce vyděšenýma očima.

„Chovejte se jako samci,“ nařídil Kerrick. „Poputujeme všichni společně a musíte si na sebe zvyknout. Toto je Ortnar, jenž mne následuje ve všem.“

„Páchne po smrti-kouři, strašně,“ stěžoval si Imehei a naznačil zachvění.

„A on si zase myslí, že tvůj dech ohavně páchne po syrovém mase. Teď klidně stůjte, než vám toto připevním.“

Ortnar mu pomohl nasadit jim na záda kožené vaky s masem a oba Yilané, ještě než pocítili jejich váhu, už kvíleli nad nečekaným břemenem.

„Ticho!“ poručil Kerrick, „nebo vám přidám další náklad. Jste jako dosud mokré fargi; nikdy v životě jste nepracovali. Venku, mimo hanalé, je mnoho co dělat a vy nám s tím budete muset pomoci. Nebo snad toužíte odejít na jih – na porodní pláže?“

Pak už byl klid – jen Imehei udělal gesto nejvyšší nenávisti, když si myslel, že se Kerrick nedívá. To je jen dobře. Trochu vzteku mu jen pomůže. Nadaské se otočil a sáhl do výklenku, aby odtud vylovil drátěnou sošku nenitesk, již zhotovil dávno mrtvý Alipol.

„Kam půjdeme my, půjde i toto,“ oznámil pevně. Kerrick naznačil souhlas.

„Dobře ji zabal a dej do vaku. Pak zde zůstaňte s tímto ustuzou, dokud se nevrátím,“ dodal a obrátil se k Ortnarovi s instrukcemi v marbačtině. „Jdu si pro svůj vak a pro zbraně. Zůstaň tu s těmi murgu, dokud se nevrátím.“

„S nimi? „ vyhrkl znepokojeně Ortnar a sevřel křečovitě oštěp. „Mají drápy a tesáky – a jsou na mne dva.“

„Bojí se tě víc než ty jich. Tak jako tak spolu někdy zůstanete o samotě. Je čas s tím začít.“

„Zemřeme, smrt padá na nás,“ sténal Nadaské. „Až vyjdeš ven, ustuzou nás probodne oštěpem. Zpívám svou píseň smrti…“

„Ticho!“ okřikl ho znovu Kerrick a snažil se zaujmout tu něj pánovitější pózu, jakou jen mohl. „Povím vám nyní toto, a zopakuji to jemu stejnými slovy. Zůstaneme všichni jako jedna skupina. Všichni mne budete poslouchat. Budete mými fargi. I on bude mou fargi. Vy všichni si budete efenselé. Toto je naše efenburu.“

Jakmile řekl zhruba totéž Ortnarovi, otočil se na patě a odešel. Venku před hanalé na něj čekal Sanone.

„Odcházíš,“ konstatoval.

„Vrátím se – s Armun.“

„Všichni sledujeme šlépěje Kadairovy. Půjdeš sám?“

„Ortnar jde se mnou. Je dobrý lovec a zná cestu. A vezmeme s sebou i murgu, aby nám nesli jídlo.“

„To je dobře – neboť bych ti nemohl zaručit, že budou po tvém odchodu v bezpečí. Až se vrátíš, budeme tu.“

Nebylo mnoho co brát s sebou; Kerrick neměl moc majetku. Onen kruh, jejž nešlo rozlomit, měl stále kolem krku, a velký a malý nůž mu visely na něm. Na severu však bude potřebovat veškeré kožešiny, které má, a tak je pečlivě sroloval, dal do vaku a ten si hodil na záda.

Po návratu do hanalé se mu ulevilo při zjištění, že jeho malý sammad přečkal tu chvíli bez úhony – přestože se Ortnar tiskl k jedné stěně a oba samci ke druhé. Když vstoupil, všichni si očividně oddechli.

Zpráva se rozšířila opravdu bleskově a zdálo se, že přiběhli snad všichni Sasku, aby spatřili ten podivný průvod. Kerrick šel v čele, nerozhlížeje se ani vlevo, ani vpravo, zatímco oba samci klopýtali za ním, sehnuti pod vahou nákladu, a z každého jejich pohybu čišel strach. Ortnar kráčel poslední a tvářil se, jako by tu nejraději nebyl. Nesl, stejně jako Kerrick, hned dva hesotsan – pro případ, že by jedna zbraň uhynula, jak vysvětlil Kerrick. Kráčeli přes město k severnímu průchodu mezi pastvinami, kde k nim nenitesk otáčeli své mírné oči. Teprve ve chvíli, kdy byli notný kus za městem, nařídil Kerrick přestávku. Ortnar se jen zastavil a čekal, samci však padli na zem, zmítajíce se gesty únavy a zoufalství.

„Smrt je lepší – porodní pláže jsou lepší!“

„Naším domovem je hanalé, tam náležíme.“

„Neužiteční samci, mlčte,“ poručil Kerrick. „Odpočiňte si, dokud můžete, pak půjdeme dál.“

„Proč tak sténají a třesou se?“ ptal se Ortnar. „Jsou jako děti. Nikdy neopustili město – ani nevykonávali žádnou práci, jako je nošení břemen.“

„To není práce,“ mračil se Ortnar. „Jsou velcí, silní a oškliví. Přimějme je pracovat, ještě než je zabijeme.“

„Jsou to moji přátelé. A nezabijeme je.“

„Pak je zabije zima. Pro mne je to totéž.“

„Ani to se nestane. Když jsme si prohlíželi plán města – všiml sis toho velkého jezera na sever odtud?“

„Říkáme mu Okrouhlé jezero. Už jsem u něj byl.“

„To je dobře. Tam tedy půjdeme nejdřív – pokud nás k němu dovedeš.“

Vzhledem k neustálým stížnostem a loudavému kroku Nadaskěho a Imeheiho trvalo téměř tři dny, než k jezeru dorazili. Na jižní straně se rozkládala bažina, ale Ortnar znal cestu, jak ji obejít, a záhy již stáli na břehu. „Je tu hojnost ryb,“ prozradil Ortnar. „I zvěře.“

„Tím lépe,“ kývl Kerrick. „Protože zde zanecháme murgu a zásoby masa. Dál půjdeme sami. Budeme rychlejší.“

„Nezabijeme je? Tomu nerozumím.“

„Já je nezabiju – protože jsou to mí přátelé. A patří do mého sammadu. Ani oni mne nežádali, abych zabil tebe.“

Na to Ortnar jen těžko hledal odpověď. „Ale ty jsi Tanu – a oni jen nečistí murgu. Zabiju je za tebe, neměj strach.“

„I já jsem zčásti nečistý marag, Ortnare, na to nikdy nezapomínej. Vyrostl jsem s nimi – a nevnímám je tak jako ty. Zapomeň nakrátko na svou nenávist. Pomoz mi vytvořit tu pro ně bezpečné útočiště, a pak půjdeme dál.“

Ortnar zašilhal po murgu; jeden z nich zívl a lovec ucouvl při pohledu na řady ostrých zubů. „Pokud to opravdu chceš, sammadare, uposlechnu a pomohu ti. Nemohu však lhát a tvrdit, že se mi to líbí – nebo dokonce chápat důvody, které tě k tomu vedou.“

„Děkuji za pomoc – víc nežádám. A teď jim povím, jak jsem se rozhodl.“

Počkal, až se jekot hrůzy změní v zoufalé kvílení, a pak je umlčel.

„Dosud-mokří-z-oceánu – nebo nebojácní-samci? Co jste? Zde máte příležitost žít, svobodně, bez samic a bez hanalé. Být silní a nezávislí. Než odejdeme, ukážu vám, jak používat hesotsan, jak lovit a chytat ryby. A až se vrátím ze severu, přijdu pro vás. Do té doby nemusíte dělat nic než zůstat naživu.“ Jedinou odpovědí mu bylo chvění, signalizující strach. „Samice by to dokázaly,“ dodal zlomyslně.

Ortnar zatím uřízl několik silných větví na přístřešek; nato začal lámat větve na střechu. Oba Yilané jej se zájmem pozorovali.

„Dokážu to také, ještě líp,“ prohlásil Nadaské. „Ruce ustuzou jsou neobratné, nemají dost palců.“

„Zkus to tedy,“ nabídl Kerrick a podal mu svůj pazourek. Ortnar to zahlédl a odskočil od nich, vlastní nůž napřažený. Kerrick si povzdechl.

„Ortnare – bude jenom dobře, pokud si ten přístřešek postaví sami. Myslím, že tvá zručnost bude využita lépe.

když vezmeš smrtící hůl a půjdeš nám ulovit čerstvé maso.“

„Učiním to,“ přikývl Ortnar, šťastný, že se dostane od murgu co nejdál. Nadaské a Imehei byli jeho odchodem potěšeni neméně.

„Toporný-nemluvící,“ ohodnotil jej Imehei. „A bojím se kamenného zubu na holi.“

„Jde nám ulovit něco k jídlu – dokončíme tedy zatím svou práci. Vezmi si můj kamenný zub a nařež další větve na přístřešek. Ale ještě předtím vám ukážu tajemství hesotsan, abyste se dokázali bránit a obstarat si čerstvé maso. V jezeře je dost ryb i měkkýšů a není těžké je ulovit – když víš jak.“

Kerrick skončil s instruktáží ohledně hesotsan mnohem dřív, než se Ortnar vrátil; dobře věděl, že by lovec protestoval, kdyby spatřil zbraň v rukou Yilané. Než Kerrick vydal poslední pokyny, seděli už v dokončené chatrči.

„Konzervované maso jezte pouze tehdy, když nebudete mít čerstvé; je ho málo a nevystačí vám dlouho.“

„Bolest-v-rukou, bolest-těla,“ signalizoval Nadaské. Imehei zazářil barvami dlaně na souhlas. Kerrick ovládl netrpělivost.

„Silná-žádost o veškerou vaši pozornost. Musíte činit tak, jak jsem vám řekl – jinak zemřete hladem. Pomalou smrtí, při níž se maso rozplývá, kůže visí ve volných záhybech, zuby se kazí a vypadávají…“

Nadaskěho bolestné zakvílení a pohyby oddanosti svědčily o tom, že se Kerrickovi konečně dostalo plné pozornosti.

„Pokud budete moudří, pak k tomu nedojde, neboť kolem je spousta zvěře. Největším nebezpečím by se pro vás mohly stát samice Yilané. Musíte dávat pozor, aby vás nenašly.“ Tiše jej sledovali vytřeštěnýma očima. „Slyšeli jste o ptácích, kteří létají a vracejí se s obrázky. Držte se tedy pod příkrovem stromů, jak jen budete moci – a dávejte pozor na velké ptáky. Až uschnou větve přístřešku, nahradíte je čerstvými. Dělejte to tak a pak vás nenajdou a neodvedou zpět do hanalé – a na pláže.“

Kerrick a Ortnar odešli za svítání, sledováni vykulenýma, poděšenýma očima obou samců. Neměli však na vybranou – ani Tanu, ani Yilané. Kerrick pro ty dva udělal, co mohl, zásobil je jídlem a zbraněmi. Doufal, že se naučí lovit dřív, než jim dojdou zásoby konzervovaného masa. Pokud to dokážou, budou mít na vybranou alespoň oni. Budou-li chtít, mohou se vrátit ke svým. Dost. Už jim pomohl, jak jen bylo v jeho silách. Nyní musí myslet na sebe a na dlouhou cestu, která jej čeká. Musí myslet na Armun, která čeká kdesi na severu. Živá.

Jezero a chatrč zmizely za ohybem stezky.

efenabbu kakhalabbu hanefensat sathanapté.

Tak pravila Ugunenapsa.

Život je protiváhou smrti, stejně jako je moře protiváhou oblohy. Když někdo zabíjí život – pak zabíjí sám sebe.

15

Enge si upletla přístřešek ze širokých palmových listů a zapřela jej mezi kmeny stromů, aby ho chránila před nočními bouřemi. Období dešťů zde na pobřeží Entoban< již začalo a zem pod stromy nevysychala ani na okamžik. Však také na zem nanosila vysokou vrstvu větví a nyní na ní seděla, tváří obrácena do sluncem zalité mýtiny. Obrovité barevné vážky, dlouhé jako její ruka, jí klouzaly vzduchem přímo před očima – ona je však nevnímala. Zrak obrátila dovnitř, ke vzpomínkám na slova Ugunenapsy, a probírala se mnoha vrstvami jejich pravd, skrytých za zdánlivě jednoduchou formou. Před sebou měla vodu, kterou do tykve nabrala z nedalekého potoka, i dostatek jídla, které jí z města nanosily její následovnice. Víc nepotřebovala – alespoň teď, když zkoumala rady své velké učitelky. Byla vděčná za tuto příležitost k nerušené meditaci i za teplé dny, jež plynuly jeden za druhým – nic víc nežádala.

Tak usilovně naslouchala vnitřnímu hlasu, že si ani nevšimla Efen a Satsat, které vystoupily z lesa a zamířily přes mýtinu k ní. Teprve když stanuly přímo před ní a zastínily jí sluneční jas, opustila svůj vnitřní svět.

„Jste zde.“ řekla, obracejíc palce v gestu uvítání.

„Přinášíme ti čerstvé maso, Enge,“ odvětila Satsat. „To, co leží vedle tebe, je už horkem zkažené.“

Enge stočila jedno oko dolů. „Je to tak. Nezaznamenala jsem to.“

„Nezaznamenala jsi to, ani jsi je nejedla. Tvého masa ubývá – a od paží až k nohám ti vidím zřetelně každé žebro. Jíst znamená žít.“

„Živila jsem se slovy Ugunenapsy a žila tak život nekonečné krásy. Ale máš pravdu, i mé tělo potřebuje žít. Povězte mi, jaké je město.“ Pozorně naslouchala a přitom ukusovala chladné, měkké maso.

„Jak jsi nám řekla, vmísily jsme se mezi fargi a prošly jsme město a poznaly jsme život Yebeisk. Malá řeka protéká ambesedem, přeťatá mnoha zlatými mosty, a fargi se v ambesedu tísní v hojných počtech. Pastviny jsou bohaté, zvířat bezpočet, přístav je plný ruchu uruketo, slunce teplé a město plné rozkoší.“

„A co Dcery života? Jsou ve městě nějaké?“

Efen se usadila na ocas s gesty stísněnosti a neštěstí, a Satsat učinila totéž. „Hovořila jsem nejprve o věcech dne, abych tím vrhla trochu světla na věci noci. Dcery tu jsou, nemohly jsme však s nimi hovořit. Pracují v sadech a jsou tam uvězněny, za vysokou stěnou z jedovatých trnů. Každého dne nosí k východu z ní ovoce pro zvířata, ale samy odejít nesmějí. Ovoce je pak odneseno a na jeho místo fargi položí maso. Kolem stojí množství stráží. Zeptaly jsme se a bylo nám řečeno pouze, že uvnitř jsou Dcery smrti, žádné další otázky nepovoleny, důrazný příkaz k odchodu. Když toto slyšela Omal, dotkla se našich palců a řekla nám, abychom ti toto vyřídily. Ty, jež jsou uvnitř, také potřebují pravdu, jíž hlásala Ugunenapsa a pravdu, již jsme se nedávno dozvěděly. Povídala také, že pochopíš. Potom šla a řekla cosi strážím a ty ji srazily na zem a zavřely k ostatním.“

Enge se otřásla při představě onoho násilí, protrpěného ve jménu Života, ale současně pokynula v náznaku souhlasu a uznání. „Omal je nejsilnější z nás a učinila, co jsem měla učinit já, mít její sílu.“

„Tvá síla udržuje při životě nás všechny, Enge. Omal zná tvou vůli, ví, že bys šla do ohrady. Odebrala se tam tedy místo tebe, abys nemusela skončit za trnitou stěnou. Ty musíš být volná, abys mohla učit ostatní slovům Ugunenapsy.“

„A to také budu – a Omal opět vyjde ven, svobodná. Pověz mi něco o zdejší Eistaa.“

„Je oblíbená a uznávaná,“ odtušila Satsat. „Každý se k ní smí přiblížit v ambesedu, je-li to zapotřebí.“

„Je to zapotřebí,“ přitakala Enge. Vstala a otřela si zbytky masa od úst. „Ve dnech míru, jež jsem zde strávila, jsem přemítala o slovech Ugunenapsy a o tom, jak jejich průzračné moudro aplikovat v našich životech. Zvažovala jsem, jak nejlépe předat její učení všem a odpověď, která pak přišla, byla jednoduchost sama. Ptám-li se tedy – proč se nás všichni tak bojí a proč nás nenávidí? odpovídám – protože je naše víra považována mylně informovanými za hrozbu vládě Eistaa a hierarchii moci, která ve městě vládne. To Eistaa vládne svou mocí nad životem a smrtí a jakmile ztratí moc nad smrtí, cítí se oslabena a ohrožena. Toto tedy musím učinit. Půjdu za zdejší Eistaa a zjevím jí pravdu Ugunenapsiných slov. Jakmile pochopí, stane se Dcerou života a shledá, že její moc není oslabena, ale naopak posílena. Tak to učiním.“

„Nedělej to!“ Efenin hlas byl jediným bolestným zakvílením. Satsat zrcadlila její pohyby a zalomila údy v gestu zoufalství. „Je nás příliš málo a jich zase příliš mnoho. Budeš odvedena do sadu a tak vše skončí.“

Enge odpověděla uklidňujícím gestem důvěry. „Teď promluvila všudypřítomná-bolest-z-odchodu, nikoli silná Efen. Kterákoli z nás je nedůležitá; důležitá jsou jen slova Ugunenapsy. Vykonám, co je třeba vykonat. Následujte mne do ambesedu, ale neprozraďte své smýšlení. Čekejte, dívejte se a učte se. Pokud se mi nepodaří naplnit poslání, pokusíte se o totéž v některém z dalších měst. A nyní –pojďme.“

Kráčely po pobřeží, neboť tudy vedla nejsnazší cesta k městu. Těšily se za pochodu pohledem radosti na mláďata, hrající si v moři, a dokonce i na celou mladičkou efenburu, která stála po pás ve vodě a měřila si je vytřeštěnýma, zděšenýma očima. Její členové byli již dospělí, a přece se dosud báli vkročit na neznámou pevninu. Enge jim pokynula dlaněmi, plnými barev hřejivého tepla a uvítání, ale efenburu se vyděsila a zmizela v moři. O kus dál se rozkládaly strážemi hlídané pláže a ony se zastavily na návrší nad nimi, aby se rozhlédly po tom krásném místě. Tam dole se na slunci v písku vyhřívali tlustí a ochablí samci a nechávali se kolébat vlnkami v mělké vodě. Bylo to nádherné a uklidňující a dodalo jim to novou sílu k další cestě.

Ambesed vypadal tak, jak jej Efen popsala. Protékala jím čirá bystřina a mnoho ze shromážděných se nad ní shýbalo, aby se napilo z jejího proudu. Na mnoha místech se klenuly přes čistý tok lehké můstky ze zlatého kovu. Nejkrásněji zdobený můstek se vypínal vysoko nad vodu, aby rychle klesl tam, kde na čestném místě seděla Eistaa. Tělo jí zdobily ladné obrazce a obě zápěstí obepínaly ozdoby ze zlatého drátu, napodobující ornamenty mostů.

Enge pokynula svým následovnicím, aby se od ní vzdálily, a dorazila k bystřině, kde ponořila ruce a nechala je omývat chladnou vodou. Očistila prach z tváře a předloktí a okamžik je nechala schnout na slunci. Nato se se vztyčenou hlavou ubírala pevným krokem přes zlatý most před Saagakel, Eistaa města Yebeisk, a stanula před ní v postoji očekávání – nižšího před vyšším.

„Vítej, nová v mém městě,“ oslovila ji Saagakel. Uznale si všimla pevnosti a síly nově příchozí, a také toho, že přes svou sílu a autoritu ochotně uznává nadřazenost Eistaa. Líbilo se jí to. Dokonce i nejlepší z jejích asistentek před ní často zaujímaly formální postoj nejnižší z nízkých, jen aby rozlišujícím znakem daly najevo pravý opak.

„Jsem Enge a přicházím ze vzdálené Gendasi, abych ti přinesla zprávu o tom, co se tam stalo.“ Kruh rádců kolem Saagakel užasle vydechl při náznacích smrti a zkázy, skrytých za Enginými slovy. „Mám tvé svolení hovořit teď a tady?“

„Mluv, neboť tito mí nejbližší jsou z mé efenburu a vědí vše, co vím já. Voda za tvými zády zde není náhodou. Každý ji smí překročit, ale nikdo nesmí zůstat, pokud si to nebudu přát. Mluv svobodně, ačkoli se chvěji jako strom před bouří při pohledu na zoufalství, jež zračí tvé myšlenky.“

„Vše bude řečeno. Vše o tom, jak Inegban< přijel do Alpéasaku, jak Yilané začaly bojovat s ustuzou – a jak bylo velké město zničeno.“

Přestože Enge nemohla lhát, mohla si pro vylíčení sledu událostí zvolit takový způsob, jaký jí vyhovoval. Čekala proto až do úplného konce, než prozradila úlohu, jakou v příběhu hrála.

„A tak město zahynulo. Oheň je pozřel celé a vše, co tam žilo, zemřelo spolu s ním.“

„Přesto jsi zde. Enge, nebo snad ne? A v tvých posledních slovech nezazněl žádný náznak konce vyprávění, což znamená, že máš ještě co říci. Než však budeš pokračovat, nech mne se napít z vodního ovoce, neboť cítím v hrdle oheň. Jednou, když jsem byla velice mladá, jsem spatřila oheň zblízka a dotkla se jej. Pohleď.“

Saagakel zvedla pravou ruku a mezi přihlížejícími to zašumělo při pohledu na bílé jizvy na místě jednoho z palců. Zatímco pila, Yilané kolem ní zasypávaly Enge otázkami, plnými hrůzy a bolesti.

„Všichni mrtví?“

„Město zničeno?“

„Ustuzou, která používají oheň a kráčejí a zabíjejí?“

Jakmile se Saagakel opět vzpřímila, zavládlo okamžité ticho. Odložila ovoce a pokynula Enge. Ve zděšeném tichu všichni naslouchali dalším jejím slovům.

„Řekla jsem vám již, že Vainté byla mou efenselé a že vím o všem, co se odehrálo, neboť jsem byla tou, která učila ustuzou řeči. Neučila jsem je nenávidět – přesto však ustuzou nenávidí Vainté stejně jako ona je. Ono zajaté ustuzou žije a žije i Vainté – jako jedna z mála, kteří se vrátili zpět v uruketo. Neboť když zahynulo město, všichni, kteří nebyli pozřeni plameny, zemřeli také – jak by mohla Yilané žít bez svého města?“ Dostalo se jí vlny poděšeného souhlasu od rádců, nikoli však od Saakagel samé. Ta seděla klidně a bez hnutí. „Velitelka přežila, neboť jejím městem je uruketo. Vainté přežila – snad proto, že byla Eistaa a Eistaa je město. I já přežila.“

Saagakel pochopila tam, kde její rádkyně dosud nechápaly. „Pověz mi, proč jsi zůstala naživu, Enge – nebo to mám říci za tebe?“

„Jak je ti libo, Eistaa. Ty jsi město.“

„To vskutku jsem. Nezemřela jsi, protože jsi Dcera smrti.“

„Dcera života, Eistaa, neboť jsem dosud naživu.“

Obě hovořily jen s minimem pohybů, jež by prozradily jejich vnitřní pocity. Rádkyně šokovaně přihlížely.

„Slyšela jsi už o ovocných sadech?“ Enge pokynula na souhlas. „To je dobře. Znáš nějaký důvod, proč bych tě do nich neměla okamžitě poslat?“

„Znám jich mnoho, Eistaa. Vím věci o Gendasi, které neví nikdo z živých. Znám tamější ustuzou a mohu se s nimi dohovořit přes jedno z nich. Přes to, které jsem učila –přes to, které ušetřilo můj život tam, kde by mne ostatní na místě usmrtila.“

„Ano, to jsou věci velkého zájmu. Nejsou však zajímavé natolik, aby tě uchránily ovocného sadu. Souhlasíš?“

„Souhlasím. Existuje však pádnější důvod, proč nemám jít do sadů. Vím mnohé o životě a smrti a přežila jsem tam, kde ostatní zemřeli. Toto je umění, jež bys měla ovládat i ty, Eistaa – a já tě mu mohu naučit. Máš nyní moc nad smrtí každé Yilané v tomto ambesedu, dokonce i nad smrtí svých efeneselě. Stačí, když jen poručíš a ony zemřou. Život je protiváhou smrti, stejně jako moře protiváhou oblohy. Mohu tě naučit, jak získat moc nad životem.“

S těmito slovy Enge tiše znehybněla a s pohledem upřeným na Eistaa vyčkávala její odpovědi, stejně jako ona lhostejná k povyku, jejž tropily rádkyně. Saagakel Engin pohled opětovala stejně strnule a mlčky, a nikdo nedokázal odhadnout, kudy se ubírá tok jejích myšlenek.

„Všichni budou tiše,“ nařídila konečně Eistaa. „Dospěla jsem k rozhodnutí. Tvé argumenty jsou nepochybně zajímavé – avšak stejně tak nebezpečné. Řekla jsi to sama – existence Dcer smrti ohrožuje vládu Eistaa. Jako Eistaa tedy nemám jinou volbu.“ Učinila gesto, jímž vybídla dvě rádkyně, aby přistoupily. „Chopte se toho drzého tvora, svažte jej a odveďte do ovocného sadu. Nikdo nebude rozsévat nákazu v mém městě.“

16

Do Engina masa se zaryly silné palce. Byla sražena na kolena a držena na zemi, zatímco jedna z pomocnic odspěchala pro vazače. Saagakel se důstojně opřela v sedadle, očividně nevšímavá k rozrušené vřavě kolem. Nad směsicí hlasů však jasně zazněl jediný a nařizoval shluku rádkyň, aby ustoupily; ozvalo se bolestivé vyjeknutí, jak čísi noha šlápla na ocas jedné z nich. Změtí těl se prodrala Yilané a stanula před Enge, důkladně si ji prohlížejíc.

„Jsem Ambalasi.“ představila se nově příchozí chraplavě. Enge zblízka viděla vrásky stáří, jež brázdily její tvář, a potrhaný, vybledlý hřebínek. Ambalasi se obrátila k Eistaa a zaškrábala drápy jedné nohy o zem na znamení hlubokého nesouhlasu. „Nemyslím, že je to moudré, Saagakel. Je mnoho věcí velké důležitosti v tom, co Enge říká, mnoho toho, co se od ní lze naučit.“

„V tom, co říká, je moudrá Ambalasi, příliš věcí velké důležitosti, než abych ji mohla nechat šířit svobodně po městě jed. Uznávám tvé rozsáhlé znalosti na poli vědy – toto je však záležitost politická a zde se řídím svým vlastním rozumem.“

„Neuzavírej mysl před radami, Eistaa. Učení, jímž se řídí Dcery, přímo souvisí s biologickou podstatou nás všech, a ta zase velmi úzce souvisí s celou naší existencí.“

„Co ty víš o jejich učení? „ vpadla jí užasle do řeči Saagakel.

„Hodně – neboť jsem s nimi dlouze rozmlouvala. Určitým primitivním způsobem náhodou narazily na vazbu mezi tělem a myslí, která je nesmírně důležitá pro biologii dlouhověkosti a stárnutí jako takového. Je proto mou zdvořilou žádostí, aby byl vězeň jménem Enge uvolněn do mé péče za účelem vědeckého studia. Dovolíš mi to?“

Slovní formulace, sama o sobě zdvořilá, byla však pronesena nedbale, s pouze povrchní zdvořilostí. Navíc s negativními rozlišovacími znaky, znamenajícími neúctu-k-Eistaa, a – míněno na poli vědy – i nadřazenost-nade-vším.

Saagakel vyskočila a hněvivě se rozkřičela. „Urážka všech urážek – a v mém vlastním ambesedu! Respektovala jsem vždy tvé rozsáhlé znalosti a vysoký věk, Ambalasi, a respektuji je dosud. Nenařídím tedy proto tvou okamžitou smrt. Přikazuji ti pouze, abys odešla z mé blízkosti a z mého ambesedu, a navrátila se sem pouze, pokud si to budu přát. Nebo, ještě lépe – opusť moje město. Tolikrát jsi hovořila o tom, že odejdeš. Plánuješ odchod, co pamatuji. Nyní nadešel čas, abys učinila, čím nám tak dlouho vyhrožuješ…“

„Já nevyhrožuji. Půjdu, jak jsem měla v úmyslu. A zbavím tě tvého břemene – vezmu si Enge s sebou.“

Saagakel se roztřásla vzteky a sklapla zuřivě palce. „Odejdi ihned z mé blízkosti a už se nikdy nevracej. Odejdi i z tohoto města, neboť má mírnost a shovívavost má své meze.“

„Jsi mírná a shovívavá asi jako epetruk na lovu. Když už považuješ moc a vládu za tak absolutně nezbytnou pro svou existenci, co kdybys ji trochu vyzkoušela? Vypověz mne z tohoto města, dej mi příkaz zemřít. Byl by to nanejvýš zajímavý experiment…“

Ambalasina slova zanikla v Saagakelině zuřivém řevu. Eistaa se k ní vrhla a již se tyčila nad provokatérkou, čelisti rozevřené a palce připravené uchopit hrdlo. Stará vědkyně stála na místě bez jediného náznaku strachu, naznačujíc pouze kratičce úctu-k-věku a úctu-k-vědění – spolu s tázacím rozlišovacím znakem.

Saagakel znovu zavyla nepříčetnou zuřivostí, zasypávajíc Ambalasi sprškou slin a zápasíc sama se sebou o vládu nad tělem. Nakonec se otočila a těžce dopadla do svého křesla. Zavládlo zděšené ticho, rušené pouze spěšnými kroky prchajících fargi, jež se bezhlavě řítily z ambesedu, chvějíce se strachy. Tři z nich zůstaly ležet na písku v bezvědomí, možná dokonce mrtvé – tak velký byl hněv Eistaa.

Když Saagakel konečně opět promluvila, znamenala její gesta pokyn k odvedení obou Yilané, jež před ní stály. „Je mým přáním, abych už je nikdy více nespatřila. Obě do ovocného sadu, a to okamžitě.“ Ochotné palce uchopily Enge i Ambalasi a odvlekly je z ambesedu. Jakmile zmizely z očí Eistaa, mohly již jít pomaleji, neboť odpoledne bylo velice horké, stisk palců na jejich končetinách však nepolevoval. Enge měla o čem přemýšlet a nepromluvila, dokud nedorazily k mohutně zabezpečenému vchodu do pozemků sadu a nebyly hrubě vhozeny dovnitř. Jakmile za nimi dveře zapadly, obrátila se Enge k Ambalasi a naznačila vděčnost.

„Riskovala jsi vše, silná Ambalasi, a já ti za to děkuji.“

„Neriskovala jsem nic. Saagakelina slova mne zabít nemohla, a fyzicky napadnout se mne neodvážila.“

„Ano, nyní to už chápu. Vím již také, žes ji záměrně dráždila tak, aby tě uvěznila spolu se mnou.“

Ambalasi učinila gesto potěšení a veselí, rozevírajíc ústa a odhalujíc tak stářím zažloutlé zuby. „Líbíš se mi, Enge, a jsem ráda, že jsi zde. A nemýlíš se. Skutečně jsem měla v úmyslu navštívit tento sad – to, že tě sem Saagakel poslala, mé plány jen o pár dní uspíšilo. To město je městem velké nudy a ochromeného myšlení a já nechápu, proč jsem sem vůbec přišla. Snad jenom kvůli vědeckému vybavení, které tu mají slušné. Už dávno bych byla odsud odešla – ale pak začali zavírat do vězení ty tvé Dcery zoufalství…“

„Dcery života, prosím.“

„Život, smrt, zoufalství – pro mne to vše znamená totéž. Nestarám se o slova nebo filozofii, jen o fyziologické důsledky. Říkám jim Dcery zoufalství, neboť jsem si při výzkumech, jež jsem s nimi prováděla, musela neustále zoufat. Před mnoha roky, když stěny tohoto sadu-vězení teprve vyrůstaly, jsem sem přišla, abych na jejich budování dohlížela. V té době jsem také rozprávěla s některými z Dcer, zoufala jsem si však nad jejich inteligencí. Připomínaly mi onetsenast, pasoucího se neustále na jediném stromě. Jednou v životě učinily skok do temnoty své filozofie a jsou šťastné, že se až do smrti nemusí nikam hýbat. Myslím však, že ty se pro mne pohneš, Enge – vlastně to vím.“

„Pokud mi povíš, co tvé pohnutí znamená, pokusím se ti pomoci. Takto tě vítám jako Dceru života…“

„Nedělej to – nejsem jednou z vás.“

Enge zůstala zaraženě stát. „Přece však – říkala jsi, že bys neriskovala smrt, kdyby ti ji Eistaa nařídila. Pak tedy musíš věřít…“

„Ne, nevěřím. Rozumím tomu – a to je něco jiného. Jsem tvor vědy, nikoli víry. Chápeš ten rozdíl? Nebo ti připadá pro tvou víru příliš nepohodlný?“

„Neshledávám jej nepohodlným ani v nejmenším,“ opáčila Enge, naznačujíc radost-z-myšlení. „Právě naopak. Považuji tvůj úkol za zkoušku mé odvahy i pravdivosti Ugunenapsiných slov a ráda si o tom všem s tebou promluvím.“

„Já také. Vítej tedy do ovocných sadů Yebeisk. Nyní ti položím otázku. Pokud byste ty a tvé Dcery byly odsud propuštěny a mohly jít, kam se vám zlíbí, šly byste se mnou do města, kde budete vítány? Kde byste mohly žít svobodně, bez útlaku, tak, jak žít chcete?“

„Netoužíme po ničem jiném, moudrá Ambalasi. Je to naším jediným přáním a pokud nám je dokážeš splnit, budeme tvými fargi.“

„Dokážu. Ale než vám pomohu, mám ještě jinou otázku, a dobře si rozmysli, co odpovíš. Až budete volné, chci vás opět zajmout pro svá studia. Toužím porozumět, jak tento nový jev funguje a strunový nůž mého výzkumu může někdy zajet velice hluboko.“ Na Engin strach-z-bolesti reagovala Ambalasi posunkem negace. „Špatně jsi mne pochopila. Hodlám použít strunový nůž myšlenek, nikoli skutečný. Myšlenkami zaříznu hluboko do vaší filozofie, abych zjistila, na jakém principu funguje.“

„To vskutku vítám: sama činím totéž a pokud mi přitom pomůžeš, budu jen ráda.“

„Možná to bude nejen pomoc. Enge. Možná zaberu tak hluboko, že vyvrátím kořeny tvého stromu vědomostí a tak jej zničím.“

„Pokud se tak stane, pak to byl špatný strom, mrtvý, a já uvítám i to. Otevírám se ti. Ambalasi. Obejmi mé myšlenky – a dělej si s nimi co chceš.“

Ambalasi sevřela Enginu paži v rychlém gestu největšího-potěšení. „Pak tedy dohodnuto. Nyní se však musím zaměřit na náš odchod. Jsem už dlouho odhodlána opustit toto město, a tak jsem již vydala svým asistentkám veškeré potřebné pokyny. Do jednoho dne – nanejvýš do dvou – se dostaví hmatatelné výsledky mých příprav.“

Enge naznačila omluvy a nepochopení.

„Pochopíš, až nadejde čas. Teď máme na práci jiné věci. Mezi Dcerami je jedna, s níž si chci promluvit. Jmenuje se Shakasas<.“

„Nevhodné-jméno.“ odpověděla Enge. „Shakasas<. rychlá-v-pohybu, je jméno, jež by žádná z nás neměla používat – jméno, které jsme nosily předtím, než jsme pochopily Ugunenapsinu pravdu. Na znamení toho, že jsme ji přijaly za svou si bereme nová jména.“

„Vím o tom rituálu. Jsem si však jista, že si Dcery pamatují i to, co bylo před jejich obrácením na víru. Nech ji zavolat pod tímto jménem a já ji pak oslovím, jakkoli si bude přát.“

Enge dala najevo uctivé porozumění a otočila se, aby vydala příslušný pokyn. Teprve v té chvíli si uvědomila, že se jejich rozmluva odehrává v kruhu mlčenlivých posluchačů. Omal vystoupila z kruhu a uvítala ji.

„Ta, jejíž přítomnost je požadována, za chvilku dorazí. Cítím potěšení-ze-shledání a zármutek-nad-uvězněním.“

„Zapomeňme na zármutek. Tato Yilané velké moudrosti, s níž jsem právě hovořila, může být naší záchranou. A nyní bych se ráda seznámila s našimi zdejšími sestrami, neboť si je přeji všechny poznat.“

Ambalasi ustoupila při jejich rozhovoru stranou a trpělivě čekala, dokud se před ní neobjevila Yilané, signalizující uctivou pozornost.

„Ty jsi Shakasas<?“ zeptala se Ambalasi.

„Byla jsem v dobách, než jsem pochopila. Na důkaz mého radostného přijetí slov velké Ugunenapsy jsem nyní zvána Elem. Co si ode mne přeješ. Ambalasi?“

„Odpověď na jednu jedinou otázku. Slyšela jsem, že jsi kdysi sloužila v posádce uruketo. Je to pravda?“

„Když jsem ještě žila jako nevědomá Yilané, bylo to pro mne potěšením. Tak jsem se začala zajímat o vzdušné a mořské proudy. Studovala jsem tajemství navigace a přes ně jsem se dostala k pracím Ugunenapsy.“

„Vysvětlení je dostatečné. A nyní mi pověz, kdo vás vede?“

„Ugunenapsa, neboť to její příklad…“

Dost! Hovořím o tvé fyzické přítomnosti v tomto ohavném sadu. Kdo z vás je vůdce?“

„Nikdo, neboť jsme si všechny rovny…“

Ambalasi ji umlčela hrubým gestem obvykle používaným pouze vůči fargi a rozzuřeně zaškrábala drápy o zem. „Ticho! Vaše Ugunenapsa zanechala hodně otázek, které je nutno vysvětlovat. Musí tu přece být někdo, kdo stojí nad tebou v té vaší bezduché hierarchii. Vidíš zde Enge? To je dobře. Mohla by ti poroučet?“

„Jistě. Slyšela jsem již mnoho o její moudrosti a ochotně udělám vše, co mi poručí.“

„Konečně nějaká odpověď. My tři si tedy nyní půjdeme promluvit. Až skončíme, budeš se mi stále držet po boku a vykonáš vše, co ti uložím. Uděláš to, pokud ti to Enge příkaze?“

Elem dala najevo potěšený souhlas. A Ambalasi ji rychle propustila dřív, než mohla znovu začít o velké Ugune-napse.

Ostrov nedaleko pobřeží Gendasi a jižně od Alpéasaku byl malý a přeplněný rychle rostoucími stavbami, z nichž většina nedokázala víc než jen ochránit před deštěm. Pouze místnosti, kde pracovala Ukhereb, vyhlížely o něco by-telněji a úpravněji. Sem byla dovedena Eistaa Lanefenuu hned poté, co vystoupila z uruketo, vysvětlování však naslouchala jen s povrchním, znuděným zájmem. Zajímaly ji pouze výsledky vědecké práce, nikoli detaily. Jediné ma-sinduu si vysloužil víc než jen krátký, nedbalý pohled.

„Tento tvor je velice zábavný,“ pochvalovala si Lanefenuu. „Musíš mi vypěstovat také jednoho, abych si ho vzala s sebou do Ikhalmenets. Nikdy jsem nic podobného neviděla.“

„To máš pravdu, Eistaa,“ odtušila s jistou pýchou Akotolp. „Důvodem je, že ten tvor dosud neexistoval. Ukhereb a já jsme potřebovaly dále pracovat s nově vyvíjenými rostlinami, a společně je vylepšovat. Práce s nimi je však velice obtížná, neboť jsou značně jedovaté. Potřebovaly jsme proto zvětšovací schopnost sanduu. Znáš tvora, o němž mluvím?“

„Neznám,“ opáčila Lanefenuu, hrdá na svou nevědomost. „Mám příliš mnoho práce, než abych mohla podrobně zkoumat vaše nechutná zvířata.“

„Máš naprostou pravdu, Eistaa,“ přitakala Akotolp.

„Je to pravdu špinavé zaměstnání. Vysvětlení-nabízeno. Sanduu zvětšuje, to znamená, že věci pod ním vypadají větší – až dvěstěkrát větší – a je nezbytným nástrojem vědců. Může ho však používat vždy pouze jediná Yilané –zatímco já potřebovala pracovat společně s Ukhereb. Proto jsme vyvinuly masinduu, jehož lze popsat jako sanduu, promítajícího obrazy. Obvykle jej využíváme pro mikrochi-rurgii, ale dnes ti jeho pomocí předvedeme, co jsme dokázaly, aniž bychom tvé cenné tělo musely vystavovat neúměrnému nebezpečí.“

„Mé cenné tělo je velmi potěšeno takovou snahou. A na co se budeme dívat?“

Akotolp stočila jedno z očí k jasně osvětlenému obrazu na stěně. Do oka masinduu proudilo protější stěnou sluneční světlo a tvor jej zesiloval v jasný, zářivý obraz. „Toto jsou rozsivky, Eistaa, nepatrní tvorové, žijící v moři. Užíváme jich k seřízení masinduu. Barvy, které vidíš, vyvíjí polarizovaný filtr…“ Akotolp se zarazila, protože Lanefenuu naznačila znuděnost-vědeckými-detaily.

Místnost se rozjasnila; vstoupila Ukhereb, následována fargi s podnosem plným obrázků.

„Vše je připraveno, Eistaa,“ hlásila a pokynula fargi, aby položila tác a odešla. „Zde jsou nejnovější záběry; předvedou ti neumělou snahu, již ve tvém jménu vyvíjíme.“

„Začni hned,“ nařídila Lanefenuu.

Obraz rozsivek zmizel a jeho místo nahradila mořská pláň, za níž se táhla bílá čára pobřežních pláží a o kousek výš i bujná zelená vegetace. Zatímco Ukhereb hovořila, manipulovala s masinduu a obraz se postupně měnil v jiný. Zdálo se, že se pobřeží přibližuje.

„Toto je pobřeží Gendasi, jižně od města Alpéasak. Vybrali jsme si toto místo, protože je mimo dohled města a můžeme se na něm nerušené usadit. Teplota a půda jsou tam tytéž jako ve městě – rostliny se tedy vyvíjejí ve správném prostředí.“

„Proč nejdete do města samého?“ podivila se Lanefenuu.

„To obsadila ustuzou,“ vysvětlila právě přicházející Vainté. „Byla jsem se na to podívat na vlastní oči. Jen část města shořela – zbytek je zamořen těmi škůdci.“

„Jejichž údělem je smrt. Vainté,“ doplnila Lanefenuu. „Nařídila jsem, abys byla přítomna, protože mi tyto vědkyně chtěly ukázat, čeho tu mým jménem dosáhly. Budeš se na to dívat se mnou, protože ty jsi to vše začala.“

Vainté naznačila potěšení-z-vděčnosti a usadila se na ocas hned vedle Eistaa. Ta záhy nařídila pokračování-v-dění.

Zelené keře dále rostly, až byla pod nimi jasně vidět mrtvá zvířata, zasažená trny. „Mutované šlahouny a keře,“ vysvětlovala Akotolp. „Rychle rostou a proplétají se s těmito širokolistými rostlinami, jež jsou bohaté na vodu a proto ohnivzdorné, čímž chrání před plameny i ostatní. To vše zatím nebylo nic složitého – jednoduché variace na stěny, chránící naše města. A zatímco vyvíjíme rostliny a rozmnožujeme je, abychom získali dostatek semen, vyvíjíme i toto zvíře.“

Obraz vyplnila měňavá, lesklá ještěrka. Akotolp popošla k ní, aby mohla ukázat na řady boulí na zádech tvora. „Tyto cysty se vyvíjejí, když zvíře dospívá, prasknou a vyrostou znovu. Všimněte si silné kůže a slizu, který zvíře chrání před smrtelně nebezpečným prostředím, jehož zárodky rozsévá. Dokonalé přizpůsobení.“

„Potřeba-objasnění,“ gestikulovala ostře Lanefenuu.

„Omluv-bezpočet, Eistaa. Přeskočila jsem část výkladu. Smrtelně nebezpečné rostliny, jež jsme právě viděly, jsou určeny k zasetí ve městě, jež okupují ustuzou. Zvažovaly jsme různé procesy, které se samy od sebe opakují, a nakonec jsme dospěly k tomuto tvorovi. Jakmile cysty prasknou, uvolní se z nich semena jedovatých rostlin. Začnou růst a ještěrky žijí pod jejich ochranou – tam, kde žádné jiné zvíře nepřežije. A tak, bez jakéhokoli dalšího úsilí z naší strany, bez ztráty jediného života Yilané, vyžene město samo drzé útočníky. Nedojde k tomu okamžitě, ale ten proces půjde pomalu a nezadržitelně kupředu jako stoupající příliv. Naše rostliny naplní město, ustuzou z něj budou vytlačena – a zítřek po zítřku tak bude stejný jako včerejšek před včerejškem.“

„Obdivuhodné.“ Lanefenuu vyjádřila potěšení a štěstí. „Ale jak budou v tom městě smrti žít Yilané?“

„S velkou snadností. Už máme vyvinuty parazity a viry, které zničí křoviny a vyhubí ještěrky – aniž přitom zasáhnou cokoli jiného.“

„Vskutku skvělý plán. Proč tedy dosud není naplňován?“

„Chybí nám poslední detail,“ vysvětlila Akotolp. „Ten je nutno vyřešit. Je zapotřebí vyvinout parazitického červa, který vnese semena do cyst na těle ještěrky. Tento červ ještěrku nakazí a způsobí jí na těle cysty, které rozšiřují semena. Vajíčka červa jsou pak spolu se semeny rostlin roznášena výkaly ještěrky…“

Zarazila se pří gestu Eistaa, naznačujícím ukončení.

„Dobrá Akotolp, já vím, že tyto detaily fascinují vás, Yilané vědy, avšak já je shledávám odpudivými a nudnými zároveň. Ukonči svou řeč – podrobností netřeba.“

„Vše je připraveno, Eistaa,“ ohlásila Vainté, otevřela dveře a ukázala do slunečního svitu venku. „Jakmile Ukhe-reb a Akotolp ohlásí, že jsou hotovy, pošlu pro tebe. Zatímco jsi cestovala na náš ostrov, rozmnožili jsme zde celé generace ještěrek, jež nyní chováme v dobře uzavřených ohradách. Všechno je připraveno – čekáme jen na tvůj pokyn.“

„To je úžasné. Promluvím nyní. Dokončete svou práci. Alpéasak bude vyčištěn od škůdců a postaven znovu. Až tedy do Ikhalmenets dorazí studené větry, Ikhalmenets odejde do Alpéasaku. Učiňte nyní, co učinit máte.“

„Celý proces už započal, Eistaa,“ přitakala Vainté.

Započal – ale zde neskončí, dodala v duchu bez jakéhokoli gesta, aby nebyla slyšena. Město bude očištěno a stane se opět městem Yilané. Až tento úkol skončí, požádám o laskavost a má žádost bude vyslyšena. Požádám Eistaa jen o to, abych směla použít rostlin a učinit jejich pomocí zbytek této země neobyvatelný pro ustuzou. Pak je vyhledám a zničím je. Tak konečně zahubím Kerricka-ustuzou.

17

Saagakel se nadýmala hněvem a převislé tváře se jí třásly zuřivostí. Ambesed byl prázdný a tak tichý, že bylo zcela jasně slyšet bublání vody pod zlatými můstky – neboť při prvních známkách její nelibosti všichni uprchli. Zůstala pouze jediná fargi; ležela bezmocně na zemi – ta, která přinesla tu nepříjemnou zprávu. Saagakel tiše zápolila se svými emocemi; musí se ovládnout – ten prostoduchý tvor na té zprávě nemá vinu a nesmí proto zemřít. Saagakel věřila ve spravedlnost a nebylo by spravedlivé zabít to mladé stvoření. Mohla by ji však zabít – opravdu mohla, jediným slovem. S tím vědomím se dostavilo potěšení z moci a ona je chvíli vychutnávala, opírajíc se o pohodlné dřevěné opěradlo křesla, vyhřáté sluncem. Vychutnávala moc i teplo slunce a pocit krásného města, obklopujícího ambesed. Když opět promluvila, zněla z jejích slov opět rozhodnost a síla.

„Vstaň, mladičká, a pohlédni na svou Eistaa. Vez, že tvůj život bude dlouhý, dlouhý ve službě jí a jejímu městu.“

Fargi se zvedla a chvějíc se po celém těle stanula před ní, oči zvlhlé láskou ke své Eistaa, tělo schoulené v postoji ochoty vyplnit jakýkoli příkaz. Saagakel přijala její hold a hovořila dále laskavě a měkce.

„Opakuj znovu, co ti bylo uloženo mi vyřídit. Nic se ti nestane – máš slovo Eistaa.“

Tělo fargi ztuhlo soustředěním, jak se posel ze všech sil snažil vzpomenout si na přesné znění zprávy. „Od toho, kdo slouží nízko, své Saagakel, Eistaa Yebeisk, jakož i vyšším města. Pohyby a barvy nejhlubšího zármutku. V posledních dvou dnech sestoupila nemoc do porostů, kde se pasou okhalakx, a mnoho jich leží bez hnutí. Ještě více je mrtvo. Pomoc je žádána na záchranu živých.“

To nemůže být nešťastná náhoda. Saagakeliny oči se zaleskly hněvem – tělo však zůstalo nehybné a pod kontrolou. Fargi čekala v ustrašeném mlčení. To není náhoda. Před několika lety se mezi okhalakx rozšířila tatáž nemoc, ale Ambalasi ji vyléčila. A nyní, jen pár dní po Ambalasině uvěznění, se nemoc vrátila.

„Vyřiď mou touhu-po-přítomnosti těch, kteří mi radí. Běž. Tamtou bránou – tam je najdeš.“

Přišli a třásli se strachem, když spatřili její postoj, věštící smrt. Pohled na ně Saagakel trochu rozveselil; je dobré občas připomenout i těm nejvyšším ve městě, že její vláda je absolutní. Jakmile se první z nich bázlivě došourali před její křeslo, dobrá nálada se jí navrátila úplně.

„Dozvěděla jsem se, že okhalakx hynou ve velkých počtech – a vy, stejně jako kdokoli jiný, víte, že jejich maso jím nejraději. Vidím stín Ambalasi, jak se vznáší nad jejich těly. Běž do sadu, ty, Ostuku, a běž rychle, neboť tučníš a chůze ti prospěje. Běž a ihned mi přiveď Ambalasi. Tak zní můj příkaz.“

Pouhé pomyšlení, že by okhalakx mohli vyhynout, způsobila Saagakel ostré hryzáni hladu v útrobách; poslala si tedy pro kus masa. Spěšně bylo přineseno a ona z něj lačně utrhla veliké sousto. Stále ještě zadními zuby žvýkala poslední vlákna, když do ambesedu vstoupil malý průvod. Ostuku šla v čele a silné stráže kráčely po bocích. Mezi nimi se blížila Ambalasi. Šla pomalu a opírala se o široká ramena své společnice.

„Nařídila jsem přítomnost Ambalasi samotné,“ řekla Saagakel ostře. „Odstraňte tu druhou.“

„Pak tedy odstraňte i mne,“ opáčila Ambalasi, naznačujíc podráždění. „Odsoudilas mne pracovat v sadu a v mém věku spát na zemi. V noci cítím vlhkost a chlad tak silně, že se musím nyní při chůzi opírat o ni. Tato silná zůstane – bez ní neučiním ani krok.“

Saagakel učinila gesto naznačující, že tato část hovoru nebyla podstatná, a vložila maximální důraz do dalších slov.

„Okhalakx v porostech hynou. Co o tom víš?“

„Ztuhnou jim údy a bezmocně leží? Pokud ano, pak je to plicní choroba, zavlečená sem divokými kusy z lesa.“

„Ale ty jsi tu nemoc už dávno vyléčila. Jak se mohla vrátit?“

„V lese nauky o živém je stezek bezpočet.“

„Nakazila jsi je?“

„Věř si tomu, pokud chceš.“ Dvojznačná odpověď. Než mohla Saagakel nařídit objasnění, Ambalasi pokračovala. „Ale bez ohledu na to, jak se choroba ke zvířatům dostala, je jasné, že vyléčit ji dokážu jenom já. Přeješ si, abych to učinila?“

„Učiníš to a já ti to přikazuji.“

„Přijmu tvé přání – ale nikoli příkaz. Na oplátku žádám propuštění z toho vlhkého sadu, a stejně tak i propuštění té-na-níž-spočinu-svou-vahou. Až usoudím, že jsou mé nohy opět tím, čím bývaly, můžeš ji opět poslat do sadu.“

A tebe taky, ty starý hlupáku, pomyslela si Saagakel v nehybném tichu. „Učiň tak ihned,“ poručila hlasitě a odvrátila se s posunky znechucení a propuštění-ze-své-blíz-kosti.

Ambalasi podrážděným pohybem odehnala stráže a od-kulhala se z ambesedu, opírajíc se o široká ramena Elem. Po celou cestu městem nepromluvila a setrvala v tichosti, dokud za nimi nezapadly venkovní dveře jejích vlastních prostor. Teprve pak se narovnala a lehce vkráčela do laboratoře. Na zdi tam visel gulawatsan, drápky pevně sevřené, tlamička zakousnutá do mízového úponků. Ambalasi silně zmáčkla ganglion na jeho zádech a on k ní obrátil nevidomé oči. Z úst, vlhkých kapkami šťávy, se ozvalo ostré, pronikavé zavřeštění. Elem ucouvla, ohlušena tak silným zvukem. Ambalasi pochvalně přikývla, neboť se záhy ozval spěšný dupot jejích asistentek.

„Ty,“ nařídila nejrychlejší z nich. „Vezmi z chladné komory sérum pro okhalakx a podej ho nemocným zvířatům. A ty, Setéssei, doprovodíš tuto Yilané na místo, kde studovala, a přinesete mapy.“

„Byl mi zakázán vstup do těch míst,“ namítla Elem.

„V tomto městě nade mnou stojí pouze Eistaa,“ ujistila ji Ambalasi přátelsky. „Proto budou mé příkazy uposlechnuty. Setěssei bude hovořit mým jménem a dostane tě tam. Vrátíš se se všemi navigačními mapami, které jsi kdy používala. Je příkaz jasný?“

Než Elem napřáhla ruku ke gestu přijetí rozkazu, Ambalasi už k ní stála zády a vydávala pokyny dalším asistentkám. Bylo mnoho co vykonat a málo času. Pouze fakt, že se na tento čin připravovala přes rok, jí umožnil akci zvládnout úspěšně. Engin příjezd byl šťastná náhoda, kterou se Ambalasi impulzivně rozhodla využít, a tak vyprovokovala Eistaa, aby její plán o pár dní uspíšila. Ale to byl jen podružný detail. Už dávno ji nebavil život v tomto nudném městě a chystala se vydat se jinam. Blízká budoucnost jí určitě přinese mnohem víc vzrušující zážitky.

Obávala se jediného: že Eistaa zrušila svůj dřívější příkaz, jímž jí dala k dispozici jednoho uruketo. Ten příkaz byl vydán už dávno, když bylo zapotřebí dovézt nějaké vzorky divokých rostlin z horního toku řeky, a, jak Ambalasi doufala, všichni na něj zapomněli. Její naděje se vyplnila.

„Členové posádky uposlechli mých příkazů,“ hlásila Setéssei po návratu. „Naložili na uruketo veškeré naše vybavení. Dospěla jsi již k rozhodnutí, kdo pojede s tebou, aby ti pomáhal?“

„Pomohu si sama. Všichni zůstanou zde.“

„Musím zůstat i já? Já, která jsem byla tvou fargi a nyní tvou první asistentkou? Mám i já zůstat ve městě?“

„A chceš zůstat?“

„Ne. Nepřeji si nic než dál sloužit Ambalasi velké geniality. Město je pro mne nižádné důležitosti.“

„Dobřes to řekla, věrná Setěssei. Chceš tedy vyklouznout z města se mnou – přestože nevíš ani trochu, kam půjdeme?“

„Jsem tvou fargi.“ Setéssei doprovodila slova gesty oddanosti a síly.

„Dobrá. Pojedeš se mnou. A teď dohlédni na naložení zbytku materiálu.“

Když se vrátila Elem s mapami, poslala zbytek asistentek se zavazadly k plavidlu. Nato pokynula navigátorce, aby šla za ní.

„Vyber tu dva velké pláště, neboť už mám dost spaní na vlhké a studené zemi. Všichni ostatní zůstanou zde – ale ty půjdeš se mnou.“ Cesta je vedla zahradou, otevřenou slunci, a Ambalasi vytočila jedno oko k zapadající žhnoucí kouli. „Kráčej rychle, máme velmi málo času.“

Elemina ústa se během rychlé chůze doširoka rozevřela, neboť kromě dvou plášťů musela nést i těžký válec, který jí vědkyně vstrčila do rukou. Už se jí z horka začínala točit hlava, když konečně zastavily. Chraplavě a prudce oddechovala, aby se aspoň trochu ochladila.

„Běž do stínu tamtěch stromů a nehýbej se, neboť jsi přehřátá,“ nařídila Ambalasi a převzala od ní válec. „Půjdu učinit, co je třeba, neboť to musí být hotovo ještě před setměním.“

Elem nechápavě přihlížela, jak Ambalasi zkroutila konec válce tak, že z něj vytryskla jemně rozprášená sprška tekutiny. Uchopila válec do natažených paží a pokropila tekutinou stěnu rostlin a úponků, která se táhla mezi řadou stromů a vyplňovala ji. Nacházely se v části města, kterou dosud nikdy nenavštívila, a tak nemohla tušit, že stromy jsou součástí stěny, jež odděluje od okolí ovocný sad – jejich nedávné vězení. Než konečně Ambalasi odhodila prázdný válec a vydala se houstnoucím soumrakem zpět k ní, vychladla už Elem natolik, že uvítala hřejivé teplo pláště. Ambalasi si vzala druhý plášť a rozložila jej na zem. S gestem značné rozmrzelosti se na něj natáhla.

„To je naposled, co kdy hodlám spát na zemi. Musíme se probudit za prvního světlá, než se město pohne k životu. „ Pronesla to s pohyby maximální důležitosti a naléhavosti. Elem signalizovala přijetí pokynu a zavřela oči ke spánku.

Probudil ji až zpěv ptáků; ráno bylo na dosah. Přitáhla si plášť úžeji k tělu a vzhlédla k větvím nad hlavou. Jakmile nebe mezi nimi zbledlo, vstala a uctivě oslovila starou vědkyni.

„Světlo… příkazy… jít…“

Význam jejího sdělení nebyl s ohledem na tmu jasný, avšak zvuk hlasu vykonal potřebné. Ambalasi se zvedla, odhodila plášť a na ztuhlých končetinách kráčela k rostlinné stěně. Obloha už poskytovala dostatek světla, aby byla vidět zrněna, k níž na vegetaci došlo. Místo, které Ambalasi včera postříkala, bylo zežloutlé; úponky a listy byly zkroucené a uschlé. Ambalasi naznačila potěšení z úspěchu, shýbla se a zatahala za silný šlahoun. Zlomil se jí v dlani a rozpadl v prach.

„Kupředu,“ nařídila čekající Elem. „Zavři nozdry, přetáhni membrány přes oči a proraz cestu keři.“

Elem se opřela do stěny; vyvalil se oblak prachu a úlomků. Za okamžik se prodrala silnou bariérou a s vytřeštěnýma očima zírala na dvě Dcery života – stejně překvapené jako ona sama.

„Nestůjte tam s otevřenými ústy jako fargi,“ poručila Ambalasi a doprovodila slova gesty, jimiž přikazovala ticho a rychlost pohybu. „Probuďte všechny a nařiďte jim, ať se zde shromáždí. Musí však jít rychle a v naprosté tichosti.“

První z Dcer se objevily v sílícím světle a Ambalasi je vyzvala, ať jdou za ní. „Ty,“ řekla první příchozí, „zůstaneš stát u otvoru a budeš všem, kdo přijdou, ukazovat, kam mají jít. Až projdou poslední, běž za nimi. Vy ostatní mne následujte.“

Obrátila se a vedla je přes probouzející se město, následována tichým procesím Dcer. Těch pár Yilané, jež potkaly, je přešlo mlčky a bez zájmu. Pouze fargi ten průvod zaujal a tak se přidávaly na konec, dychtivé poznat nové věci.

Slunce už stálo notný kus nad obzorem, když Ambalasi zastavila průvod na břehu za shlukem skladišť a poslala dozadu pro Enge.

„Pojď se mnou a buď zticha,“ odpověděla na Engino tázavé gesto a vedla ji ven z úkrytu k vysoké ploutvi nejbližšího z uruketo. Na ní se právě objevila jedna z členek posádky, oči zúžené do štěrbin v ranním slunci, a Ambalasi na ni zavolala.

„Přítomnost velitelky v mé blízkosti, žádána okamžitě.“

Yilané zmizela a o chvilku později sešplhala velitelka po ploutvi a seskočila ze zad uruketo na dřevo doku.

„Příkazy, jichž je nutno ihned uposlechnout,“ promluvila Ambalasi s gesty naléhavosti. „Běž k Eistaa.“

Velitelka naznačila uposlechnutí a odspěchala. Jakmile se jim ztratila z očí, oslovila Ambalasi udivenou posádku. „Všichni, kdo jsou uvnitř, ven na pevninu. Jdou sem další a já nechci, abyste jim stály v cestě.“ Poté, co první z nich začaly slézat dolů, obrátila se k Enge. „Běž – a všechny sem rychle přiveď. Zastav ale fargi – pro ty nemáme v uruketo dost místa. Jakmile se Eistaa od velitelky dozví, co se děje, pochopí. V té chvíli už musíme být pryč.“

Ambalasi, jež nikdy nevynikala trpělivostí, rázovala po doku sem a tam, než se vynořily první Dcery. Pokynula překvapené posádce, aby uhnula stranou a naznačila nejprve Enge a pak i Elem, že je potřebuje.

„Ve chvíli, kdy se nalodí poslední, odplouváme. Posádka zůstane zde. Elem, ty budeš velitelkou, protože jsi sloužila na uruketo.“ Zarazila protesty ostrým pohybem.

„Sledovala jsem práci velitelky. Není to tak složité povolání. Ukážeš ostatním, co potřebují.“

„Je to riskantní,“ namítla Enge.

„Nemáme na vybranou. Tam, kam míříme, nás nesmějí nalézt. Nestojíme o svědky, kteří by se vrátili a informovali Eistaa o tom, kde se nalézáme.“

„A kam míříme?“

Ambalasinou odpovědí bylo jen mlčení – a posunek, značící konec rozmluvy.

Šokované členky posádky jen křičely vyděšené otázky a zmateně pobíhaly sem a tam, když byla uvolněna poslední pouta a uruketo vyplul na řeku, doprovázen dovádějícími enteesenat. Námořnice jen nešťastně kvílely při pohledu, jak se přes hřbet obřího tvora přelévají první vlny a jak se uruketo zmenšuje v dálce.

Stály a zíraly na hejna estekel*, kteří lovili ryby v ústí řeky, když – s ústy rozevřenými vyčerpáním – přiklopýtali první poslové Eistaa. Na udýchané dotazy se jim dostalo negativní odpovědi.

Moře bylo prázdné; uruketo odplul.

Měr sensta.

pohřební píseň Tanu

Umíráme.

18

Mířili stále na sever a Kerrick cítil jásavou radost –takovou, že se mu chtělo křičet zplna hrdla, a to i přesto, že lovec se má po stezce pohybovat vždy tiše. S každým krokem za sebou zanechával kousek těžké zodpovědnosti, s každým krokem se mu šlo lehčeji a lehčeji.

Udělal, co mohl, aby město zachránil; nyní už je na ostatních pokračovat tam, kde on skončil. Před očima se mu v pravidelném rytmu pohupovala Ortnarova široká záda lesklá potem. Kolem lovcovy hlavy bzučeli moskyti a Ortnar je volnou rukou co chvíli odháněl. Kerrick k němu náhle pocítil lásku; hodně toho spolu urazili od chvíle, kdy tento lovec zabil Inlénu<. Yilané, s níž byl Kerrick spoután. Tehdy se jej Kerrick snažil ze všech sil zabít, aby ji pomstil. Od té doby mezi nimi vzniklo pouto, které nelze přetrhnout. To je skutečnost, v níž teď bude žít – ono pouto a les kolem. Město a jeho problémy se s postupem na sever stávaly čím dál nepodstatnějšími. S večerním šerem byl už velmi unaven a toužil po odpočinku, nechtěl však být první, kdo jej navrhne. Byl to tedy Ortnar, kdo zastavil, když dorazili k travnaté proláklině u nevelké bystřiny. Ukázal na šedivé pozůstatky dávného ohniště.

„Dobré místo na noc.“

Slova pronesl v marbačtině a myšlenka sama byla ryze tanujská. Kerrick nemusel hovořit yilané ani sesečtinou a přemýšlet o složitých vývodech a argumentech manduktů. Nebe a les, to je realita. A na konci pochodu na něj čeká Armun. Pocítil úlevu, jak z něj padá velké břímě –břímě, o němž ani nevěděl, že je nese. Bylo mu dvacet čtyři let a za tu dobu prošel mnoha místy a různými světy – za těch šestnáct let od chvíle, kdy jej zajali Yilané. Tu noc spal tak tvrdě a dobře jako už dlouho ne.

Když se ráno probudil, nad bystřinou se vznášel řídký opar. Pocítil lehký dotek na rameni: Ortnar mu pokynul, aby byl tiše, a pomalu zvedal hesotsan. Jelínek, stojící po kolena ve vodě, sebou trhl, jako by něco tušil – ale vzápětí se překotil, když jej do boku zasáhla šipka.

Syté, čerstvé maso bylo příjemnou změnou po konzervované potravě murgu a oba se najedli dosyta, zbytek kořisti usušili v horkém popelu.

„Pověz mi, jací jsou Paramutan,“ vypravil ze sebe plnými ústy Kerrick. „Znám jen jejich jméno a vím, že žijí na severu.“

„Viděl jsem jen jednou jejich lovce, náš sammad s ním obchodoval. Měl srstí porostlou celou tvář, nejen vous jako my – ale hřívu jako dlouhozub. A byl malý, jen o málo vyšší než tenkrát já, a to jsem byl ještě chlapec. Slyšel jsem o nich, že žijí na pobřeží daleko na severu, kde mořský led ani v létě neroztává. Chytají ryby v moři. Mají čluny.“

„Jak je ale najdeme? Mají také mnoho různých sammadů?“

Ortnar se poplácal po tváři; očividně nevěděl. „Pokud mají různé sammady, pak mi o tom nikdo neřekl. Ale naslouchal jsem jejich řeči – jsou příliš hloupí, než aby se dokázali naučit marbacky. Lovec z našeho sammadu znal několik jejich slov a tak spolu rozmlouvali. Myslím, že můžeme zkrátka jít na sever, držet se při pobřeží a dívat se po jejich stopách.“

„Než se tam dostaneme, bude zima.“

„V těch končinách je zima pořád. Máme kožešiny, poneseme si sušené maso. Pokud se budeme držet téhle stezky, potkáme časem sammady, mířící na jih. Od nich dostaneme ekkotaz. To musí stačit.“

„Také nějaký sušený hardalt –jistě ho mají.“

O mnoho dní později konečně ucítili pod stromy kouř, nesený deštivým větrem. Šli za ním až na mýtinu, kde se tyčily tmavé stany Sorliho sammadu, zpola zahalené v šedém oparu deště. Mastodonti oznamovali hlasitě jejich příchod a oni vděčně přijali pohostinství a možnost najíst se až k přecpání a potom spát a spát, v suchu a teple, skryti před deštěm. Ráno se opět rozešli, sammad zamířil na jih a oni dále na sever. Další Tanu už nepotkali.

Vzdalovali se létu a šli vstříc pestrým barvám podzimu. Na stezce ležela vysoká vrstva spadaného listí. Králík, kterého Kerrick zastřelil – lukem, neboť jeho střelecké umění se zlepšovalo – už měl v srsti bílé zimní chlupy.

„Velmi časná zima,“ poznamenal Ortnar zasmušile.

„Všechny zimy jsou nyní časné, to přece víme. Nemůžeme dělat nic než jít dál, dál na sever, tak rychle, jak jen lze.“

Než dorazili k tábořišti u řeky, obloha už byla ocelově šedá a ve vzduchu byl cítit sníh. Kerrick to místo poznal okamžitě; stál na vyvýšenina nad pláží, pod nohama pár kousků stářím zteřelé kůže a rozlámaných kostí – vše, co zbylo z otcova sammadu. Zde našel Herilak Amahastův nůž z nebeského kovu – zde, v kostech otce. Dotkl se krku v místě, kde na něm nůž visel. Sem přišli z moře Yilané, zde zničili jeho sammad. Je tomu však už velmi dávno a jemu na ten čas zůstaly jen vzpomínky na vzpomínky. Dnes je jeho sammad na severu, s Armun – a tam také musí jít. Na Ortnarovo zavolání se obrátil a oba pokračovali na západ podél říčního břehu.

Až dalšího dne pozdě odpoledne nalezli padlý strom, jenž se zachytil na břehu a byl tak velký, že je unesl oba –ale ne tak velký, aby jej nemohli vyprostit ze změti krovin. Opracovávali ho celý večer a skončili dlouho po setmění.

Voda, do níž vstoupili hned nazítří ráno, byla mrazivá jako právě roztálý sníh. S hlasitým křikem, jímž si dodávali odvahy, odstrčili kmen od břehu a vytáhli se na něj, mezi přivázané zbraně a vaky. Pomalu, po kouskách, se s objemným kmenem posunovali k druhému břehu rychle proudícího toku. Než k němu dorazili, byli už modří zimou, necítili prokřehlé končetiny a zuby jim neovladatelně cvakaly. Zatímco Kerrick vytahoval na břeh skrovný majetek, Ortnar rozdělal velký oheň. Zůstali u něj, dokud se neu-sušili a neprohráli si oděv, potom si sbalili dosud vlhké kožešiny a opět vyrazili na sever. Pokud půjdou stále dost rychle, neprochladnou. Neměli času nazbyt – mezi stromy se už snášely první sněhové vločky.

Dny se krátily čím dál víc a oni každého dne vstávali před rozbřeskem a kráčeli dál potmě, jen ve slabém svitu hvězd, dokud nevyšlo bledé slunce. Byli stále zdrávi a plni sil, začínali však mít určité obavy.

„Mnoho masa už nám nezbývá,“ staral se Ortnar. „Co si počneme, až nám dojde docela?“

„Do té doby najdeme Paramutan.“

„A co když ne?“

Vyměnili si mlčky pohledy, neboť oba znali odpověď. Přesto ji však ani jeden z nich netoužil vyslovit nahlas. Přiložili na oheň a přisunuli se k němu co nejblíž, vstřebávajíce jeho teplo.

Nekonečný les obrovitých jedlí zasahoval až k pobřeží a končil na písku úzké pláže. Občas museli zabočit do vnitrozemí, neboť pláž ustupovala vysokým útesům, o něž se tříštily vlny. Les byl tichý a sněhové závěje v něm hluboké a bez jediné stopy. Šlo se jim pomalu a těžce. Pokaždé, když se opět probili zpět k pobřeží, rozhlédli se dychtivě oběma směry, zda nenajdou nějakou známku po lidském osídlení. Nic. Jen holé pobřeží a pusté moře.

Zásoba jídla už jim téměř docházela, když přišla sněhová bouře. Neměli na vybranou; mohli jenom jít dál, vzpírat se celým tělem proti ledovému severáku a rozhlížet se po nějakém úkrytu. Zkřehlí chladem a napůl zmrzlí objevili nakonec mělkou jeskyni v patě útesu, přímo nad pláží.

„Tam,“ křikl Kerrick, aby přehlušil řev vichru, a ukazoval k temnému otvoru, stěží viditelnému za mohutnými návějemi. „Musíme dovnitř, schovat se před větrem.“

„Potřebujeme dřevo – hodně dřeva. Odlož všechny věci dovnitř, pak půjdem pro dřevo.“

Prošlapali si cestu závějí, která zpola uzavírala vchod. Zde v závětří jim bylo téměř teplo, ačkoli věděli, že vzduch je daleko studenější, než když mrzne voda.

„Nemůžeme tu takhle ležet,“ prohlásil Ortnar a vrávoravě se zvedl. Sevřel Kerrickovi ruku a pomohl mu vstát, potom ho před sebou vystrkal zpět do vánice.

Neobratně a s velkým úsilím ulámali a usekali zkřehlýma, necitlivýma rukama pár větví. Ortnarovi z mrazem ochromených prstů vypadl pazourkový nůž a spoustu drahocenného času promrhali jeho hledáním v závějích. Z posledních sil dovlekli dřevo do jeskyně; bude muset stačit, znovu už ven nemohou. Kerrick pracně vylovil krabičku s pomůckami na rozdělávání ohně, ale nedokázal křesací kameny uchopit, dokud si neohřál ruce na těle.

Oheň se konečně rozhořel a lovci přikládali, dokud plameny nešlehaly skoro až ke stropu. Choulili se k němu, kašlajíce v kouři, a vnímali, jak se jim do prokřehlých údů navrací život. Venku byla tma, vítr vyl bez ustání a zanášel vchod sněhem, takže jej museli často odhrabávat, pokud se nechtěli zadusit.

„Nejsme první, kdo se tu schovává,“ všiml si Kerrick a ukázal k nízkému skalnímu stropu, kde se táhl obrys obřího jelena, načrtnutý zuhelnatělým dřevem. Ortnar zamručel a kopl do země vedle ohniště.

„Alespoň tu nenechali své kosti.“

„A my je tu necháme?“ otázal se Kerrick.

Ortnar v odpověď obrátil dnem vzhůru svůj vak a vysypal zbývající zásoby jídla. „To je vše, co máme – ve tvém vaku není o nic víc. S tím se zpátky nedostaneme.“

„Pak musíme jít stále dál. Nalezneme Paramutan. Muse jí tu někde být. Mohou mít tábor třeba za nejbližším návrším.“

„Půjdeme dál, pokud nám to bouře dovolí.“

Postupně se střídali; jeden vždy udržoval oheň, druhý šel pro další dříví. Noc přišla náhle a Ortnarovi dalo práci, než jeskyni s posledním nákladem paliva vůbec našel. Teplota prudce klesala a lovec měl na tvářích bílé skvrny, které si třel sněhem. Oba mlčeli; čas hovoru skončil. Nebylo více co říci.

Bouře pokračovala po počet dní lovcovy ruky. Jeden den za každý prst – včetně palce. Vycházeli ven jen pro dřevo, k pití si rozpouštěli sníh. Při pečlivém odměřování posledních zbytků jídla pocítili v útrobách první hryzáni hladu.

Dalšího dne bouře polevila; vítr ustal a chumelenice jako by prořídla.

„Skončilo to,“ soudil Kerrick s nadějí v hlase.

„Nejsem si tím jistý.“

Vyšli ven do zachmuřeného dne. Z temně šedé oblohy se i nadále snášely sněhové vločky. Nakrátko prořídly a lovci zahlédli vlny, které se tříštily o pláž a stříkaly vodu vysoko na oblázkový břeh. Moře bylo neklidné a temné, pokrývaly je zpěněné hřebeny vln.

„Tam!“ vykřikl Kerrick. „Támhle jsem něco zahlédl –nějaký člun. Mávej na něj, mávej!“

Doklopýtali k pobřeží, na kraj zpěněných vln, vyskakovali do výše a křičeli až do ochraptění. Jednu chvíli vyjel člun na vysoký hřeben vlny a jim se zdálo, že už na něm rozeznávají postavy. Pak se jim skryl v úžlabí dalších vln. Když jej spatřili znovu, byl už dál od pobřeží a mířil na sever.

Znovu zmizel za vodní horou a už se neukázal.

Mokří a vyčerpaní se dovlekli zpátky k jeskyni, sotva již viditelné v prudké vánici; bouře se vrátila s dvojnásobnou silou.

Den nato dojedli poslední zbytky jídla. Kerrick si olizoval z prstů drobečky zatuchlého masa, když tu náhle zachytil Ortnarův pohled. Chtěl promluvit, ale nemohl.

Co by ještě mohl říci?

Ortnar se zabalil do kožešin a odvrátil se. Venku dul severní vichr a sténal v puklinách útesů. Zem pod nimi se chvěla, jak do pláže s hromovými ranami bušily vysoko vzedmuté vlny.

Přišla noc a s ní i hluboké a vše pohlcující zoufalství.

19

Venku kolem paukarutu zuřila vánice s nezmenšenou silou a vítr hnal sníh po arktickém ledu. Nic nemohlo přežít v jejích poryvech, nic se nehýbalo v holém a pustém kraji –jen běsnící vichřice. Metala sníh proti oblým paukarutům, až se na závětrné straně každého z nich vytvořila závěj jako dlouhý bílý vous. Ve zmrzlé poušti nekonečné noci nyní vládla jen temnota a zmar.

Uvnitř paukarutu však žluté světlo olejové lampy osvětlovalo strop z černé kůže ularuaqa, bílá žebra, jež jej podpírala, kůže a kožešiny i rozesmáté tváře Paramutan, kteří namáčeli kousky zkaženého masa do vaku s tukem, krmili plnými hrstmi děti a řvali smíchy, když si děti, místo aby jedly, roztíraly tuk po tvářích.

Armun se těšila z jejich společnosti a příliš jí nevadila Kalaleqova stálá pozornost – jeho ruce, které se pokaždé, když se octla nablízku, natáhly, aby se jí dotkly. Byli prostě jiní, nic víc. Sdíleli společně dokonce i své ženy a nikomu to nevadilo. I v tom nacházeli důvod ke smíchu. Měla jinou náturu a tak se obvykle nezapojovala do výbuchů smíchu, jež co chvíli burácely stanem. Usmívala se však jejich žertům a pranic nenamítala, když si k nim přisedl i Harl. Ostatní si jenom trochu odsedli, aby mu udělali místo, a někteří natáhli paži, aby si sáhli na chlapcovy světlé vlasy.

Tohoto rozdílu se nikdy nenabažili a vždy o Tanu ho-voříli jako o Erqigdlit, což v jejich jazyce znamenalo bájní lidé. Sami sebe pak nazývali Angurpiaq, opravdoví lidé. Armun už rozuměla jejich hovoru: trávila v paukarutech na ledu svou druhou zimu. Když poprvé přijeli mezi Paramutan, byla šťastná, že je vůbec naživu. Ztratila značnou část váhy i spoustu sil a obávala se, jak na tomto podivném místě přežije Arnhweet.

Tábor Paramutan se v každém směru lišil od ležení Tanu – jazykem, jídlem, způsobem života. Jakmile se však přizpůsobila novému prostředí, ubíhal čas velice rychle –a než si to uvědomila, začala její druhá zima na severu.

Třetí zde však již nestráví – k tomu byla pevně odhodlána. Na jaře dá Paramutan na srozuměnou, že nastal čas k odchodu. Síly se jí opět vrátily; ona i oba chlapci jedli dobře a dosyta. Ještě důležitějším důvodem k odchodu bylo znepokojení, které v Kerrickovi jistě vyvolá zpráva, že Armun odešla od sammadů. Určitě si myslí, že jsou mrtví. Při té myšlence jí úsměv pohasl. Kerrick! Musí za ním, na jih k tomu podivnému místu murgu, které spálili, jít kamkoli, kde bude on…

„Alutoragdlaq, alutoragdlaqoq!“ volal na ni Arnhweet a cloumal jí kolenem. Silný chlapeček, který právě spatřil sníh své třetí zimy, rozrušeně žvatlal dosud řídkými, novými zuby. Usmála se znovu a otřela mu z tváře špetku tuku.

„Copak chceš?“ zeptala se jej marbacky. Rozuměla mu docela dobře, ale nechtěla, aby mluvil jenom řečí Paramutan. Pokud byl ponechán s Harlem o samotě, rozprávěli spolu jazykem, který nyní denně používali ve styku s okolím.

„Chci svého jelena! Jelena!“ Tloukl ji pěstičkami do nohy. Armun se chvíli přehrabovala ve zválených kožešinách, až nalezla žádanou hračku. Vyrobila mu ji z pruhu jelení kůže, k níž přidala vyřezávané kousky kostí jako parohy. Klouček jelena popadl a se smíchem odskotačil.

„Měla bys víc jíst,“ nabádala ji Angajorqaq. Usedla k ní a nabídla jí hrst bílého tuku. V teple paukarutu odložila většinu kožešin, jež jinak nosila, a jak natáhla paži, zakývaly se jí obnažené, srstí porostlé prsy. Armun si nabrala špetičku mastné hmoty a olízla ji z prstů. Angajorqaq nešťastně mlaskla jazykem.

„Byla žena, co nejedla rybu, kterou jí lovci přinesli.“ Na všechno znala nějaký příběh, ve všem, co se udalo, hledala nějaký skrytý význam. „Byla to stříbrná ryba, velice tučná a velká a dívala se na ženu a nechápala. Pověz mi, řekla ryba, proč mne nesníš? Hluboko v oceánu jsem slyšela správná zaříkadla, která pronášel rybář, a spatřila háček se třpytivou návnadou. Spolkla jsem ji a nyní jsem tu a ty mne nejíš. Proč?

Když to žena slyšela, velice se rozzuřila a řekla rybě, že je jenom ryba a že ona bude dělat, co se jí zlíbí – že ji sníst nechce. Když se to ovšem dozvěděl rybí duch, rozzuřil se ještě víc a vyplaval z temného dna oceánu, kde žije, a plaval rychleji a rychleji, až narazil do ledu a prolomil jej a otevřel tlamu a spolkl paukarut a všechny kožešiny a dítě a olejovou lampu a pak snědl i ženu. Z toho vidíš, co se stane, když nejíš. Jez!“

Armun olízla z prstů ještě trochu tuku. „Až bouře ustane a slunce se vrátí zpět a bude teplo – pak s chlapci odejdu…“

Angajorqaq zavřeštěla a upustila tuk, popadla se za uši a jala se kolébat ze strany na stranu. Kalaleq zvedl při tom hluku hlavu, oči rozšířené úžasem, pak vstal a šel se podívat, co způsobilo ten rozruch. V teple paukarutu odložil veškeré oblečení a hladká hnědá srst mu zářila ve světle lampy. Ani po té dlouhé době, kterou zde Armun strávila, si ještě nezvykla, že takto vypadají všichni Paramutan –pokrytí srstí od hlavy až k patě. Mezi nohama se Kalaleqovi pohupoval osrstěný ocas, a štětička chlupů na jeho konci barvou kontrastovala s okolím.

„Angajorqaq je velmi nešťastná,“ řekl a pak, aby svou ženu rozptýlil, ukázal kost, kterou právě vyřezával. „Toto bude píšťalka, a podívej – do ní vyřežu podobu ularuaqa. Když se na píšťalku zapískne, hvízdnutí vyjde z jeho tlamy.“

Odstrčila mu ruku s píšťalkou; nechtěla se nechat tak snadno připravit o svůj žal.

„Je zima a tma – ale vlasy Erqigdlit jsou jako slunce v paukarutu a my se smějeme a jíme a je nám teplo. Ale teď…“ zakvílela znovu, aniž se přestala kolébat, „…teď Armun odejde, světlo chlapců s ní a všechno bude černé.“

Kalaleq ten výbuch sledoval s otevřenými ústy. „Ale vždyť nemohou jít,“ namítl. „Když vane sněhová bouře, smrt sedí před paukarutem s otevřenou tlamou. Když vyjdeš z paukarutu, vlezeš jí přímo mezi zuby. Nemohou tedy odejít a ty nemusíš plakat.“

„Na jaře,“ ozvala se Armun. „Tehdy musíme odejít.“

„Podívej,“ chlácholil Kalaleq svou ženu a hladil ji jemně po srsti. „Podívej, nikam nejdou. Najez se. Zůstanou.“

Paramutan žili pro dnešek a každý nový den pro ně byl nádherným překvapením. Armun již mlčela, ale rozhodnutí nezměnila. Vydají se na cestu, jakmile se jen trochu oteplí. Olízala si z prstů zbytek tuku. Budou teď hodně jíst, aby byli co nejsilnější. A vyrazí na jih, jak jen budou moci.

Bouře během noci vyčerpala síly a jakmile ráno Kalaleq uvolnil šňůrky na otvoru, kudy stropem stanu unikal kouř, vklouzl dovnitř tenký kužel slunečního světla. Všichni se rozkřičeli vzrušením a hledali mezi kožešinami odložené odění, pištíce smíchem, když našli kožky někoho jiného. Bouře je věznila v příbytku bezpočet dní a děti se nemohly dočkat, až opět vyrazí ven. Armun jednou rukou pevně držela zmítajícího se Arnhweeta, zatímco druhou na něj navlékala měkký spodní oděv, obrácený srstí dolů, aby více hřál. Přes něj mu natáhla vnější, silnější kožešiny, opatřené kapuci, a potom vysoké boty, rukavice a vše ostatní, co umožňuje Paramutan přežít na dalekém severu.

Kalaleq ležel na břiše a hekal námahou, jak odhrnoval sníh, uzavírající vstupní tunel. Konečně tunelem dovnitř proniklo světlo a zase pohaslo, jak se lovec plazil tunelem k východu. Záhy se prodral ven a všichni uvnitř zamrkali, oslepeni tou září. Zazněla další salva smíchu a pak se už tlačili jeden přes druhého ven, nemohouce se dočkat.

Armun pustila chlapce před sebou a lezla hned za nimi. Venku vstala a zaclonila si oči před oslnivým jasem. Po zatuchlém, vlhkém vzduchu paukarutu, páchnoucím po zkaženém mase, moči a dětech, jí řízný chlad čerstvého povětří připadal úžasný. Vděčně dýchala, třebaže ji studený vzduch řezal do nosu i do hrdla.

Paukaruty, roztroušené po ledové pláni, se změnily v pouhé bílé hrbolky v krajině stejné barvy. Do slunečního jasu z nich vylézali další Paramutan; zahlaholil křik pozdravů a salvy smíchu. Nebeská báň byla světlounce modrá a ozdobena jen několika vysoko letícími oblaky. Klenula se nad krajem a na konci ledové pláně přecházela v temnější modř oceánu. Čluny, přivázané na ledu, nebyly ničím víc než bílými mohylami, dokonale zasypanými sněhem.

Kdosi varovně vykřikl. Natažená ruka naznačovala směr, doprovázena hlasitými slovy.

„Tam, na moři – ularuaq!“

„To nemůže být zvíře!“

„Není to ularuaq – ale jeden z našich člunů.“

„Pak je to Niumakův člun – je jediný, který neleží s ostatními. Ale Niumak je přece mrtvý, zpívali jsme jeho pohřební píseň – o něm i o těch, kdo jeli s ním.“

„Zpívali jsme ji příliš brzy,“ rozesmál se Kalaleq. „Dobře nás tentokrát oklamali. Ještě dlouho nám to budou připomínat.“

Harl s ostatními chlapci se rozeběhli vstříc blížícímu se člunu. Arnhweet běžel za nimi, ale klopýtl, upadl a hlasitě se rozplakal. Armun jej zvedla a osušila mu slzy; plakal spíše leknutím než bolestí.

S pomocí všech shromážděných byl za chvilku člun vytažen na led a připoután k ostatním. Arnhweet už stál ve sněhu, držel se Armun za ruku a čerstvě oschlýma očima přihlížel bouřlivému přivítání. Niumak kráčel ke stanům, ostatní pobíhali kolem něj, dotýkali se ho a poplácávali po ramenou – aby i na ně přešla trocha ze štěstí, které on i jeho společníci očividně mají. Přežít takovou bouři, to bylo něco opravdu mimořádného. Všichni čtyři nově příchozí dopadli vyčerpaně do sněhu, dychtivě hltali vodu z mis, které před ně byly postaveny, a cpali se nejvybranějšími kousky masa. Teprve ve chvíli, kdy už blaženě seděli a hladili si plné žaludky, začaly padat první zvědavé otázky. Niumak zvedl paže, aby naslouchající utišil, a v tu chvíli zmlkly dokonce i nejmenší děti.

„Zde je, co se přihodilo,“ začal, a odevšad zaznělo šoupání nohou, jak se všichni tlačili co nejblíž, aby dobře slyšeli. „Už jsme viděli tento led, když bouře začala. Už jsme viděli stěny paukarutu i teplo v nich a jídlo a děti, jak si hrají, cítili jsme jejich srst a mohli se jí dotknout jazykem. Jenže bouře nás odvála pryč.“

Dramaticky se odmlčel, paži zvednutou, a posluchači bolestně zakvíleli, protože věděli, že se to od nich očekává – a ustali v okamžiku, kdy Niumak paži spustil.

„Nemohli jsme k ledu a k paukarutům, mohli jsme jen plout, kam nás bouře unášela. Kus odtud vybíhá do moře kus země, známý jako Zlomená noha, a tam jsme se dlouhou dobu skrývali před nárazy vichru, ale nemohli jsme na břeh, protože, jak víte, není tam kde přistát. Pak se vítr změnil a my byli opět odváti na otevřené moře a v tu chvíli jsme zpívali naši pohřební píseň.“

Od posluchačů se ozvalo další zakvílení a příběh tímto způsobem pokračoval ještě dlouho. Nikdo však neprotestoval, neboť to byl dobrý a vzrušující příběh. Jenže Niumak byl unaven a začínala mu být zima, a tak rázně vyprávění ukončil.

„Posledního dne, kdy bouře slábla, jsme se přiblížili k pobřeží, avšak moře bylo stále rozbouřené a my nemohli přistát. A pak se stala podivná věc. Na pobřeží je jeskyně, známá jako Jelení jeskyně, kvůli kresbám, jež jsou na jejích stěnách, a my kolem toho místa jeli a spatřili dva naše bratry, jak vyběhli z jeskyně a pobíhali a mávali rukama. My však nemohli než plout dál, protože vítr nám vál do zad. A měli tam teplou jeskyni a my toužili se k nim připojit, ale nemohli jsme. Kdo ale byli? Všichni jsou zde, i všechny naše čluny. Jsou někde nablízku jiní Paramutan? Ale v zimě by tu přece být neměli. A pak jsme se plavili nazpět a vy jste nás spatřili a my přišli sem a nyní již chci odpočívat.“

Vlezl do svého paukarutu, pronásledován křikem dotazů. Koho to viděli? Jak vypadali ti muži? Nebyl někde nablízku jiný člun?

Armun stála jako ledová socha, stejně zmrzlá a nehybná; dívala se před sebe, ale nic neviděla. Věděla, kdo byl v té jeskyni na pobřeží, věděla to tak jistě, jako by jí to jméno někdo zašeptal do ucha. Kerrif‘:, Musel to byt on, musel být jedním z těch dvou lovců V její mysli nehledala žádná pochybnost, ani trochu. Jako by tu to vědomí bylo už dávno a Niumakova slova ho jenom uvolnila. Přišel za ní. Dozvěděl se, že šla na sever a vydal se ji hledat. Musí za ním, za Kerrickem.

Ochromení z ní spadlo a prudce se rozhlédla kolem sebe. „Kalalequ!“ vykřikla. „Musíme do jeskyně. Vím, kdo je tam. Můj lovec. Kerrick tam na mne čeká.“

Kalaleq užasle zalapal po dechu. Ti Erqigdlit dělají tolik překvapivých věcí. Přesto o jejích slovech nepochyboval ani na okamžik. Zvedl se a vzpomínal na Niumakova slova.

„Je dobře, že je tu tvůj lovec a že je v bezpečí a v teple, jak říkal Niumak.“

„Ne, není,“ odsekla zlostně. „Není Paramutan, takže není v bezpečí. Je Tanu, který sem došel pěšky a nesl si jídlo s sebou. Na tom místě ho zaskočila bouře. Musím za ním – ihned.“

Když Kalaleqovi došla závažnost Armuniných slov, rozkřičel se. „Člun, můj člun, musíme ho spustit na vodu. Je třeba něco učinit.“

Armun se otočila a spatřila Angajorqaq, která si ji měřila užaslýma očima. „Musíš mi pomoci,“ řekla Armun. „Postarej se o Arnhweeta, dokud se nevrátím. Uděláš to?“

„Neměla bys tam jezdit,“ namítla Angajorqaq nepřesvědčivě.

„Pojedu.“

Než ke člunu dorazila, byl již na vodě a Paramutan do něj nakládali věci. Kromě Kalaleqa na palubě seděli čtyří další muži a opírali se do vesel, zatímco lidé venku podávali poslední rance. A pak již byli na moři, hnáni lehkým severním větrem.

Snášela se noc a oni ještě veslovali na jih. Pobřeží tu tvořil jednolitý pás útesů, na nocleh na souši tedy nebylo ani pomyšlení. Zastavili a vyhodili dlouhý pruh kůže s těžkou kožešinou na konci, aby je v noci vítr a proudy nezanesly příliš daleko. Živili se kousky páchnoucího masa a sáli hrsti sněhu ze zásoby, kterou si před odjezdem narychlo naházeli do člunu. Téměř všichni muži přišli za Armun, aby se jí dotkli a poplácali ji a utěšili ji uklidňujícími zvuky. Neodpovídala; jen se dívala směrem k pobřeží a čekala. Vyčerpána usnula až k ránu a když se probudila, veslovali opět k jihu.

Armun připadalo zasněžené pobřeží prázdné a pořád stejné. Nikoli však jednomu z Paramutan – který nadšeně vykřikl a ukazoval jakýsi neviditelný orientační bod. Zaznělo souhlasné volání a Paramutan zamířili k oblázkovité pláži. Jakmile člun nadzvedla příbojová vlna a donesla jej ke břehu, kde se skřípěním zastavil, byli dva z nich vmžiku po pás v ledové vodě, aby vytáhli plavidlo na pevninu. Armun přeskočila přes okraj, těžce dopadla na zem, ale záhy se zvedla a rychle běžela k zalesněným kopcům. Její dlouhé nohy hladce předběhly ostatní – ale pak se musela zastavit; bezradně se rozhlížela po bělostném, neporušeném sněhu.

„Tudy jdeme.“ křikl Kalaleq, když ji dohonil, a ukázal před sebe, padaje do jedné z hlubokých závějí. Smích umlkl, neboť sníh dosahoval ke korunám nižších stromů a ničím neposkvrněn zakrýval zem i vše na ní.

Rozhrabávali ho, až létal na všechny strany. Pracovali se zoufalou urputností. Objevil se otvor, plný černé tmy, a rychle se zvětšoval. Armun hrabala ještě zoufaleji než ostatní a doslova padla do temné prostory, jakmile odstranili poslední zbytek bílé překážky. Támhle leží hromada kožešin – co skrývá?

Vrhla se k ní první, odhrnujíc ztuhlé, zmrzlé kožešiny na Kerrickově tváři. Šedé tváři, pokryté jinovatkou. Strhla si rukavici a natáhla k ní ruku, bez dechu strachem, který na ni dolehl.

Dotkla se jeho kůže – byla tak chladná. Příliš chladná.

Byl mrtvý.

Když se však rozkřičela hrůzou, víčka se mu zachvěla a nadzvedla se.

Přišla včas.

20

Rozlehlé pustiny věčně zamrzlého severu byly Paramutan domovem. Věděli, jak tu žít a přežít, věděli vše, co se dalo vědět o omrzlinách a smrti chladem. V tu chvíli začali vzrušeně pokřikovat jeden přes druhého a odstrčili Armun stranou. Zatímco Kalaleq stáhl z Kerricka kožešiny, další dva lovci se rovněž svlékli a rozprostřeli své ještě teplé oděvy na zem. Na ně pak opatrně uložili Kerrickovo bezvládné tělo a oba svlečení Paramutan si lehli k němu, zahřívajíce ho tělesným teplem. Zbylá trojice pak na ně nakupila hromadu kožešin.

„Taková zima – já sám tu umrznu, zazpívám svou pohřební píseň!“ ječel Kalaleq. Ostatní se rozesmáli; dobrá nálada se jim opět vrátila, když nalezli lovce živé. „Přineste dřevo, zapalte oheň, rozehřejte sníh. Potřebují teplo a pití.“

Ortnarovi se dostalo téže péče. Armun si uvědomila, že nejvíce jim pomůže, když dojde pro dřevo. Kerrick je živý! Slunce ji hřálo do tváře a teplo se jí šířilo po celém těle při pomyšlení, že jsou s Kerrickem opět spolu, zdrávi a v bezpečí. V tu chvíli, kdy se celou vahou pověsila na větev a ulomila ji si slíbila, že je dva už nikdy nic nerozdělí. Byli od sebe vzdáleni tak dlouho. Ta neviditelná šňůra, jež je k sobě pojila, se napnula příliš – a málem se přetrhla.

To už nikdy nedopustí. Kde bude on – tam bude i ona. Nikdo a nic mezi ně už nesmí vstoupit. Další zmrzlá větev se s hlasitým prasknutím zlomila. Táhla za ni vší silou, opojena směsicí hněvu a euforie. Už nikdy víc!

Oheň šlehal až ke stropu a jeskyní se rozlilo teplo. Kalaleq se skláněl nad Kerrickovým bezvládným tělem, třel mu údy a šťastně pokyvoval hlavou.

„Dobré, moc dobré, je silný – jak bílé má tělo! Jen tady na tváři je zmrzlý, ty tmavé skvrny. Kůže sejde, to nevadí. Ale ten druhý, podívej jak špatný.“

Stáhl kožešiny z Ortnarových nohou. Prsty na levé noze byly zmrzlé a černé. „Musím je odříznout. Udělám nyní, nic neučiti. Uvidíš.“

Ortnar nahlas zasténal, aniž se probral z bezvědomí. Armun ignorovala příšerné skřípění a údery sekerky za svými zády a sklonila se nad Kerrickem. Čelo už měl teplé a dokonce mu vlhlo. Přejela je konečky prstů a víčka nemocného se pohnula – zvedla se a zase zavřela. Vzala jej kolem ramen a nadzvedla ho, přikládajíc mu ke rtům kožený pohárek s vodou. „Pij, prosím tě, pij.“ Zavrtěl se a polkl doušek – a nato se ochable svalil zpět.

„Musí zůstat v teple, mít jídlo, musí trochu zesílit, než se vydáme zpět,“ ozval se Kalaleq. „Přineseme maso z člunu a možná půjdeme chytat ryby. Za soumraku zpátky.“

Paramutan odešli a zanechali jí zásobu masa a hromadu dřeva. Udržovala velký oheň, rozhrabávajíc často uhlíky. Když se v průběhu odpoledne jednu chvíli od ohně ohlédla, zjistila, že Kerrick otevřel oči, pohybuje rty, a snaží se cosi říci. Dotkla se jeho rtů ústy a pak je pohladila, jako by tišila plačící dítě.

„Já budu mluvit. Jsi naživu – a živý je i Ortnar. Našla jsem tě včas. Zase budeš zdráv. Je tu jídlo – a voda. Nejdřív musíš vypít toto.“

Opět jej podepřela a Kerrick se napil, pokašlávaje vyprahlým hrdlem. Položila jej zpět do kožešin a přitiskla se k němu, šeptajíc mu přímo do ucha.

„Složila jsem přísahu, sama sobě. Slíbila jsem si, že už mne nikdy nenecháš samotnou. Kam půjdeš ty, půjdu i já. Tak to bude a nikdy jinak.“

„Tak to… bude,“ zachraptěl. Oči se mu samy zavřely a Kerrick znovu usnul: dostal se až na pokraj smrti a odtud je cesta zpět dlouhá a obtížná. Ortnar se pohnul a zasténal a Armun dala pít i jemu.

Byla už skoro tma, když se vrátili Paramutan, pokřikujíce a volajíce na ni. „Pohleď na maličkého tvora, kterého nesu,“ halekal Kalaleq, jen vstoupil do jeskyně – a zvedl velkou, ošklivou rybu s tlamou plnou zubů a tělem pokrytým tvrdými destičkami. „Dodá jim sílu, kterou potřebují. Nyní budou jíst.“

„Jsou stále v bezvědomí –“

„Moc dlouho, ne dobré. Potřebují maso. Ukážu ti.“

Dva z nich zvedli Ortnara do sedu. Kalaleq jemně otočil lovcovou hlavou, štípl jej do tváře, zašeptal mu cosi do ucha – a pak hlasitě tleskl. Ortnar pootevřel oči a za pochvalného křiku přihlížejících zasténal. Jeden z Paramutan mu otevřel ústa a Kalaleq mu do nich vymačkal šťávu z kusu rybího masa. Ortnar zakašlal, trochu jí vyprskl a zbytek polkl, za což si vysloužil další bouři radostného veselí. Když přišel aspoň trochu k sobě, strkali mu Paramutan mezi rty kousky rybího masa a povzbuzovali jej, aby je sežvýkal a spolkl.

„Řekni mu v jazyce Erqigdlit, že musí jíst. Žvýkat, žvýkat, jíst.“

Kerricka nakrmila sama – nedovolila, aby se k němu přiblížil někdo jiný. Podávala mu do úst malá sousta a tiskla si jeho hlavu na prsa.

Trvalo další dva dny, než Ortnar zesílil natolik, že se mohli vydat ke stanům. Když mu Paramutan odřezávali další zčernalé maso z nohou, rozkousal si rty do krve.

„Ale jsme naživu,“ těšil jej Kerrick, když Ortnarovo utrpení skončilo.

„Část mého těla není,“ zasípěl Ortnar a na tváři mu vyvstávaly kapičky potu. „Nalezli jsme je však – nebo oni nás – a to je důležité.“

Kerrick se musel plnou vahou opřít o Armun, aby vůbec došel k člunu; Ortnara přenesli na nosítkách z větví. Měl příliš velké bolesti, než aby se mohl dívat po okolí. Zato Kerrick se po člunu zvědavě rozhlížel.

„Zhotovený z kůže, lehký a pevný. A ta vesla! Paramutan staví stejně dobře jako Sasku.“

„Některé z věcí, jež zhotovují, jsou ještě lepší,“ odpověděl Armun, potěšena jeho zájmem. „Podívej se na tohle – víš, co to je?“

Podala mu dlouhou, vyřezávanou kost a Kerrick ji znovu a znovu obracel v rukách.

„Pochází z nějakého velkého zvířete, nevím jakého. A byla zevnitř vydlabána – ale co je tohle?“ přiložil oko k otvoru na konci a zatáhl za knoflík na druhé straně –aby objevil, že se v duté kosti skrývá dlouhý kus dřeva, silného asi jako šíp a okrouhlého průřezu. „Nevím, co to je, ale je to nádherně zhotoveno.“

Armun se usmála, odhalujíc rozštěpem v horním rtu pravidelné zuby, a ponořila konec předmětu do vody, jež jim šplouchala u nohou. Když zatáhla za knoflík, ozval se zvuk, jako když někdo srká vodu, a jak knoflík zatlačila, z otvoru na druhém konci vytryskl tenký pramínek vody, aby skončil v moři o notný kus dál. Kerrick hekl úžasem – a oba se tomu rozesmáli. Ještě jednou vzal předmět do dlaní.

„Je to podobné jednomu tvoru, kterého vypěstovali Yilané – ale tento byl zhotoven, nikoli vypěstován. Líbí se mi.“ Obracel věc obdivně v rukou, sleduje prsty vyrytý obraz ryby, plivající velký proud vody.

Návrat k paukarutům byl triumfální. Ženy se tlačily jedna přes druhou, pištíce smíchy, aby se právě jim dostalo výsady nést nosítka s tímto plavovlasým obrem. Ortnar užasle přihlížel, jak se strkají, aby si mohly sáhnout na jeho vlasy, a přitom na sebe pokřikují tím podivným jazykem.

Arnhweet třeštil na otce oči; jen málo si pamatoval, jak lovci Tanu vypadají. Kerrick si klekl do sněhu, aby si mohl chlapce zblízka prohlédnout: velký a statný hoch se jen málo podobal malému dítěti, od něhož odešel na jih. „Ty jsi Arnhweet,“ řekl a chlapec vážně přikývl – ale ucukl, když Kerrick napřáhl ruku, aby jej pohladil.

„To je tvůj táta,“ konejšila ho Armun, „toho se neboj.“ Dítě se jí však přitisklo k noze a nejevilo chuť v kontaktech pokračovat.

Kerrick vstal; to slovo v něm probudilo dávno zasuté vzpomínky. Táta. Zalovil ve svých kožešinách a vytáhl dva nože, jež mu visely kolem krku. Sevřel prsty menší z nich a utrhl jej ze šňůrky. Když poklekl znovu, chlapec tentokrát necouvl. Kerrick k němu natáhl ruku s lesklým kovovým nožem, jenž zářil na slunci.

„Jak ho dal můj táta mně – tak ho teď dávám tobě.“

Arnhweet se zdráhavě dotkl nože, zvedl hlavu ke Kerrickovi, usmál se a řekl – tiše, ale zřetelně:

„Táto.“

Než zima skončila, Ortnar byl již téměř zdráv. Ztratil několik prstů a noha ho dosud bolela, ale mohutná tělesná síla mu pomohla dostat se z nejhoršího. Na nohou mu stále zbývala trocha černého masa, hnilobná a páchnoucí, ale Paramutan dobře věděli, jak s ní naložit. Jak se dny prodlužovaly, tkáň se hojila a rány se uzavíraly jizvami. S botami, vystlanými měkkou kožešinou, každý den vy-kulhal ven z paukarutu a učil se znovu chodit. Chybějící prsty mu ten úkol ztěžovaly, ale i tak jej postupně zvládal. Jednoho dne se vydal daleko od paukarutu, až k moři na okraj ledové pláně, když spatřil, že se blíží člun. Byl to jeden z těch velkých člunů, s velikou kůží napnutou na tyči, a nezdál se mu nijak známý. Také nebyl. Poté, co lovec přiklopýtal zpět k paukarutům, zjistil, že se všichni dívají k moři, křičí a mávají na člun.

„Co je to?“ zeptal se Armun, neboť se z toho podivného jazyka dosud nenaučil víc než jedno či dvě slova.

„Cizinci, nejsou z našich paukarutu. Je to velmi vzrušující událost.“

„Ale co to všichni dělají? Proč všichni křičí a mávají? Zdá se, že ten člun pro ně cosi znamená.“

„Nevím, všichni křičí najednou. Už jsi na nohou dost dlouho. Vrať se do paukarutu; přijdu za tebou a povím ti, proč ten rozruch.“

Ortnar byl v paukarutu sám, protože ostatní – Kerrick, Arnhweet i Harl – vyrazili vstříc neznámému člunu. Těžce se posadil a hlasitě zasténal bolestí, která sužovala jeho chodidla; mohl si to dovolit, neboť jej nikdo neslyšel. Zakousl se do kusu masa a úlevně odpočíval, očekávaje příchod Armun.

„Zřejmě se děje něco velmi dobrého,“ hlásila, jen co vstrčila hlavu dovnitř. „Jde o ularuaqy. Všichni hovoří o tom, jak zlá byla zima, jak jich bylo méně a méně. Nyní je, jak se zdá, opět objevili. Ularuaqové jsou pro ně velmi důležití.“

„Co jsou to ularuaqové?“ zeptal se Ortnar.

„Zvířata, která loví – na moří. Nikdy jsem žádného neviděla, ale musejí být obrovští, větší dokonce než mastodont.“ Ukázala na žebra nad svou hlavou. „Toto pochází z ularuaqa. A kůže, kterou je paukarut pokryt, rovněž většina masa, které jíme, i ten bílý tuk. Paramutan je dí jakékoli maso, opravdu všechno.“ Pohlédla významně na mořského ptáka, jenž visel za nohy na žebrech stropu a „příjemně“ páchl. „Ale téměř všechna potrava, i věci na stavbu člunů, pocházejí z ularuaqa. Paramutan tvrdí, že je odsud vyhání počasí, dlouhé zimy. Led postupuje každým rokem dál a dál na jih, a něco ve vodě – není mi jasné co – se změnilo. Ularuaqů tedy začalo ubývat a to je to nejhor ší, co se mohlo Paramutan stát. Nyní ale musíme vyčkat, co se vlastně děje.“

Chvíli trvalo, než se do paukarutu vrátili další. První lezl Kalaleq; přeplazil se úzkým vchodem a před sebou strkal jakousi mřížku z tenkých kůstek, následován ostatnimi. Šťastně mřížkou mával; byla to složitá spleť kostí, svázaných střevem do nejrůznějších úhlů a křivek. Armun Kalaleqa přiměla, aby mluvil pomaleji a překládala jeho slova do marbačtiny.

Kerrick byl první, kdo výkladu porozuměl.

„Ty kosti jsou znázorněním krajiny či oceánu – používají je, aby nalezli cestu na moři stejně jako Yilané své mapy. Zeptej se ho na místo, kde se nalézáme.“

Po mnoha ukazování na změť kostí, mnoha otázkách a nepříliš jednoznačných odpovědích bylo vše konečně jasné. Kerrick, který již jednou překročil oceán, pochopil smysl nejdříve.

„To ty zimy. Změnily oceán, stejně jako změnily zemi, a změnily i tvory, kteří v oceánu žijí. Ledový příkrov, na němž se nalézáme, se na severu táhne od nás přes moře až k zemi na druhé straně. Byl jsem v té zemi, třebaže ne tolik na severu. A ularuaqové z nějakého důvodu nejsou na této straně oceánu, ale na té druhé. Ikkergak, který právě dorazil, se přeplavil přes oceán a spatřil je. Co hodlají Paramutan dělat?“

Když Kalaleq pochopil otázku, doslova rozehrál odpověď. Během svých slov tahal za neviditelné udice, plul přes pomyslné vlny a dělal spoustu dalších věcí. Téměř mu rozuměl i bez Armunina překladu.

„Spustí ikkergaky na vodu a připraví je na dlouhou cestu. Jakmile led začne praskat, chtějí přeplout oceán a lovit ularuaqy – vrátit se, než zase přijde zima.“

„Pak tedy nastane čas, abychom odešli i my,“ pronesl Kerrick. „Jen jim ujídáme jídlo a nic za to nedáváme.“ Koutkem oka však zachytil neveselý úsměv na Ortnarově tváři.

„Ano, bude čas jít na jih,“ souhlasil lovec. „To však znamená dlouhou cestu pěšky a tu já nepřivítám s radostí.“

„Nemusíš jít pěšky,“ vyhrkla Armun impulzivně a stiskla mu povzbudivě paži. „Znám Paramutan. Pomohou nám. Přivezli mne sem i s chlapci, aniž sebeméně zaváhali. Mají nás rádi – jsme pro ně tak zvláštní. Chtějí, abychom zůstali, ale pokud budeme chtít odjet, vezmou nás člunem na jih. Jsem si tím jista.“

„Nebudou však potřebovat všechny ikkergaky na loveckou výpravu?“ zapochyboval Kerrick.

„Nevím. Ale zeptám se a zjistím to.“

„Musíme odejít tak brzo, jak to jen bude možné,“ pokývl Ortnar. „Musíme zpátky k sammadům.“

Kerrickova tvář při těch slovech potemněla a svaly na čelisti se stáhly – vzpomínky, které se vynořily, nebyly právě příjemné. Sammad. Spolu s nimi přišly i dávno zapomenuté obavy.

První, na koho si vzpomněl, byla Vainté, Yilané věčné nenávisti. Stále tam někde je a chystá zkázu Tanu i Sasku, zkázu všech ustuzou na celém světě. Obrátil se zády k jejich městu i hrozbě Yilané, protože musel najít Armun. A dobře udělal. Jsou nyní opět spolu, zdrávi a v bezpečí. Mohou však někdy vůbec být v bezpečí? Těžko, alespoň dokud bude Vainté naživu, živena svou nenávistí. Budou se muset vrátit do města. Zpátky k Yilané a hesotsan, do světa ustuzou a murgu, do světa války, která nemá konce. Alespoň ne takového, který by neznamenal zkázu sammadů.

Armun jej pozorovala a snadno pochopila, co se v něm odehrává, neboť tělo následovalo mysl, obírající se slovy murgu. I tvář zrcadlila jeho myšlenky, a mračila se čím dál víc.

Půjdou nazpět.

Ale co je tam čeká?

ambesetepsa ugunenapsossi, nefa-tep lemefenatep, epsatsast efento-peneh, deesetefen eedeninef.

úsloví Yilané

Ugunenapsa učila, že známe smrt a tak známe i hranice života, a že v tom tkví síla Dcer života, které žijí tam, kde ostatní umírají.

21

Jakmile uruketo opustil přístav v Yebeisk, nařídila Ambalasi, aby plaval na západ, přímo na otevřené moře. Byla to nejrychlejší cesta, jak zmizet z dohledu města – aniž by jeho obyvatelé měli možnost vysledovat jejich budoucí kurs. Elem se vyškrábala na vrchol ploutve a nalezla zde vědkyni, jak upřeně pozoruje temné obrysy enteesenat, ženoucí se před nimi. Elem vydala zdvořilý zvuk s významem žádost o pozornost-k-hovoru.

„Nikdy jsem neřídila uruketo, jen jsem na něm sloužila. Jsou určité problémy…“

„Tak je vyřeš,“ opáčila Ambalasi pevně s rozlišujícími znaky konec-tématu, dotaz-následuje. „Kdo slouží u řízení?“

„Omal, Yilané klidné inteligence, jež se rychle učí.“

„Říkala jsem, že budeš dobrou velitelkou. Nyní si prohlédneme mapy.“

Sestoupily ploutví a minuly Omal. Ta stála s rukama poblíž uzlin nervových zakončení, jejichž pomocí se uruketo ovládal, a upřeně hleděla ven průhledným terčem na stěně. Na římse před ní trůnil šedorůžový pták, který se díval týmž směrem. Ambalasi se zastavila a přejela mu palci po peří; pták zavrkal.

„Nový kompas,“ vysvětlila Elem. „Je daleko užitečnější než starý.“

„Ovšem – vždyť jsem ho vyvíjela já. Přesný, spolehlivý a je dobrým společníkem na dlouhých plavbách. Jakmile byl jednou nařízen správným směrem, bude jím ukazovat bude-li dobře krmen – dokud nezahyne.“

„Nikdy jsem nepochopila…“

„Já ano. Magnetizované částice v předním mozku. Kde jsou mapy?“

„Tady.“

Výklenek byl sice osvětlen jen skromně, ale jakmile rozbalily svitek první mapy, jasně zazářila v matné záři purpurové skvrny na živé stěně.

„Tato je v největším měřítku, které máme,“ komentovala Elem. „Je také nejnovější. Zde je Entoban< a tady, na druhé straně širokého oceánu, Gendasi.“

„A tyto barevné víry?“

„Víry chladnějších barev jsou nebeské větry, které proudí jako velké řeky atmosférou. Vznikají zde v tropech, kde slunce prohřívá vzduch, a pák se vlivem rotace planety pohybují na sever či na jih. Pro má studia měly velký význam, pro praktickou orientaci však daleko více poslouží tyto víry v teplých barvách oranžové a červené, jež značí oceánské proudy.“

„Vysvětli-podrobně.“

„Potěšení-z-vysvětlení. Nalézáme se nyní zde, v oceánu západně od Yebeisk. Podle tvých příkazů pokračujeme na západ až do setmění pro případ, že bychom byli pronásledováni. V tu dobu již budeme zde, v tomto červeném proudu, tekoucím na jih. Necháme se jím unášet po celou noc, a za svítání, poté, co ověříme polohu, můžeme vyrazit k cíli. Důvod otázky: přesnost-plavby, touha-po-informaci. Jaký je náš cíl?“

„Dosud-nejistota. Ulčaž mi nyní, co bys dělala, kdyby naším cílem bylo Gendasi.“

„Dychtivost-vypočítat. Na cestě do Gendasi bychom museli sledovat tento proud, mířící na jihozápad, doprostřed oceánu. Je to nanejvýš zajímavá oblast, překypuje životem. Až bychom tam dorazili, zvolili bychom si vhodný proud, jenž míří správným směrem. Patrně tento, kolem Alakas-Aksehent k zelené zemi za nimi.“

Ambalasi pečlivě studovala mapu. Okamžik se upřeně zadívala směrem, kde ležel Yebeisk, a pak nechala levé oko stočit se na oceán, ke Gendasi.

„Otázka. Plujeme velkým obloukem na jihovýchod do středu oceánu, a pak dalším obloukem severozápadně k cíli. Pomysli, oč rychlejší by bylo plout jednoduše nejkratší cestou přes oceán – takto.“ Přejela přes mapu rychlým pohybem palce. Elem ucouvla a zalapala po dechu, barvíc hřeben do zářivé červeně.

„Nemožné!“ Rozlišující znaky zoufalství a strachu. „To, co navrhuješ, je… nepřirozené. Na krátkých úsecích, to ano, tam to užíváme, třeba při plavbě z jednoho ostrova na druhý, tam je to v pořádku. Ale nic se nepohybuje přímočaře. I mořští tvorové sledují mořské proudy, a ptáci vzdušné. Kurs, který navrhuješ – ten je proti přírodě. Museli bychom uruketo donutit, aby se odchýlil od proudu, v noci by však jím byl přesto unášen, ráno pak nový výpočet polohy… zhola nemožné!“

„Pouhá otázka vědeckého zájmu, Elem, vzpamatuj se. Vzhledem k tomu, že i ty jsi dělník vědy, povím ti pro větší úspěch tvé práce něco o dvou rozdílných stavech hmoty. Nebo už jsi snad někdy slyšela o Atepenapsině zákonu?“

„Stud-z-nevědomosti, žádost-o-poučení.“

„Maximálně zjednodušeno, neviditelná hmota se pohybuje po přímých liniích, zatímco viditelná nikoli. Odstraň si z očí tupou strnulost a zavři ústa – jsi dokonalým obrazem hlouposti fargi! Víš něco o neviditelné hmotě?“ Ne“

„Ach, ty hroudo nevědomosti! Neviditelná je třeba gravitace – pokud upustím toto těžítko, poletí přímo dolů. To-co-přenáší-světlo, je samo o sobě neviditelné a pohybuje světlem v přímé linii od zdroje k oku. Setrvačnost je neviditelná, a přece brání pohybujícímu se objektu v… dost. Vidím, že tyto věci se vymykají tvému chápání. Nestyď se za svou hloupost. Je jen velmi málo Yilané jako jsem já – které nemají nějaké intelektuální omezení. A nyní zpět k našemu kursu. Co se nachází zde?“

Ambalasi přejela prsty a palci po prázdné oblasti za Maninlě, jižně od Gendasi. Elem užasle vydechla. „Nic, vůbec nic.“

„Tvá je prázdnost-mysli, neschopnost-života! Musím tě snad učit tvému vlastnímu povolání? Co je to na té mapě, tady a tady?“

„Proudy, samozřejmě oceánské proudy.“

„Skvělé. A nyní, zaobírání-se-detailem, co tyto proudy způsobuje?“

„Teplotní rozdíly mořské vody, vítr, rotace planety, vliv pobřeží, spád mořského dna…“

„Dobrá. A teď tyto dva proudy prozkoumej podrobněji. Ty se nevynořily jen tak zničehonic ze tmy. Jdi po nich zpět, k místu vzniku.“

„Už chápu, už chápu! Velká Ambalasi, vytáhla jsi mne z mé nevědomosti jako je fargi vytažena z moře. Tam, kam jsi ukázala, musí být nějaká pevnina. Přestože ji dosud nikdo nezaznamenal na mapách, ani neviděl – ty jsi z pouhých map odvodila její existenci…“

Když Elem konečně došel plný význam tohoto odhalení, sklonila hlavu v gestu nejnižší-z-nízkých k nejvyššímu-z-vysokých – neboť poznala, že Ambalasi toho ví o navigaci přinejmenším tolik, co ona sama. Ambalasi pokývla, přijímajíc její hold.

„Jsi zběhlá ve svém oboru, Elem,“ odpověděla. „Ale jsem to já, kdo je zběhlý ve všech oborech – jak jsem právě prokázala. Tento můj závěr však nebyl dílem okamžiku; dívám se do map již po několik let a po tutéž dobu provádím i takovéto dedukce. Naše cesta pak správnost mých vývodů prokáže. Pojedeme sem, do toho bílého místa na mapě. Jakmile k němu dorazíme, ta bílá barva z mapy zmizí. A nyní mi přiveď Enge.“

Enge dorazila s Elem záhy. Ambalasi ji očekávala v pá-novitém postoji, vzpřímená tak, jak jí jen stará páteř dovolovala, mapu svírajíc pevně v ruce. Elem se k vědkyni blížila pokorně jako fargi; naproti tomu Enge, přestože i její údy signalizovaly značnou úctu, tak daleko nezašla. Ambalasi k nim natáhla ruku s mapou v gestu nejvyšší-důležitosti.

„Nyní ti ukážu vše, Enge. Nyní ti prozradím náš cíl a město, které tě tam čeká.“

„Chováme v sobě skutečnou vděčnost za to, cos pro nás učinila.“ Enginy paže opsaly oblouk, naznačujíce, že hovoří za celou skupinu.

„Výborně. Podívej se na mapu. Zde, na tomto místě, je cíl naší cesty. A zde – je naše město.“

Během svých slov otevřela druhou dlaň a natáhla ji k posluchačkám. Na dlani jí leželo velké, spirálovitě stočené semeno. Enge přeskočila pohledem z mapy na semeno a zpět, než sklonila hlavu ve vděčném přijetí.

„Jsme ti vděčný. Ačkoli na mapě je jenom prázdno, mohu pouze předpokládat, že se ve své rozsáhlé moudrosti nemýlíš, když tvrdíš, že je tam země. Země bez Yilané, tedy místo, kde tvé semeno může vzklíčit v město, jež bude jenom naše – a podle našich představ.“

„Přesně tak,“ pravila Ambalasi ostře a až zbytečně prudce stáhla k sobě semeno i mapu. Po hřebínku jí přeběhla vlna jasných barev. „Máš prvotřídní mozek, Enge, a já se těším, až ho prozkoumám.“

Nedodala, že tentokrát neuspěla, a nezmínila se o tom ani Enge. Ta jen dala najevo vděčnost a souhlas. Stará vědkyně byla popudlivá a podivínská, ale po tom všem, co pro ně udělala, měla na své výstřednosti právo.

„Je dovoleno požádat o další informace ohledně cíle naší cesty, ku potěše práce mozku s takovým problémem?“

„Je to dovoleno.“ Ambalasi přijala hold, který jí pravem náležel a barvy na hřebínku jí pohasly. „Dívejte se dobře a učte se. Síla, šířka a teplota těchto proudů, těchto řek v moři, jsou na mapách zaznamenány, aby se z nich poučili ti, kdo jsou toho schopni. Mezi ně patřím samozřejmě i já. Nebudu zacházet do podrobností, jimž byste nerozuměli, sdělím vám však závěr, který jsem z nich vyvodila. Zde neleží nějaký ostrůvek či jejich řetěz, ale velká pevnina, jejíž rozsah zjistíme až poté, co u ní přistaneme. Leží jižně od Alpéasaku, což znamená, že bude báječně teplá –více než to město. Znáš už jméno té nové země, Enge?“

„Znám,“ odvětila pevně tázaná.

„Pak nám je tedy pověz,“ vybídla ji Ambalasi s nepo-tlačitelným gestem potěšení.

„Jmenuje se Ambalasokei, aby i po zítřku zítřka, dokud budou Yilané hovořit jedna se druhou, znovu a znovu opakovaly jméno té, jež přinesla život na toto neznámé a vzdálené místo.“

„Dobře vymyšleno,“ pochválila ji Ambalasi a Elem naznačila souhlas spolu s rozlišovacími znaky zdůraznění. „Nyní si odpočinu a obnovím své zásoby energie. Samozřejmě budete občas potřebovat mou radu; neváhejte mne tedy probudit, i když by se vám to zdálo nemístné.“

Zpráva o tom, co se stalo, se rychle rozšířila po celém uruketo a vyvolala nemalý rozruch. Dcery života naléhaly na Enge, aby jim odhalila význam Ambalasiných objevů a ona jim vyhověla, stojíc ve sloupu světla, padajícího sem otvorem v ploutvi – tak, aby ji všichni dobře viděli a slyšeli.

„Ugunenapsa, naše učitelka, nám říkala, že nejslabší je nejsilnějším, a nejsilnější zase nejslabším. Tímto paradoxem nám chtěla objasnit jedinečnost každého života, fakt, že život fargi, na níž ještě neoschla voda oceánu, je pro tuto fargi stejně důležitý, jako život Eistaa pro Eistaa. O tom Ugunenapsa hovořila už dávno, ale pravý a věčný smysl těchto slov jsme pochopily až dnes. Ambalasi, přestože není dosud Dcerou života, se poučila ze slov Ugunenapsy tolik, že nás vyvedla ze zajetí a vede nás do nového světa, kde vypěstujeme nové město – město, jež bude naším. Skloňte se pokorně před nádherou této myšlenky. Čeká nás město, kde nás nebudou pronásledovat za naši víru. Město, kde nebude smrt. Město, kde můžeme společně růst a učit se – a vítat fargi, aby rostly a učily se s námi. Řekla jsem již, naplněna vděčností, a neváhala jsem ani okamžik, že se nová země, kde vypěstujeme město, bude jmenovat Ambalasokei.“

Posluchačkami projela vlna emocí, vlna souhlasu, která rozvlnila shluk těl stejným směrem – jako vítr, ohýbající vysokou trávu. Všechny jí daly za pravdu.

„A nyní si odpočiňme, neboť po příjezdu bude zapotřebí mnoho vykonat. Elem potřebuje pomoc s řízením uruketo; ty, jež mají patřičnou zručnost či aspoň touhu pomoci, nechť tedy jdou za ní a dají jí najevo ochotu a připravenost. My ostatní si uspořádejme myšlenky a připravme se na to, co nás čeká.“

Ambalasi, jak odpovídalo jejímu věku, strávila větší část cesty v nehybnosti, byla však jediná. Pro Dcery života byla situace, v níž se ocitly, příliš nezvyklá a vzrušující: poprvé za celou dobu byly někde v početní převaze, nikdo je nepronásledoval a neomezoval. Mohly otevřeně hovořit o své víře, diskutovat o jejích aspektech a popřípadě žádat o vysvětlení ty, jejichž bystrost myšlení byla uznávána všemi. Mezi ně patřila samozřejmě i Enge. Každým dnem, který uplynul, se blížily víc a víc nádherné, zářící realitě nové existence.

Ambalasi se probudila až ve chvíli, kdy uruketo opustil proud, který se vinul kolem Maninlé a Alakas-aksehent k pevnině Gendasi. Stará Yilané se napila chladné vody, pojedla něco masa a pomalu se vyšplhala na vrchol ploutve uruketo. Enge a Elem, které tam na ni již čekaly, naznačily končetinami uctivý pozdrav.

„Je teplo,“ pronesla Ambalasi a v jasném slunečním svitu stáhla oči do úzkých štěrbin, doprovázejíc slova rozlišovacími znaky potěšení a radosti.

„Jsme zde,“ hlásila Elem a ukázala polohu palcem na mapě. „Zdejší vody jsou bohaté životem a obsahují neznámé ryby obří velikosti.“

„Neznámé snad pro tebe a jiné omezených vědomostí –přede mnou však oceán nemá tajností. Chytili jste nějakou z těch neznámých ryb?“

„Jsou lahodné.“ Elem naznačila potěšení z jídla. Ambalasi okamžitě reagovala gestem znechucení-nad-obžer-stvím a priority-vědomostí.

„Myslíte především na své žaludky a až potom na své mozky,“ opáčila upjatě. „Než pozřete veškeré zdroje poznání tohoto oceánu, přineste mi alespoň vzorek.“

Byla to opravdu impozantní ryba – průsvitná, hladká a dlouhá, se zelenými ploutvemi. Když ji natáhli, předčila délkou i vzrostlou Yilané. Ambalasi na ni vrhla jediný pohled a vyjádřila opovržení-nad-nevědomostí a nadřazenosti-vědění.

„To je tedy opravdu ryba! Jsem tu snad jediná, kdo používá oči k vidění a mozek k přemýšlení? Toto není ryba o nic víc než já. Je to monté. Podle tupého lesku ve vašich očích soudím, že tento odborný termín vůbec neznáte. Monté jsou úhoří larvy – a doufám, že víte, co jsou to úhoři?“

„Jsou velmi chutní,“ odtušila Enge, dobře vědouc, že tím vědkyni povzbudí k dalšímu proudu spílání, v němž si tak libuje.

„Chutní! Už zase procesy zažívání namísto uvažování! Jen těžko se smiřuji s myšlenkou, že jsme všechny téhož biologického druhu. Ještě jednou naplním vaše prázdné mozky novým poznatkem. Copak si neuvědomujete, že největší úhoří larvy, které známe, jsou kratší než nejmenší z nehtů na mé noze? To už snad víte, že dospělí úhoři dorůstají značné a – je mi jasné, co řeknete vy – chutné délky.“

Enge sklopila oči k pomalu se svíjející larvě a dala najevo vděk za informace – a rostoucí úžas.

„To ale znamená, že dospělí úhoři budou skuteční obři!“

„To vskutku ano. Což je dalším důkazem, že před námi leží neznámá země – neboť úhoři těchto rozměrů nebyli známi. Až dosud.“

O několik dní později nařídila Ambalasi, aby jí přinesli vzorek mořské vody. Jedna z Yilané sešplhala po ploutvi uruketo až na jeho široká záda a nabrala vodu do průsvitné nádobky, nedbajíc vln, jež se jí rozrážely o nohy. Ambalasi zvedla nádobku před oči, kriticky si její obsah změřila –a přiložila ji ke rtům. Elem signalizovala nebezpečí; dobře věděla, že pití mořské vody vede k dehydrataci a smrti.

„Jsem potěšena tvou starostí o mé zdraví,“ odpověděla Ambalasi, „ale staráš se na nevhodném místě. Ochutnej sama.“

Elem zdráhavě usrkla z nádobky – a dala najevo šok a údiv. Ambalasi vědoucně přitakala.

„Pouze veliká řeka, větší než jakákoli z těch, jež známe, dokáže vyvrhnout sladkou vodu tak daleko do moře. Cítím, že se nacházíme na prahu velkého objevu.“

Následujícího dne zaznamenali velká hejna kroužících mořských ptáků, nezvratný důkaz, že se blíží k pevnině. Zakrátko spatřili ve vodě plavat kusy vegetace – ve vodě, která už zdaleka nebyla tak průzračná a čistá jako na širém moři. Ambalasi odebrala další vzorky k prozkoumání a teprve po něm učinila nové závěry.

„Ve vodě je hlína, bakterie, vajíčka hmyzu, plankton, semena. Blížíme se k obrovské řece, která sbírá vodu z rozsáhlé oblasti ještě rozsáhlejšího kontinentu. Má prognóza s vysokým procentem pravděpodobnosti říká, že jsme již blízko k našemu cíli, blízko k Ambalasokei.“

Téměř celý následující den pršelo, ale vyčasilo se ještě před večerem. Když z obzoru před nimi odpluly mraky, spatřili všichni, kdo se dívali z ploutve, západ slunce, jenž předčil svou velkolepostí a barevností to, co znávali z domova. A ve chvíli, kdy se uruketo vyhoupl na jednu z dlouhých vln, zahlédli na okamžik pod planoucím nebem i temnou linii.

Tu noc spali tak, jak spí Yilané vždycky, hluboce a bez hnutí; za prvního rozbřesku světla však byli všichni na nohou. Elem většině z nich nařídila, aby slezli dolů, do útrob uruketo – neboť tlačenice nahoře v ploutvi začínala být neúnosná. Ambalasi si stoupla dopředu, jak bylo jejím právem, a sledovala, jak se země na obzoru blíží a roste. Po chvíli se však čára pevniny rozdrobila do shluku menších ostrovů.

„Žádná řeka,“ pronesla Elem s pohyby zklamání.

Neschopná-pochopit, to znamenaly pohyby, jež Ambalasi energicky učinila v odpověď. „I malé řeky mívají široká ústí. Řeka, jejíž povodí sahá přes celý kontinent, přináší s sebou bahno, jímž ústí zanáší, a vytváří tak deltu plnou ostrůvků. Nalezněte jeden z průplavů mezi ostrůvky a záhy uvidíte, že jste skutečně na řece. Na jednom z jejích břehů pak zasadíme semeno města.“

„Nemám nejmenších pohyb, že Ambalasi mluví pravdu, neboť se nikdy nemýlí,“ podpořila ji Enge. „Tam před námi se blíží náš cíl, začátek nového života pro nás pro všechny. Nová země Ambalasokei, kde vyroste naše město.“

Angurpiamik nagsoqipadluinarpoq mungataq ingekaqaq.

pořekadlo Paramutan Pro Paramutan je čerstvá ryba nade vše.

22

Nakonec přece jen padlo rozhodnutí. Trvalo to dlouho, neboť tak to bylo u Paramutan zvykem. Nekonečná rozprava, přerušovaná jen tu a tam rychlým soustem tuku a zkaženého masa, byla jediným způsobem, jak vyřešit důležité záležitosti. Když v paukarutu, kde se radili, začalo docházet maso, přesunula se porada do jiného. Lidé přicházeli a odcházeli, někteří dokonce usínali, a když se vrátili či se probudili, museli být zpraveni o tom, co se mezitím odehrálo, takže se diskuse protahovala ještě víc.

A přece dospěli k rozhodnutí. Většina ikkergaků přeplaví oceán a bude lovit ularuaqy. Cesta přes oceán však bude dlouhá a lovci se třeba nestačí vrátit s koncem podzimu – možná budou muset dokonce čekat na další jaro. V paukarutech však bude potravy zapotřebí daleko dřív. Zdejší pobřežní vody skýtaly ryby – rozhodlo se tedy, že jeden ikkergak vyrazí na jih, aby se tam porozhlédl po jiném úlovku, a přitom odveze Erqigdlit zpět do jejich země. To bylo něco nového a vzrušujícího a každý z Paramutan se chtěl té výpravy zúčastnit, ale všichni také uznali fakt, že ikkergak bude řídit Kalaleq, protože to on byl tak předvídavý a jako první sem přivezl Erqigdlit.

Jakmile rozhodnutí padlo, nepromarnili již ani chvilku. Led zvolna začínal praskat, slunce hřálo a dny se prodlužovaly. Léto bude krátké – a pak znovu zavládne dlouhá zima. Se spěchem, téměř až nepatřičným po tak dlouhém váhání a rozhodování, byly na ikkergaky naloženy zásoby. Posádky naskákaly na palubu připravených člunů a za volání a smíchu – smutné tváře a slzy by jim zaručeně přinesly neštěstí – odrazily lodě od břehu. Když byl k odplutí připraven i ikkergak, jenž mířil na jih, Angajorqaq se kamsi vytratila. Armun však pozdržela odjezd a vrátila se pro ni, aby ji nalezla schovanou pod hromadou kožešin v koutě paukarutu.

„Neplač,“ těšila ji Armun a utírala dlaní slzy, jež se kutálely po hnědé srsti tváře.

„Pláču – proto jsem se schovala.“

„Když u Erqigdlit někdo odchází, všichni pláčou – to aby měli odcházející štěstí.“

„Jste podivní lidé a já nechci, abyste odešli.“

„Musíme. Ale brzy se vrátíme.“

Oči Angajorqaq se rozšířily a žena tiše hvízdla na znamení úcty. „Když to říkáš, pak jistě vidíš přes led a sníh mnoha zim, které přijdou. To jsem nevěděla.“

Armun nevěděla o nic víc; ta slova jí přišla na jazyk tak hladce a přirozeně, jako by hovořila o něčem zcela samozřejmém. Její matka to dokázala, nadzvednout temný příkrov noci a spatřit zítřek dřív než kdokoli jiný. Snad to dokáže i ona. Pohladila Angajorqaq po tváři, vstala a odešla. Ikkergak na ni čekal a všichni volali, ať si pospíší –a tak poslechla. Všichni se z odjezdu radovali: Arnhweet blaženě poskakoval, Harl pokřikoval a dokonce i Ortnar se usmíval. Jenom Kerrick měl na tváři ten zachmuřený výraz, který jej neopouštěl od chvíle, kdy padlo rozhodnutí odejet. Pokoušel se ovládnout, usmát se a povídat si s nimi, ale nikdy to nedokázal déle než krátkou chvíli. Špatná nálada se mu držela stále nablízku, připravena opět zaujmout své místo. Pravda, v noci jej Armun dokázala přimět, aby zapomněl na obavy z příštích událostí – ale ráno bylo vše při starém.

Až do chvíle, než ikkergak vyrazil na cestu. Nový zážitek, plavba v ikkergaků po širém moři, zaujal jeho zvědavost, neboť nic podobného dosud v životě nepoznal. Cesta přes oceán v uruketo byla něco docela jiného – dlouhý čas, strávený ve stísněném živém vězení, plném pachů a zápachů, v temném šeru, kde nebylo nic vidět ani co dělat. Ikkergak se od uruketo lišil snad ve všem. Plavili se po moři, ne pod ním. Mořští ptáci jim kroužili nad hlavou a křičeli, a do jejich křiku se mísilo skřípění kostry ikkergaků, jehož velká plachta se nadouvala svěžím větrem. Zde již nebyl na obtíž jako cestující, ale stal se aktivním účastníkem plavby. Na dně ikkergaků bylo vždycky dost vody, kterou bylo potřeba vypumpovat, a jeho nikdy neomrzelo tahat za knoflík pumpy a sledovat, jak čůrek vody stříká přes palubu. Mnohokrát nad pumpou žasl a přemítal, ale nikdy docela nepochopil záhadu, jak pracuje. Mělo to cosi do činění se vzduchem, podobně jako dětská foukačka, která po fouknutí vystřelí tvrdá semínka. Nevadilo to však – podstatné bylo, že zatáhnutím za knoflík mohl zvednout vodu, šplouchající na dně lodi, a zatlačením ji vystříknout přes palubu.

Pohyb ikkergaků pomocí plachet už tak záhadný nebyl. Kerrick cítil vítr na tváři a viděl jej, jak plní koženou plachtu, všiml si i napětí dobře spletených kožených lan, která přenášela tlak větru z plachty na samotný ikkergak. Poslu-šen instrukcí zkušenějších Paramutan se postupně naučil tahat za správná lana a zvládl i uzly, které lana přidržovaly. Dokonce se s ostatními střídal u kormidla. Bylo to zapotřebí, neboť se plavili dnem i nocí, od zimy k jaru.

Řídit loď ve tmě pro něj byl příliš těžký úkol; nedokázal zatím určovat správný směr podle větru na tváři a tlaku kormidla. Ale ve dne, s dobrým větrem v zádech, dokázal držet ikkergak v přímém kursu stejně dobře jako kterýkoli z Paramutan.

Ikkergak sám byl složitou a opravdu geniální konstrukcí. Přes značnou velikost byl celý vnější potah zhotoven z kůže jediného ularuaqa a Kerrick přemítal, jak obrovité to asi musí být zvíře. Kůže byla napnuta na kostře z tenkých prutů pevného dřeva, propletených křížem krážem a dohromady svázaných koženými řemeny. V určitém směru mu cesta připomínala plavbu v uruketo: pružné boky lodi se pohybovaly v rytmu tlaku vln, stahujíce se dovnitř a zas se vydouvajíce, jako by ikkergak dýchal.

Armun cesta ikkergakem připadala nepoměrně lepší než plavba na sever v malém člunu. Pohyb nebyl tak prudký a tak netrpěla mořskou nemocí. A také dny byly čím dál teplejší: měla už dost ledu a sněhu. Strach z toho, že chlapci spadnou do vody, jí však zůstal a tak jejich hry bedlivě sledovala. I přes její dohled však Harl v jednu nestřeženou chvíli ztratil rovnováhu a přepadl přes okraj. Armunin výkřik upozornil kormidelníka a ten ikkergak obrátil – za mohutného pleskání náhle uvolněné plachty. Kalaleq přispěchal a hodil chlapci do vody koženou rybářskou šňůru. Udalo se to během několika okamžiků a vzduch, zachycený v oděvu, chlapce držel nad hladinou. Vzápětí se už zmáčená postava škrábala zpět do člunu za hlasitého řehotu přihlížejících Paramutan. Od té doby byl Harl mnohem opatrnější a Armun hochy hlídala dvojnásob.

Paramutan byli dobří rybáři a udice měli hozené do vody téměř stále. Háčky vyřezávali ze dvou kostiček, jedné zašpičatělé a druhé s otvorem pro šňůru. Pohromadě je drželo tenké střívko. Tri či čtyři vždy byly navázány na šňůře, s návnadou z kousku kůže, obarvené na žluto a na červeno. Velký kámen s provrtanou dírou se nacházel jako závaží na konci velmi dlouhé šňůry. Obvykle jej hodili přes palubu a pořádně popustili šňůru. Když jej pak opět vytáhli, často na háčcích visela velká, tučná ryba. Úlovek samozřejmě snědli zasyrova, stejně jako valnou část vší potravy. Tanu trvalo dlouho, než si na to zvykli.

Vodu k pití přechovávali v dobře zašitých kůžích a zásobu doplňovali z bystřin na břehu. Ten se již zelenal novou travou a na stromech vyrážely první listy. Dřív, než se nadali, dorazili k ústí velké řeky, kde tábořily sammady cestou na jih. Počasí už bylo také teplejší a dny delší. Tanu při tom teple okřávali, zato Paramutan je snášeli čím dál hůř. Už dávno odložili veškeré ošacení a vyhýbali se pobytu na přímém slunci, jak jen mohli, ale i tak byla jejich hnědá srst neustále zvlhlá potem. Veškerý smích ustal. Na sklonku jednoho teplého, slunného dne si Kalaleq odvedl Armun stranou. Vyčerpaně seděl v koutku lodi a ovíval se kusem kožešiny.

„Musíš se naučit řídit ikkergak a musíš to naučit i ostatní Erqigdlit, neboť nadešel čas, abychom odešli. Odcházíme od vás, umíráme…“

„To neříkej!“ vykřikla zděšeně, neboť bylo známo, že smrt vždycky čeká nablízku a ochotně přikvačí, jen ji někdo zavolá. „To je tím teplem. Přistaneme; musíte zpátky na sever.“

Ještě mnoho dní Paramutan strádali horkem, ale přesto trvali na tom, že poplují dál; vyložit Tanu na břeh a vrátit se odmítali. Musí něco udělat – ale Armun nevěděla co – až náhoda učinila rozhodnutí za ně. Plachty se náhle zatřepetaly; ikkergak se zakymácel a změnil směr. Kerrick, který stál u kormidla, je ostře přehodil, cosi křičel a ukazoval k pobřeží.

Pluli jen kousek za čarou příboje, podél dlouhé pláže, která se táhla v obou směrech až po obzor. Vrcholil právě odliv a většina písčité mělčiny byla obnažena, hladká a neporušená – až na tmavý předmět, na nějž Kerrick ukazoval. Vypadal jako šedá skála. Armun nechápala, co muže na ní tak rozrušilo. Pak se však podívala lépe a hrdlo se jí stáhlo.

Byl to mastodont. Mrtvý mastodont.

Přirazili s ikkergakem na pláž poblíž těla. Kerrick vyběhl ze člunu první a brodil se příbojem k velké, nehybné hromadě. Dlouhý chobot ležel ve vodě, kolébán vlnami sem a tam. Oči už vyklovali mořští ptáci. Kerrick na okamžik zmizel za mastodontovým tělem, pak se znovu objevil. Kráčel pomalu a tvář měl ponurou jako sama smrt, když zvedl v ruce šipku Yilané, již předtím vytáhl z vrásčité, tlusté kůže.

„Musíte se vrátit,“ zakřičela Armun v řeči Paramutan. Hlas se jí třásl strachy. „Jeďte na sever, ještě dnes v noci, a nezastavujte se ani na chvíli. My zamíříme do vnitrozemí, co nejdál od oceánu.“ Napřáhla paže pro Arnhweeta; Harl jí již se sprškou vody přistál u nohou. Ortnar bolestně šplhal z boku člunu. Překotným vodopádem slov vysvětlila Armun zděšeným Paramutan, co se stalo. „Ti tvorové, o nichž jsem vám vyprávěla, murgu, zde byli. Zaútočili z moře, od jihu. Pojedete-li na sever, budete v bezpečí.“

„Mastodont přišel odtamtud,“ Kerrick ukazoval ke stromům za pobřežními dunami. „Ještě jsou vidět stopy. Jsou dva tři dny staré. Pověz Paramutan, ať se vrátí, odkud jsme přijeli. Pověz jim, ať jedou.“

Mrtvý trup mastodonta dohadování urychlil. „Pojedeme,“ souhlasil Kalaleq, neschopen zakrýt strach, který mu čišel z hlasu. „Pojedeme na sever a budeme chytat ryby a přivezeme úlovek k paukarutům. Pojeďte s námi, nebo murgu zabijí i vás.“

„Musíme zůstat.“

„Pak se vrátíme my. Na toto místo. Dřív, než opět započne zima. Musíme nalovit více ryb. Vrátíte se s námi.“

„Pochop mne, prosím, to nemůžeme. Musíme zůstat zde. A nyní jeďte, rychle, musíte zpět.“

Stála na břehu, u nohou pár věcí, co jí patřily, ruce kolem ramen chlapců, a dívala se, jak ikkergak nabral vítr do plachet a rychle se vzdaluje od pobřeží. Paramutan se při odjezdu zachovali, jak se patří, a tak se smáli a hlasitě žertovali; jejich ostré hlasy pomalu slábly s narůstající vzdáleností, až se ztratily v hukotu vln. Ortnar pomalu kráčel od oceánu, opíraje se ztěžka o oštěp. Ostatní si naložili věci na záda a vydali se v jeho stopách. Dohonili jej na pokraji háje – na místě, kde ležel povražděn celý sammad.

Obraz, který se jim naskytl, byl všem hrůzně známý, všem až na Arnhweeta. Ten křečovitě svíral matčinu ruku a zděšeně mlčel.

Rozbořené stany, nehybná těla, mrtví mastodonti.

„Byl to Sorliho sammad. Mířili na sever,“ pronesl pochmurně Ortnar. „A přece jsme je minulý rok potkali, když kráčeli na jih. Z jakého důvodu…“

„Ty ten důvod dobře znáš,“ odpověděl Kerrick, ponurý stejně jako smrt kolem. „Ve městě se něco stalo. Musím tam jít, zjistit to a –“

Zarazil se; z lesa zaslechl zvuk, nezřetelný a z velké dálky. Zvuk, známý všem. Troubení mastodonta. Kerrick se za tím zvukem rozběhl, přímo přes mrtvý sammad a dál, směrem k mýtině, k níž vedla proklestěná stezka, jasně patrná podle polámaných větví a podupaných keřů. Mastodonty při útoku zachvátila panika a dali se na útěk. Narazil na jedno mrtvé tělo, pak na druhé. Zastavil se, aby naslouchal, a zaslechl troubení znovu, tentokrát mnohem blíž.

– Potichu se plížil tmavnoucím lesem, až zvíře spatřil. Tiše na ně zavolal. Obrátilo se a zvedlo chobot, aby zatroubilo v odpověď.

Když se pohnulo, zahlédl Kerrick ve stínech za mastodontem malé děvčátko; tisklo se vyděšeně k rozložitému stromu. Děvčátko ne starší než osm let, tváře umouněné od slz, oněmělé strachem. Chlácholil je oba; dítě i zvíře se dosud nevzpamatovali z otřesného zážitku. Sklonil se a vzal holčičku do náručí.

„Pusť mě k ní,“ požádala Armun, jakmile dorazila na mýtinu. Podal jí děvče.

Byla už příliš velká tma, než aby mohli dál. Zůstali tedy zde, pod ochranou stromů, a čekali na ostatní. Hoši šli Armun v patách, ale Ortnarovi chvíli trvalo, než se přibelhal.

„Dnes žádný oheň,“ rozhodl Kerrick. „Nevíme, jak jsou murgu daleko. Mohli také přijít po souši a utábořit se někde nablízku.“

Holčička po delším Armunině úsilí konečně promluvila, ale neřekla jim nic, co by už nevěděli. Jmenovala se Darras. Toulala se sama lesem a schovávala se v křoví, když zaslechla z tábora křik. Moc se bála, nevěděla, co má dělat, a tak zůstala v úkrytu. Později nalezla mastodonta a zůstala u něj. Měla hlad. Když se jí zeptali, proč šel sammad na sever, nevěděla. Hltavě snědla studené maso, které dostala, a zakrátko tvrdě usnula.

Zavládlo mlčení, které přerušil až Kerrick.

„Ráno se půjdu podívat, zda tu někde nejsou stopy po Yilané – ačkoli jsem přesvědčen, že už jsou pryč. Pokud je tomu tak, vydáme se na jih, k jezeru, kde jsem zanechal dva samce murgu. Jestli budou dosud naživu, získáme tím jejich smrtící hole. Najdeme tam i nějaké jídlo a bezpečný úkryt. Musím zjistit, co se stalo v Deifoben. Půjdu tam však sám – vy zůstanete u jezera.“

„Ano, to je třeba,“ přitakal Ortnar zasmušile. „Jsou tam sammady – nebo aspoň byly. Musíme zjistit, co se přihodilo.“

23

Za úsvitu Ortnar odkulhal, opíraje se těžce o oštěp, aby se podíval, kam odešli Yilané. Kerrick chtěl jít místo něj, ale věděl dobře, že se mohutnému lovci v hledání stop nevyrovná. Zatímco Armun dávala jíst dětem, nařezal dlouhé, pevné kmínky, a s pomocí popruhů z batohů vytvořil sáně. Právě je připevňoval za mastodonta, když se vrátil Ortnar.

„Přišli z moře,“ hlásil a vyčerpaně klesl na zem. Tvář měl zpocenou a šklebil se bolestí. „Nalezl jsem místo, kde vystoupili na břeh a nastražili léčku, do níž pak sammad vešel. Jsou pryč; zpátky na moři.“

Kerrick zvrátil hlavu k nebi. „V tom případě jsme v bezpečí – dokud se nevydáme dále na jih. Po tom masakru už tu nebudou mít žádné ptáky, kteří by hledali Tanu. Vydáme se tedy na cestu a půjdeme ještě kus na jih. Pak budeme muset cestovat v noci.“

„Ale sova…“ připomněla Armun. Kerrick přisvědčil.

„V noci je to pořád lepší. Dravci létají vysoko a vidí daleko větší plochu. Sovy vidí méně. Nic víc udělat nelze.“

Jakmile minuli mrtvý sammad, narazili na dobře prošlapanou stezku, kterou pobití Tanu vyšlapali cestou na sever, a vydali se po ní na jih. Arnhweet běhal za dusajícím mastodontem, vzrušený a rozesmátý; jen občas se zastavil, aby obdivoval velké hromady čerstvých výkalů. Darras šla tiše, otupělá otřesnými zážitky, a nevzdalovala se od Armun ani na krok. Arnhweet se chůzí rychle unavil a vklouzl na saně, kde se k němu záhy připojila i holčička. Harl byl ve svých třinácti letech na takové dětské pohodlí příliš velký a kráčel vedle saní s dospělými.

Ortnar odmítl jet na saních – přestože musel stále přemáhat bolest ve zmrzačené noze. Byl však lovec, nikoli dítě. Kerrick se o té možnosti zmínil jen jednou a po nevrle a pohrdavé odpovědi již návrh neopakoval. Během dopoledne začalo mírně mžít, postupně se spustil jarní déšť a během dne houstl. Ortnar, který se mazlavým bahnem ploužil daleko pomaleji, zaostával stále víc a víc, až zmizel z dohledu.

„Měli bychom na něj počkat,“ ozvala se Armun. Kerrick zavrtěl hlavou.

„Ne. Je lovec a má svou hrdost. Musí splnit to, co se od lovce očekává.“

„Lovci jsou hloupí. Kdyby bolela noha mne, už dávno sedím na saních.“

„Já také. Jsem ovšem jen poloviční lovec; Yilané, když nemusí jít pěšky, také nejdou.“

„Nejsi přece marag!“ protestovala Armun.

„Ne – ale někdy přemýšlím obdobně.“ Úsměv mu pohasl a Kerrick nevesele pokračoval po rozbahněné stezce. „Murgu jsou někde poblíž – a děje se něco strašného. Musím zjistit, co to je, musím se dostat do města.“

Kerrick se zdráhal v poledne zastavit; Armun však na tom trvala, neboť od chvíle, kdy začal prudký déšť, Ort-nara neviděli. Zatímco tedy žena vybalovala jídlo, uřízl Kerrick několik borových větví, aby skupinu alespoň trochu ochránil před studeným deštěm. Harl donesl vodu z nedaleké bystřiny a všichni jí hojně zapíjeli nevábné maso. Kerrick nakonec své sousto vyplivl. Musí jít na lov, získat čerstvé maso a upéci je na ohni. Žádnou zvěř dosud nezahlédl, ale musí tu nějaká být. Cosi se v lese pohnulo; sáhl po luku a založil šíp – ale byl to jenom Ortnar. Klopýtal k nim, pomalu a nejistě. Přes rameno mu visel párek holubů hřivnáčů.

„Myslel jsem, že by se nám hodila… trocha čerstvého masa,“ oddechoval, když se ztěžka svalil na zem.

„Dobrá, tak je rovnou sníme,“ navrhl Kerrick, znepokojený strhanými rysy Ortnarovy tváře. „Můžeme zapálit oheň – v dešti kouř nikdo neuvidí. Harle, ty víš, kde najít suché dřevo. Přines ho.“

Armun, s Darrasinou nepříliš obratnou, ale o to nadšenější pomocí, oškubala a vykuchala holuby, zatímco Kerrick rozdělával oheň. Dokonce i věčně zachmuřený Ortnar zvedl hlavu a usmál se, když ucítil vůni masa, opékaného na rožni z mladého prutu. Holubi byli ještě napůl syroví, sotva se stačili prohřát – a už se na ně vrhli, neschopni čekat déle. Měli už dost zmrzlých ryb a páchnoucího masa.

Po hostině nezbylo nic než dokonale ohlodané kosti. Zahřátí a s plnými žaludky pak pokračovali v cestě s daleko větší chutí než ráno. Dokonce i Ortnar s nimi zpočátku držel krok, přestože postupem času opět zpomalil a ztratil se vzadu. Déšť ustal a řídkými mraky prosvítalo slunce. Kerrick k němu zvedl hlavu a usoudil, že nastal čas hledat nocležiště. Pravda, bylo ještě brzo, ale zraněný lovec musí mít dost času dojít je ještě před setměním. Jakmile před sebou spatřil mýtinu, obklopenou vzrostlými duby, a nedaleko potok, rozhodl se, že zde zůstanou.

Lámání větví z nedalekých borovic a budování přístřešku jim zabralo nějaký čas. Přístřešek však již byl dávno hotov a Ortnar stále nešel.

„Půjdu po stezce kousek zpátky,“ řekl Kerrick. „Podívám se po nějaké zvěři.“

„Pomůžu ti,“ nabídl se Harl a sáhl po svém malém oštěpu.

„Ne, ty dostaneš daleko důležitější úkol. Zůstaneš tady a budeš hlídat. Mohou tu být murgu.“

Lov byl samozřejmě jenom výmluva; Kerrick měl strach o Ortnara. Kráčel cestou, kterou sem přišli, a na lov si ani nevzpomněl. Něco s tím musí udělat – ale přinutit Ortnara, aby jel na saních, je nemožné. Měl by to však přesto zkusit. Když jedli holuby, všiml si, že kůže, do níž měl lovec zabalenou zraněnou nohu, je prosáklá krví. Musí si s Ortnarem promluvit, říci mu, že je tím brzdí, že je všechny ohrožuje. Ne, to by nebylo dobré; lovec by se od nich mohl odtrhnout a jít sám na vlastní pěst. Začal mít strach. Ušel už pořádný kus cesty a Ortnar pořád nikde. Tamhle vpředu cosi je – velký předmět se černá na stezce. Pozvedl oštěp a obezřetně se k němu blížil.

Bylo již dlouho po setmění a Armun zmítaly obavy a strach. Slunce zapadlo a muži nejdou. Neměla by poslat Harla, aby zjistil, co se stalo? Ne, je lepší zůstat pohromadě. Nebylo ale tohle volání? Zbystřila sluch a tentokrát zvuk zaslechla jasněji.

„Harle, dej pozor na děti,“ popadla vlastní oštěp a pospíchala zpět po sáněmi rozryté stezce.

Támhle jde Kerrick, pomalu, a na ramenou nese nějakou tmavou masu. Je to Ortnar; bezvládně mu leží na zádech.

„Je mrtvý?“

„Ne, ale stalo se mu něco zlého,“ zasípěl Kerrick vyčerpaně; nesl tělo dlouho. „Pomoz mi.“

Nemohli pro bezvědomého lovce udělat o mnoho víc, než jej pohodlně uložit pod přístřešek a přikrýt kožešinami. Na rtech měl pěnu a Armun mu ji jemně otřela. „Nevíš, co se stalo?“ ptala se.

„Takto jsem ho našel, zhrouceného v blátě. Nepoznáš ty, co mu je?“

„Nevidím žádné rány, ani kosti se nezdají být zlomené. Nic takového jsem nikdy neviděla.“

Mraky odplynuly a přišla jasná noc. Oheň se rozdělat neodvážili. Střídali se u nehybného lovce a dávali pozor, aby zůstal dobře přikrytý. Před svítáním se probudil Harl a nabídl pomoc, ale Kerrick ho poslal spát. Když sítem listí proniklo první ranní světlo, Ortnar se pohnul a zasténal. Otevřel pravé oko a Kerrick se k němu sklonil. „Co se stalo? „ zeptal se.

Ortnar se namáhavě snažil promluvit. Slova vycházela těžce a nezřetelně, zdeformována zkroucenými rty. Teprve nyní si Kerrick všiml, že má nejen zavřené levé oko, ale že celá levá polovina obličeje je nehybná a strnulá.

„Bolest… padl…“ Víc ze sebe nevypravil.

„Napij se vody – musíš mít žízeň.“

Podepřel bezvládná lovcova záda a přidržel mu nádobu u úst. Většina vody mu stekla po bradě; s nehybnou půlkou úst pil jen s obtížemi. Poté usnul, tentokrát však normálním spánkem, a dýchal lehčeji.

„Když jsem byla malá, znala jsem v našem sammadu takovou ženu.“ ozvala se Armun. „Také měla jedno oko stále zavřené a nehýbala jednou paží a nohou. Říkali jsme, že je stížená prokletím a alladjex tvrdil, že má v sobě zlého ducha.“

Kerrick potřásl hlavou. „To bude tou zraněnou nohou. Zřejmě se do ní hodně uhodil. Měl jet na saních.“

„Nyní pojede,“ odtušila Armun, klidně a věcně. „Položíme na saně nějaké větve a přivážeme ho na ně. Alespoň půjdeme rychleji.“

Ortnarovi bylo příliš špatně, než aby mohl protestovat. Po několik dní ležel jako mrtvý a probouzel se jen, aby se napil a něco málo snědl. Dny byly stále teplejší a zvěře přibývalo – byla však také nebezpečnější. V těchto končinách už žili murgu. Zabili a snědli cestou několik těch menších – věděli však, že se tu zdržují i obří masožravci. Kerrick stále kráčel vpředu, s lukem připraveným k ráně –a xastokrát litoval, že jejich hesotsan nepřežily zimu.

Ortnar se nyní už mohl posadit a podržet si pravou rukou maso při jídle. Dokázal dokonce i odbelhat se pár kroků s pomocí berly, kterou mu Kerrick vyrobil. Bezvládnou levou nohu přitom táhl za sebou.

„Ještě udržím v pravé ruce oštěp – a to je také jediný důvod, proč s vámi zůstávám. Kdyby tu byli další lovci, zůstal bych tu pod stromem a nechal vás odejít.“

„To se zlepší,“ chlácholil jej Kerrick.

„Snad. Ale já jsem lovec, ne mrzák, který jen ujídá masa. To Herilak mne zahubil. Než jsem padl na stezce, hlavu jsem měl v jednom ohni – tady, kde mne uhodil. Pálilo to tam a pak po celém těle, a nato jsem padl k zemi. Nyní jsem napůl mrtvý a k ničemu.“

„My tě potřebujeme, Ortnare. Ty znáš les nejlépe. Musíš nás dovést k jezeru.“

„To mohu. Jestlipak jsou tvoji milovaní murgu ještě naživu?“

„Také bych to rád věděl.“ Kerrickovi se ulevilo, že může mluvit o něčem jiném. „Ti dva jsou jako – jako nevím co. Jako děti, které nikdy nedospějí.“

„Mně se zdáli dospělí až dost – a také oškliví.“

„Jejich těla ano. Ale viděl jsi sám, kde byli drženi. Uzavřeni v místnosti, jídlo a pití jim nosili, nikdy nesměli ven. Je to vůbec poprvé, co se někde octli sami a odkázáni pouze na sebe – poprvé od chvíle, kdy vystoupili z moře. Murgu pokaždé samce popadnou a zavřou je do ústraní, ještě než se nauči mluvit. Jestli ti dva přežili zimu, bude to báječný výkon.“

„Ještě báječnější by bylo vidět je mrtvé,“ opáčil Ortnar trpce. „A s nimi i všechny ostatní murgu.“

Postupovali nyní už jen v noci, stále na jih, a ve dne se i s mastodontem ukrývali pod hustým stromovím. Lovné zvěře tu žilo hojně – a syrové ryby a páchnoucí maso se změnily v nepříjemnou vzpomínku. Měli štěstí; velcí murgu zřejmě do hustého pralesa nechodili a menší, dokonce i masožraví, před nimi prchali.

Ortnar pečlivě sledoval cestu a záhy nalezl místo, kde musí odbočit k okrouhlému jezeru. Tato stezka byla úzká, zarostlá vegetací a očividně dlouho nepoužívaná. Nedalo se po ní jít v noci; museli tedy pokračovat za dne, pospíchat přes otevřené úseky a ustaraně přitom vzhlížet k obloze.

Kerrick šel v čele, oštěp v pohotovosti, neboť Ortnar tvrdil, že se už blíží k jezeru. Tak opatrně a tiše, jak jen dokázal, se plížil kupředu a nahlížel za každý strom a do každého stínu. Za sebou slyšel vzdálené praskání větví, jak si mastodont razil cestu lesem. Vtom zapraskala větvička i před ním; ztuhl a čekal.

Cosi se pohybovalo ve stínech stromů. Temná postava, povědomá, až příliš povědomá…

Yilané – ozbrojená Yilané!

Má se pokusit napnout luk? Ne, ten pohyb by byl vidět. Postava se blížila k němu a za okamžik vystoupila do slunečního světla.

Kerrick se zvedl a zavolal.

„Buďpozdraven, velký lovce!“

Yilané se bleskově obrátila, zakolísala, ústa rozevřená strachem, a pokoušela se zacílit hesotsan.

„Odkdy samci zabíjejí samce, Nadaské?“ otázal se Kerrick.

Nadaské couvl a posadil se ztěžka na ocas, naznačuje strach a smrt-jež-se-blíží.

„Ach, ustuzou-jež-mluví, přivedlo jsi mne na pokraj smrti!“

„Jak ale vidím, nikoli za něj. Jsi živý a já jsem tomu rád. Co je s Imehei?“

„Daří se mu stejně jako mně – je silný a bdělý, a samozřejmě také velký lovec…“

„A také tlustý?“

Nadaské učinil pohyby odmítnutí a hněvu. „Pokud ti nyní připadám tlustý, pak je to jen důkaz toho, jak dobře jsme obstáli v lese. Když došlo maso, velmi jsme zhubli, než jsme si osvojili umění lovu a rybaření. Nyní je zvládáme skvěle – Pomoc! Něco hrozného se sem blíží!“

Pozvedl hesotsan, ale vzápětí se obrátil na útěk. Kerrick jej zavolal zpět.

„Učiň zbavení-se-strachu a oddání-se-radosti. Mí přátelé přicházejí, s velkým zvířetem, jež vozí náklady. Nepr-chej – dojdi však pro Imeheiho a pověz mu, co se stalo, aby nás nezastřelil k večeři.“

Nadaské naznačil souhlas a rychle se odkolébal zpět po stezce. Za ním to zapraskalo silněji, jak se zlomil nějaký kmen stromu, a z houštiny se vynořil mastodont.

„Už jsme skoro tady,“ zavolal na Armun. „Právě jsem hovořil s jedním z murgu, o nichž jsem vám vyprávěl. Pojďte dál, všichni, a nebojte se. Neublíží vám. Jsou to – mí přátelé.“

Znělo to v marbačtině podivně, ale nenašel jiné slovo, které by lépe odpovídalo pojmu efenselé. Možná bylo vhodnější slovo rodina, ale s tím by se asi nesmířila Armun. A říci, že jsou murgu součástí tohoto sammadu, by se asi nelíbilo nikomu z nich. Pospíchal; těšil se, až opět uvidí oba samce.

Ortnar se skulil ze saní a pracně se zvedl, aby se vlekl za ostatními. Takto dorazili ke břehu jezera a zastavili se, aby si odpočinuli pod stromy, které lemovaly sluncem zalitou vodní plochu. Imehei a Nadaské na ně čekali v nehybném tichu pod baldachýnem ze zelených popínavých rostlin, svírajíce v rukou hesotsan. Mastodont byl zastaven škubnutím za sáně a Kerrick zaznamenal postavu Tanu za ním; čekala stejně nehybně jako oba samci Yilané. V tichu, které se rozhostilo, přelétlo nízko nad vodou hejno jasně zbarvených, křičících ptáků.

„Toto jsou mí efenselé,“ zavolal Kerrick na samce a vykročil do sluncem ozářeného prostoru, aby zřetelně viděli jeho gesta. „Velké-šedé-neinteligentní-zvíře nám nese věci. Není zapotřebí zbraní.“

Když se ohlédl přes rameno, spatřil, že holčička skryla tvář v Armuniných šatech; ona a Arnhweet byli také jediní z Tanu, kdo nesvírali v rukou oštěpy.

„Ortnare,“ pronesl Kerrick jemně, „šel jsi s těmito samci dlouhý kus cesty a nikdy ti neublížili. Armun, ten oštěp nepotřebuješ – ani ty ne, Harle. Tito murgu vám neublíží.“

Ortnar se opřel o oštěp a ostatní zbraně sklonili. Kerrick od nich odvrátil pohled a odkráčel k stále nehybným samcům.

„Pracovali jste opravdu těžce,“ pochválil je. „Mnoho jste vykonali za dobu, co jsem byl pryč.“

„Jsou tito malí-oškliví ustuzou mláďata?“ zeptal se Imehei, zbraň stále v pohotovosti.

„To ano, a na rozdíl od vašich mláďat-fargi jsou už dnes Yilané. Budete tu stát celý den jako fargi s otevřenými ústy, nebo mne uvítáte, nabídnete chladnou vodu a čerstvé maso? Samice by to učinila. A vy snad nejste hloupější než samice?“

Imeheiho hřebínek zrudl a samec odložil hesotsan. „Žili jsme zde tak mírumilovně, že jsem již zapomněl ostří tvé samčí-samičí řeči. Zde je jídlo a pití. Vítáme našeho ošklivého efenselé.“

Nadaské s jistým zdráháním položil zbraň také. Kerrick úlevně vydechl.

„Potěšení-ze-společnosti,“ opáčil. „Konečně-mezi-svý-mi.“

Úpěnlivě doufal, že to tak zůstane.

24

Pro tuto chvíli byl sammadar šťasten, že se obě části jeho sammadu od sebe drží v uctivé vzdálenosti. Byly si příliš cizí, příliš vzdálené – propast jazyková nebyla jedinou, jež mezi nimi zela. Vypráhl mastodonta ze saní a přivázal jej pod strom, kde se zvíře spokojeně páslo na mladém listí. S mastodontem bude problém – tak velké zvíře před ptáky Yilané neutají. Řešení bylo nasnadě: zvíře zabít a maso vyudit. Budou to muset udělat, ale ne hned. Už tak bylo zabíjení dost.

Armun zapálila ve stínu rozložitého stromu malý oheň bez dýmu, a děti si hrály kolem ní. Ortnar spal a Harl se vydal na lov; opatrně proklouzl do lesa tak, aby se vyhnul druhé polovině tábora. Prozatím zavládl mír a Kerrick tak měl čas přemýšlet. Vyhýbaje se otevřeným místům, odebral se k přístřešku, který si samci na samém břehu zhotovili. Obdivoval hustý listnatý příkrov, zakrývající přístřešek shora téměř dokonale.

„To jste zhotovili vy?“ zeptal se. „Vypěstovali jste si ten příkrov, aby vás neviděli ptáci samic?“

„Brutální síla je zbraní samic, inteligence zbraní samců,“ odvětil Nadaské nevinně, usedaje na ocas.

„Nekonečné řezání čerstvých větví.“ doplnil Imehei. „Usychaly a rychle měnily barvu. Nařezali jsme tedy dlouhé kmínky a zasadili k nim popínavé rostliny.“

„Práce-plná-chytrosti, obdiv-bez-hranic.“

Kerrick význam svých slov umocnil důraznými rozlišovacími znaky. Oba samci se museli potýkat s neznámým prostředím, čelit problémům, s nimiž se v bezpečí a pohodlí hanalé nikdy nesetkali. Dokázali vybudovat bezpečný úkryt a ani o jídlo zjevně neměli nouzi. „Lov je dobrý?“

„Jsme odborníci na lov,“ prohlásil hrdě Imehei. „I na chytání ryb –“ Odkolébal se k jámě v zemi, plné mokrých listů, a chvíli se v nich přehraboval; pak se vrátil se dvěma velkými sladkovodními korýši. „Chytáme tyto tvory. Dřímá v tobě touha-pojíst?“

„Později. Hlad-prozatím-zažehnan.“

„Jsou lepší než maso zvěře,“ prozradil Imehei a strčil si jednoho do úst, zatímco druhého podal Nadaskěmu. Blaženě žvýkal; ostré zuby si s korýšem snadno poradily. Za okamžik vyprskl zbytky rozkousnuté skořápky.

Nadaské se se svou porcí rovněž vypořádal rychle a vyplivl střípky krunýře do křoví. „Bez těchto tvorů by jídlo zdaleka tolik nechutnalo. Neznáme tajemství přípravy masa – ty ano?“

Kerrick naznačil negaci. „Viděl jsem jen ve městě, jak to dělají. Čerstvé maso je vloženo do van s jakousi tekutinou, která je změní. Nemám však ani ponětí, co je to za tekutinu.“

„Lahodně-rosolovaté-maso,“ pronesl Imehei a Nadaské přidal znaky souhlasu. „Ale to je snad jediné, co z města postrádáme. Svoboda ducha a těla činí z práce a námahy jen malou cenu za věc takové důležitosti.“

„Neviděli jste nějaké jiné Yilané – nevíte, co se děje ve městě?“ zajímal se Kerrick.

„Nic z toho!“ opáčil Imehei vehementně. „A tak nechť to zůstane. Svobodní, silní – a bez myšlenek na pláže zrození.“ Slova zněla trochu tlumeně, jak páčil drápy velký kus skořápky, jež mu uvízl mezi zuby. „Cítíme pýchu nad tím, co jsme dokázali – často jsme o všem hovořili. Smrt a nenávist patří ustuzou za to, že zničila město. Vděčnost Kerrickovi-ustuzou za to, že zachránil naše životy a osvobodil naše těla.“

„Zdůrazněno bezpočtukrát,“ dodal Nadaské.

Oba Yilané zmlkli, ale jejich těla zůstala v postoji, znamenajícím vděčnost. Po zimě, strávené mezi Paramutan, vypadali oba samci nízcí, tlustí a oškliví – s velkými zuby, drápy na rukou a nohou a očima, z nichž každé se často dívalo jinam. Tak by je viděl Tanu. On však v nich vidí věrné přátele, inteligentní a vděčné.

„Efenselé,“ odpověděl podvědomě, s vyjádřením vděku a přijetí jejich slov. Obratem obdržel automatický souhlas. Potom se vracel k Tanu; šel pomalu a cítil radostný pocit z dobře vykonané práce.

Ten pocit mu však dlouho nevydržel. Jakmile se posadil ke své rodině, myšlenky se mu opět zatoulaly k městu a starostem o jeho osud. Musí se na vlastní oči přesvědčit, co se tam stalo. Krotil však svou netrpělivost; dobře věděl, že si nemůže dovolit ponechat ty dvě tak odlišné skupiny pohromadě, dokud si na sebe alespoň trochu nezvyknou. Darras se neodvažovala samcům přiblížit víc než na deset kroků a při pohledu na ně propukala v pláč, neboť věděla, že jiní téhož druhu vyvraždili její sammad. Harl se choval jako Ortnar: ostražitě a nedůvěřivě, kdykoli se dostal do blízkosti obou Yilané. Jediný Arnhweet se jich nebál –a ani oni jeho; říkali mu malý-neškodný a právě-vylezlý-z-moře. Věděli, že jeho vztah ke Kerrickovi je velmi těsný a velké důležitosti, nechápali však, jaký vztah může být mezi rodičem a dítětem. Yilané se rodili z oplozených vajec, donesených samci, a vzápětí po vylíhnutí odcházeli do moře. Jediný příbuzenský vztah, který znali, byl mezi členy efenburu, mezi těmi, kdo spolu vyrostli v oceánu. Ale ani na to se už samci příliš nepamatovali; byli odděleni od samic, jak jen vkročili na souš – a příbuzenské pouto tak bylo rozbito v samém zárodku. Arnhweet doprovázel Kerricka, kdykoli si šel promluvit se samci, a kulil oči v úžasu nad jejich kroutícími se těly a skřípavými hlasy. Byla to opravdová legrace.

Dny uplývaly, aniž se obě skupiny jakkoli sblížily, a Kerrick už z toho byl zoufalý. Když ostatní usnuli, postěžoval si jednou Armun.

„Jak mám mít ráda murgu?“ zasyčela a Kerrick cítil, jak se jí tělo napjalo. „Po tom všem, co napáchali, po všech mrtvých, které zabili?“

„Tito samci za to nemohou – byli celou dobu ve městě, uzavřeni ve vězení…“

„Dobrá. Tak je tedy zavři opět do vězení. Neboje zabij. Pokud to nechceš udělat sám, vykonám to místo tebe. Proč s nimi musíš pořád rozprávět, stýkat se s nimi? Proč musíš pořád vydávat ty strašné zvuky a kroutit tělem? Nemáš to zapotřebí.“

„Mám. Jsou to moji přátelé.“

Rezignoval na vysvětlování; už jí to opakoval tolikrát. Pohladil ji ve tmě po vlasech a dotkl se jazykem toho rozkošně rozštěpeného rtu, až se zahihňala. Tak je to lepší, mnohem lepší. Ale takto dobrý by mohl být celý jeho život – kdyby se mu podařilo spojit obě poloviny své duše.

„Musím do Deifoben,“ oznámil Armun nazítří. „Musím zjistit, co se tam přihodilo.“

„Půjdu s tebou.“

„Ne, tvé místo je zde. Budu pryč jenom pár dní, jen tak dlouho, abych došel tam a zase zpátky.“

„Je to nebezpečné. Mohl bys ještě počkat…“

„Tím se nic nezmění. Nebudu pryč dlouho, to ti slibuji. Půjdu nejkratší cestou – opatrně – a vrátím se, jak to jen bude možné. Tobě tu nic chybět nebude; masa je tu dost.“ Zachytil její pohled upřený na druhou stranu tábořiště. „A ti dva ti neublíží, to ti mohu zaručit. Samci nejsou takoví. Bojí se tě víc než ty jich.“

Odebral se k oběma Yilané, aby jim sdělil totéž – a dostalo se mu očekávané odpovědi.

„Okamžitá smrt – konec života!“ kvílel Imehei. „Bez tebe začnou ustuzou zabíjet. Vždycky zabíjejí.“

„Zemřou však s námi, slibuji,“ signalizoval Nadaské s pochmurným odhodláním. „Nejsme silní-samičí, ale přestože jsme pouzí samci, naučili jsme se bránit své životy.“

„Dost!“ nařídil Kerrick ostře, používaje formulace, jíž se samice-nahoře obrací k samci-dole, jediné velitelské pózy, kterou podle svého soudu mohl v této prazvláštní situaci použít. „Žádné zabíjení nebude. Tak jsem to nařídil.“

„Jak to můžeš nařídit – ty, pouhý samec – samici ustuzou?“ opáčil Imehei se slabým nádechem zadostiučinění v gestech. Kerrickův hněv byl ten tam a muž se rozesmál. Samci nikdy nepochopí, že Armun jako samice neřídí celý sammad a že on sám není jen pouhým tlumočníkem jejích rozkazů.

„Uctivá-prosba,“ gestikuloval. „Jen se od nich držte dál – a já slibuji, že oni se budou držet také dál. Uděláte pro mne alespoň to?“

Oba zdráhavě pokynuli na souhlas.

„Dobrá. Nyní půjdu říci ustuzou totéž. Ale než odejdu, požádám vás o laskavost. Dovolte mi vzít si jeden z vašich hesotsan. Ty dva, které jsme měli my, zahynuli chladem.“

„Smrt-ze-šipek!“

„Nedostatek masa – smrt hladem!“

„Zapomínáte, kdo vám ty zbraně dal, naučil vás s nimi zacházet, dal vám svobodu a zachránil vaše bezcenné životy. Znechucující ukázka typické samčí nevděčnosti.“

Dostalo se mu od nich dalšího kvílení a stížností na samicí brutalitu, ale nakonec mu zdráhavě předali jednu ze zbraní.

„Zdá se být dobře vykrmen,“ zpola konstatoval Kerrick, šťouchaje tvora do tlamičky, aby se podíval na zuby.

„Péče jim byla věnována, jedli dřív, než jsme my požili prvního sousta,“ odpověděl s mírným přeháněním Nadaské.

„Vděčnost. Bude navrácen, až přijdu zpátky. Za pár dní, ne víc.“

Odešel nazítří hned za svítání, s sebou jen malou zásobu uzeného masa. Nenesl víc než jen to a hesotsan, a tak šel snadno a rychle. Stezka byla zřetelná a dobře prošlapaná, neztrácel tedy čas. Teprve ve chvíli, kdy dorazil na okraj městských pastvin, zpomalil a dál postupoval s nejvyšší opatrností. Zde bývaly hranice Alpéasaku – zvířata, jež zde byla držena v ohradách, jsou však dávno mrtvá a ohrady z keřů zmizely s nimi. Před ním zasvítila svěží zeleň jedné z vnějších trnitých bariér.

Zelenější, než jak ji kdy viděl – a když se přiblížil ještě o pár kroků, zjistil proč. Byla pokryta velkými, plochými a vlhkými listy. A na dlouhých trnech hnila mrtvá těla zvířat a ptáků.

Yilané.

Ale vyrostla zde bariéra, aby zadržela nepřítele ve městě, nebo mu má bránit ve vstupu do něj? Kdo nyní sídlí uvnitř? Je to, co před ním leží, stále ještě Deifoben – nebo už se opět zrodil Alpéasak?

Nemělo smysl pokoušet se proniknout dál; nová bariéra dozajista obklopuje celé město. Trvalo by celé dny, než by ji obešel – a dost možná by mu to stejně nepomohlo. Moře, musí přes moře. Zapomněl na opatrnost a dal se do běhu. Teprve ve chvíli, kdy lapal po dechu a záda měl zmáčená potem, zpomalil a zastavil se ve stínu stromů. Takhle to nepůjde. Pokračovat dál tímto způsobem by byla jistá sebevražda. Musí se pohybovat pomalu a opatrně, neustále se rozhlížet. A je už skoro tma. Musí najít vodu a trochu se vyspat. Za prvního ranního světla pak vyrazí k pobřeží.

Sežvýkal trochu masa a uložil se na zem, přesvědčen, že stejně neusne. Měl však za sebou dlouhý a únavný den, a tak první, co si vzápětí pamatoval, byla ranní šedá obloha a nízká mlha, která jej zmáčela rosou. Nebyl daleko od pobřeží. Mlha však houstla a znemožňovala výhled dál než na několik kroků. Z nevelké blízkosti k němu doléhalo šplouchání vln, narážejících na neviditelné pláže. Obezřetně se prodral posledním pásem podrostu a stanul na známých dunách. Zde může zůstat, dokud se mlha nezvedne.

Nastával další teplý den a slunce se rychle prodíralo ranním oparem. Když mlha prořídla, rozeznal ve vodě temný obrys, který se vzdaloval od pobřeží. Skryt v křoví sledoval, jak se stín vynořil z ranních par. Černá kůže, vysoká hřbetní ploutev. Uruketo.

Plul pomalu na jih, k zátoce. Mohlo to znamenat cokoli – mohla to být jenom hlídka, pátrající po známkách aktivity na pobřeží. Nebo zde mohl už dávno mít základnu.

Veškeré naděje se však záhy vytratily: objevily se dva menší čluny a mušle jejich přídí se leskly v narudlých slunečních paprscích. Na obou seděly fargi, přichystané na každodenní rybolov.

Deifoben se opět stal Alpěasakem. Došlo zde k vylodění, bitvě a zkáze. To vše se stalo, zatímco byl pryč.

Ale kde jsou Tanu a Sasku, kteří zde žili, než odešel? Co se stalo s nimi? Bariéra ze smrtících keřů se táhla do nedohledna. Přes ni neviděl, ale čilý ruch na moři byl jasným důkazem, že město je opět v rukou Yilané. Černá pěst zoufalství jej srazila k zemi. Jsou opravdu všichni mrtví? Ležel tváří na písku a kolem rychle běžel pavouk. Napřáhl se, aby jej rozmáčkl, ale pak se zarazil a sledoval, jak pavouk mizí kdesi v křoví. Jsou všichni mrtví, opravdu všichni?

Tím, že tu bude ležet, nic nezjistí. Uvědomoval si to, ale pocit zoufalství a zmaru byl tak silný, že se nedokázal ani pohnout. Připadal si bezbranný a bezmocný. Teprve když mu černou tmou myšlenek proniklo vzdálené volání, pohnul se a zvedl hlavu. Kolem pluly další rybářské čluny a Yilané na jednom z nich volala na družky. Byly však příliš daleko, než aby rozeznal smysl slov a pohybů.

Jsou to však skutečně jen rybářské čluny? Nebo část další válečné výpravy na sever? To se musí dozvědět; tam, kam míří, mohou být další Tanu. Sklouzl za ochrannou hráz dun a skryt za nimi pádil na sever. Běžel, dokud nepocítil únavu, a pak se vyplazil zpět na duny, aby se podíval na moře a zjistil, kam až dopluly čluny.

Vítr od východu zesílil a hnal před sebou těžké dešťové mraky. Zakrátko dopadly na zem první kapky a záhy zhoustly do vydatného přívalu. Teď už Kerrick neběžel; s hlavou skloněnou proti větru se pomalu probíjel vodní clonou. Čluny postupovaly spolu s ním, jen kousek za pobřežním příbojem, a on čas od času vykoukl přes duny, aby je zkontroloval. Bylo už poledne, když se zastavil ke krátkému odpočinku a zhltl pár soust masa. Jakmile stanul, obklopil jej opět těžký závoj zoufalství. Jaký to má smysl – čeho tím dosáhne? Čluny plují kousek od něj, na moři, a on nemá možnost cokoli na tom změnit. Má tedy jeho zoufalé pronásledování vůbec nějaký smysl?

Když tentokrát opatrně vystrčil hlavu za písečným valem, shledal, že i čluny zastavily a připojily se k dalším, jež rybařily na druhé straně úzkého kanálu mezi pevninou a písečnými ostrůvky kousek od ní. Sledoval, jak fargi vytahují na palubu sítě a dělí se o úlovek s nově příchozími. Není to tedy útočná síla – opravdu jen loví ryby. Moře teď bylo daleko neklidnější a vlny rostly čím dál víc, jak vítr nabíral na síle; tropická bouře byla na dosah. Uvědomily si to očividně i Yilané ve člunech, neboť se plavidla na nějaký rozkaz obrátila a zamířila zpět k zátoce a městu.

Kerrick se zvedl a díval se, jak odplouvají, jak pomalu mizí v šedivé cloně deště. On sám byl promočen až na kůži a vlasy a vousy mu zplihle visely přes obličej, ale déšť byl teplý a tak jej téměř nevnímal. Hesotsan, jejž stále svíral v ruce, se slabě zavrtěl, když ucítil vodu, a otevřel tlamičku, aby nasál pár kapek. I Kerrick nastavil tvář dešti a pil. To stačí. Nyní může odejít. Může tu snad dělat něco jiného? Nic ho nenapadalo.

Tam, kde se původně nalézaly čluny, se nyní pohybovaly jakési temné stíny; vyskakovaly vysoko nad hladinu a se šplouchnutím zase dopadaly zpět. Vlny se zvedaly mnohem výš než před chvílí a přelévaly se přes písečné ostrůvky na druhé straně průplavu. Ostrůvky, vlastně jen písčité výspy v moři, neznamenaly pro rozbouřené vody žádnou překážku; vlny se hnaly přímo přes ně a s mohutnými údery se rozlévaly vysoko po pláži. Ty stíny jsou enteesenat, nyní je poznává, mnohokrát je viděl, jak dovádějí kolem uruketo. Nikdy však nevyráželi na výpravu sami; někde tu musí být i jejich mohutný příbuzný. Ano, támhle je. Plul rozvážně v brázdě svých průvodců, bičován vlnami přes záda tak, že i vrchol ploutve byl zahalen vodní tříští. Pohyboval se jen pomalu; očividně nebylo snadné zápasit s rozbouřeným mořem. V úzkém kanálu neměl, kde by se obrátil – či kudy by unikl na otevřené moře.

čluny byly už dávno z dohledu a tak se Kerrick a enteesenat stali jedinými svědky katastrofy. Uruketo dál bil do vody mocným ocasem – ale nehnul se ani o kousek. Uvázl na mělčině. Vlny se zvedaly stále výš, tloukly do obrovského tvora a tlačily jej dál a dál na mělký písek. Záhy ho síla vodních mas převrátila na bok a vysoká hřbetní ploutev se tak octla pod vodou. Několik Yilané, které se držely horního otvoru na jejím vrcholu, bylo smeteno přívalem vln. Vzápětí vnikl proud tmavé, zpěněné vody do otvoru v ploutvi. Nato zpětný náraz vln, vracejících se do moře, tvora opět narovnal a Kerrick spatřil jeho oči, tupé a kulaté, notný kus nad vodou.

Byl na mělčině, zřejmě poraněn, napůl už na suchu. Oba enteesenat plavali zmateně sem a tam jen kousek od něj a vyděšeni tím, co se stalo, stále vyskakovali z rozbouřených vln. Byli dobří a silní plavci a jim nebezpečí nehrozilo; jejich chráněnce, uruketo, však byl ztracen.

Když do velkého, nyní již značně ochromeného zvířete narazila další velká vlna, překlopila ho zcela na bok; hřbetní ploutev se položila naplocho na písčité dno. Z toho už se nezvedne. Z vody, kolmo vzhůru, trčela břišní ploutev, a občas se malátně pohnula. Kerrick sledoval, jak se voda valí otevřenou hřbetní ploutví dovnitř a zase ven, pravidelně v rytmu vln. Jakmile voda trochu opadla, začala vylézat posádka. Její členové, zjevně otřeseni nárazy, se zoufale snažili dosáhnout břehu dřív, než přijde další vodní příval. Jedna z Yilané právě vylezla a vytahovala další, když udeřila vlna. Obě zmizely za zpěněnou vodní stěnou. Za okamžik se vlna rozstříkla po pláži – ale po Yilané ani památky.

Uruketo dodělával a břišní ploutev už trčela zcela nehybně, ale posádka stále zápasila o život. Vlny už trochu ztratily ze své strašlivé síly, začínal odliv a vítr slábl. Kerrick sledoval jednu Yilané, pravděpodobně velitelku, jak stojí po pás ve vodě a řídí záchranné práce. Lodnice vylézaly z ploutve jedna po druhé, vlekouce těžké rance zavazadel, a pak se opět vracely dovnitř pro další. Mnoho však nezachránily, neboť otvor v ploutvi záhy ochabl a uzavřel se; posledním musely pomáhat, aby se vůbec dostaly ven.

Jen pět trosečníků dopadlo vyčerpaně na písek k těm několika málo věcem, jež se jim podařilo zachránit. Čtyři zůstaly ležet, pátá Yilané však namáhavě vstala a spolu s ostatními strnule hleděla na umírajícího obra.

Kerrick se pomalu vydal k nim, hesotsan v pohotovosti. Proč ne? Žádná neměla zbraň, jsou vyčerpané zápasem s mořem a nebudou klást odpor. Ale mluvit ještě mohou. Mohly by mu prozradit, co se stalo s městem. Krok za krokem se blížil a krev mu bušila v uších. Teď se konečně vše dozví.

Už je viděl docela zřetelně a všiml si, že stojící Yilané je podivně sehnutá. To držení těla zná. No ovšem!

„Erefnais,“ zvolal, a když se k němu velitelka obrátila, aby na něj ohromeně vytřeštila oči, zašklebil se. „Jistě se na mne pamatuješ, velitelko. Nebo jsi snad někdy hovořila ještě s jiným ustuzou?“

25

Erefnais se dívala na vysokou postavu, jež se před ní tyčila, a v očích i gestech byla patrná otupělost i šok. Hlava jí unaveně klesala. Spustila přes oči průsvitné membrány, aby z nich vytřela poslední zbytky mořské soli. „Kerrick?“ pronesla tupě.

„Ano.“

Posádka se při zvuku hlasů obrátila a pohyby lodnic prozrazovaly zmatek a strach. „Poruč jim,“ nařídil velitelce Kerrick, zaujímaje postoj nejvyšší vůči nejnižším. „Poruč jim, aby nic nedělaly, aby vyčkaly dalších pokynů. Pokud poslechnou, nic se jim nestane. Rozumíš?“

Erefnais mlčky stála a zdála se otupělá přestálým zážitkem natolik, že nechápe, co se jí říká. Ostatní jsou na tom stejně, uvědomil si Kerrick. Erefnais ukázala na mrtvé či umírající zvíře a promluvila, pomalu, jednoduchou formulací fargi.

„Můj uruketo. Byla jsem u něj, když se narodil, a vlastní rukou ho krmila čerstvými rybami. Tak to musí dělat každá velitelka. Nemají velkou inteligenci, ale nějakou ano. Znal mne. Pomáhala jsem s jeho výcvikem, prováděla s ním vše, co mne naučili instruktoři. Vím, že je starý, padesát pět, téměř padesát šest, uruketo o mnoho déle nežijí, ale dosud byl plný sil. Být na moři, nikdy by se to nemohlo stát. Neměli jsme být v tomto úzkém kanálu, když se hnala bouřková mračna. Ale takové byly rozkazy.“ Upřela ke Kerrickovi zoufalý pohled, plný zármutku a beznaděje. „I ty jsi s ním plul, vzpomínám si na to. Měli jsme dobrou plavbu, přestáli jsme i bouři bez jediného problému.“

Její podřízené už rovněž vstaly a naslouchaly slovům velitelky, neboť i ony strávily kus života v těle uruketo. Byl jejich domovem, jejich světem. Jedna z nich znovu usedla na písek a ten pohyb upoutal Kerrickovu pozornost. Ne, nesedí, hledá cosi v obalech a vacích, rozložených na pláži.

„Jdi od toho,“ nařídil Kerrick, používaje znaky naléhavosti a velkého nebezpečí. Neposlouchala jej však a usedla do písku – s hesotsan v ruce.

Kerrick zařval a vypálil, ale šipka se zaryla jen do jednoho z vaků. Otvor té druhé zbraně se zhoupl k němu a on se vrhl k zemi právě ve chvíli, kdy zapraskal výstřel. Zvedl vlastní zbraň a vypálil znovu.

Tentokrát zasáhl. Šipka se zabodla útočnici do prsou a ta padla tváří do písku. Kerrick se k ní rozběhl, dřív, než její družky stačily zareagovat, popadl volnou rukou zbraň, prudce se otočil a zamířil hesotsan na zbytek posádky.

Trvalo to jen několik okamžiků – a přece to dokonale změnilo situaci. Další z lodnic ležela schoulena a mrtvá na boku. Šipka, která minula Kerricka, nalezla ji. Kerrick mířil zbraní na Erefnais a její dvě poslední podřízené.

„Varoval jsem tě, říkal jsem ti, ať je zastavíš. Nemuselo se to stát. A nyní všechny ustupte od věcí. Dvě z vás jsou mrtvé. To snad stačí.“

„Osm dalších leží mrtvo v uruketo,“ řekla Erefnais. Hovořila tak tiše, že jí sotva bylo rozumět, a údy se téměř nepohnuly.

„Pověz mi, co je s městem,“ vyzval ji hlasitě Kerrick, ostré pohyby žádaly rychlost-odpovědi. „Co se tam stalo? Jak vypadá nyní Alpéasak?“

„Tys tam nebyl?“ otázala se Erefnais, jako by teprve teď pochopila význam jeho slov.

Kerrick naznačil zápor, rychle přejel pohledem posádku, aby opět upřel zrak na velitelku. „Byl jsem ve velké dálce. Právě jsem se vrátil. Co se stalo?“

„Vainté tvrdila, že žádný boj nebude, ale mýlila se. Eistaa jí naslouchala, pomáhala jí, neboť v Ikhalmenets začínaly dout chladné větry a ona chtěla uvěřit. Vainté jí vyprávěla o tomto městě a žádala o pomoc, chtěla, aby sem přišla, slibovala, že nebude boj. Semena byla zaseta, ustuzou měla zemřít, a Alpéasak pak měl opět patřit Yilané. Ale pak zaútočila ustuzou na naši základnu na ostrově a byla odražena. Přivedla jsem Vainté do tohoto uruketo, a tak vím, jak byla zprvu velkolepá ve svém vítězství, ale pak odhalila, že to byl jen uskok, a její hněv byl tak velký, že fargi kolem ní umíraly.“

„Uskok, jaký uskok?“ dožadoval se Kerrick, náhle rozrušený, znaky žádost-o-vysvětlení, větší-jasnost-zapotře-bí.

„Na ostrov zaútočila pouze malá skupina. Předpokládala, že všichni zahynuli. Ale zatímco zuřil boj, ostatní z města uprchli. Stopy nalezeny, ale chyceni nebyli. A tím to nekončí.“ Erefnais se otočila ke Kerrickovi tváří v tvář a napřímila se, jak jí jen zmrzačená záda dovolovala. Ze slov a znaků čišela naléhavost.

„Proč to dělá, Kerricku-ustuzou? Ty ji znáš. Proč ji stále žene nenávist? To město opět patří Yilané, proto jsme sem přišli, proto zemřelo tolik z nás. A přece Vainté neustále přemlouvá Eistaa, přesvědčuje ji, že se ustuzou vrátí. Hovořila s ní o tom v ploutvi mého uruketo, takže to vím. A Eistaa s ní souhlasila a rozhodla se pronásledovat ustuzou a zaútočit na ně. Tak zemřou další Yilané.“

„Zemřou i ustuzou, Erefnais,“ dodal Kerrick, skláněje hesotsan. „Ani mým přáním není, aby to vše pokračovalo.“

Erefnais jako by zapomněla, že před ní stojí. Dívala se na moře, kamsi za mrtvou masu uruketo.

„Enteesenat jsou rozrušeni – podívej, jak vysoko skáčou. Jsou to však inteligentní tvorové a nezůstanou zde. Vrátí se do zátoky, budou vycvičeni, aby doprovázeli a krmili jiného uruketo. I my musíme jít. Musíme podat zprávu o tom, co se zde stalo…“

„Ne,“ odmítl Kerrick, pozvedaje znovu zbraň. „To nemůžete. Nesmíš říci Vainté, žes mne viděla. A ty jí to nemůžeš neříci, že ne?“

Erefnais dala najevo souhlas a nechápavost. „Až podáme zprávu o tom, co se zde stalo, bude zaznamenána i tvá přítomnost.“

„Já vím. Dokonce i kdybys mohla lhát, neučiníš to.“

„Výraz ‚lhát‘ mi není znám. Objasnění požadováno.“

„Je to výraz, který vymyslela Vainté, aby popsala jisté chování ustuzou, dosud Yilané neznámé. To však není důležité. Důležité je, že nemohu připustit váš návrat do města. Vainté se pustí za mnou, její ptáci vzlétnou k obloze, budeme nalezeni. Jen samci by patrně přežili – byť ne na dlouho. Vím, jak by zaplatili za pokus žít svobodně. Šli by na pláže, tolikrát, kolikrát by bylo třeba. Je mi líto, ale nesmíte se vrátit.“

„Vezmeme si mapy,“ řekla Erefnais a shýbla se pro ně. „Ty by zde zůstat neměly. Zbytek ať tu leží, přijdou sem fargi a posbírají vše cenné…“

„Přestaň!“ nařídil Kerrick. „Co to děláš?“

„Sbírám mapy,“ odpověděla Erefnais. Měla plné ruce práce a tak byl význam gest poněkud nejasný. „Jsou jedinečné a velmi cenné.“

„Kam je to chceš odnést?“

„Do Alpéasaku.“

„To nemůžeš.“ Hesotsan se opět zaměřil na velitelku. „Byla jsi mým přítelem, nikdy jsi mi neublížila. Ale život můj i mých lidí je cennější. Pokud se pokusíš odejít, budeš zastřelena. Je to jasné?“

„Ale můj uruketo je mrtvý. Nemůžeme jít už jinam.“

Kerrick se rychle obrátil, když zazněl výkřik. Jedna z členek posádky se rozeběhla po pláži. Zamířil a vypálil; Yilané padla k zemi. Prudce sebou trhl a zamířil na družku, pro případ, že by hodlala také uprchnout. Bylo už však příliš pozdě, neboť skutečně uprchlá – utekla jemu i ze života. Ležela na boku v písku, ústa rozevřená, v očích skelný pohled.

„Pochop,“ pronesla Erefnais. „Uruketo je mrtvý. Kdyby se mohla vrátit do města, mohla žít. Ale tys jí v tom zabránil – a tak zemřela, jako by ji Eistaa vyhnala z města.“ Upřela na Kerricka ztrápené oči. „Ani já už nikdy nebudu velet uruketo.“

„Ne!“ vykřikl Kerrick. „Nedělej to!“

Erefnais se od něj odvrátila a ztěžka dosedla do písku. Běžel k ní – nechtěl, aby také zemřela, ale než se k ní dostal, už se překotila na bok. Pohlédl na ni i na druhou umírající Yilané, a pocítil Htost nad tou ztrátou. Nechtěl jejich smrt – a přece jí nijak nemohl zabránit. Bylo to mrhání životy, strašlivé a zbytečné.

O kus dál na moři se enteesenat začali vzdalovat a plavali rychle k městu. Věděli, že je uruketo mrtvý, věděli, že zde už je nic dobrého nečeká.

Kerrick se díval za nimi a uvědomil si, že mu hrozí nebezpečí. Až se vrátí, strhne se poplach, neboť je známo, že enteesenat nikdy neopouštějí svého uruketo. Začne pátrání, na moře vyrazí čluny, možná i další uruketo. Zvedl oči k nebi. Stále ještě bylo světlo; možná sem dorazí ještě před setměním. Začala se jej zmocňovat panika, ale potlačil ji. Musí si vše důkladně rozmyslet. Není spěch, má čas až do večera, dost času na vše, co potřebuje vykonat. První věc, která je nabíledni: nesmí po sobě zanechat žádné stopy, ani jedinou.

S touto myšlenkou se obrátil a ohlédl se přes rameno, k jasné a zřetelné řadě otisků svých nohou; táhly se sem od dun. Déšť slábne; možná by je smyl, ale jistý si tím být nemůže. Odložil hesotsan a obezřetně kráčel ve vlastních stopách až k místu, kde vycházely z husté trávy. To stačí. Nato se sehnul, pozpátku se vracel zpět a přitom rukou zahlazoval šlépěje. O zbytek se postará déšť.

A nyní mrtvé. Vytrhl šipky ze dvou zasažených těl a zahrabal smrtící střely do písku. Pak odvlekl mrtvoly jednu po druhé na kraj moře a strčil je do zpěněných vln. Erefnais byla poslední a její sevření bylo pevné i po smrti; musel jí vypáčit prsty jeden po druhém, než jí z nich vypadly mapy.

Přehrabal se zachráněnými věcmi, ale nenalezl nic, co by mohl použít. Jen jídlo a voda; bude lépe, když je nechá, kde jsou. Druhý hesotsan si však samozřejmě vezme. Položil zbraň vedle vlastní a pak odtahal rance se zásobami do vody. Když je moře opět vyplaví na břeh, vadit to už nebude. Nyní uhladí poslední stopy a potom se vydá po kraji moře opět na sever. Dokud nikdo nebude předpokládat, že tu byl, bude vše vypadat jen jako přirozené neštěstí. Uruketo byl bouří vržen na břeh a posádka se utopila při pokusu zachránit, co se dá. Všechny známky jeho přítomnosti samozřejmě zmizí.

Co s mapami? Už se je chystal hodit do oceánu také – ale pak změnil názor. Dozví se z nich něco o nové Eistaa? Všechny Yilané pocházely z Ikhalmenets, tak to říkala Erefnais. Jméno si pamatoval, ale neměl tušení, kde se město nalézá. Ne že by v tom byl pro ně nějaký rozdíl: jen mu připadalo hloupé zahodit mapy, aniž si je prohlédne – a na to teď nebyl čas. Vezme je s sebou, spolu se zbraněmi. Stál po kolena v dorážejícím příboji a naposledy se rozhlížel po písku. To bude stačit. Pro jistotu udělal ještě krok do zpěněné vody a vydal se na sever. Šlo se mu snáze, neboť si vzpomněl na radostnou zprávu, již nese. Pro tu spoustu práce na pláži neměl čas ani si ji vychutnat.

Jsou tedy naživu! Někteří z nich uprchli, ještě než město padlo, tak to říkala Erefnais. Možná dokonce většina. Patrně se stáhli zpět do údolí Sasku – lid Sasku určitě, a Tanu šli nejspíš s nimi. Vainté přísahala, že je bude pronásledovat, ale dosud tak neučinila. Jsou stále naživu.

V noci opět pršelo, ale krátce po rozednění déšť ustal.

Kerrick by si byl přál jít rychleji, ale pod stromy bylo příliš horko a vlhko. Slunce opět svítilo a jeho jasné prsty pronikaly zeleným baldachýnem, ale z listů dosud kapala voda. Mech a tráva, jimiž byla pokryta zem, umožňovaly snadnou a tichou chůzi. Jeden hesotsan mu visel na zádech, spolu s mapami, druhý byl v pohotovosti, neboť o dravce v těchto porostech nebyla nouze. Ani o zvěř – ale Kerrick nechtěl ztrácet čas lovem. Jeho cílem bylo vrátit se do tábora tak brzo, jak to jen půjde.

„Slyšel jsem, jak přicházíš,“ ozval se Harl, ukrytý za stromem. „Myslel jsem, že jdou murgu.“

Kerrick se překvapeně obrátil a pak se na hocha usmál. Harl byl Tanu, žil od malička v lese; Kerrick se už tak dobrým lovcem a stopařem nestane. „Co se děje v táboře? „ vyzvídal.

„Zabil jsem včera jelena, měl na parozích sedm výsad.“

„To se všichni najíme dosyta. A jinak? Pověz mi, nedošlo k nějakým… potížím?“

„Myslíš s murgu? Drželi se kdesi daleko, nezahlédli jsme je ani jednou.“ Chlapcovy oči se nezastavily ani na okamžik; neustále pročesávaly les. Přestože se nikdy přímo nedíval, kam šlape, šel zcela bezhlučně – zatímco Kerrickovi co chvíli praskla pod nohama větvička, ukrytá v trávě. „Půjdu napřed, povím ostatním, že jdeš,“ nabídl se Harl.

„Tak běž.“ Hodlá ohlásit tu dobrou zprávu – nebo chce být co nejdál od mastodontího hluku, který Kerrick tropí? Muž se usmál a díval se, jak chlapec rychle mizí v porostu.

Když dorazil do tábora, všichni už na něj čekali. Arnhweet se mu s radostným výskáním rozběhl vstříc, a záhy se ocitl ve vzduchu, vyhazován do výše otcovýma rukama. Armun se usmívala – jen Ortnar se tvářil pochmurně jako vždycky, belhaje se ztěžka k nim. To nejpodstatnější Kerrick sdělil na místě.

„Sammady již nejsou v Deifoben – jsou však naživu. A mám další smrtící hůl a tyto mapy. Povím vám víc – ale nejprve vodu. Mám za sebou dlouhou cestu.“

Vylil si trochu chladné tekutiny na hlavu a hltavě pil, až se rozkašlal. Potom si sedl a vyprávěl, co viděl a zažil.

„Ale nevíš přece, kam šly sammady,“ namítl Ortnar, když skončil.

„Je jen jedno místo, kam mohly jít – zpět do údolí. Cestu znají Sasku velice dobře. Mají mnoho smrtících holí. Murgu zjistí, že zabít je nebude snadné.“

„Přesto však murgu, s nimiž jsi mluvil, říkali, že budou sammady pronásledovány,“ připomněla Armun ustaraně. „Snad bychom měli jít za nimi, varovat je.“

„Vědí to dobře sami.“ Jeho slova byla ponurá, stejné jako myšlenky. Co tu zmůže? Co zmůže kdokoli z Tanu? Copak to zabíjení nikdy neskončí? To Vainté stojí za všemi masakry. Nebýt jí, boj by dávno ustal. Vainté však není na dostřel šípu či v dosahu oštěpu; nelze ji zabít a učinit tomu konec.

Není, jak to změnit, tak zní odpověď. Není jiné cesty. Sammady budou prchat – a Yilané půjdou za nimi. Tak zněla děsivá, ale neodvratná pravda.

26

Toho dopoledne překročil Kerrick neviditelnou hranici mezi oběma tábory, aby vrátil samcům hesotsan. Potřebovali jej k lovu; s lukem či oštěpem zacházet neuměli. Arnhweet otce zastihl na odchodu; zavolal na něj a pak se rozběhl za ním. Pod paží nesl jednu z Ererhaisiných map; fascinovaly jej barvy a byl kromě Kerricka jediným, kdo jevil alespoň nějaký zájem o výtvory Yilané. Kerrick ho vzal za ruku a pomalu se s ním vydal pod stromy. Těšila ho chlapcova láska a dychtivost, ale ani v této chvíli nedokázal zapomenout na zoufalství jejich situace.

„Ten, který odešel, se vrací,“ zvolal, jakmile zahlédl Imeheiho. „Zpráva velké důležitosti ke sdělení.“

Nadaské jej zaslechl a vystrčil hlavu z přístřešku, aby dobře viděl. „Radost ze znovushledání,“ pronesl, a v gestech se mu zračila nijak nezastíraná úleva.

„Souhlas,“ podpořil jej Imehei. „Smrt od zlých ustuzou hrozila neustále od chvíle, co jsi odešel.“

Kerrick ignoroval očividně přehnané prohlášení a vrátil hesotsan s posunkem vděčnosti-za-použití. V odpověď na jejich tázavé pohyby jim vypověděl, co se stalo v Alpéasaku.

„Ustuzou uprchlá, Yilané znovu vládnou.“

„Samice a smrt, moc blízko, moc blízko,“ zakvílel Imehei.

„Netvářili jste se moc šťastně, když město patřilo ustuzou.“ připomněl jim Kerrick. „Měli byste se už rozhodnout, kdo je vám milejší.“

„Obojí špatné,“ posteskl si Nadaské. „Smrt kamenným zubem, smrt na plážích.“

„Pak se držte stále mimo město.“

„Podívejte, mám,“ ozval se Arnhweet. Vkročil mezi ně a natahoval ručku s mapou.

Imehei si mapu od něho vzal a poděkoval mu příslušným pohybem a sytými barvami. Kerrick chtěl něco říci –ale zarazil se, dokonale šokován. Arnhweet promluvil v yilané. Neobratně a jednoduše – ale bylo to v yilané! Imehei a Nadaské obdivovali detailně propracované křivky i barvy mapy a chlapec pyšně přihlížel. Sledoval a naslouchal všemu, co řekli, a zdálo se, že jim zčásti rozumí. Kerrick pocítil prudkou vlnu lásky k synovi. Sehnul se k němu, popadl ho, vyhodil výskajícího hocha do výše a pyšně si jej usadil na ramenou. A proč by vlastně nemohl rozumět? Byl mladý, a jako všechny děti se učil posloucháním ostatních –Kerrick byl kdysi daleko starší a přece se tomu jazyku naučil. Cítil hrdost na synův výkon, takovou, jakou už dlouho ne. Došlo k něčemu velice důležitému; vzniklo nové a silné pouto, jež je od nynějška pojí. Až do této chvíle byl sám, jediný živý tvor na světě, který hovořil jak jazykem Tanu, tak i řečí Yilané. Nyní jsou dva.

„Předmět velkého potěšení,“ chválil Imehei mapu a natáčel ji ke slunci, aby mohl lépe vychutnat její barvy. „Velké umění; podívejte, jak se čáry krásně kříží a splývají.“

„Mají svou funkci a účel,“ připomněl Kerrick. „Jsou pomůckou pro navigaci, pro určení směru, jímž je třeba přeplout oceán.“

„Nepatrná funkce, malá důležitost,“ usoudil Imehei.

„Byly zapotřebí na uruketo, který vás sem dovezl,“ opáčil Kerrick trochu jedovatě. „Bez map byste skončili ve věčně zamrzlém moři.“

„Protože už nikdy nevkročím do útrob uruketo, páchnoucích-nudných, jsou mapy bez užitku. Snad jen jako nástěnné závěsy, zpestří místo žití, hned vedle sošky nenitesk, zdvořilá žádost.“

„Ne,“ odmítl Kerrick. „Chci si je prostudovat. Jsou z Ikhalmenets – víte, kde je to?“

„Vzdálené-plné-ryb.“

„Ostrov malé důležitosti.“

Samce jako obvykle nezajímalo nic než vlastní existence a pohodlí. Těžko se mohou chovat jinak, pomyslel si Kerrick. V hanalé neměli pražádnou zodpovědnost. Dokázali se však přizpůsobit, postarat se sami o sebe, to se jim musí přiznat.

Odcházel s Arnhweetem na ramenou a mapou v ruce, podivně zadumán. Fakt, že hoch začíná mluvit yilaně, je velmi důležitý. Cítil to – ale nedokázal to nijak logicky zdůvodnit. Když už všichni ostatní spali, ležel dosud s otevřenýma očima a tiše rozmlouval s Armun.

„Arnhweet dokáže trochu mluvit s murgu – brzy se naučí víc.“

„Měl by se jim vyhýbat; jsou tak nechutní. Postarám se, aby si s ním Darras hrála častěji. Kdy se vrátíme k sam-madům?“

„Nevím. Nevím, co dělat.“ Jenom Armun a ve tmě se dokázal svěřit se všemi svými obavami a strachy, pevně ji svíraje v náručí. „Údolí je daleko a murgu jistě hlídají všechny přístupové cesty. Jak bychom jim mohli uniknout? Ortnar nemůže chodit. A nemyslím, že by s námi šel, pokud bychom ho vezli na saních jako malé děcko. Asi by odešel do lesa navždy, kdybych jej k tomu nutil. Ale kdo by nám potom zbyl? Děti – a jeden zpola dospělý chlapec, který je nyní naším nejlepším lovcem. Jistě lepším než já.“

„I já mám silnou paži a dobrý oštěp.“

„Já vím.“ Přitiskl ji k sobě a zhluboka se nadechl čerstvé vůně jejích vlasů. „Tvá síla je i mou silou. Neumíš však lovit o nic lépe než já. Budeme potřebovat jídlo. Zvěře je zde dostatek. Harl uloví dost, aby nás nasytil, a v jezeře je spousta ryb. Pokud bychom se však vydali na sever, čekala by nás dlouhá a přetěžká cesta. Myslím, že takových už jsme zažili až dost. Potřebujeme klid a odpočinek.“

„Pak tedy chceš zůstat zde?“

„Nevím ještě, co vlastně chci. Jakmile se pokusím přemýšlet o budoucnosti, cítím bolest a mé myšlenky se stočí stranou. Zde však jsme v bezpečí. Dopřejme si dostatek času k dalšímu rozhodnutí. I o sammadech občas přemítám a říkám si, zda jim vůbec můžeme nějak pomoci. Jistě je pronásledují murgu.“

„Lovci sammadů jsou silní. Dokážou se o sebe postarat. Starost o jejich osud není tvou starostí,“ namítla.

Byla to pravdivá a realistická odpověď. Armun chápala jeho myšlenky – ale nesdílela jeho pocit zodpovědnosti za ostatní. Vše, čeho se jí v životě dostalo, si musela sama vybojovat. Kerricka, syna, tento maličký sammad; toto byl její svět a také to jediné, co pro ni bylo důležité. Žít v míru se ‚svou rodinou, přežít – víc nechtěla. Sammady ji nezajímaly.

Pro Kerricka to však tak jednoduché a přímočaré nebylo. Ještě dlouho se převaloval a obracel z boku na bok, než konečně usnul.

Probudil se za úsvitu, odebral se na břeh jezera, usedl a upřeně se díval na klidnou vodní plochu. Jen občas se tu a tam rozběhly vlnky, jak se pod hladinou mihla neviditelná ryba. Kolem prolétlo hejno velkých, zářivě červených ptáků; letěli v řadě za sebou. Svět zde, alespoň v tuto chvíli, žil v klidu a míru. Arnhweet rozházel mapy Yilané po táboře a Kerrick je cestou k vodě posbíral. Nyní před sebou rozložil jednu z nich a pokoušel se v ní nějak vyznat. Nevedlo to však k ničemu. Některé barvy možná znamenaly pevninu, zatímco jiné moře, ale kroutily se a proplétaly tak, že nebylo v lidských silách tomu porozumět. V tom se podobaly mřížkám svázaných kostí, které viděl u Paramutan. Jenže ty alespoň měly nějakou logiku. Kalaleq mu na nich ukázal, kde je polární led, ona vzdálená a věcně zamrzlá země, a Kerrick hned rozuměl mnohem lépe. Paramutan by snad pochopili tyto změti barev, on však nikoli. Možná by je přece jen měl dát samcům, aby si jimi vyzdobili příbytek. Odhodil je na zem a nepřítomně civěl na víry a kličky čar.

Co bude dělat? Když se podíval do budoucnosti, viděl jen chmurnou čerň. Zůstat zde u jezera znamenalo jen dočasnou záchranu; budoucnost je tady žádná nečeká. Jsou zde zalezlí jako zvířata, která se zahrabala do písku, když jde kolem nepřítel. Ptáci-vyzvědači stále létají, Yilané pátrají po celé zemi, a jednoho dne je naleznou. Pak vše skončí. Ale mají snad na vybranou ještě něco jiného? Mají se snad vydat na dalekou cestu do údolí? Byl by to nebezpečný výlet – přesto však na jeho konci čekají přátelé, sammady. I nad nimi se však neustále vznáší stín neštěstí, neboť Vainté jistě také míří k údolí. Co má tedy dělat? A co vůbec dělat může? Ať se podíval kamkoli, neviděl nic, nic než zoufalství a utrpení – utrpení, zakončené jistou smrtí. Nemohl dělat vůbec nic, vůbec nic, vše je ztraceno. Seděl ve stínu stromů a hleděl do vody, dokud se slunce nevyšplhalo do výše a kolem tváře mu nezačala bzučet hejna much. Mrzutě se ohnal rukou, ale ve své úzkosti a obavách je prakticky nevnímal.

K večeři snědli skoro celou kýtu jelena, jehož Harl ulovil, a tak dlouho a hlasitě obdivovali chlapcovo lovecké umění, až se šťastný střelec červenal rozpaky a radostí zároveň. Jediný Ortnar byl jiného názoru.

„Měl by ses stydět. Vyplýtval jsi na něj celé tři šípy.“

„Podrost byl hustý a listy mi překážely ve střelbě,“ bránil se Harl.

„Křoví je husté vždycky. Pojď sem a přines si luk. Řekněme, že támhleten strom je jelen. Ulov mi ho.“

Ortnar se pohyboval jen s největším úsilím. Nemohl již používat luk – ale stále ještě dokázal znamenitě zacházet s oštěpem. A lovit uměl dokonale; mohl by Harla mnoho naučit. I Arnhweeta, napadlo Kerricka, když spatřil, jak hošík běží za nimi, vždy hotov zúčastnit se nějaké zábavy, dívat se a učit od jiných.

„Ortnar se nesmí odebrat navždy do lesa,“ poznamenal Kerrick k Armun. Ta přikývla.

„Chlapci se od něj musí učit. Ortnar je lovec, který zná vše, co je důležité.“

„Zatímco já nikoli.“

Rozzlobila se. „Ty znáš věci, o nichž se hloupým lovcům ani nesní! Dovedeš hovořit s murgu a přeplul jsi oceán. Ty jsi ten, který vedl sammady do boje a vydobyl jim vítězství. Kterýkoli lovec dokáže střílet z luku či vrhat oštěp – ale uměli snad Tanu používat smrtící hole, než jsi jim to ukázal? Jsi víc, než všichni lovci dohromady.“ Její hněv zmizel stejně rychle, jako se objevil a Armun se usmála. „Všechno, co jsem řekla, je pravda.“

„Když to říkáš. Avšak věz, že v tuto chvíli tápu a nevím nic. Dívám se do slunce a vidím jen temnotu. Pokud zde zůstaneme, jednoho dne nás murgu jistě najdou. Půjdeme-li za sammady, připojíme se k nim ve smrti, až na ně Vainté zaútočí. Co budeme dělat?“

Ještě chvíli přemýšlel o tom, co mu prve řekla, a hledal v jejích slovech nějaké východisko. Zasvitla mu nepatrná jiskřička naděje. „Mluvila jsi o tom, jak jsem přeplul oceán. Já jej překonal v břiše velkého zvířete, patřícího murgu. Jiní jej však překonají na palubě svých člunů.“

Armun přisvědčila. „Paramutan. Plaví se po moři, aby lovili ularuaqy, tak to alespoň říkali.“

„Ano, ti by jistě dokázali oceán překročit. Paramutan, kteří nás přivezli na jih; říkali přece, že se sem vrátí za rybolovem. Kdybychom tak mohli jet s nimi. Nevíme však, co nás čeká na druhé straně oceánu. Možná jen smrt, zrovna jako tady. Neměli bychom tam plout, dokud to nezjistíme. Jenže to už může být pozdě. Co tedy dělat? Snad bych s nimi mohl plout alespoň já. Přeplavit se s nimi na druhý břeh oceánu. Paramutan tvrdí, že se tam nachází studená zem. Ale jih té studené země je přece teplý – to vím, neboť jsem tam byl. Je to zem murgu a ti žijí jen tam, kde je horko. Snad bych však dokázal najít zem mezi horkem a ledem, kde bychom mohli žít a lovit zvěř. Snad.“

Stiskl jí dlaně, rozechvělý vzrušením. „Mohl bych jet s Paramutan hned a vyhledat tam nějaké bezpečné místo, na jih od ledu a severně od murgu. Možná, že jej naleznu, klidný kout s dostatkem zvěře. Pak se pro vás vrátím. Odjedeme odsud a uchýlíme se tam. Dokud se nevrátím, budete v bezpečí zde – nic se vám nestane, pokud se budete držet pod stromy a dávat pozor na ptáky. Jídla je tu dost a tak vyčkáte mého návratu. Nemyslíš, že to je východisko, které hledáme, cesta, jež nás zachrání?“

Kerrick byl tak unesen svými novými plány, tak šťasten, že konečně nalezl východisko z pasti, v níž se nalézají, že si nevšiml chladu, který vystřídal Armunin úsměv, a jejích pevně sevřených rtů. Neměl o té změně ani tušení, dokud jeho žena nepromluvila.

„Ne. To nemůžeš. Neodejdeš ode mne.“

Rozhořčeně na ni pohlédl a vzplanul hněvem.

„Nemáš mi co poroučet. Dělám to pro nás pro všechny a budu to já, kdo dá život v sázku na dlouhé plavbě přes studené moře…“

Zmlkl, neboť se Armun natáhla a položila mu jemně dlaň přes ústa.

„Špatně jsi pochopil má slova a je to má vina. Mluvila jsem rychle, ovládána strachem. Chtěla jsem říci, že už tě nikdy neopustím. Kamkoli půjdeš ty, půjdu i já. Už jednou jsme se rozdělili a oba jsme vstoupili na samý práh smrti, když jsme se pak hledali. Bylo to strašné a už se to nesmí opakovat. Ty jsi můj sammadar – a já jsem tvůj sammad. Pokud si přeješ překročit oceán, pak tedy překročíme oceán. Nepůjdeš však sám. Půjdu s tebou, kamkoli budeš chtít jít. Budu ti pomáhat ze všech sil a žádám jenom jediné. Nikdy mne už neopouštěj. Půjdeme společně.“

Chápal ji, neboť sám cítil totéž. Celý svůj život byl sám – tak jako ona – dokud nenašel ji. Nenapadala jej slova, kterými by své pocity vyjádřil, a tak ji jen mlčky tiskl v náručí a Armun stisk opětovala. Zbývalo však vyřešit několik důležitých věcí.

„Já jít musím,“ řekl. „Pokud půjdeš se mnou, bude to pro mne snazší. Ale nemůžeme s sebou vzít ostatní, dokud si nebudeme jisti, že je vedeme do bezpečí.“

Pro Armun to nebyla lehká myšlenka a v její duši propukl těžký boj. Musí tu zanechat syna, aby mohla s Kerrickem přes moře? Nebo má jinou možnost? Žádná ji nenapadala. Nezbude jí tedy nic jiného. Nebyla to dobrá odpověď – ale jediná možná. Musí být silná a věcná. Chvíli pečlivě uvažovala a teprve potom promluvila.

„Ty sám jsi říkal, jak je to zde bezpečné. Harl bude lovit, není už dítě. Ortnar na ně bude dávat pozor, dokud se nevrátíme. Arnhweet a to děvčátko nebudou strádat –Darras se už učí hledat v lese rostliny, vařit a dělat vše, co dělá žena.“

„Ty bys tu Arnhweeta nechala?“ otázal se užasle. To nečekal.

„Ano. Je pro mne vším a bude mne moc bolet, když se od něj odloučím, ale necháme ho zde. Jeho dokážu zanechat v péči někoho jiného, jeho ano. To tebe již nikdy neopustím ani na okamžik.“

„Musím si to rozmyslet,“ hlesl Kerrick, šokován jejím skálopevným odhodláním.

„Není co si rozmýšlet,“ odpověděla neoblomně. „Už je rozhodnuto. Vypracuj jen podrobný plán, jak to učiníme, a my poslechneme.“

Síla, s jakou podpořila jeho záměry, jej přinutila uvěřit v úspěch. Vždyť co jim zbývá jiného? Jít za sammady do údolí? Pokud nezemřou cestou, zahynou v dešti jedovatých trnů a šipek od fargi, vyslaných Vainté. Zůstat zde? To by byl život bez vyhlídek. Čekalo by je jen skrývání, skrývání po celý život – a jistota, že budou stejně jednoho dne odhaleni. Pro oba samce Yilané to mohlo stačit; stejně nemají, kam by šli jinam. Musí však myslet i na ně – alespoň je seznámit se svým plánem.

Imehei hlasitě zasténal, když jim jej Kerrick v hrubých rysech vyložil. „Neodcházej znovu, příliš strašlivé o tom jen uvažovat.“

„Uspokojivé zde, žádoucí, abys zůstal,“ doplnil Nadaské pevně.

Kerrick poskládal údy do příkazu té nejvyšší k nejnižším tvorům města. „Nebudete pozřeni ani zabiti. Nežádám po vás teď víc, než abyste se mnou odešli do našeho tábora a promluvili si o tom. Chci, abychom byli pohromadě, až budeme hovořit o budoucnosti. Nebojíte se přece Arnhweeta, právě-vylezlého-z-moře, a dlouho jste šli s Ortnarem. Nic se vám nestane. A nyní pojďte.“

Dlouho mu trvalo, než je přesvědčil – byl však neoblomný. Rozhodnutí již padlo, musí přeplout oceán a nalézt bezpečné útočiště pro svůj sammad. Nemůže přece dopustit, aby mu tito dva stáli v cestě. Nakonec je přiměl, aby šli s ním, ale na místě se posadili, jak nejdál od Tanu mohli, a tiskli se bázlivě k sobě.

Kerrick stál mezi oběma skupinami. Přejel očima oba Yilané. Byli celí strnulí hrůzou – nebo to aspoň zdárně předstírali. Na druhé straně seděl Ortnar, opřen o strom, a zlobně se mračil. Zbytek Tanu už si na přítomnost murgu jakžtakž zvykl – zvláště Arnhweet, který se k nim hned rozběhl a ukazoval Imeheimu svůj nejnovější poklad, kostěnou píšťalku, již mu zhotovil Ortnar. Zbraně neměl nikdo, na to Kerrick pečlivě dohlédl.

Bude to dobré. Musí to být. Možná je to zoufalý plán, který nemá naději na úspěch. Ale na tom teď nesejde. Musí jej dotáhnout do konce.

„Chystám se vám říci něco důležitého – důležitého pro nás všechny.“ Hovořil v řeči Tanu, pak se obrátil k Yilané.

„Hovor-velké-důležitosti. Pozornost a poslušnost.“

Všem jim vysvětlil, že on a Armun na čas odjedou, ale zase se vrátí.

umnuniheikel tsanapsoruud mari-kekso.

přísloví Yilané

Bez smrti zvířete nelze připravit chutné maso.

27

„A co tyto?“ otázala se Vainté, pokládajíc obrázky na pracovní plochu před sebou.

„Právě přišly – před okamžikem zhotoveny,“ odpověděla Anatempé a rovnala záběry po pořádku do řady, aby vzápětí ukázala palcem na nedaleký model Gendasi. „Pták, který létá vysoko, letěl tudy podél pobřeží, na západ odsud. Prchající ustuzou mohou být v těchto místech, u moře.“

„Ale na obrázcích není nic vidět!“ Vainté ostře sklapla palce v gestu znechucení a rozmrzelosti. „Jsou tam jen mraky!“

„Naneštěstí je tomu tak. Byl však vyslán další pták –“

„A než se dostane na místo, budou už ustuzou dávno pryč. Já chci ustuzou – ne záběry mraků!“ Ruce se jí otřásaly prudkostí emocí, které v ní zuřily. Prudkým rozmachem paže smetla obrázky na zem.

„Ovládám své ptáky, ale mraky ovládat nemohu,“ odtušila Anatempé tak mírně, jak jen dokázala, ale i tak jí do gest proklouzlo něco z jejího skutečného rozpoložení. Už dávno ji přestalo bavit sloužit jako hromosvod Vain-tiny špatné nálady. Vainté si toho všimla a její vztek se změnil v chladnou a smrtelně nebezpečnou zášť.

„Tobě se mé příkazy nelíbí? Možná ti připadají urážlivé?“

„Plním přesně tvé příkazy, protože mi to bylo uloženo Ukhereb, sloužící naší Eistaa. Chci pouze konat svou povinnost.“ Poslední slova byla doprovázena znaky věčné-služby a poslušnosti.

Vainté se užuž chystala spustit příval výčitek, ale pak ztichla a znehybněla, s výjimkou krátkého gesta, naznačujícího vědkyni, že může odejít. Své nelibosti dala průchod až za jejími zády. V dobách, kdy bývala Eistaa, by takovou urážku okamžitě potrestala smrtí. V tom, co té bytosti uklouzlo, však bylo hodně pravdy. Lanefenuu je Eistaa, která vydává příkazy a poroučí i Anatempé. Vainté se s tím musí naučit žít. Znechuceně se obrátila a spatřila fargi, nakukující nesměle do místnosti s modelem. Trpělivě čekala, až se jí Vainté bude chtít věnovat.

„Zpráva Vainté nejvyšší,“ pronesla potom; význam jejích slov však byl zatemněn chabou znalostí řeči. Vainté ovládla podrážděnost; pokud dá své náladě volný průchod, ten hloupý tvor zemře nebo vzkaz strachy zapomene.

„Já jsem Vainté. Mluv, pečlivě-pomalu. Poslouchám tě.“

„Yilané Naalpé uruketo přítomnost přístav pohovor žádán.“

To už se téměř nedalo vydržet, ale Vainté zmobilizovala všechny své síly a ještě okamžik udržela klidnou tvář. „Potřeba objasnění. Informuješ mne o tom, že Naalpé je právě v přístavu se svým uruketo a přeje si se mnou mluvit?“

„Souhlas!“ fargi se zavlnila potěsením-z-hovoru a na Vaintin pokyn se ihned obrátila k odchodu. Unikl jí tak zlobný výraz bývalé Eistaa nad ubohou kvalitou její řeči. Jakmile Vainté vykročila z místnosti, byla zastavena další fargi. I ta dávala najevo žádost o komunikaci.

„Mluv,“ uťala Vainté stroze. „A silně-žádána lepší kvalita řeči než u předchozího posla.“

Hovořila vskutku mnohem lépe, neboť přicházela od Eistaa – a Lanefenuu užívala pouze takové fargi, jejichž mluva se blížila yilané.

„Žádost od nejvyšší, předávaná nejnižší až k Vainté vysoké hodnosti. Vřelé pozdravy a po dokončení současné práce přítomnost žádána v ambesedu.“

„Vyřiď Eistaa radost z přijetí vzkazu, brzký příchod.“ Bez ohledu na to, jak zdvořile bylo formulováno, bylo přání Eistaa příkazem, jehož je radno okamžitě uposlechnout. Přestože se Vainté těšila na Naalpé, bude setkání s ní muset počkat.

Neměla však v úmyslu spěchat – a dorazit tak k Eistaa udýchaná a neschopná promluvit. Rozvážně kráčela stinnými ulicemi k ambesedu. Alespoň dopřeje poslovi čas, aby oznámil Eistaa její ochotu podrobit se tomuto přání.

Chůze známými ulicemi měla pro Vainté hořkosladkou příchuť. Sladkou v tom, že město opět patřilo Yilané, hořkou v tom, že stále bylo v troskách – a že ustuzou uprchlá. Nebudou se však skrývat navěky. Prchají, ale budou nalezena.

Velký ambesed byl téměř prázdný; přes moře dosud dorazil pouze předvoj mořem-obklopeného Ikhalmenets. Město musí být opraveno a obnoveno. Ještě mnoha příprav bude zapotřebí, než dorazí obyvatelé Ikhalmenets. Posílit obranné systémy, to byl prvořadý úkol. Do Alpéasaku už nikdy nesmí vkročit žádné ustuzou. Lanefenuu se rozvalovala na čestném sedadle u zadní stěny, zalité teplým sluncem. Zde sedávala i vznešená Malsas<, nyní dávno mrtvá, zde trůnila i Vainté sama a vládla – ale to už je dávno, v dobách, kdy se toto město teprve rodilo. Byl to zvláštní pocit, vidět na tom místě sedět někoho jiného –a Vainté okamžitě potlačila osten žárlivosti. Už nikdy! Už není Eistaa a ani o tu funkci nestojí. Lanefenuu je silná, Eistaa, kterou každý respektuje a poslouchá. Ve své laskavosti poskytla armádu ozbrojených fargi a své vědce, aby Vainté mohla opět město ovládnout. Aby mohla vyhubit ustuzou. Lanefenuu je Eistaa dvou měst, vůdce mezi vůdci.

Lanefenuu vyčetla tyto myšlenky z Vaintiných pohybů a přijala je jako poctu, která jí právem náleží. Rádci ucouvli a vytvořili kruh, do jehož středu mohla vstoupit Vainté.

„Dorazil uruketo se zprávami a otázkami,“ prohlásila Lanefenuu. „Pomyšlení na ně ve mně neustále hlodá a já cítím potřebu nadechnout se znovu vzduchu mořem-obklopeného JJchalmenets. Jsem zde již dlouho a mé nosní záklopky se stahují, když cítí puch ustuzou a kouře, jímž je město prosáklé.“

„Bude vyčištěno, Eistaa, právě tak jako jsi je vyčistila od ustuzou, která je poskvrnila.“

„Vhodně řečeno a dobře přijato. Ukhereb zůstane zde a bude dohlížet na pokračování prací. Je to vědecký proces, nikoli politický, a tak za něj ponese zodpovědnost ona. Tvou povinností bude město hlídat, chránit před ustuzou a zachovat pro Yilané. Je jasnost mých slov dokonalá?“

„Dokonale. Nebudeme spolu vládnout, ale pracovat; jedna na stavbě města, druhá na stráži. Ve městě je jen jeden vládce.“

„Odsouhlaseno. Nyní mi pověz, co je s ustuzou.“

„Ta, co uprchlá na sever, jsou všechna mrtva. Přesto jsme neustále na stráži a prohlížíme pevninu všemi směry –pro případ, že by se tu ještě nějaká skrývala. Jsou zákeřná a smrtelně nebezpečná – jako had, ukrytý v džungli.“

Lanefenuu naznačila souhlas a porozumění, podbarve-né stínem starosti. „Až příliš dobře jsem si toho vědoma. Až příliš mnoho Yilané je mrtvo – těch, co měly žít, aby poznaly své nové město.“

„Bez smrti zvířete nelze připravit chutné maso.“ Vainté svá slova mínila jako útěchu a doprovodila je gestem pochopení. Trudnomyslnost Lanefenuu však byla toho dne příliš velká, než aby ji mohla změnit pouhá slova.

„Těch mrtvých bylo příliš – daleko víc, než se podle tvých slov zdálo. Ale to vše je za námi – přestože dosud truchlím pro Erefnais, jež byla mému srdci blízká. V mém životě že je mezera, kterou právě ona a její velký uruketo zaplňovali.“

Nejasná formulace Eistaainých slov se zdála naznačovat, že Lanefenuu snad mrzí víc ztráta uruketo než jeho velitelky. Naslouchající kruh rádců stál poslušně a bez jediného hnutí. Jak Lanefenuu často a ráda připomínala, i ona sama kdysi velela uruketo, ještě než se stala Eistaa, a tak bylo snadné pochopit její pocity. Když se Lanefenuu tiše dotkla palcem paže ve vyjádření smutek-ztráta, její rádkyně účastně zrcadlily její pohyb. Eistaa však byla Yilané činu a tak její melancholie netrvala dlouho. Pohlédla tázavě na Vainté.

„Tvá ustuzou jsou tedy všechna pryč?“

„Prchají ve strachu a zoufalství. Neustále je sledujeme.“

„Žádná z nich nejsou příliš blízko?“

„Žádná. Ta na severu jsou mrtvá. Ta na západě – smrt se k nim blíží a odplata přijde vzápětí.“

„A jsi si jistá, že víš, kam míří?“

„Byla jsem na tom místě již dřív, viděla je na vlastní oči. Jejich město se jim stane smrtelnou pastí. Neutečou.“

„Posledně utekla,“ opáčila Lanefenuu s brutální upřímností.

Vainté se pohnula gestem lítosti a připuštění pravdy, doufajíc, že jimi dokáže zamaskovat hněv, který s ní při té připomínce zalomcoval. „Vím to a přijímám výtku Eistaa. Má-li minulá porážka nějakou cenu, pak ta cena tkví v poučení pro příští vítězství. Tentokrát bude útok nenápadnější a mnohem delší. Popínavé šlahouny smrti vyrostou kolem jejich města, zardousí je a usmrtí vše, co v něm bude. Zůstanou jen mrtvá těla.“

„To je přijatelné – dokud půjde jen o mrtvá těla ustuzou. Když jsi tu byla posledně, mrhala jsi fargi na každém kroku. Bude zapotřebí dovést na pláže celou efenburu samců, než ty ztráty nahradíme.“

Vainté, stejně jako ostatní přihlížející, svým nehybným postojem signalizovala pouhé přijetí Lanefenuiných slov. Když Eistaa chtěla, mohla být stejně hrubá a nevybíravá jako nejnižší lodnice z uruketo – ale stále to byla Eistaa a mohla si dělat, co chtěla.

„Po mém odjezdu budeš velet Yilaně a fargi mého města – a jedna každá z nich je drahá mému srdci.“

„Jejich existence bude respektována,“ odpověděla Vainté, „zaštítím ji vlastním životem. Mou bezmeznou vděčnost tobě, že mi umožňuješ pronásledovat a zabíjet ony tvory dřív, než se vrátí a zaútočí znovu. Činím to, k čemu jsem byla vyzvána, s vědomím, jak drahé jsou ti životy všech z Ikhalmenets.“

K tomu už nebylo co dále dodat, a jakmile Vainté uctivě požádala o propuštění, pohyb palce Eistaa jí vyhověl. Opustila ambesed bez nezdvořilého spěchu, ale jak jednou byla z dohledu, znatelně zrychlila krok. Tma již začínala houstnout a Vainté s napětím očekávala, co přijela hlásit Naalpé.

Uruketo ležel u doku, dobře přivázán, a fargi stále vynášely náklad. Jeho velitelka stála u nich, ale jak spatřila přicházet Vainté, pokynula jedné ze svých podřízených, aby převzala velení, a šla Vainté vstříc.

„Buď pozdravena, Vainté,“ doprovodila slova znaky nejvyšší úcty. „Informace k sdělení, soukromí důležité.“

Odsunuly se mimo dohled okolí a Naalpé pokračovala.

„Jak jsem byla požádána, zastavila jsem se na zpáteční cestě z JJdialmenets v Yebeisk. Hovořila jsem tam s mnoha Yilaně a nebylo těžké dozvědět se o té, jejíž jméno jsi mi řekla, neboť se v městě nemluvilo o ničem jiném.“

„Objasnění požadováno.“ Vainté skryla rostoucí netrpělivost za zdvořilá slova.

„Tato Enge, Dcera smrti, o níž jsi mluvila, předstoupila nestoudně a drze před Eistaa, aby se jí otevřeně vyznala ze své víry, a byla proto uvězněna spolu se všemi sobě podobnými…“

„Skvělá, nanejvýš skvělá a hřejivá zpráva, laskavá Naalpé –“ Zarazila se v půli slova, neboť si všimla gest poplachu a pobouření.

„Nic takového, ani v nejmenším. Jak k tomu došlo nezdá se být jasným, podrobnosti zkresleny uplynulým časem a mnoha různými názory. Co se však stalo, mohu předat s jistotou, neboť jsem osobně hovořila s velitelkou onoho uruketo. Hovořila se mnou tak, jak by nemluvila s nikým jiným, neboť jsme stejného povolání. Vylíčila mi, co se stalo.“

„Ale – co se tedy stalo?“

„Ona Enge, po níž ses ptala, ona a všechny jí podobné, všechny ty, jež byly Dcerami smrti města Yebeisk, všechny se nalodily na uruketo a odpluly. Nebylo možné je pronásledovat. Nikdo neví, kam zmizely.“

Vainté ztuhla, neschopna promluvit, a myšlenky jí vířily v kruhu otazníků. Co to znamená? Jak se jim to mohlo povést? Kdo jim pomáhal? Kolik jich je? A kam se poděly? Uprchlý – ale kam?

Poslední větu pronesla nahlas, ale nebyl nikdo, kdo by odpověděl.

„Uprchly… ale kam?!“

28

Ten ostrov v říční deltě ležel nízko nad hladinou a napůl jej tvořily bažiny. V jižním cípu však vyrostl cypřišový háj a vzrostlé, husté stromy zde vytvářely báječnou oázu stínu – a úlevy od pálícího slunce. Většina Dcer si nyní hověla pod širokými listy a usilovně přitom studovala slova velké Ugunenapsy. Kruh posluchačů, napjatých maximálním soustředěním, lapal každé Engino gesto i slovo. Když Enge skončila s výkladem, zavládlo ticho. Každý byl zahleděn sám do sebe, zkoumaje, zda Ugunenapsina slova jsou i slovy jeho samého.

„Dotazy?“ vyzvala je Enge.

Dlouhá chvíle uběhla, než jedna z posluchaček, štíhlá Yilané, která se teprve nedávno obrátila na víru, opatrně požádala o pozornost. Enge naznačila oprávnění-promluvit. Posluchačka okamžik hledala co nejjasnější formulaci a pak promluvila.

„Než pro nás Ugunenapsa zaznamenala své myšlenky, než učinila svůj objev, byly zde ještě další, kdo snad, spojení-se-v-úsilí…“ Zamotala se do otázky a Enge jí přispěchala na pomoc.

„Ptáš se, zda Ugunenapsa, naše učitelka, byla první ve všem – či zda se v něčem učila od předchozích učitelů a myslitelů?“ Posluchačka dala najevo vděčný souhlas.

„Pokud podrobně prozkoumáš Ugunenapsiny práce, poznáš, že na tuto otázku sama odpovídá. Ugunenapsa skutečně hledala moudro u všech předchozích myslitelů Yilané, kteří se zabývali otázkami života a smrti, ale nenašla nic, co by jí pomohlo, žádnou zmínku o problému, který ji zajímal, nebo možném řešení. A když pátrala po vysvětlení, neboť ji v její skromnosti nenapadlo, že právě jí by se poštěstilo přijít na zcela novou myšlenku, dospěla k jistému závěru. Co žije a co umírá? ptala se sama sebe. Yilané může zemřít, ale město Yilané žije navěky. Přesto však právě v té době jedno z měst zemřelo, první, o kterém kdy kdo věděl, neboť Ugunenapsa prohledala veškeré záznamy a žádný podobný nenašla. A přece město zemřelo chladem. Obrátila tedy otázku naruby a zeptala se z druhé strany. Pokud může žít město a nezemřít – proč nemůže žít a nezemřít Yilané? Město zemřelo, tak jako umírají Yilané. Ugunenapsa byla skromná a nedomnívala se, že by město zemřelo jen proto, aby ji tím dovedlo k jejímu objevu. Byla však za ten úkaz vděčná, neboť díky jeho smrti ona objevila život…“

„Pozornost, informace velké důležitosti.“

Ozval se šum a pohyby hrůzy, protože Ambalasi vstoupila mezi ně a Enge a přerušila jejich učitelku. Jediné Enge ta nezdvořilost zřejmě nevadila.

„Jak můžeme sloužit ku pomoci Ambalasi, která nás zachránila?“ Připomněla tak všem, že vědkyně si zaslouží jejich úctu víc než kdokoli jiný.

„Čekala jsem trpělivě, až skončíte, ale po dlouhé době jsem shledala váš hovor nekonečným. Proto to přerušení. Čeká zde práce, již je nutno vykonat před setměním. Potřebuji na pomoc mnoho silných palců.“

„Ochotni přispět, dychtiví pomoci.“ Enge se rozhlédla po posluchačkách. „Která z vás přispěchá jako první na pomoc Ambalasi?“

Enginu ochotu však sestry očividně nesdílely. Jen těžce nesly to nezdvořilé vyrušení a nijak netoužily zaměnit vyčerpávající téma diskuse za vyčerpávající práci. Nikdo se nepohnul – jen jediná z nich, a to v kratičkém gestu, značícím důležitost-učení. Enge se nerozzlobila; jen se očividně styděla za jejich zdráhavost.

„Nejsem dobrý učitel,“ pronesla. „Ugunenapsa hlásala, že všechny formy života jsou si rovny, a tak jsou si rovny i všechny Yilané. Žádost o pomoc kterékoli z nich má být vyslyšena stejně horlivě jako žádost o život.“ Obrátila se k Ambalasi a dala najevo pokoru a odevzdání. „Budu první, kdo ti spěchá na pomoc.“

Posluchačky při těch slovech zapomněly na svou neochotu a draly se jedna přes druhou, aby daly najevo jak pochopení pro Ambalasinu žádost, tak dobrou vůli.

„Bez Engina vedení jste hloupé jako fargi,“ zavrčela Ambalasi stroze. „Potřebuji pět z vás na nošení nákladu a pomoc při sázení.“ Kriticky si je změřila, neboť mnoho jich bylo vychrtlých a samá kost; vybrala tedy pět, jež se jí zdály nejsilnější a ty pak odeslala se svou asistentkou pro zásoby.

„Omluv je, prosím,“ přimlouvala se Enge. „V rozrušení nad hledáním pravdy zapomínají na práce běžného dne.“

„Mrhači-času to jsou. Pojď se mnou, je nutno probrat pár věcí.“

„Potěšení v poslušnosti tvým přáním.“

„To je pravda, neboť ty skutečně cítíš, co říkáš. Jsi však sama, Enge, jediná. Nikdy jsem dosud nepracovala s tvory tak neschopnými uposlechnout rozkazu jako jsou tvé Dcery života.“

Enge naznačila omluvy a pochopení. „Má to svůj důvod – stejně jako všechno. Potěšení ze spojem s jinými, společné objevování neznámého a náhlé zmizení veškerých utlačovatelů – to je silná směs. Je těžké sestoupit z výšin rozumu do hlubin manuální práce.“

„Snad. Ta práce však musí být vykonána. Abychom jedly, musíme pracovat – to jim řekni, s gestem síla-argu-mentu. Neříkala něco takového kdysi Ugunenapsa?“

„Nikdy!“

„Bylo by pro nás všechny lepší, kdyby ano. A teď se mnou pojď sem na břeh a rozhlédni se. Vidíš támhleten poloostrov?“

„Nepříliš jasně,“ odpověděla Enge a snažila se proniknout zrakem přes bahnitý tok řeky. Ostrov, na němž stály, byl nízký a plochý, stejně jako všechny podobné kousky země v říční deltě. Ambalasi učinila posunek znechucení a nato ukázala na nedalekého uruketo.

„Z vrcholu ploutve uvidíme lépe.“

Na rákosím zarostlém břehu nebyl samozřejmě žádný přístav ani dok, přiměly proto při přistání uruketo – lákáním na čerstvou rybu – aby svým zubatým zobákem vyryl do měkkého bahna hluboký kanál. Nyní tvor ležel v rýze, kterou si předtím vytvořil. Obě Yilané opatrně vkročily na kluzkou, zablácenou kůži zad a škrábaly se k hřbetní ploutvi. Velké, okrouhlé oči uruketo se přitom maličko pohnuly, ale to byla také jediná tvorova reakce. Yilaně zaťaly drápy do drsné kůže a šplhaly k otvoru v ploutvi. Enge postupovala zvolna, aby jí stará vědkyně stačila. „Někdy… lituji, že jsem se rozhodla opustit Yebeisk…“ supěla Ambalasi. „Ale žádná oběť není dost velká, když jde o vědu. Ty i já to víme, avšak tvé následovnice jsou inteligencí nepoznamenány.“

Enge neřekla nic, jen naznačila souhlas, respektujíc Ambalasin věk a znalosti; navíc ze zkušenosti věděla, že pokud se mají věnovat i něčemu jinému než nekonečným hádkám, je lepší s Ambalasi souhlasit. Ta ještě chvíli lapala po dechu, rozhlížela se a postojem sdělovala nelibost. Po chvíli se vzpamatovala natolik, že mohla jasně promluvit.

„Podívej támhle – odsud už to spatříš. Vidíš tu zelenou skvrnu na poloostrově?“

Z výšky hřbetní ploutve měly úzký dlouhý výběžek země, jenž se mel stát jejich městem, jako na dlani. Veškerá vegetace na něm byla zažloutlá a mrtvá – až na vzdálený zelený pás.

„Trnitá stěna,“ oznámila Ambalasi s hmatatelným zadostiučiněním; byla to toho dne první známka její spokojenosti. „Infekce mikroskopickou houbou zničila veškerý rostlinný život – ani snad nemusím říkat, že trnitá křovina je proti infekci imunní. Zvířata prchla nebo zemřela hladem. Je už pomalu čas, aby náš ekologický systém nahradil ten původní.“

„Tam zasadíš semeno města, aby vyrostlo, vysoké a silné.“

Enge dala najevo značné potěšení – které však záhy zmizelo, smeteno výbuchem Ambalasina hněvu.

„Konec-inteligence, omezenost-mysli. Pokoušela jsem se trochu studovat tu vaši absurdní filosofii – žádám tedy příliš mnoho, když chci, abys pozorně naslouchala a chápala nejzákladnější fakta biologických věd? Proč asi žijeme v nepohodlí tohoto ostrova bažin? Protože je obklopen ze všech stran vodou – stejně jako všechny ostrovy. Rychle plynoucí proud nás chrání před dravci pevniny. Znamená to však také, že spíme v nepohodlných přístřešcích a jíme jen pár ryb bez chuti, jež tak neochotně chytají tvé sestry. Tak zde čekáme, než doroste stěna z trní, jež bude chránit naše město. Zatím v lásce krmíme mladé hesotsan, aby rychle dospěli a poskytli nám zbraně, s nimiž se budeme moci bránit. Sedíme zde a čekáme, až dospějí čluny v rybníčku, abychom je mohly užívat místo uruketo, nevhodného pro pohyb při pobřeží. Co však teď neuděláme dozajista: nezasadíme semeno města!“

„Tázání vyjádřeno spolu s pokornou žádostí o informaci. Proč ne?“

„Proč ne? Proč ne?“ Ambalasin roztřepený hřebínek zaplál rudě, stejně jako pokožka na rozevřených dlaních. „Protože kdybychom je zasadili teď, sežerou je brouci, zničí je plísně či je pod svou nohou rozdrtí jedna z tvých neohrabaných Dcer!“

„Nyní již chápu,“ odvětila Enge klidně. „Značné omluvy za nevědomost.“

Ambalasi se obrátila a zadívala se na řeku, mumlajíc si nevrle poznámky, doprovázené pohyby údů. Když se uklidnila, pokračovala v přednášce.

„Myslím, že trnitá stěna už je dnes dost vysoká. Chci, aby se zítra se mnou přeplavila na břeh velká skupina, nejméně polovina z vás. Jen pokud budeme dobře chráněny, můžeme započít s nanejvýš potřebnými pracemi: je nutno obdělat zem a rozhodit po ní pečlivě připravené larvy, které půdu vyčistí docela. Potom přidáme bakterie, zachycující dusík, a za nimi rychle rostoucí keře, jež rychle i odumřou a rozloží se na hnojivo. Teprve pak, pokud vše půjde dobře a já řeknu, že je vhodná chvíle – teprve pak zasadíme semeno města. Mohu doufat, že jsou má slova jasná?“

„Průzračně jasná,“ odtušila Enge, velkoryse imunní vůči sarkasmu. „A děkuji za podrobné vysvětlení. Očekávám nyní tvé rozkazy.“

„Kéž by tak činily ostatní. To je další problém. Potřebujeme zde nějakou formu vlády, někoho, kdo těm bezcenným stvořením řekne, co mají dělat.“

„To je vskutku naším problémem,“ souhlasila Enge nadšeně, „neboť právě proto jsme se octly zde. Mé sestry, které stejně jako já jsou ochotny zemřít za svou víru, pochopily smysl Ugunenapsina učení teprve ve chvíli, když nezemřely na příkaz Eistaa – a od té doby se radují z nově nabyté svobody. Společně budou pracovat – ale ne, když jim to někdo přikáže.“

„Pokud je nemůže vést vůdce – jak je tedy přimět, aby pracovaly?“

„Velmi závažná otázka – i já jsem již o ní usilovně přemítala.“

„Možná bys měla uvažovat ještě usilovněji a hlavně rychleji,“ odsekla Ambalasi podrážděně. „Než dospěješ k řešení, můžeme už být mrtvé. Všechny společenské živočišné druhy mají vůdce, toho, jenž činí rozhodnutí – podívej se támhle.“ Ukázala na hejno drobných, pestře zbarvených rybek kousek od břehu. Cosi je vyplašilo – a celý houf se vmžiku obrátil a zamířil na opačnou stranu.

„Jedna z nich je vždycky v čele,“ zdůraznila Ambalasi. „Když se rojí včely, také vždycky následují novou královnu. I mravenci mají královnu, z jejíhož plodného lůna všichni povstali. Sestry se v tom příliš neliší od mravenců. I ony potřebují vedení.“

„Chápu ten problém…“

„Nechápeš. Pokud bys chápala, řešila bys ho na prvním místě jako nejdůležitější úkol, který máme. Takto tvé rozpravy a výklady skončí a ty se budeš zabývat jen a pouze tímto problémem, než nalezneš řešení. Musíme nastolit nějakou formu vlády, předat někomu pravomoc rozhodovat za ostatní, hierarchický systém.“

„Právě jsi popsala Eistaa a systém moci kolem ní,“ poznamenala Enge tiše. „Ten, který jsme odmítly.“

„V tom případě najdi jiný, který jej nahradí – a to dřív, než zahyneme hladem nebo nás zahubí tvorové noci.“ Uvědomila si pohyb žádosti o pozornost a otočila se k Elem, jež právě vyšplhala na ploutev. „Mluv.“

„Omluvy za přerušení: záležitost velké důležitosti, neboť uruketo je již příliš dlouho u pobřeží. Musíme na moře, za ústí řeky.“

„Nemožné!“ Ambalasi doprovodila svá slova znakem propuštění-z-blízkosti, který však Elem tvrdošíjně ignorovala.

„Pokorně prosím o možnost zdůraznit důvody. Byly mi vysvětleny velitelkou uruketo, před dlouhým časem, kdy jsem sloužila v její posádce. Paměť se vrací, jak nyní pozoruji uruketo. A také enteesenat, kteří vyskakují z vody a vyrážejí pronikavé výkřiky. Je čas vrátit se na moře, pryč z těchto bahnitých vod, neboť je nutno nakrmit uruketo.“

„Zítra. Poté, co se přeplavíme na břeh.“

„Ne. Příliš pozdě. Poplujeme nyní s odlivem. Musíme strávit den dva na moři. Je to nanejvýš důležité.“

Enge napjala svaly a čekala, až se Ambalasi obrátí a zdecimuje toho troufalce, který se opovážil protivit se její vůli. Zapomněla však, že je Ambalasi na prvním místě vědcem.

„Máš samozřejmě pravdu. Postarej se, aby se před návratem uruketo nakrmil pořádně, neboť jej bude ještě zapotřebí. A v budoucnu mi dej vědět předem, až bude opět nutno vyrazit za potravou.“

„Jak poroučíš, učiním.“

„Naše výprava počká. Možná je to dokonce dobře. Enge bude mít další dva dny na řešení svého problému. Pojďme na břeh.“

„Bojím se, že ani za tu dobu nenaleznu odpověď. Je to nesnadný problém, neboť se dotýká samého srdce naší víry.“

Jakmile dosáhly pevné půdy, zastavila se Ambalasi a usadila se na ocas, značně vyčerpána. Fyzické práce, kterou bylo třeba vykonat, bylo příliš mnoho a ona na ni nebyla zvyklá. Enge na vědkyni trpělivě čekala, zabraná hluboko do myšlenek; téměř nevnímala, že se uruketo dal do pohybu. Mnoho šplouchání a ran ocasem bylo zapotřebí, než se obrovitý tvor vyprostil z bahna a než se otočil a následoval rozrušené enteesenat k moři. Ambalasi měla dlouhou chvíli zavřené oči – nato je otevřela a upřela jedno z nich na Enginu tiše vyčkávající postavu.

„Touha vyslovit návrh.“

„Plna úcty k velké moudrosti, dychtivě nasloucháno.“

„Obrať proces rozhodování a podívej se na otázku z druhé strany, mohu-li citovat vaši Ugunenapsu. Nech rozhodnutí přijít zdola, nikoli shůry. Jste Dcery života, základní potřeby života tedy musí být i vašimi potřebami. Začneme s jednou z nich. Jídlo. Chápeš, kam tím mířím?“

Enge naznačila úctu a porozumění. „Obdivuji tvé myšlenky, a také jejich srozumitelnost a jednoduchost.“

„Nic jiného ti ani nezbývá – protože břemeno odpovědnosti na tomto ostrově zřejmě stejně padne na má silná bedra. Opakování argumentu. Jídlo. Jakmile je přiměješ připustit, že potřebují jídlo, aby žily, zeptej se jich, zda jej chtějí získávat kolektivně nebo každá na svou pěst.“

„Úžasné!“ Z Enge sálal souhlas a nadšení. „Dovol mi dokončit tvou myšlenku. Tak, jak jsme to činily v moři, jak jsme chytaly hejna ryb, tak budeme činit i v efenburu sester. Všichni budeme chytat ryby…“

„Ne! Nepochopilas, o co jde. Už nejste mladé yileibe, plovoucí v oceánu, ale Yilané s potřebou pracovat společně na svém blahu. Některé z vás musí být vyčleněny na chytání ryb pro všechny, a jedna ze skupiny rybářů musí velet ve všem, co se rybolovu týče.“

„Rozumím a obdivuji tvůj návrh. Toto rozhodnutí však bude obtížné-obtížné.“

Ambalasi souhlasila celou svou bytostí. „To je vtip přežití: nic není jednoduché. Žijeme v našich městech tak dlouho, že už jsme dávno zapomněli, jak jsme kdysi soupeřili o život a místo na slunci s jinými životními formami. Nyní je přizpůsobujeme naší vůli. A tak také nyní bude radno vymyslet způsob, jak přizpůsobit tvé sestry, než vyhynou.“

Trvalo téměř celý den, než Dcery po dlouhé diskusi souhlasily. Ambalasi seděla stranou, zaobírajíc se svými sazenicemi a rostoucími mláďaty, a jen občas, když zrakem zabloudila k mnohohlasé vřavě, naznačila gestem nejvyšší-znechucení. Když k ní Enge nedlouho před večerem zamířila, vzhlédla k ní s pohledem, v němž se mísilo očekávám a netrpělivost.

„Tak dočkáme se přece jenom nějakých ryb?“

„Dospěly jsme k rozhodnutí, které neodporuje žádné z tezí Ugunenapsy. Rovnost ve všem, rovnost v úsilí. Deset z nás půjde najednou na lov ryb, neboť deset je úplné číslo, odpovídající počtu prstů na obou rukách, jež budou konat práci. První z deseti povede všech deset a celý první den bude ostatním velet. Druhého dne bude v čele druhá z deseti, a tak dál, až po desátou z nich, a následujícího dne zaujme jejich místo nových deset a tak to půjde dál, až se všechny vystřídají, a potom znovu. Není to dostatečně okrouhlé, úplné a uspokojivé řešení?“

Ambalasi dala najevo znechucení a zděšení. „Absolutní nesmysl! Je to ten nejzmatenější nápad, jaký jsem kdy slyšela. Co bylo špatného na tom, abyste si zvolily vůdce rybářů, který by si vybral své podřízené – ale dobrá. Vidím tvé zuřivé pohyby. Nebylo by to podle učení velké Ugunenapsy. Učiňte tedy, jak jste se rozhodly. Kdy se vydá na lov první skupina?“

„Hned teď. A já jsem první z deseti. Půjdeme s radostí zajišťovat potravu pro všechny.“

Ambalasi sledovala, jak se Enge vzdaluje, vzpřímená a hrdá. Bylo to neuvěřitelné – avšak pochopitelné. Důkladnou analýzou se dala zjistit příčina. Jakmile se jednou chytíš do pasti nějaké víry, musíš ji následovat až do konce, všemi jejími zákruty a přeměnami – nebo ji opustit. Ambalasi začínala své cesty do říše té nejtemnější z filosofií litovat. Jemně očistila hlínu z kořínků sazeničky, kterou právě přesazovala. Jak pravdivá, jasná a uspokojivá je proti téhle věrouce biologie! Ona se však nezalekne. Ta odpudivá filosofie má překvapivé biologické výsledky. Byla odhodlána je prozkoumat a odhalit jejich příčiny. Bude těžké být první ve všem: ve vědě, inteligenci, v rozumném uvažování. Ambalasi si povzdechla, ale tvářila se šťastně: bude to těžké břemeno, ale ona jeho váhu vydrží.

29

„Pozornost a naléhavost, pozornost a naléhavost!“ Ta Yilané to opakovala stále dokola, nesouvisle a trhaně jako fargi. Ambalasi vzhlédla od své práce, připravena vylít si na někom vztek za tak hloupé vyrušení. Když však zjistila, že se to zablácené stvoření chvěje strachem a obavami, požádala ji místo příkrých slov jen posunkem o vysvětlení-podrobnosti.

„Jedna zraněna při rybolovu. Kousnutí, mnoho krve.“

„Počkej – za chvilku mne k ní odvedeš.“ Ambalasi měla pro podobné případy v pohotovosti balíček zdravotnických potřeb. Nalezla jej a podala jej vyděšené Yilané. „Nes to – a jdi; půjdu za tebou.“

Prodraly se kruhem rozrušených Dcer života, aby po chvilce nalezly Enge, jak klečí v bahně a podpírá hlavu krví zbrocené Yilané.

„Rychle,“ naléhala Enge. „Je to Efen, jež je mi nejbližší. Zakryla jsem ránu, abych zabránila odtékání krve.“ Ambalasi vrhla pohled na chumáč zkrvaveného listí, které Enge tiskla k boku raněné. „Chytrý čin, Enge,“ pochválila ji. „Drž jej tam, než jí poskytnu úlevu.“

Maličký hádek líně ležel, stočen ve svém košíku. Ambalasi jej uchopila za hlavou a stiskla mu ji tak, že otevřel tlamičku a odhalil jediný, dlouhý zub. Volnou rukou vytáhla nefmakel a obnažila jeho vlhkou spodní stranu, aby jí dočista otřela kůži na Efeniných slabinách. Tím odstranila nejen bahno, ale díky látkám v nefmakel i veškeré bakterie. Odhodila použitého tvora a stiskla mokrou Efe-ninu kůži, aby odhalila pulzující žílu. Nato do ní jemným tlakem vtiskla ostrý zub. Do Efeniny krve pronikl upravený jed a raněná během chvilky pozbyla vědomí. Teprve potom Ambalasi odkryla ránu.

„Čisté kousnutí. Vytrhlo kus svalu, ale nezasáhlo omen-tum. Stačí ho jenom trochu vyčistit.“ Strunový nůž rychle odstranil rozervané maso. Jakmile rána začala opět krvácet, rozvinula Ambalasi nový nefmakel a přiložila jej na postižené místo. Tvor se ihned přisál a neprodyšně je uzavřel. Krvácení ustalo. „Odneste ji k odpočinku. Uzdraví se.“

„Vděčnost Ambalasi jako vždy,“ řekla Enge a pomalu vstávala.

„Umyj se – jsi znečištěná bahnem a krví. Jaký tvor ji kousl?“

„Tento.“ Enge ukázala na říční břeh. „Zapletl se nám došití.“

Ambalasi se ohlédla – a poprvé, co její paměť sahala, oněměla.

Tvor byl dosud živý, svíjel se na zemi a drtil pod sebou keře a menší stromky. Dlouhé, kroutící se šedé tělo, o nic méně silné než trup jedné z nich, se na zemi táhlo do délky dvou, tří Yilané – přičemž značná část těla spočívala dosud ve vodě. Jeho čelisti z velkých kostěných destiček se doširoka rozevíraly a malá, nevyzpytatelná očka hleděla strnule před sebe.

„Našli jsme jej,“ pravila Ambalasi s upokojením, když se vzpamatovala. „Viděli jste mladé úhoře v oceánu. Toto je dospělý.“

„To je úhoř?“ Enge dala najevo úctu a hrůzu zároveň. „Nový svět Ambalasokei je vskutku světem mnoha překvapení.“

„Musí být, už samou svou podstatou.“ Poté, co odezněl prvotní šok, vrátila se Ambalasi k obvyklému poučování.

„Pochybuji, že bys dokázala pochopit teorii tektonických ker a kontinentálního driftu, nebudu ti tedy podobnými věcmi zatěžovat mysl. Důsledkům této teorie však jistě porozumíš. Tato země a náš vzdálený Entoban< byly kdysi jedním kontinentem. Všichni tvorové, kteří zde žijí, byli původně stejní jako tam. Toto však bylo dávno – jen krátce poté, co prasklo vejce času. Od té doby proces diferenciace a přírodního výběru způsobil mnoho závažných změn – a musel tedy přivodit i značné změny v životních formách. Předpokládám, že nalezneme i další, i když už asi nebudou tak dramatické jako tato.“

Za pár dní si byla Ambalasi nucena vzpomenout na své prohlášení – patrně největší omyl, jakého se v celé své vědecké kariéře dopustila.

Efenina rána se hojila snadno a dobře – takže jediným výsledkem celého incidentu zůstal zakrátko už jen onen úhoř. Byl obrovitý – a velice chutný; najedly se všechny a ještě mnoho zbylo. Záhy už Dcery zhotovily nové, silnější sítě a k úlovkům se chovaly obezřetněji – a tak byl zajištěn zdroj potravy. Úhoří maso, změkčené enzymy, bylo tím nejlepším pokrmem, jaký od svého uvěznění Dcery poznaly.

Jakmile se vrátil nakrmený uruketo, přeplavili se na říční břeh k budoucímu městu. Dcery dychtily spatřit ono důležité místo a o dobrovolníky na výpravu tedy nebyla nouze.

„Kdyby se tak vaše dychtivost vztahovala i na práci,“ bručela Ambalasi a vybrala si pouze nejsilnější z nich; ostatní odehnala. Jakmile se všechny nalodily, přikázala jim, navzdory protestům, aby zalezly do nitra uruketo. V otvoru ploutve zůstala jen ona, Enge a Elem.

„Povšimni si, Enge,“ doporučila Ambalasi, „že tvé sestry, které se skutečné práci vyhýbají, se mohou potrhat, když se naskytne šance dostat se ven. Když jim tedy nemůžeš přikázat, aby pracovaly, možná bys pro ně měla vymyslet nějaký systém odměn.“

„V tom, co říkáš, je jako vždy mnoho pravdy a já o tom budu přemýšlet,“ uznala Enge. „Přestože vím, jak se cítí a chápu je, chápu i nutnost vymyslet nějaký systém, jak se dělit o práci. Prostuduji si ještě důkladněji myšlenky Ugunenapsy; možná, že i ona se s podobným problémem střetla.“

„Studuj rychle, jinak zemřeme hladem. Předpokládám, že sis již všimla rozkladu v tom tvém systému dobrovolného rybaření? První desítky se cítí podvedeny, neboť ty pozdější nemusí už tolik pracovat – stačí jim občas chytit úhoře. Už dnes žádají o reorganizaci celého uspřádám.“

„Vím – a trápím se tím. Ten spor má mou nejplnější pozornost.“

Uruketo pod nimi se zakymácel, jak se vyhýbal plovoucímu stromu. Ijesního obra zřejmě podemlela vzedmutá hladina řeky a on se skácel do vln. Jak jim majestátně plul vstříc, z jeho dosud zeleného listí vzlétali ptáci. Uruketo se pod Eleminým vedením pomalu srovnal do původního směru a přistál na dně u šíje pevniny, kde mělo vyrůst město.

Ambalasi sešplhala jako první a s cákáním se přebrodila na souš. Zem tu pokrýval zežloutly, odumřelý porost, spoře stíněný holými větvemi uschlých stromů. Ambalasi učinila prudké gesto spokojenosti.

„O mrtvé kmeny a pahýly se již brzy postarají brouci. Tvé Dcery ať posbírají větve a menší stromky a naházejí je do řeky. Pak půjdeme zkontrolovat trnitou bariéru.“

Ambalasi kráčela v čele – pomalu, s ohledem na horko. Než však dospěly k zeleně stěně, musely se zastavit k odpočinku a ochlazení v ubohém stínu tenkého stromu bez listí.

„Horko,“ řekla Enge s námahou, rozevírajíc čelisti, jak jen mohla.

„Nelze jinak; jsme přímo na rovníku. To je zeměpisný pojem, jenž ti není znám.“

„Místo na kulovitém povrchu, stejně vzdálené od pólů, jež procházejí osou rotace.“ Enge se upřeně dívala na řeku, a tak jí ušlo Ambalasino rozmrzele gesto. „Při svých pokusech porozumět Ugunenapsiným pracím jsem objevila, že její filosofie je zčásti založena na studiu jistých přírodních věd. Pokusila jsem se tedy následovat jejího zářného příkladu…“

„Zkus teď následovat pro změnu mého zářného příkladu a kus zase jít. Musíme se ujistit, zda bariéra nemá nějaké mezery. Jdeme.“

Kráčely podél stěny plochých listů a ostrého trní, a Ambalasi čas od času sáhla mezi větve, aby utrhla zralá semena a podala je k nesení Enge. Když dospěly k řece, ukázala Ambalasi na mezeru, která dělila křoví od vody.

„Tady na kraji rostou vždycky špatně,“ pronesla. „Zasadím sem další semena a také husté, nízké křoviny, které dokážou zakořenit i ve vodě. Podej mi jejich semena.“

Stará vědkyně zkušeným pohybem nohy vyhrábla v bahně jamku a pak se s hekáním a vzdycháním sehnula, aby do ní uložila semínka.

Enge se rozhlédla po proudu řeky – až k místu, kde se k mohutnému proudu připojoval jakýsi přítok. Cosi se tam hýbalo, plulo to do řeky; snad nějaká velká ryba. Enge se zájmem přihlížela, jak za rybou pluje druhá a na okamžik vynořuje hlavu z vody.

„Další semena,“ žádala Ambalasi. „Náhlý záchvat hluchoty, „ dodala podrážděně, když si všimla Engina chování. „Co je tam?“ zeptala se, ale odpověď nepřicházela. „Tam ve vodě něco plavalo, už je to pryč.“ Enge hovořila gesty, signalizujícími takovou závažnost, že se Ambalasi ihned otočila a pohlédla naznačeným směrem. Neviděla však nic.

„Co to bylo?“

Enginy znaky znamenaly důležitost-života-a-smrti. Chvíli váhala, než promluvila.

„Pečlivě jsem uvážila viděné a porovnala se všemi živými tvory, které znám a jež se tomu mohli podobat. Neexistuje však nic, co by mne mohlo zmást v mém soudu.

První tvor mohl být cokoli; viděla jsem jej jen nejasně. Druhý však vystrčil hlavu nad vodu. Spatřila jsem ji. Nemohu se mýlit. Bylo to ono.“

„Touha po vysvětlení,“ ozval se Ambalasi mrzutě do ticha, jež se rozhostilo. Enge na ni upírala pohled, tichá a nehybná, a dlouho se vědkyni dívala do očí, než promluvila.

„Uvědomuji si důležitost toho, co se chystám říci. Nemohu se však mýlit. Tam, v říčním proudu, jsem zahlédla mladé elinyil.“

„Nemožné. Jsme první Yilané, které do těchto končin dorazily. Nejsou zde žádní samci a tedy ani vejce, jež by se mohla líhnout, žádná mláďata, jež by vstoupila do moře, žádná elinyil, z nichž by vyrostly fargi. Je to nemožné. Leda by…“

Nyní byla řada na Ambalasi, aby ztuhla a zmlkla; jen obrysy myšlenek občas zčeřily nehybné svaly. Dlouho trvalo, než opět promluvila.

„Není to nemožné. Hovořila jsem před chvílí s pochopitelným etnocentrismem – považovala jsem naši kulturu za jedinou kulturu všech Yilané. Vzhledem k tomu, že jsme vrcholem ekologické pyramidy, automaticky předpokládáme – já automaticky předpokládám – že jsme zde jediní, něco jedinečného a neopakovatelného. Víš, o čem mluvím.“

„Ne. Osobní hluboká neznalost odborných výrazů.“

„Pochopitelné. Vysvětlím. Vzdálený Entoban< je náš – naše města se na něm táhnou od jednoho oceánu k druhému. Nyní jsme však v novém světě, kde se životní formy vyvíjely a diferencovaly nezávisle na nás. Není však žádný důvod k předpokladu, že se náš druh vyskytuje pouze v Entoban<. Může docela dobře žít i tady.“

„V tom případě – viděla jsem skutečně elinyil?“

„Dost možná ano. To je možný závěr. Nyní však musíme provést průzkum a zjistit, zda je správný. Pokud ano –pak se domnívám, že jsme učinily nejzávažnější objev od chvíle, kdy prasklo vejce času. Pojdi“

Ambalasi se kolébala ke břehu a s vědeckým zanícením se vrhla do řeky. Enge ji spěšně následovala, bolestně si vědoma možných nástrah, které číhají v bahnitých vodách. Zde v tišině proudila voda jen pomalu a Ambalasi rychle dorazila k hlavnímu řečišti, aby se jím vydala proti proudu. Voda jí sahala jen po pás a tak brzy zjistila, že bude snazší jít než plavat.

Enge vyrazila, předstihla starou vědkyni a razila jí cestu bahnem. Nad vodou visely nízké větve a vlhký, těžký vzduch se hemžil mračny bodavého hmyzu. Proud vody dostatečně chladil horko z fyzické námahy, ale jakmile se kanál trochu rozšířil, obě se rády ponořily pod vodu, aby unikly hmyzím pronásledovatelům. Vynořily se, šlapajíce vodu a rozhlédly se, neschopny sdělit si víc než jen pár nejjednodušších pojmů – až do chvíle, než se vyšplhaly na travnatý břeh.

„Jsme zcela jasně na dalším ostrově, odděleném od našeho říčním kanálem. Voda je zde teplá a má stálou teplotu – zároveň není hluboká, takže se jí větší vodní dravci vyhnou. Pokud – zdůrazňuji pokud – by tu byly Yilané, pak by zde nalezly ideální místo pro porodní pláž. Vodu, chráněnou mělčinami před většími formami života v řece, spousty ryb, jimiž se mláďata mohou živit. A snadný přístup k řece a moři pro ty mladé, které už odrostly a staly se elinyil.“

„Toto by mohla být stezka kolem ostrova,“ všimla si Enge, ukazujíc na zem.

„Nebo také jen stopa zvěře. Půjdeme po ní.“

Enge kráčela první a začala litovat, že vyrazily tak bezhlavě. Nemají zbraně – a v džungli se může skrývat cokoli.

Stezku sledovaly zcela snadno. Obcházela velký vyvrácený strom, jehož kořeny trčely nad řeku, a pak se opět vracela na písčitou pláž, ohraničenou měkkou travou. Obou se v tu chvíli zmocnil tentýž pocit: ideální místo pro pláž zrození. Cosi šplouchlo do vody – ale když se podívaly po zvuku, nespatřily víc než zčeřenou hladinu.

„Mám dojem, že jsme sledovány,“ signalizovala Enge.

„Jdeme dál.“

Stezka obkroužila pláž a vnořila se do hustého porostu stromů na opačné straně ostrova. Zastavily se před stromy, pokoušejíce se proniknout pohledem přítmím husté spleti listí. Enge učinila prudké gesto stísněnosti.

„Mám dojem, že jsme příliš daleko. Musíme se vrátit k ostatním. Přijdeme znovu, až budeme lépe připraveny.“

„Musíme odhalit další fakta.“

Ambalasi svá slova pronesla pevně, s posunkem priori-ta-vědomostí, a jako první vstoupila do zeleného přítmí.

Zpoza stromu se s zavřeštěním vyřítila jakási bytost a strčila Ambalasi do tváře pavouka, jehož třímala sevřenými palci.

30

Ambalasi před neočekávaným útokem couvla o několik kroků. Enge se vrhla před ni, palce napřažené, luskala jimi hněvem a ostře se na vetřelce rozkřičela.

„Běž pryč! Přestaň! Špatné-chování!“

Tvor už neútočil; pavouka však držel před sebou v natažené paži. S ústy rozevřenými dokořán zřetelným strachem si měřil obě Yilané. Nato se obrátil a prchl.

„Viděla jsi.“ pronesla Enge – spíš jako konstatování než jako otázku.

„Viděla. Fyzicky vzato je to v mnoha směrech Yilané. Proti sobě stojící palce, v nichž drží pavouka. Je nižší, podsaditější, zbarvení světle zelené, které přechází do tmavě zelené na zádech, zvláště podél hřebínku.“

„Obdiv tvému pozorování. Já zaznamenala jenom postavu.“

„To samozřejmě dělá vědecký výcvik. Nyní však uvaž! Objev, který byl učiněn, je obdivuhodným, převratným a vskutku historickým. Zajímavý nepochybně jak pro sociální historiky, tak i pro biology.“

Enge jedním okem stále střežila džungli; nijak nestála o další nečekané napadení. Druhým okem sledovala řeč Ambalasi. Naznačila nevědomost a otázku. Ambalasi tentokrát reagovala blahosklonné.

„Biology to zajímá z důvodů, jež jsou na první pohled zřejmé. Ale ten pavouk – copak sis okamžitě nevzpomněla na stěnu historie? Ne, asi ne. Naslouchej tedy a nech se vést. Jistě si vybavíš skořápky humrů, umístěné na keřích stěny, aby nám připomínaly pradávnou éru naší existence, kdy, jak se soudí, samice, třímající tyto klepetnaté tvory jako zbraň, bránily samce na porodních plážích. Nyní máme konečně důkaz, který tuto teorii dosvědčuje. Báječné!“

„Ale – žádného humra jsem neviděla…“

„Nejsi než tvor-plný-nevědomosti! Hovořím o podobnosti chování, nikoli o druhu živočicha. V moři se Yilané nemohly bránit ničím jiným než humrem s mohutnými klepety. Na souši, jak jsme právě viděly, stejně poslouží jedovatý členovec.“

„Informace pochopena. Musíme však už jít, vrátit se s ostatními, je zde příliš nebezpečno. Hrozba smrti jedem.“

„Nesmysl. Jenom nám hrozila; byla to čistě obranná reakce – jinak by v útoku pokračovala. Copak sis nevšimla zmatku v jejích pohybech? Jsme stejného druhu jako ona – a přece ne tak docela. Nejistá hrozba a ústup. Musím uvážit, jak v kontaktu pokračovat, aniž bych je vyplašila ještě víc.“

„Ambalasi, nemohu ti nařídit, aby ses vrátila – ale mohu tě o to požádat. Můžeme se sem vrátit, až nás bude víc…“

„Zápor, čím více nás přijde, tím víc je vyděsíme. Varovali nás – ale nenapadli. Taková je současná situace a já ji nechci měnit. Zůstanu zde. Já zůstanu zde. Ty se vrať k řece a chyť nějakou rybu.“

Enge se zmohla pouze na znaky pohyb a zmatení.

„Mysli,“ nařídila Ambalasi. „Pyšníš se přece svou schopností racionálně uvažovat. Obřad krmení, který stále používáme při zvlášť důležitých příležitostech, je nepochybně starý jako vejce času samo. Co může být přátelštějšího než nabídnutí jídla? Sdílení bytí a znamení sounáležitosti. Potřebujeme rybu.“

Stará vědkyně umanutě odmítla veškeré pokusy o diskusi, posadila se pohodlně na ocas, ještě jednou imperativně naznačila rybu! a upřeně se zadívala na les, končetiny stočeny do znaků uvítání a tepla. Enge nezbývalo nic jiného než se obrátit, odejít k řece a ponořit se do ní.

A tam je spatřila, pohled, jenž je symbolem zářivého štěstí pro kteroukoli z Yilané. Spatřila nedospělou efenburu, pomalu brázdící čirou vodu; zdaleka ještě ne elinyil. Mláďata byla malá, velice malá a pronásledovala hejno stříbrných rybek. Dlouhou chvíli je Enge sledovala, až si jí všimla a na dlaních se jim objevily barevné skvrny strachu. Zvedla k nim své vlastní dlaně, dávajíc jim na srozuměnou, že se nemají čeho bát. Ta se však bála dál; Enge pro ně byla příliš cizí, neznámá. V okamžiku byl celý houf pryč. Jedno z nich svíralo právě ulovenou rybu – sotva jí stačilo prokousnout páteř; nyní ji však v panice upustilo a prchalo. Enge připlavala blíž a sebrala osiřelý úlovek, načež se vrátila na břeh.

Ambalasi si drobnou rybku pochybovačně změřila. „Spěch v rybaření znamená hubený úlovek,“ poznamenala.

„Nechytila jsem ji. Překvapila jsem nedospělou efenburu, vyrušila ji při lovu. Byla krásná nad pomyšlení.“

„Nepochybně. Ta ryba bude muset stačit. Zůstaň zde; půjdu dál sama.“

„Můžeš mi přikazovat, avšak já neposlechnu. Půjdu za tebou, a bude-li ti hrozit nebezpečí, přispěchám na pomoc.“

Ambalasi chtěla něco říci, ale včas si uvědomila, že by to bylo mrhání časem a naznačila neochotný souhlas. „Nejméně však pět kroků za mnou. Jdeme.“

Držela rybku před sebou a postupovala pomalu po stezce, zastavujíc se na místě, kde předtím vkročila do stromoví.

„Ryba, krásná, chutná, přátelství,“ zvolala hlasitě, ale laskavým tónem. Nato se usadila na ocas, rybu stále v napřažené ruce, a opakovala výzvu. Cosi se v temnotě pohnulo a Ambalasi dělala, co mohla, aby jednoduchými gesty vyjádřila co nejvíc vřelosti a přátelství.

Listy se rozhrnuly a neznámá váhavě vylezla. Okamžik se navzájem zkoumaly, cizí samice váhavě, Ambalasi se cvikem zkušeného vědce. Veškeré rozdíly se zdály zanedbatelné. Velikost, stavba těla, zbarvení – vše téměř stejné. Mohl to být nanejvýš jiný poddruh. Ambalasi se pomalu sehnula, položila rybku na trávu a ustoupila.

„Je tvoje. Dar přátelství. Vezmi si a jez. Vezmi, je tvá.“

Samice se zatvářila zmateně, trochu se stáhla a nechápavě otevřela ústa. Dokonalý chrup, všimla si Ambalasi. Musí ještě jednodušeji.

„Ryba-k-jídlu,“ sdělovala, používajíc těch nejjednodušších výrazů, beze slov – jen s barevnými změnami na dlaních. Samice proti ní zvedla ruku.

„Ryba,“ sdělovala barvou. Shýbla se, popadla rybu a zmizela.

„Skvělý první kontakt,“ prohlásila Ambalasi. „Pro dnešek to stačí a já jsem unavena. Jdeme zpět. Viděla jsi, co řekla?“

Z Enge nadšení přímo sálalo. „Ano, bylo to báječné! Existuje teorie, která hlásá, že prvotní komunikace kdysi dávno probíhala takto. Podle ní jsme se učily mluvit v oceánu, nejprve fyzicky a jednoduše, pak lépe a nakonec i slovy.“

„To dává smysl i biologicky. Neverbální komunikace byla v moři zřejmě univerzálním dorozumívacím prostředkem. Když se naše rasa oddělovala od jejich, komunikace barev už musela existovat – jinak bychom se teď nemohly domluvit. Otázka však zní: jsou to yilané nebo yileib? Jsou tyto primitivní znaky vše, co umějí, nebo ne? To musím zjistit. Mnoho práce čeká na těchto bytostech.“

Rovněž Enge jásala. „Dostalo se nám příležitosti jako dosud nikomu v historii! Jaká rozkoš. Dlouho jsem studovala komunikaci a s očekáváním se těším na další práci.“

„Těší mne, že máš i jiné zájmy než to filosofování o životě a smrti. Pomůžeš mi tedy, neboť práce je mnoho a úkol nelehký.“

Stanuly na břehu řeky, ale tentokrát váhaly daleko víc, zda se mají vrhnout do proudu. Rozrušení už vyprchalo a obě si plně uvědomovaly nebezpečí, jaké v kalné vodě hrozí. Snažily se tedy alespoň postupovat po mělčině. Konečně obešly trnitou bariéru a celé od bahna se prodíraly odumřelou vegetací. Dcery života stály v hloučku nedaleko uruketo a rozmlouvaly. Ambalasi se rozhlédla a zalomcoval s ní hněv.

„Práce nebyla vykonána! Žádné výmluvy nepovoleny, maximální lenost-pomalost-neschopnost.“

I Enge naznačila otázku a Satsat ve středu kruhu požádala o povolení promluvit.

„Far< toužila oslovit nás všechny. Samozřejmě jsme naslouchaly, neboť je hlubokým myslitelem. Nyní diskutujeme její myšlenky –“

„Ať mluví sama za sebe!“ zavrčela Ambalasi znechuceně. „Která z vás Dcer-klábosení je Far<?“

Enge označila hubenou Yilané s velkýma, zadumanýma očima, která plnila celé své dny myšlenkami velké Ugunenapsy. Pokynula o pozornost a promluvila.

„Ugunenapsa pravila, že…“

„Ticho!“ poručila Ambalasi tím nejhrubším způsobem, jímž nejvyšší oslovuje nejnižší fargi. Far< se zbarvila tou urážkou. „Slyšíme zde až příliš mnoho o slovech Ugunenapsy. Ptala jsem se, proč jsi zastavila práce?“

„Nezastavila jsem je – pouze jsem navrhla, abychom je prozkoumaly svou myslí. To proto, že jsme na toto místo práce přišly ze své svobodné vůle. Jakmile jsme sem však dorazily, vydala jsi příkazy, co a jak máme dělat – nezeptala jsi se však, zda a jak pracovat chceme. Přikázala jsi nám to jednoduše a pánovitě jako Eistaa, jež velí poddaným. Ale my nepřijímáme příkazy. Příliš dlouho jsme žily pro naši víru, příliš mnoho jsme pro ni trpěly, než abychom ji nyní mohly opustit. Jsme ti vděčný, ovšem, ale vděčnost ještě neznamená podlézavou poslušnost. Jak řekla Ugunenapsa –“

Ambalasi tentokrát neposlouchala, co řekla velká mys-litelka; namísto toho se obrátila na Enge a signalizovala naléhavou potřebu její pozornosti.

„Zde končí má trpělivost, končí má pomoc. Já vím a umím vše, co je třeba učinit – ale tvé Dcery hlouposti neumějí nic než se hádat. Skončila jsem s vámi – ledaže bys je velmi rychle přesvědčila, že s tím odmlouváním musejí přestat. Bez mé pomoci budete zakrátko všechny mrtvé a já začínám mít dojem, že to pro mne bude velmi šťastný den. Odcházím nyní do uruketo, abych se očistila, najedla a napila, a utřídila si myšlenky. Až se vrátím, povíš mi, zda si stále ještě přejete, aby zde stálo město. A pokud ano, povíš mi také, jak budou všichni spolupracovat. A nyní – tiše, mluvte, až tu nebudu. Nepřeji si slyšet ani slovo z vaší diskuse, ani nechci slyšet jméno Ugunenapsa, pokud výslovně neřeknu jinak.“

Otočila se a hněvivě oddusala k uruketo, vyzařujíc každým pohybem těla zuřivost a pevné odhodlání svého záměru. Poté, co se omyla u břehu, vyšplhala se na záda uruketo a usadila se ve stínu ploutve, volajíc kohokoli, kdo byl nablízku. Shora z ploutve se vynořila Elem a pohlédla k ní.

„Jídlo a vodu,“ nařídil Ambalasi. „Rychlost dodání. Naléhavost.“

Elem jí žádané zanesla sama; vážila si totiž vědkyně pro její velkou inteligenci a odpouštěla jí urážky, neboť se jí dostávalo poučení. Ambalasi tu úctu četla z jejích pohybů a trochu ji to obměkčilo.

„Tvůj zájem o vědu víc než vyrovnává filosofickou deformaci, jíž trpíš,“ konstatovala. „Jsi tak lepším jedincem a já snáším tvou přítomnost.“

„Laskavé myšlenky té, jež ční nad rovnými, hřejí jako paprsky slunce.“

„A ty jsi Yilané ladné mluvy. Sdílej se mnou maso a slyš o vědeckém objevu, jenž je neuvěřitelný svým významem.“

Vyprávění zabralo dlouhý čas, neboť Elem se ukázala být nanejvýš vděčnou posluchačkou. Slunce už sestupovalo po obloze, když Ambalasi skončila řeč a vrátila se na pevninu. První, čeho si ke svému zadostiučinění všimla, byly Dcery, odklízející odumřelý porost. Enge složila na zem náruč dřeva a obrátila se k vědkyni. Pečlivě volila slova, aby se vyhnula jménu Ugunenapsa.

„Diskutovaly jsme, jak se jeví práce zde ve světle naší víry. Bylo přijato rozhodnutí. Musíme žít, neboť jsme Dcery života. Abychom mohly žít, musíme mít město. Město je nutno vypěstovat. Ty jsi jediná, kdo to dokáže. Proto se budeme řídit podle tvých instrukcí, neboť jen tak budeme moci žít. Proto nyní pracujeme.“

„To vidím. Ale pouze nyní, jak jsi právě řekla. Až bude město stát, přestanete potom poslouchat mé příkazy?“

„Neuvažovala jsem dosud o takových důsledcích. Nemyslely jsme tak dlouho dopředu,“ pokusila se Enge vyhnout odpovědi.

„Mysli tedy teď. Mluv.“

Nemohla jinak a tak promluvila, byť s krajní zdráha-vostí.

„Domnívám se, že až bude město postaveno – Dcery tě již nebudou poslouchat.“

„Myslela jsem si to. Váhám, zda mám pro ně počítat s jinou budoucností, než je jistá smrt. Prozatím – pro své vlastní pohodlí – přijmu toto chabé a chaotické uspořádání. Čeká nás příliš mnoho důležité práce, než abych se mohla unavovat dalšími hádkami.“ Zvedla ruku a ukázala velký kus rosolovitého masa, jejž držela mezi palci. „Vrátím se do džungle, abych pokračovala v kontaktu s těmi, na něž jsme narazily. Doprovodíš mne?“

„S velkou rozkoší a radostí-již-vidím-v-zítřku. Bude to bohaté město, bohaté životem i vědeckým úsilím.“

„Vědecké úsilí, ano. Nevidím pro něj však příznivou budoucnost – kvůli tvým Dcerám nesouhlasu, následovnic té-jejíž-jméno-bude-zapomenuto. Myslím, že tvá teorie života se jednou stane smrtí.“

Imarne qiviot ikagpuluarpot taku-guvsetame,

pořekadlo Paramutan

Na moři je mnohem víc stezek, než kdy najdeš v lese.

31

Armun nyní nejvíc tížilo čekání a nejistota. Zprvu bylo všechno v pořádku; rozhodli se, tak tedy opustí tábor u jezera bez jediného zaváhání či ohlédnutí – alespoň co se jí samé týče. To ona musela být ta silná a nutit Kerricka znovu a znovu připustit, že to bylo dobré rozhodnutí –a také jediné možné. Kdykoli ho nalezla, jak sedí zachmuřený obavami, trpělivě mu vypočítala důvody, pro které se rozhodli odejít – ještě jednou a naposled. Nemají na vybranou. Musejí jít.

Arnhweet, jehož se Kerrickovy obavy týkaly nejvíc, si zjevně nelámal hlavu vůbec. Nikdy nebyl odloučen od matky a tak neměl nejmenší tušení, jaké to může být. Darras, která se konečně zbavila nočních můr, nebyla tou chystanou změnou ani trochu nadšená a hodně si poplakala. Ortnarovi to bylo jedno – zatímco Harl se nemohl dočkat, až odejdou. Pak se stane jediným lovcem sammadu, jeho živitelem.

Oba Yilané si však byli jisti, že nadchází jejich konec. Imehei si skládal pohřební píseň. Nadaské byl odhodlán nezemřít bez boje a hesotsan neodkládal ani ve spaní. Kerrick jejich obavy chápal – ale odmítal je akceptovat. Obě části jeho sammadu se konečně podařilo přimět k alespoň nějaké fungující spolupráci a on neviděl důvod, proč by to tak nemohlo jít dál i bez něj. Nebyl důvod, proč na tom něco měnit. Yilané byli přeborníky v chytání ryb a ko-rýšů; každého svítání plavali na jezero, aby rozložili své pasti a sítě. Lovit zvěř však dokázali přinejlepším průměrně. Z tohoto nepoměru se zrodil výměnný obchod, ryby za maso, a fungoval hladce ke spokojenosti všech. Arnhweet, jediný, kdo byl bez jakéhokoli podezření vítán v obou táborech, se staral o vlastní směnu, pyšně vrávoraje pod tíhou vyměňovaných úlovků. Samci budou v bezpečí – alespoň dokud Yilané neodhalí jejich tábor.

Odchod a cesta na mořský břeh proběhly snadno a bez problémů. Zbaveni odpovědnosti a nutnosti starat se o druhé, kráčeli Kerrick a Armun lehce, radujíce se z nově nabyté svobody a pocitu sounáležitosti. Mnohokrát dokonce letním teplem kráčeli ruku v ruce. Skutečný lovec by to byl neudělal, neboť na cestě je nutno jít tiše a neustále sledovat okolí; o to víc však Armun Kerrickovo chování ocenila.

Tak to šlo první dny cesty – nyní však již řadu západů slunce čekali v táboře nad zátokou a čekání jim vyrývalo další a další vrásky do tváří. Den po dni se co chvíli rozhlíželi po prázdném oceánu. Kerricka temná a mrzutá nálada téměř neopouštěla; stále jen seděl a zíral na moře, vyhlížeje ikkergak Paramutan, který však stále nejel. Seděl tam a nelovil; maso jim už téměř docházelo a jemu to bylo očividně jedno. Armun věděla, že jeho chování stejně nezmění a že pokud se o to bude snažit, řekne nejspíš příliš mnoho – nebo příliš málo. Vyhýbala se mu tedy a trávila celé dny hledáním rostlin a kořínků, nyní tvořících převážnou část jejich stravy.

Bylo krátce po poledni a košík ještě neměla ani zpola plný, když zaslechla mezi stromy Kerrickovo volání. Přihodilo se něco zlého! Zaposlouchala se však do jeho hlasu a strach pominul; Kerrick byl rozrušen, ale v tom rozrušení se neskrýval strach ani obavy.

Rozběhla se k němu a odpovídala mu voláním, až se setkali uprostřed malé loučky plné vysoké trávy a žlutých květin.

„Jsou tady Paramutan, blíží se k pláži!“

Popadl ji do náruče a zavířil s ní dokola tak, že oba upadli na zem a kořínky z košíku se vysypaly. Posbírali je a pak ji opět objal a položil vedle sebe do měkké trávy.

„Nemůžeme, teď ne,“ napomenula jej jemně. „Nechceme přece, aby nám ujeli.“

Když dorazili do malé zátoky, černý ikkergak se spuštěnou plachtou se houpal na mělčině kousek od pobřeží. S cákáním se k němu rozeběhli; vstříc se jim ozvala změť hlasů a objevilo se mnoho mávajících rukou – které je ochotně vytáhly na palubu. Byla tu i Angajorqaq; zděšeně na ně upírala oči z chlupaté tváře a ruce si tiskla přes ústa.

„Sami,“ zakvílela. „Dva chlapci – pryč…“

Zatímco Armun vysvětlovala, kde nechali chlapce, prodral se k nim Kalaleq a nesl jim kousky lahodně zkaženého masa na uvítanou.

„Jezte, buďte šťastni, je mnoho věcí, o nichž si budeme povídat –“

Kerrick jej zastavil zdviženou dlaní.

„Pomalu, prosím… porozumění obtížné.“

Zapomněl už to málo z jejich řeči, co se během zimy naučil; zavolal tedy Armun. Naslouchala záplavě slov a pak mu je přeložila.

„Odjeli – všichni ostatní Paramutan – přes oceán na místo, které nazývá Allaniovok. Tento ikkergak je poslední, který se tam odebere. Nalezli hejna ularuaqů a dobré pobřeží, kde je mohou vyvrhnout. Vzali s sebou všechno, malé čluny, paukaruty, děti, úplně každého.“ V Armunině hlase zazněl strach.

„Myslíš, že pokud pojedeme s nimi – už se sem nikdy nevrátíme? Zeptej se ho, hned teď.“

„Je to dlouhá cesta,“ odpověděl Kalaleq. „Bude se vám tam líbit – nebudete chtít zpátky.“

„Lebko prázdná, oči, jež nevidí,“ hubovala ho Angajorqaq a uhodila ho pěstí do chlupatého ramene. Byla to však slabá rána – měla jen zdůraznit ostrá slova. „Pověz Armun, že pokud si bude přát vrátit se na tuto zem, odvezeš ji sem – nebo ji snad chceš oddělit na zbytek života od jejího prvorozeného chlapce?“

Kalaleq se usmál, zamračil se a plácl se do čela, aby náležitě demonstroval svou hloupost. „Ovšem, snadná cesta, po jedem, až budeš chtít, není žádný problém pro toho, kdo zná větry a moře jako já.“

Po halasném přivítání se všemi na palubě zazněl návrh, že by snad toto mohl být dobrý den, kdy započít cestu do Allaniovoku. Samozřejmě mohli odjet; nebyl důvod zde zůstávat. Tanu tu byli, a tak na této straně oceánu již nemají co pohledávat.

Jakmile padlo rozhodnutí, všichni se vrhli do práce s typickým zápalem Paramutan. Všechny měchy na vodu byly vyneseny na břeh, vypláchnuty a znovu naplněny z bystřiny. V okamžiku, kdy se poslední lovec škrábal na palubu, už ikkergak klouzal od pláže a otáčel se, aby nabral do plachet svěží vítr. Řemení plachty bylo utaženo a cesta mohla začít. Mířili na severovýchod a tak se pomalu vzdalovali od pobřeží. Země se zmenšovala a ještě před západem slunce zmizela docela. Když rudý kotouč zmizel za vodní plání, kolem nich nebylo nic než moře.

Zmítání a houpání plavidla usnadnilo oběma Tanu odmítání zkaženého masa a bílého tuku: oba záhy trpěli mořskou nemocí. Ostatní mezitím dojedli a většinou se vplazili pod přístřešek na přídi, aby se uložili ke spánku. Armun s Kerrickem zůstali na svém místě: v dnešní teplé noci byl vzduch venku čerstvější než uvnitř.

„Nevíš, jak dlouho cesta potrvá?“ zeptal se Kerrick. Armun se rozesmála.

„Ptala jsem se na to Kalaleqa. Počet dní, povídal. Buď neumějí příliš počítat – nebo jim to nestojí za to.“

„Od obojího trochu. Zdá se, že jim vůbec nevadí plavit se z dosahu břehů. Jak najdou cestu, aby nebloudili v kruzích?“

Jakoby v odpověď na jeho otázku vylezl Kalaleq na stěžeň a chvíli se tam držel, kymáceje se v rytmu houpání lodi. Nesvítil měsíc, ale jasná záře hvězd poskytovala dostatek světla. Kalaleq pozvedl cosi k obloze, podíval se na to, a pak křikl na kormidelníka – a ten přehodil řídící veslo. Plachta maličko pleskala a tak Kalaleq povolil uzly, utáhl některé ze řemenů a jiné uvolnil, až měla opět správný úhel. Když skončil, Armun na něj zavolala a zeptala se, co to tam nahoře dělal.

„Hledal cestu zpět k paukarutům,“ oznámil s jistým uspokojením. „Hvězdy nám ukazují cestu.“

„Jak?“

„Tímto.“

Podal jim několik podivně svázaných kostí. Kerrick si předmět prohlédl, několikrát jej převrátil v rukou, pak potřásl hlavou a vrátil jej se slovy:

„Nechápu to – jsou to jen čtyři kosti, svázané do čtverce.“

„Ano, ovšem, to je pravda,“ souhlasil Kalaleq. „Ale svázal je Nanuaq, když stál mezi paukaruty na pobřeží Alianiovoku. Důležité tajemství ti nyní povím. Takto se to dělá. Vidíš tu hvězdu tam?“

Po dlouhém ukazování a mnoha radách, volaných z přístřešku, konečně Armun s Kerrickem pochopili, o jaké hvězdě je řeč. Kerrick věděl o obloze jen málo; Armun byla rychlejší.

„To je Oko Ermanpadarovo, tak mne to učili. Všechny ostatní hvězdy jsou tharmy statečných lovců, kteří zemřeli. Každou noc vstoupí na nebe tam na východě, přelétnou nad našimi hlavami a pak se na západě uloží k odpočinku. Kráčejí společně jako velké stádo jelenů a jsou sledovány Ennanpadarem, který se však s nimi nepohybuje. Stojí stále na severu a vše sleduje – a ta hvězda je jeho okem. Stojí klidně na místě, zatímco tharmy krouží kolem něj.“

„Toho jsem si nikdy nevšiml.“

„Dívej se dnes v noci – uvidíš.“

„Ale jak mohu pomocí té hvězdy hledat cestu?“

Následoval další křik Kalaleqova výkladu – neboť se Paramutan domníval, že Kerrick jeho slovům nerozumí, protože je hluchý. Pokud bude křičet dostatečně hlasitě, jistě Kerrick pochopí, co chce říci.

Díky Armuninu překladu se Kerrick záhy dozvěděl, jak kostěný rámeček funguje.

„Tato tlustá kost je dno. Musíš si ji držet před okem a dívat se přes ni na místo, kde se voda setkává s oblohou. Nakláníš ji nahoru a dolů, až nevidíš její celé dlouhé tělo, ale jen kulatý konec. Jakmile jsi s tím hotov – ale nesmíš už potom s rukou hnout – musíš se rychle podívat nahoru, podél této kosti, což je kost Allaniovoku. Ta musí ukazovat přímo na tu hvězdu. Podívej a zkus.“

Kerrick zápolil s rámečkem, zaměřoval jej a mhouřil oči, až mu začaly slzet. „Nedokážu to,“ prohlásil konečně. „Když první kost ukazuje na horizont, ta druhá míří nad hvězdu.“

Kalaleq radostně zaječel a zavolal ostatní Paramutan, aby se přišli podívat, jak rychle se Kerrick naučil řídit ikkergak – hned první den plavby. Kerrick nechápal, proč všechny tak rozrušilo, že ten úkon nedokáže správně.

„Udělals to dobře,“ oponoval však Kalaleq. „To ikkergak dělá špatně. Jsme moc daleko na jih. Uvidíš – až budeme dál na sever, kost ukáže na hvězdu.“

„Ale tvrdil jsi, že se ta hvězda nepohybuje tak jako všechny ostatní?“

Kalaleq se rozeřval smíchy a válel se po palubě, plácaje se do břicha. Trvalo dlouhou chvíli, než mu to byl schopen vysvětlit. Zdálo se, že se ta hvězda nehýbe – dokud ses sám nepohnul. Pokud ses plavil na sever, stoupala výše na nebe, pokud jsi směřoval na jih, klesala. Což znamenalo, že každé místo, na němž jsi stanul, odpovídalo určité poloze hvězdy na obloze. Tak se hledala cesta. Kerrick si smyslem této metody nebyl příliš jistý a hloubal nad ní tak dlouho, až přitom usnul.

Ačkoli Kerrick s Armun i nadále cítili slabou nevolnost, jak se člun neustále houpal, zvedal, klesal a nakláněl, bylo jim už mnohem lépe než v prvních dnech plavby. Jedli i nadále jen málo masa a tuku, ale pečlivě odměřenou denní dávku vody vypili do poslední kapky. Pomáhali při rybolovu – protože šťáva z ryb, zmáčknutých záhy po vylovení, hasila žízeň lépe než voda.

Každé noci se Kerrick díval na hvězdu, jež stoupala s uraženou vzdáleností stále výš, a přemítal nad záhadou kostěného rámečku. Až jedné noci Kalaleq po svém měření radostně zavyl a všichni se u rámečku vystřídali – ano, dokázali nyní ukazovat zároveň na hvězdu i na horizont. Ostře změnili kurs na východ a znovu vytáhli plachtu. Ráno se Kalaleq chvíli hrabal ve svém vaku a vytáhl spletenec kostí, který už Kerrick viděl v zimním táboře.

„Jsme zde,“ prohlásil pyšně a poklepal prstem na jednu z krajních kostí. Přejel po ní ukazováčkem až k místu, kde se křížila s jinou. „Poplujeme tudy a dorazíme sem – a to je Allaniovok. Zcela snadné.“

„Možná cokoli jiného – ale snadné ne,“ zavrtěl hlavou Kerrick, převraceje složitou změť kostí v rukách. Pak si vzpomněl. „Armun – mapy murgu. Půjdu je najít. Ty zatím pověz Kalaleqovi, co to je.“

„Ale – co to je?“

„Pověz mu – není to snadné. Pověz mu, že murgu se plaví přes oceán ve veliké rybě. Přitom vždy používají ploché předměty s barevnými čarami – radí se s nimi, kudy mají plout. Nikdy jsem nechápal, jak je používají – třeba alespoň on pochopí, co která čára znamená.“

Všichni Paramutan se s úžasem shlukli kolem map a vyráželi ohromené výkřiky. Ti vzadu volali na své šťastnější druhy, aby jim podrobně předměty popsali. Zprvu jen obdivovali barvy a obrazce, obracejíce mapy ze všech stran. Zvlášť velký dojem na ně učinilo, že čáry se nesmazaly, ani když je třeli nasliněnými palci nebo dokonce škrábali nehtem. Stále zůstávaly nedotčené, pásy syté barvy na tvrdém, poloprůsvitném podkladu. Kalaleq vyčkal, až se dostal na řadu, a pak si k mapám sedl na bobek a pečlivě zkoumal každý detail.

K večeru vítr začal sílit a hnal před sebou černé mraky. Už v předchozích dnech zažili několik prudkých lijáků a menších přeháněk, ale tentokrát to vypadalo na pořádnou bouři. Kerrick sledoval oblohu s určitými obavami, Paramutan se však tvářili radostně a vzrušeně přikrývali palubu velkými kůžemi. Než bouře propukla a než se strhl prudký příval deště, drželi už největší z kůží za rohy a chytali do ní déšť. Liják ještě neskončil a už naplnili tři velké měchy a všichni se napili dosyta.

Počasí se po bouři ochladilo a slunce se většinou skrývalo za vrstvou mraků. Jakmile se mořská nemoc změnila v pouhý žaludek na vodě, nalezl v sobě Kerrick dost energie, aby se zdokonalil v řeči Paramutan. Armun jej učila a pomáhala mu, kdykoli se dostal do nesnází, ale pro praktické cvičení vyhledal Kerrick Paramutan. Nebyl to žádný problém, neboť všichni mluvili rádi; pokud nebyl nablízku zrovna žádný posluchač, hovořili alespoň sami se sebou. Čas takto strávený plynul rychle a příjemně, až jednoho rána nastal velký rozruch. Na nebi, zbarveném lehce do nachová vycházejícím sluncem, plachtili dva bílí mořští ptáci. Kerrick nechápal, ale záhy se mu dostalo od Kalaleqa vysvětlení.

„Je tam zem, odkud přiletěli – a nemůže být mnoho dní plavby!“ Po tomto zjištění se všichni natlačili k bokům plavidla a upřeně hleděli do vody, až jedna z žen radostně zavýskla a málem přepadla. Taktak že ji dva z Paramutan stačili zachytit za kotníky a třetí za ocas, který jí vyklouzl z oděvu. I tak však až po ramena zmizela pod hladinou. Záhy však zase seděla mezi nimi, mokrá a rozesmátá –a v ruce svírala dlouhý kus mořských řas.

„Rostou u břehu!“ pokřikovala a vesele mačkala plovací měchýrky rostliny, které s hlasitým lupnutím praskaly.

K zemi jim však ještě notný kus cesty scházel. Přehnala se bouře, zavál protivítr, a rozmrzelí Paramutan museli stáhnout plachtu a spustit na vodu jeden ze člunů. Přivázali jej k ikkergaků pevným koženým lanem, spleteným z mnoha řemínků, a všichni se pak střídali u jeho vesel. I Armun s Kerrickem se zapojili, a s hekáním a supěním táhli za sebou hlemýždím tempem velký ikkergak. Všichni byli šťastni, když zafoukal lehký západní vítr. Člun ležel zakrátko zpět na palubě a plachta se vrátila na stožár.

Následujícího dne, těsně před západem slunce, kdosi spatřil na horizontu před sebou temnou linii. Zaznělo mnoho dohadů, zda je to země nebo jen mrak – a záhy radostný křik, když pevnina nabrala svou definitivní podobu. Spustili plachtu a ze zádě shodili dlouhý řemen s kamenem na konci – to aby je vlny v noci neodnesly od pobřeží. Za úsvitu byli všichni vzhůru a dívali se na zalesněné kopce, blížící se každým okamžikem. Kalaleq se vyšplhal na stožár, aby se zorientoval, u které části pobřeží se nacházejí. Po chvilce cosi zakřičel a ukázal na sever k maličkým ostrůvkům, rýsujícím se těsně u pevniny. Zabočili tím směrem, zachytili svěží mořský větřík a pluli hladce a rychle. Před polednem minuli ostrůvky a za nimi, nad písčitou pláží, se vynořily černé kupole paukarutu.

„Allaniovok!“ zvolal kdosi a všichni Paramutan se rozkřičeli radostným souhlasem.

„Les a křoviny,“ pronesl Kerrick. „Měl by tu být dobrý lov. A nežijí zde murgu – Paramutan žádné neviděli. Toto by mohlo být místo, kde budeme žít. Kde zapomeneme na murgu a nikdy si už nevzpomeneme.“

Armun mlčela, protože nebylo co říci. Věděla, že vzpomínku na sammady, pronásledované stále murgu, nelze ničím zapudit. Kerrick o tom očividně mluvit nechtěl, ale podle ustaraného výrazu bylo patrné, že i on o tom přemýšlí. Možná tu opravdu budou v bezpečí.

Ale co všichni ostatní?

32

Jak bylo u Paramutan zvykem, jejich příjezd se neobešel bez spousty povyku, smíchu a jídla. Ochotné ruce vytáhly ikkergak na pláž k ostatním. Chichotali se a překáželi jeden druhému, jak se tlačili k lodi, aby vyložili náklad, dojídajíce přitom bez ostychu zbytky lodních zásob. Jen se po nich zaprášilo; hlasitý obdiv sklidilo zejména maso, zvlášť lahodně zkažené po tak dlouhé cestě. Armun zůstala u lodi, aby pomohla ženám, ale Kerrick dychtil poznat novou zemi a věděl, že při stavbě Kalaleqova paukarutu moc platný nebude. Vzal tedy oštěp a luk a vydal se mezi černými kupolemi k zalesněným pahorkům za nimi. Po nekonečné cestě v ikkergaků to byl příjemný pocit, stát opět na pevné zemi – ačkoli i tady měl občas pocit, že se mu houpe pod nohama. Dorazil ke stromům a zhluboka se nadechl vůně listí. Bude to dobrá zem.

I sem však už dorazily studené zimy. Přestože léto právě vrcholilo, v hlubokých stržích dosud ležel sníh. Na větvích zpívali ptáci, ale po velkých zvířatech v lese nebylo dosud ani památky. Lepší lovec by možná stopy našel, ale on nikoli. Navíc se rychle unavil; po tak dlouhé době na lodi nohy odvykly námaze delší chůze. Navzdory bolesti však stále cítil rozkoš měkké hlíny pod chodidly, a šel dál, nedbaje únavy. Znovu nasál vzduch. Zatuchlost lesa, tráva – a slabý závan zdechliny, přinášený větrem – zároveň se slabým praskáním.

Kerrick se zastavil a znehybněl, pomalu se sehnul a odložil na zem oštěp. Vytáhl šíp a opět oštěp uchopil, pak tiše pokračoval dál, luk a šíp v jedné ruce, oštěp v druhé. Praskání sílilo a záhy spatřil, jak se na mýtině před ním cosi pohybuje. Pomalu se kradl, vyhýbaje se otevřeným místům, až náhle zůstal v stát, omráčen úžasem.

Mrtvé zvíře se zkrvaveným, roztrhaným břichem vypadalo jako jelen.

Zato tvor, který jej požíral, se nepodobal ničemu, co Kerrick v životě spatřil. Byl vysoký, hubený a sehnutý nad mrtvolou, hlavu zabořenu v nehybném těle. Záhy se však narovnal a táhl ven dlouhý kus masa. Hlava, rudá od krve, zobák, strnulé oči bez víček – nějaký druh murgu. Ne – byl to pták! Vyšší než Tanu, i nohy měl silnější, a droboučká křídla. Kerrick se musel v úkrytu pohnout, protože jej tvor spatřil, upustil cár masa, vydal drsný skřek a zatřepetal křídly. Muž odhodil oštěp a pozvedl luk. Natáhl tětivu, jak jen mohl, a vypustil šíp.

Minul o několik kroků. Pták stál na místě a skřehotal; Kerrick napřáhl oštěp a pomalu couval pod příkrov lesa. Bude mít dost času jindy, aby vyhledal a zabil některého z těchto tvorů. Jakmile se pták skryl za stromy, obrátil se a vydal se lesem zpět k pobřeží.

Jejich paukarut už stál, a před ním seděl na slunci Kalaleq, na kline rozloženou mapu Yilané. Když spatřil Kerricka, usmál se a zamával na něj mapou.

„Něco to znamená a brzy tomu porozumím. Už teď vím hodně. Vidíš tu zeleň, vypadá jako šupiny – víš, co to je? Oceán. Brzy již porozumím.“

Ze stanu se vynořila Armun, která je slyšela hovořit. Vyprávěl jí o své procházce lesem a o setkání s velikým ptákem.

„Je to nová země, musíme tedy očekávat nové věci,“ prohlásila pevně a prakticky. „Musím se jít podívat také.

Bude tu jistě mnoho keřů a rostlin, které neznáš. V lese je vždy dost jídla, pokud víš, kde je hledat.“

„Je v něm však i nebezpečí. Nechoď ven sama. Musíme jít spolu.“

Trochu posmutněla a sevřela Kerrickovi rameno, jako by ho už nikdy nechtěla pustit.

„Všichni čekali jen na náš ikkergak, aby mohli vyrazit na sever, lovit ularuaqy. Jdou jenom muži, ani odrostlé chlapce neberou. Je to nejdůležitější práce, jakou kdy vykonávají.“

Všiml si její zachmuřené tváře i strachu v očích. „Co je na tom špatného?“

„Chtějí, abys jel s nimi.“

„Nemusím přece.“

„Jsou přesvědčeni, že bys jel rád. U nich je taková možnost veliká čest a všichni čekají, že nabídku přijmeš. Ale já nechci, abys ode mne odešel.“

Chápal její pocity; v minulosti jej nevídala příliš často. Pokoušel se ji uklidnit – a zároveň i sebe. „Nepotrvá to dlouho – jako bych šel na lov. Uvidíš.“

Po té dlouhé cestě sem Kerrick nijak netoužil vydat se na moře znovu. Přesto se tomu nemohl vyhnout. Chlapci se na něj závistivě dívali a ženy jej poplácávaly, kdykoli šel kolem, neboť dotknout se někoho, kdo se chystal na svůj první lov ularuaqů, přinášelo štěstí. Celý zbytek dne strávili Paramutan přípravou ikkergaků – a noc hodováním. Snědli spoustu zásob starého masa s tím, že brzy přivezou čerstvé.

Odpluli ráno a Armun zůstala po dobu loučení v paukarutu, neodvažujíc se vyjít na břeh. Vylezla, teprve až se malá flotila změnila ve šmouhu na obzoru. Vyrazili na sever a Kalaleq hbitě Kerrickovi vysvětlil proč, vychutnávaje svá slova jako všichni Paramutan.

„Led, plujeme k ledu, tam jsou ularuaqové.“

Kerrick nechápal, proč se tato záhadná zvířata zdržují na severu, blízko ledu, neboť Kalaleq používal slova, která nikdy neslyšel. Bude muset počkat, až k ledu dorazí, aby jejich význam zjistil.

Strávili na moři mnoho dní, než se v dáli objevila bílá čára ledu. Nastal rozruch a odevšad se ozývalo vzrušené volání, ale to už pluli stále blíž a před nimi se zvedala vysoká ledová stěna. O patu se jí lámaly zpěněné vlny a pokaždé, když vlna opadla, viděl Kerrick tmavé pasy, visící z ledu.

„Qunguleq,“ vysvětlil Kalaleq a pohladil si břicho. „Ularuaqové připlavou sem, jedí – a Paramutan jdou za nimi. My přijdeme a sníme zase je. Moc legrační!“

Jak se ikkergak otáčel, aby srovnal kurs podél ledové stěny, Kerrick zjistil, že qunguleq je nějaký druh zelených řas, jejichž nesmírně dlouhá vlákna se táhla po stěně dolů, ponořená druhým koncem do vody. Nikdy nic podobného neviděl. Vtom pochopil. Ularuaqové sem přijdou, aby se krmili qunguleqem. Začal se těšit, až spatří zvířata, která se chodí pást na tyto věčně zamrzlé severské louky.

Navzdory původní nechuti, s níž se na výpravu vydával, zmocnilo se Kerricka vzrušení z nadcházejícího lovu. Jkkergaky se jeden po druhém obracely na západ a pluly podél ledového srázu. Jakmile dorazily k místu, kde se ulomil první ledovec, roztáhly se do řady, aby prohledaly okolí, zejména pak úzké kanály. Žádná z lodí však nejela sama. Lovili společně a tak byla vždycky na dohled alespoň jedna další. Kalaleqův ikkergak plul zhruba uprostřed řady. Nejbližší ikkergak po levici i pravici viděli snadno, avšak další se již ztrácely v dálce – či je od nich oddělovala ledová stěna.

Ikkergak, na němž se plavili, patřil Kalaleqovi a tak měl lovec právo sedět na přídi a vrhat oštěp. Ten měl dlouhou dřevěnou násadu a vyřezávaný kostěný hrot s mnoha zpětnými háčky, které se zachytily v mase a zabraňovaly vytržení hrotu. Kalaleq se usadil a mazal dlouhý řemen tukem, stáčeje ho vedle sebe na příď. Všichni ostatní dávali dobrý pozor, zda neuvidí zvířata.

Takto pokračovali po pět dní stále na sever; celé dny pátrali po kořisti a v noci odpočívali. Každého rána vyráželi na další plavbu v okamžiku, kdy už alespoň viděli na cestu, a ihned zaujímali loveckou formaci. Šestého dne, právě když Kerrick vytahoval udici s ulovenou rybou, se ozval od jednoho z hlídkujících Paramutan radostný výkřik.

„Signál, tam, podívejte!“

V ikkergaků po jejich levici kdosi mával nad hlavou tmavým cárem. Kalaleq popadl nejbližší kůži a předal signál dál – ale to už se ikkergak otáčel, aby následoval plavidlo vlevo. Stádo bylo konečně spatřeno: lov započal.

První ikkergaky křižovaly proti větru a čekaly, až je dohoní ostatní plavidla; potom vyrazili všichni naráz na západ.

„Támhle jsou,“ křičel Kalaleq. „Jak nádherné – nikdy jsem nespatřil nic tak nádherného!“

Kerrick ovšem neviděl víc než šedé hroudy na pozadí ledové stěny – ale pro Paramutan znamenali tito tvorové jídlo a přístřeší, vlastně celý život. Na ularuaqocích závisela celá jejich existence, kvůli nim překročili oceán od jednoho kontinentu ke druhému. Nyní nadešel čas, aby svou snahu zúročili.

Pokračovali stále blíž a blíž, až Kerrick rozeznával podrobnosti na velkých šedivých masách těl. Tvorové, kteří plovali podél ledu, měli tupě zakulacené hlavy a cosi jako tlusté rty. Jimi pokaždé sevřeli qunguleq a velký kus ho odervali. Připomínali Kerrickovi uruketo; byli zhruba stejně velcí, ale chyběla jim vysoká hřbetní ploutev. Každou chvíli se některý z nich vymrštil z vody a s obrovitým cáknutím dopadl zpět. Jkkergaky se přiblížily, objely obloukem stádo a začaly se rozdělovat. Kalaleq pokývnutím manévr schválil.

„Dostanou se před ně, ukážou se jim, zaženou je k nám,“ ukázal na sousední ikkergak, který měl skasanou plachtu a stál na místě, pohupuje se na vlnách.

Ostatní ikkergaky spěchaly dál, s plachtami napnutými, aby co nejdříve dorazily ke stádu. Potom ostře zahnuly, hledajíce vhodnou pozici pro útok. Obrovská zvířata se klidně pásla, zdánlivě netečná k blížícím se plavidlům Paramutan. Kerrickův ikkergak čekal na místě a povolená plachta pleskala na stožáru. Napětí narůstalo; Kalaleq poskakoval z nohy na nohu a potřásal oštěpem.

„Už jdou!“ zaječel kdosi.

V tu chvíli se začala dít spousta věcí – a Kerrick raději couvl, aby nestál v cestě. Plachta byla vytažena až nahoru a upevněna, zatímco kormidelník – který se předtím nečinně díval do moře – zamířil s lodí vstříc blížícímu se stádu, vyděšenému první skupinou ikkergaků. Kalaleq stál připraven na přídi, pevně zapřený a nehybný, a očividně ignoroval hlučné rady, které na něj pršely ze všech stran. Temná, velká vřetena ularuaqů se hnala přímo k nim.

„Tedi“ zařval Kalaleq. „Jeďkolem!“

V jediné vlně horečné aktivity se kormidelník ze všech sil opřel do vesla, zatímco ostatní zatáhli za řemeny a přesunuli tak plachtu na druhou stranu stěžně. Zatřepetala se a práskla – a vzápětí se znovu nadmula. Za chviličku už se zase hnali plnou rychlostí, ale tentokrát jiným směrem. Zamířili od prchajícího stáda, mírně šikmo, aby zvířatům křížili cestu.

Smysl tohoto manévru se stal zřejmým hned vzápětí. Ikkergak se rychlostí nemohl měřit s ženoucími se obry – neměl šanci je dohonit. Když jej však mohutná zvířata míjela, plula – vzhledem k rychlosti ikkergaků – o něco pomaleji a Kalaleq měl tak čas vybrat si oběť. Učinil tak klidně a tiše, a jen rukama ukázal kormidelníkovi, kam má zamířit, hluchý k radám posádky, týkajících se velikosti a vzdálenosti vybíraného cíle.

Stádo už je obklopilo a po obou stranách se sunuly vlhké, tmavé hory.

„Tedi“ zaječel Kalaleq – a bodl oštěpem do měchýře, který visel na šňůře u boku ikkergaků jen kousek od něj.

Hrot zbraně, kterou vzápětí vytáhl, pokrývala černá kapalina a z protrženého měchýře zavanul odporný zápach. Ikkergak se zahoupal, neboť se otřel o záda jednoho z ula-ruaqů.

Kalaleq oštěp zarazil plnou silou, hluboko do kůže obřího tvora – a hbitě odskočil; dlouhý řemen, připevněný k oštěpu, se začal rychle odvíjet. Puch z proraženého měchýře byl neuvěřitelný a Kerrick se naklonil přes okraj ikkergaků, aby se vyzvracel. Skrze slzy viděl, jak Kalaleq odřezává měchýř – ten spadl do moře a záhy zmizel ve vlnách.

Jakmile byl hotov s měchýřem, skopl do vody nafouklý měch, sešitý z kůže, jenž visel na druhém konci dlouhého řemenu. Kůže zmizela pod vodou, zanechávajíc stopu z bublin, a ikkergak zamířil za nimi.

Kalaleq vyšplhal na stěžeň a křikem informoval kormidelníka. Pokud by ztratili bubliny z dohledu, celá námaha by byla k ničemu.

Kormidelník si všiml Kerricka a rozesmál se. „Dobrý jed, dobrý a silný. Stačí přičichnout a vyzvrátíš vše. Ani ularuaq s ním v těle dlouho nevydrží, uvidíš.“

Měl pravdu; zakrátko se nafouklá kůže vynořila na hladinu a pohupovala se na vlnách. V hloubi pod ní se rýsovalo obrovské tělo ularuaqa. Zbytek stáda byl pryč, zato sem mířily ostatní ikkergaky.

„Dobrá rána, co?“ chlubil se Kalaleq poté, co slezl ze stožáru a obhlédl zálibně úlovek. „Už jsi někdy viděl tak dobrou ránu?“ ptal se Kerricka.

„Nikdy,“ ujistil jej tázaný. Skromnost nepatřila mezi ctnosti Paramutan.

„Brzy vyplave na povrch, pak se bude chtít potopit, ale my ho nenecháme.“

Než dorazili všechny ikkergaky, vynořila se už obrovitá ularuaqova záda z vody. Kerrick užasl, neboť Paramutan jeden po druhém odhazovali kožešinový oděv a vrhali se do ledových vln. V zubech nesli kostěné háky, připevněne ke koženým řemenům, a postupně mizeli pod hladinou poblíž mořského obra. Záhy se opět vynořili a byli vytahováni na palubu ikkergaků, rozstřikujíce kolem sebe vodu z mokré srsti. Třásli se zimou a hlasitě se ujišťovali, jak byli stateční, přičemž se nezapomínali osušit a obléknout.

Nikdo si jich však příliš nevšímal, neboť všichni ostatní měli plné ruce práce s taháním za řemeny. I Kerrick mohl pomáhat; tato práce nevyžadovala nějakou zvláštní zručnost – jen sílu. Cíl jejich úsilí se brzy ukázal: tělo ularuaqa se ve vodě nejprve pohnulo a pak se pomalu převrátilo na záda. Háky byly zabodnuté do břišních ploutví. Nyní plul ularuaq světlým břichem nahoru.

Paramutan nadzvedli část kosticové mříže, pokrývající podlahu ikkergaků, a ze špinavé vody vytáhli jakousi změť smyček a záhybů. Z ní se vyklubalo dlouhé střevo nějakého zvířete, konzervované tlustou vrstvou tuku. Na konci byla připevněna dlouhá, zašpičatělá kost. Kalaleq ze sebe shodil kožešiny, vzal kost do zubů a skočil do vody. S hlasitým cákáním postupoval kolem dlouhého těla a táhl za sebou střevo. Občas někde zastavil, vyškrábal se na záda zvířete, zabušil do nich pěstmi a prohmatal prsty pružnou kůži. Celý postup zopakoval několikrát – a pak na ně zamával, aby vzápětí vyňal ze zubů ostrou kost. Pozvedl ji nad hlavu a oběma rukama ji celou svou vahou prohnal pevnou kůží. Chvilku s ní ještě kroutil a tlačil na ni, až zmizela celá v mase zvířete.

„Zkuste to,“ zavolal a čekal, zatím co si rukama třel promrzlé, třesoucí se tělo.

Zpočátku se Kerrick domníval, že ti dva Paramutan jen vypumpovávají vodu z ikkergaků. Pak si všiml, že je velká pumpa připevněna na konec střeva a že pumpuje vzduch – ne vodu. Potrubí se zavlnilo a po chvíli se narovnalo. Kalaleq nějakou dobu sledoval celou operaci, potom se spokojeně vrátil na ikkergak.

Hlasitě se smál, sušil se a oblékal. Snažil se i promluvit, ale příliš mu drkotaly zuby.

„Pusťte mne, chci… zahřát,“ vypravil ze sebe konečně k jednomu ze dvou Paramutan, kteří zuřivě pracovali s pumpou. Oslovený byl už značně vyčerpán a těžce oddechoval; ochotně přepustil místo udatnému lovci. „Teď… naplníme… vzduchem. Poplave,“ vysvětloval Kalaleq přerývaně Kerrickovi.

Ten převzal pumpu od druhého Paramutan. Pumpoval stejně zuřivě jako jeho předchůdce, a tak zakrátko předal pumpu dalšímu dobrovolníkovi.

Jejich úsilí bylo kousek po kousku odměněno a všichni sledovali, jako se tělo ularuaqa pomaličku vynořuje z vody. Jakmile usoudili, že to stačí, rozdělili řemeny, zajišťující ploutve zvířete, i do dalších ikkergaků.

„Jídlo,“ povzdechl si Kalaleq šťastně. „Bude to dobrá zima a my budeme hodovat.“

33

Plavili se zpátky občasnými poryvy husté vánice – prvního znamení, že podzim končí. Paramutan se z toho radovali, spokojeně nasávali vzduch a olizovali sníh z ikkergaků. Než dorazili ke břehu, chumelenice ještě zesílila; sotva mezi vločkami rozeznali tmavé obrysy paukarutu. Pluli však kolem stanů dál, ke skalnatému pobřeží za nimi –k místu, které si předtím pečlivě zvolili, a zde také vztyčili paukaruty.

Na tomto místě vlny bušily do skalního, zčásti zalesněného masívu, který se pomalu svažoval do moře. Kerrick jeho funkci pochopil v okamžiku, kdy se ženy na pobřeží chopily řemenů, zaháknutých v ploutvích obra. Celý zbytek osady vyběhl při spatření malé flotily z paukarutu a nyní volal a mával na břehu. Kerrick mezi nimi objevil Armun a volal na ni, až si jej všimla a zamávala mu zpět. Nato se všichni rozkřičeli vzrušením ještě víc, a jali se táhnout veliký trup ularuaqa po šikmé skále vzhůru. Za křiku pokynů bylo tělo obráceno tak, že směřovalo ocasem na pevninu; řemeny se napjaly a všichni zabrali, aby je nestáhl odliv. Jakmile moře trochu ustoupilo, ležel ularuaq napůl na souši, napůl jej ještě omývaly vlny. Háky byly z ploutví vytaženy a řemeny pevně obepnuly mohutný ocas; Paramutan jej přivázali na okolní skály. Tak bude ularuaq zabezpečen po dobu odlivu, než jej příliv vyplaví zase o kousek dál na souš.

Kerrick se prodíral jásajícím davem k Armun, ale nemohl se dostat přes Paramutan, kteří se tlačili a ječeli. Kalaleq se záhy octl na ramenou svých lidí a byl předáván z rukou do rukou, až bezpečně docestoval na jednu z obrovitých ploutví. Jakmile dosedl, vytáhl nůž a jal se řezat houževnaté maso. Po chvíli držel v rukou velký, krvavý kus. Otíral si jej o tvář, až ji měl stejně zkrvavenou jako ruce – a potom ukousl obrovské sousto a podal maso zástupu, který se tlačil a strkal, neboť každý chtěl ochutnat z čerstvé lahůdky. Kerrick se konečně protlačil k Armun. Ukázal na horu masa.

„Lov byl úspěšný.“

„Co je důležitější – jsi opět se mnou.“

„Nebylo čeho se bát.“

„Nebála jsem se. Vadilo mi odloučení. Už se to nesmí stát.“

Nezmínila se ani o jednom z dnů, které uplynuly od jeho odjezdu, o tom, jak sedávala na pobřeží, dívala se na moře a přemýšlela o něm a jejich společném životě. Když se přistihla, jak si znovu zakrývá kusem kůže rozštěpený ret, uvědomila se, že to on je celým jejím životem, novým životem, tolik odlišným od dnů ústrků a odmítání, jež zakoušela předtím. Jakmile Kerrick odešel, změnila se opět v to, čím kdysi bývala. Nelíbilo se jí to – a nechtěla už to nikdy zažít znovu.

Odešli spolu do paukarutu, kde se Kerrick svlékl a ona mu z těla omyla špínu dlouhé cesty. Pak se uložil do teplých kožešin. Armun se svlékla také a vklouzla k němu. Nikdo je nerušil; všichni Paramutan se radovali na pobřeží. Blíž k sobě, ještě blíž, jejich dech se spojil v jeden a výkřiky rozkoše také.

Po chvíli vstala, oblékla se a přinesla jídlo pro oba.

„Hned, jak jsem tyhle ryby chytila, rozdělala jsem oheň a vyudila je. A tady, tady jsou kořínky z lesa, chutnají stejně jako ty, které jsem vyrývala dřív.“ Spatřila jeho ustaraný výraz a usmála se. „Nešla jsem sama. Šli jsme společně, mnoho žen, a chlapci s oštěpy. Spatřili jsme velké ptáky, ale ti byli daleko.“

Paramutan se ke stanům vrátili až za soumraku, najedli se a hned se uložili k odpočinku, neboť příští příliv vyvrcholí uprostřed noci. Chlapci, kteří zůstali u moře, je přiběhli včas vzbudit. Všichni se vyhrnuli do studené noci, kde se dech srážel v páru a jako oblak stoupal k jasně zářícím hvězdám, a pospíchali opět k obřímu úlovku. Celá osada táhla ze všech sil za mohutný ocas a tentokrát se jun podařilo vytáhnout po šikmé skále tělo o notný kus výš; odtud už do moře nesklouzne.

Ráno začali Paramutan tvora porcovat. Odstranili velké pásy kůže a tuku, odsekali maso od kostí. Skála záhy zrudla ularuaqovou krví. Kalaleq se prací neúčastnil; jen na ně dohlížel, a jakmile se vše náležitě rozběhlo, vrátil se opět do paukarutu k mapám Yilané. Po chvíli zavolal Kerricka.

„Po celou dobu, co jsme pluli za ularuaqem, jsem na ně myslel. A začal jsem chápat. Plaví se jinak, ti murgu, dělají spoustu věcí jinak, ale některé věci na oceánu musí být tytéž. Ukážu ti, co si myslím, a ty mi povíš, zda je v mých myšlenkách alespoň něco pravdy.“

Rozložil na podlahu mapy a došel si pro svou kostěnou mřížku. Chvíli ji převracel v dlaních, potom poklekl a pečlivě ji položil na mapu, ještě trochu upravil polohu a spokojeně se zašklebil.

„Pamatuješ si, jak jsme pluli přes oceán za nehybnou hvězdou? Toto je kurs, kterým jsme pluli – a tady místo, kde nyní jsme. Toto je země, toto led, toto pobřeží, kde jsme se setkali.“

Kerrick sledoval hnědý prst, jak se míhá po kostěné spleti, a neviděl nic z věcí, jež byly tak zřejmé pro jeho přítele. Jenom kosti. Přikývl však na souhlas, aby se ho nedotkl. Kalaleq pokračoval.

„A zde jsem začal chápat. Murgu se plaví pouze na jihu, neboť jsi říkal, že nemohou žít ve sněhu a ledu. My žijeme ve sněhu a ledu, žijeme jen na severu. Ale tyto pruhy vedou z jihu na sever, ze severu na jih. Zde, přímo zde je reka teplé vody; teče mořem a přichází sem od jihu; v ní jsme chytali ryby. Je bohatá na jídlo a teče daleko na sever, a mnoho ryb v ní plave, neboť i ony v ní naleznou jídlo. Ale odkud přitéká? Víš to?“ Usmál se a čekal na odpověď, přitom si ohlazoval srst na tvářích.

„Od jihu?“ Kerrickovi se ta odpověď nezdála příliš složitá, ale Kalaleqa očividně rozjařila ještě víc.

„Ano, ano, já si to myslím také, a ty se mnou souhlasíš. Podívej tedy na mapu murgu. Je-li toto země a toto moře

– pak tato oranžová barva může znamenat teplou vodu, proudící z jihu na sever. Nebo ne?“

„Může,“ souhlasil Kerrick, ačkoli jeho necvičenému oku to stále neříkalo vůbec nic. Povzbuzený Kalaleq však horlivě mluvil dál.

„Řeka tedy končí tady na kraji mapy, a protože murgu nikdy neplují na sever, musí zde být sever. Ale ještě než mapa končí, je na ní toto místo – což, jak myslím, je toto místo na mých kostech! A pokud mám pravdu – pak jejich tady je tady na kostech – což je místo, kde se právě nacházíme!“

Kerrick se absolutně nevyznal v labyrintu kostí Paramutan – avšak na mapách Yilané jistá logika vládla. Oranžový zatočený pruh mohla být teplá voda, to dávalo smysl – přestože nechápal, co jsou zač ty modré křivky, jež kříží oranžové. A je všechna zelená plocha oceán? A temně zelená pevnina? Možná. Přejel prstem k temně zelené linii vlevo a sledoval ji prstem, jak se táhne odshora dolů a ustupuje světlé zeleni moře. V určitém směru to trochu vyhlíželo jako model, který znal z Deifoben. A co tyto vločky zlatého kovu, zalité hluboko pod průsvitným povrchem kousek od pevniny, co ty znamenají?

Alakas-aksehent.

Ruce a nohy se mu maličko pohnuly, aby doprovodily myšlenku.

Alakas-aksehent.

Řada zlatých, rozházených kamenů. Ukázali mu je, když kolem nich plul v uruketo na zpáteční cestě do Alpéasaku. Jeho prst zamířil od ostrovů k pevnině a dotkl se temné zeleni v místě, kde svítily dvě maličké, zlaté čárky. Alpéasak.

Krásné pláže.

„Kalalequ – měl jsi pravdu. Už rozumím mapám –dávají smysl. Jsi velmi moudrý Paramutan a zasvětíš do svých znalostí celý svět.“

„Dává to smysl! Já to věděl!“ vykřikl Kalaleq. „Jestli mapám rozumíš – pověz mi víc o těch podivných symbolech.“

„Zde, zde je místo, kde leží vypálené město. S tebou jsme se setkali zde, tak jsi to říkal. A oceán jsme překročili zde, téměř na okraji mapy. Ano, zde – vidíš to místo, kde se úzký pruh oceánu rozšiřuje? To je Genaglě. Je na pokraji Isegnet, které pak odděluje tu zem na severu a kontinent na jihu – Entoban<.“

„Je to velmi velká země.“ Na Kalaleqa Entoban< zjevně udělal dojem.

„To je – a celá patří murgu.“

Kalaleq se sklonil nad mapou a s posvátnou úctou objížděl obrysy kontinentu prstem. Pak se vrátil zpět k severnímu pobřeží, aby poklepal na místo, kde se nacházeli, načež pokračoval dál na sever k čemusi, co mohl být velký ostrov, notný kus od pevniny. „Toto není správné,“ usoudil. „Zde je sníh a led, který nikdy neroztaje. Nevím tu o žádném ostrově.“

Kerrick si vzpomněl na chladné zimy, rok od roku chladnější, a na sníh, postupující každým rokem dál na jih – a pochopil.

„Tato mapa je stará, velmi stará – nebo je kopií staré mapy. Tato zem nyní leží pod ledem. Murgu sem museli kdysi zavítat. Podívej, zde na tom ostrově je jedna z jejich značek, červená.“

Kalaleq si označené místo prohlédl zblízka a souhlasil. Pak jel prstem dolů po pobřeží k jejich táboru.

„Zde jsou paukaruty. A dál na jih po pobřeží, nedaleko, je další červená značka, vidíš ji? Vypadá stejné jako ta na severu. Tomu nerozumím.“

Kerrick se podíval a útroby mu sevřelo zoufalství. Značka nebyla daleko od jejich tábora, přímo na pobřeží, notný kus severně od Genaglě. Obě červené značky měly stejný tvar.

„Znamená to, že jsou tam murgu. Jsou tady, nedaleko dosud. Uprchli jsme před nimi, ale zde jsou také – odedávna!“

Kerrick se bezmocně sesunul na podlahu. Copak před Yilané není útěku? Copak putovali takovou dálku přes studené severní moře jen proto, aby i zde našli murgu? Zdálo se to nemožné. Murgu nemohou žít tak vysoko na severu, tak daleko od tepla. A přece tu byly ty červené značky, hned dvě najednou. Jedna z nich, ta severnější, nyní pod příkrovem nerozmrzajícího ledu. A jedna jižně od jejich tábora… Vzhlédl Kalaleqovi do očí a upřeně se do nich zadíval.

„Myslíme si oba totéž?“ nadhodil Kalaleq. Kerrick přisvědčil.

„Ano. Jestli jsou tu murgu, pak nebudeme v bezpečí. Musíme tam jít, zjistit, co červená značka znamená. Musíme tam co nejdřív. Dřív, než začnou zimní bouře. Nemáme mnoho času.“

Kalaleq posbíral mapy a spokojeně se zazubil. „Chci vidět murgu, o nichž mluvíš. Pěkně se projet, užít dobrou plavbu.“

Kerrick Paramutanovo potěšení nesdílel. Copak putoval tak daleko, jen aby musel znovu bojovat? Při té myšlence se mu v hlavě vynořilo přísloví Yilané a jeho tělo doprovodilo tu vzpomínku pohybem. Ať cestuješ kamkoli, ať jsi na cestách jak dlouho chceš, svého otce nenajdeš. To přísloví jej naučila Enge a on tomu tenkrát přes Engino vysvětlování příliš nerozuměl. Dokud jsi ve vejci, jsi v bezpečí – ale jakmile opustíš jeho ochranný vak a odejdeš do moře, už nikdy tě nebude chránit. Cesta života pokaždé končí smrtí. Ale copak na konci všech jeho cest musí čekat smrt?

Armun byla stejně zoufalá jako on, když se o nové hrozbě dozvěděla.

„Jsi si jistý, že jsou tu murgu, že jsou tak blízko? Pro toto jsme tedy opustili Arnhweeta a překročili oceán?“

„Nejsem si jistý ničím – proto se musím na to místo podívat a přesvědčit se.“

„Proto tam musíme jít. Oba.“

„Ovšem. Oba. Navždy spolu.“

Kalaleqovi se hlásilo tolik dobrovolníků, že by svůj ikkergak naplnil hned několikrát. Poté, co byl ularuaq uloven a spočíval za táborem, těžká a namáhavá práce s porcová-ním a konzervováním masa už nebyla tak vzrušující. Cesta na jih ano. Kalaleq si vybral posádku, zásoby byly naloženy, a dalšího dne opět vyplouvali na moře.

Kerrick stál u kraje plavidla, díval se na pobřeží – a porovnával je s mapou. Co je čeká, až přistanou?

mareedege mareedegeb deemarisi.

přísloví Yilané

Sněz, nebo budeš sněden.

34

Vainté seděla obkročmo za krkem tarakast, živé otěže, vyrůstající zvířeti z tlamy, pevně v rukou, a z každé linie těla jí vyzařovala síla a autorita. Jízdní zvíře neklidně přešlapovalo, unavené dlouhým čekáním; obracelo dlouhý krk a vrhalo na ni zlobné pohledy, syčelo a klapalo ostrým zobákem. Tvrdě zatáhla za uzdu, aby je přiměla k poslušnosti. Pokud si to ona bude přát, musí zde tarakast stát třeba celý den. Dole pod srázem právě poslední uruktop přebrodil širokou řeku a připojil se k ostatním. Jeho osm nohou se vleklo jen pomalu, neboť měl za sebou dlouhé a únavné plavání, a ani pobídky jediného jezdce, usazeného před prvním párem nohou, příliš nepomáhaly. Až si zvíře odpočine, bude moci nést přidělený počet fargi; ty právě překonaly řeku ve člunech. Všechno šlo podle plánu. Pláň u řeky ožívala, jak fargi, které dorazily už včera, právě balily noční tábor. Trnité šlahouny, již uspané denním svitem, byly svinuty, osvětlovací tvorové a velké hesotsan sneseny na hromadu. Brzy budou připraveni k další cestě. Válečné tažení může pokračovat.

Vainté se otočila a rozhlédla se po mírně zvlněné pláni až k pahorkům za ní; v duchu putovala ještě dál, až do údolí, kde se skrývají ustuzou. Půjde tam za nimi, přes jakékoli překážky, a najde je. Její tělo se zavlnilo silou obvykle potlačované nenávisti, rty se stáhly, aby obnažily zuby; tarakast se zavrtěl pod stiskem jejích nohou a Vainté jej utišila divokým škubnutím za rty. Ustuzou zahynou, všechna, do posledního. Ostrým kopancem pobídla jízdní zvíře, aby se vydalo ze svahu dolů, k ležení předsunutého oddílu.

Jakmile Melikelé spatřila blížit se Vainté, odvrátila se od fargi, na niž právě dohlížela, a složila paže do gesta pozdravu od nejnižší k nejvyšší, vřelost uvítání. Její pozdrav byl zcela upřímný a nijak neskrýval potěšení nad Vaintiným příchodem. Už dávno nemyslela na vzdálený mořem-obklopený Ikhalmenets nebo na jeho Eistaa, již vídala jen z velké dálky. V tom městě bývala jen jednou z mnoha fargi, neznámou a nevítanou – a to i přes svou zběhlost v řeči. Vainté to vše změnila, dopřála Melikelé, aby v jejích službách stoupala, jak rychle jen dokáže. Vainté tvrdě trestala neúspěch – ale štědře odměňovala své stoupence, kteří vynikali inteligencí. A poslušností. Melikelé byla poslušná a hodlala takovou i zůstat. Nechtěla nic, než sloužit Vainté tak, jak jen si to vznešená Vainté bude přát.

„Všechno je v připravenosti,“ hlásila v odpověď na naznačený dotaz. Vainté ladně sklouzla z tarakast a rozhlédla se po dobře organizovaném hemžení fargi.

„Děláš to dobře, Melikelé.“ pronesla a doplnila zdůrazňující gesta.

„Dělám, co mi bylo nařízeno, Vainté nejvyšší. Můj život leží mezi tvými palci.“

Vainté přijala hold s radostí, neboť Melikelé slova doplnila gesty síly a povinnosti. Kéž by měla víc takových podřízených. Věrnost a inteligence byly vlastnosti, jež se hledaly těžko, dokonce i mezi elitou Lanefenuiných rádkyň. Po pravdě řečeno to byla pěkná chamraď, vybraná spíše pro svůj zvyk hlasitě velebit Eistaa než pro nějaké skutečné schopnosti. Lanefenuu byla příliš silná a nezávislá, než aby ve své blízkosti snesla někoho, kdo by jí mohl konkurovat. Kdesi hluboko ve Vaintině mysli se skrývalo vědomí, že jednoho dne se s Eistaa střetnou. Ten den však byl ještě hodně daleko. Dokud Vainté vynakládá veškeré své síly a schopnosti na ničení ustuzou, Lanefenuina vláda nad městem není v nebezpečí. Ničení; údy se pohnuly, hnány silou pocitů, a Vainté promluvila.

„Běž, silná Melikelé, a vezmi s sebou své fargi. Já budu s hlavním vojem následovat s jednodenním odstupem. Průzkumný oddíl je zase den pochodu před tebou. Jede na tarakast, bude tedy díky své rychlosti schopen prohledat i široké okolí. Pokud spatří nějaké stopy po ustuzou, zastaví se a vyčká, až jej posílí vaše skupina. Víš, kde postavit další tábor?“

„Studovala jsem obrázky znovu a znovu, ale nebudu si jistá, dokud to místo neuvidím. Při pochybnostech se spolehnu na oba průvodce.“

„Učiň tak, neboť ti tudy šli již dříve se mnou.“ Vainté ocenila Melikelinu upřímnost; dokáže přiznat i slabiny, ale zná i svou sílu. Ví, kdy se spolehnout na sebe a kdy požádat o pomoc druhé. „Je ti známo, kde na nás počkáš?“

„Ano. Na březích žluté-zakroucené řeky.“ Vztyčila prsty na obou rukou. „Bude to desátý tábor od této chvíle a já dám pozor na počet dní.“

„Měj se stále na pozoru. Pokud jde o zabíjení, ustuzou jsou velmi vychytralá zvířata. Buď připravena na pasti a uskoky, vzpomeň si, jak nás napadla na ostrově a pak uprchlá za noci, v nejprudším dešti. Tentokrát uprchnout nesmějí. Musíme je najít a zabít je – buď si však neustále vědoma, jak jsou nebezpečná, jinak zemřeme sami.“

„Sněz nebo budeš sněden,“ opáčila Melikelé pochmurně a sevřela silné ruce do pěstí ve znaku nekonečné-požírání. „Má chuť k jídlu je však největší!!“

„Dobře řečeno. Setkáme se za deset dní.“

Vainté zaryla drápy nohou do boků tarakast; ten se vzepjal na zadní, zasyčel vzteky a odpádil dlouhými, rychlými kroky. Melikelé se vrátila ke své práci. Jakmile fargi sbalily obranná zařízení, naložit uruktop už trvalo jenom chvíli.

Podřízené stály připraveny se zbraněmi v rukou a Melikelé rychle dokončila závěrečnou kontrolu. Během dlouhého pochodu od města už mezi nimi objevila ty, jež vykazovaly známky inteligence a schopnosti řeči. Takto si mohla být jista, že na každém uruktop sedí alespoň jedna fargi, která na zvíře i posádku dohlédne. Náležité zásoby byly na náležitých místech. Všechno je, jak má být; svižně se odko-lébala k uruktop v čele a vyšplhala na něj; teprve potom pokynula průzkumnému tarakast, aby vyrazil. Vainté jí jednoho nabídla pro osobní použití, ale ona na něm neumí jezdit. To však nevadí. Umí vést ostatní a plnit Vaintiny příkazy – a to jí k dokonalému štěstí stačí. Na její mávnutí se dala kolona do pohybu.

Uruktop kráčeli pomalu, ale pravidelnými kroky osmi silných, mohutnými svaly vybavených nohou. Neběželi rychle – dokázali však pochodovat od svítání do soumraku bez jakéhokoli odpočinku. Inteligenci neměli téměř žádnou a pokud by nedostali příkaz zastavit, šli by dál, dokud by nepadli. Melikelé si toho byla vědoma a starala se, aby zvířata byla v dobré zdravotní kondici. Dbala na to, aby je fargi každý večer dohnaly k vodě a aby se vždycky našel kus bažin nebo mladých stromků, na nichž se mohli napást. Již na samém začátku dlouhého tažení objevila, že mohutné nehty na zadních dvou párech nohou mají sklon praskat a zatrhávat se. V takovém případě pak rána neustále krvácela, aniž si toho tupá zvířata všimla – krvácela tak dlouho, až oslabený uruktop padl. S Vaintiným svolením proto nechala dvě nejchytřejší fargi vycvičit u Akotolp v ošetřování ran – a každý večer sama uruktop prohlížela.

Den uplynul tak jako všechny předchozí, v bezmyšlenkovité strnulosti neustálého pohybu vpřed.

Jezdci na tarakast propátrali terén po bocích kolony a pak vyrazili. Monotónní krajina pomalu ubíhala. Později odpoledne je trochu ochladila bouře s vydatným deštěm, ale pálivé slunce se brzy prodralo mraky a záhy je osušilo a zahřálo. Svítilo nyní přímo před nimi – a už se sklánělo k obzoru, když dohonili skupinu tarakast, jež čekala u široké bystřiny. Zem na břehu byla plochá a hustý porost řídký a podupaný. Nebylo pochyb o tom, že tu před nimi už kdosi stavěl velké tábořiště. Bylo to místo, které hledali. Jakmile obdržela souhlasné gesto průzkumníků, vydala příkazy ke stavbě tábora.

Jízdní zvířata byla napojena a odvedena na pastvu, přesně podle jejích pokynů a v dobře zaběhnutém stereotypu. Na tarakast musely fargi dávat pozor, aby neuprchli, na uruktop nikoli. Ti by dokonce ani nejedli, kdyby je fargi nepostrčily k nejbližšímu keři a nenacpaly jim do tlam první listy. Pak začali žrát a neustali, dokud je někdo nezastavil. Byla to skutečně velmi hloupá zvířata.

Teprve poté, co fargi rozvinuly všechny trnité šlahouny a připravily hesotsan, měly konečně čas se najíst. Než poslední ze zvířat stálo uvázané u stromů a vše bylo připraveno ke spánku, padla již tma. V těchto končinách bylo v noci chladno a všechny fargi si připravily spací pláště. I Melikelé šťouchla do svého, aby se otevřel, ale neulehla do něj, dokud poslední zbytky světla nezmizely v houstnoucí tmě. Teprve potom se z dlouhých šlahounů vynořily ostny. Chvíli ještě vyčkávala, s uspokojením sledovala, jak se jedovaté úponky zvedají do vzduchu, a cítila, že den je u konce a že obranná zařízení splní svou úlohu stejně, jako ji dnes splnila ona. Teprve potom se zabalila do pláště a ulehla, spokojena, že dokázala další den věrně a neochvějně plnit příkazy velké Vainté. Oči se jí zavřely a okamžitě upadla do hlubokého spánku.

Všude kolem spaly fargi, chráněny kruhem jedovatých trnů, svítičů a nočních hesotsan, připravených vystřelit při sebemenším pohybu. Jen někteří z tarakast se ještě převalovali a zuřivě syčeli jeden na druhého, ale zakrátko se i oni stočili ke spánku, hlavy položené na smyčce ocasu. Yilané i jejich zvířata spali.

Tábor stál z větší části na rovině – jen na jednom místě se tyčila hromada kamení, kterou vítr za dlouhé věky stmelil navátou hlínou v nízký pahorek. Většina kamenů zpola vykukovala z hlíny, jen vrchol by zcela holý, omytý deštěm dohladka.

Jeden z těchto kamenů se pohnul a zarachotil o jiné.

Několik fargi, spících nablízku, okamžitě otevřelo oči. Neslyšely však už nic dalšího a viděly pouze jasné hvězdy; zavřely tedy opět oči a usnuly. Tak jako tak ovšem v noci viděly velmi špatně, takže by si pohybu kamení nevšimly. Nějaký kámen se skutečně pohnul, tentokrát tiše.

Herilak pomalu a opatrně zvedl hlavu nad navršené balvany.

Rozhlédl se po táboře. Srpkovitý měsíc právě vycházel, ale hvězdy, zářivé na jasném nebi, i bez něj jasně osvětlovaly spící ležení. Mohutná těla tvorů s osmi nohama, menší temné hroudy spících murgu. Na jedné straně vaky s masem, poskládané na hromadě.

Ostře se rozzářilo světlo a zapraskaly hesotsan, jak se nějaké pouštní zvíře dotklo jedovatých šlahounů. Herilak ztuhl a bez hnutí vyčkával. Murgu, spící nejblíže světla, se posadili a zmateně vykukovali do tmy. Světlo pomalu pohasínalo, až zhaslo docela. Murgu se uložili. Herilak obezřetně a tiše zvedal kameny a odkládal je stranou, až se dokázal protáhnout otvorem.

Chvíli jen ležel na zemi a naslouchal, pak se otočil a tiše zavolal do černé díry za sebou.

„Teď. Pojďte. Tiše.“

Odplížil se kousek stranou, aby udělal místo dalšímu ozbrojenému lovci. V jeskyni se jich skrýval celý hault. Tu jeskyni si sami vykopali a podepřeli stěny tlustými poleny a pak ji zakryli balvany, které prve tak pracně odkutáleli. S kopáním začali už ráno, hned jak murgu, kteří zde strávili předchozí noc, odcválali z dohledu. Nyní se vynořovali jeden po druhém a zhluboka dýchali svěží noční vzduch. Byli zde uzavřeni celé odpoledne; v horku a zkaženém, vydýchaném vzduchu. Nikdo si však nestěžoval; všichni se na noční přepad přihlásili dobrovolně.

„Je to, jak jsi říkal, Herilaku,“ zašeptal mu druhý lovec do ucha. „Vždycky přespávají na tomtéž místě.“

„Ano. A my toho nyní využijeme a uděláme, proč jsme sem přišli. Zabijeme je.“

Pracovali nelítostně a zručně; nezabíjeli murgu poprvé. Jen občas zaznělo mezi tichými ranami nožů a oštěpů bolestné zakviknutí a spící umírali jeden po druhém. Teprve ve chvíli, kdy zemřel poslední, použili lovci hesotsan, aby pobili jízdní zvířata. Sem tam se některé pohnulo a zařičelo, jak ucítilo v nozdrách pach smrti, pokusilo se uprchnout a skončilo ve smrtících ostnech. Konečně zemřelo poslední. Masakr byl dokonán.

Nikdo z lovců nemohl usnout. Otřeli si z rukou a zbraní krev, jak nejlépe dokázali, posadili se a tiše rozmlouvali, vyčkávajíce svítání. Když se rozednilo natolik, že viděli kolem sebe, Herilak vstal a vydal pokyny.

„Ještě nás čeká trocha práce. Chci, abyste dobře uzavřeli a zakryli díru do jeskyně – tak, aby ji murgu nenašli. Naházejte některá těla na kameny. Možná, že murgu přece jen vchod najdou – ale pokud ne, budou si s tím lámat hlavu. Budou přemítat, jak se to mohlo stát, jak jsme se dostali přes pasti, a to je zpomalí.“

„A vrátí se pak zpět?“ zeptal se Nenne s nadějí v hlase.

„Ne, to se nestane,“ opáčil Herilak a cítil, jak v něm opět stoupá hněv. „Budou na nás útočit dál. Můžeme je však zpomalit, zabíjet je. To lze. A nyní vy ostatní, co nebudete maskovat jeskyni, počkejte, dokud nebude pořádné světlo a dokud se trny nezatáhnou. Ničeho se nedotýkejte, jen odhrňte šlahouny z cesty. Nechte vše tak, jak to je. Vezmeme si smrtící hole a nějaké maso, nic víc. Jakmile projdeme, vraťte šlahouny zpět na místo. Až to murgu uvidí, budou velmi, velmi nešťastní. A právě to chci.“

35

Plavili se na jih podél pobřeží. Paramutan byli radostně vzrušeni tou cestou do neznáma, ukazovali si na každý nový mys či pláž s výkřiky úžasu a obdivu. Kerrick jejich nadšení nesdílel – naopak, každým dnem se propadal hloub a hloub do těžké melancholie. Armun to viděla, ale bylo jí jasné, že to nijak nemůže změnit. S postupem na jih se zlepšovalo počasí, nikoli však Kerrickova nálada. Armun byla téměř vděčná za každou bouři, protože se Kerrick alespoň zaměstnal u pumpy či u promočených plachet a povolených řemenů a neměl čas přemýšlet o budoucnosti.

Linie pobřeží se zde stáčela, to bylo z mapy jasné, a tak podél ní záhy pluli na západ místo na jih. Slunce sice hřálo, ale zimní bouře přinášely od severu studené lijáky. Osmého dne plavby je častovala jedna průtrž mračen za druhou, ale v průběhu odpoledne déšť ustal a pásmo mraků se od nich vzdalovalo směrem k pobřeží.

„Podívej, duha,“ všimla si Armun a ukázala na velký oblouk, přetínající oblohu od moře až na pevninu. Zdálo se, že její konec leží kdesi na blízkém skalnatém mysu. „Můj otec říkával, že pokud najdeš místo, kde duha končí, potkáš tam obřího jelena, který mluví lidskou řečí. Když přijdeš, neuteče a odpoví ti na každou otázku, kterou mu položíš. Tak to říkal otec.“

Kerrick mlčel a díval se k pevnině, jako by ji vůbec neslyšel.

„Myslíš, že je to pravda?“ naléhala.

Potřásl hlavou. „Nevím. Nikdy jsem neslyšel obřího jelena mluvit. Jsou chutní – ale jejich radami bych se asi neřídil.“

„Ale toto je zvláštní druh obřího jelena. Nalezneš ho jenom na konci duhy. Já věřím, že tam opravdu čeká.“

Prohlásila to jistým hlasem a sledovala, jak duha slábne a slábne, až zmizela kamsi za bouří, která teď řádila nad zalesněnými kopci. Kerrick neodporoval; utápěl se opět v hlubinách své melancholie.

Zakrátko ustal i vítr a slunce hřálo. Armun mu nastavila tvář a čechrala si vlasy, až jí dokonale uschly. Jen Paramutan se změna počasí nelíbila; svlékali si kožešinové kabáty a naříkali na horko. Byli to lidé severu a v teple se necítili dobře. Kalaleq stál na přídi a rozhlížel se po pobřeží, zatímco svěží vánek mu čechral dlouhou srst na zádech.

„Tam!“ zaječel náhle a kamsi ukazoval. „To je něco nového, co jsem nikdy neviděl.“

Kerrick přiběhl k němu a upřel oči na vzdálený ostrůvek zeleni na pobřeží. Vyčkal, dokud si nebyl absolutně jistý.

„Obrať loď, jedeme ke břehu,“ řekl potom. „Vím, co to je. Je to…“ Jeho slovní zásoba v řeči Paramutan ho nechala na holičkách. Obrátil se k Armun a přešel do mar-bačtiny.

„Neexistuje pro to slovo – ale je to místo, kam přivádějí murgu svá zvířata, která plavou. Bývají tam i murgu.“

Armun pronesla několik rychlých vět v řeči Paramutan a Kalaleq vytřeštil oči. „Je tam místo pro přistání, opravdu,“ kývl a opřel se o řídicí veslo, zatímco ostatní muži spěchali k řemenům plachty. Ikkergak se obrátil a zamířil k pobřeží, notný kus od doku Yilané. Kerrick zkoumal mapu, pomáhaje si přitom prstem.

„Je to ono, musí být. Přistaneme a půjdeme tam pěšky. Musíme zjistit, co se tam děje.“

„Myslíš, že tam budou nějací murgu?“ zeptala se Armun.

„V tuto chvíli nevím – ale mohou tam být. Musíme být velice opatrní, jít tiše – a jen několik z nás.“

„Pokud půjdeš ty – půjdu i já.“

Chtěl něco namítnout, ale zaznamenal, že má v hlase neústupnost a tak jenom přikývl. „Tak tedy my dva. A jeden, nanejvýš dva z Paramutan.“

K průzkumnému oddílu se sám přičlenil Kalaleq a po dlouhém křiku a diskutování byl vybrán ještě Niumak, známý jako skvělý stopař. Vyběhli z ikkergaků na písčitou pláž a ozbrojeni oštěpy se vydali po pobřeží k doku.

Pláž končila skalnatým výběžkem do moře, který museli obejít směrem do vnitrozemí, mezi stromy. Zdejší prales byl téměř neproniknutelný; padlé stromy se proplétaly s živými a mezi mohutnými kmeny rašilo všude malé, husté stromoví. Co nejrychleji si klestili cestu zpět k oceánu, řídíce se zvukem vln.

„Umřu, horko zabíjí,“ naříkal Kalaleq. Klopýtal a neměl daleko k úplnému vyčerpání.

„Led, sníh,“ skučel Niumak toužebně. „Tam patří skuteční lidé. Kalaleq říká pravdu, smrt horkem se blíží.“

Před nimi se otevřela modrá obloha a s ní zavanula i spásná bríza. Paramutan blaženě nastavovali těla chladivému doteku vánku, zatímco Kerrick opatrně rozhrnul husté listy a vykoukl na skály a vlny; tříštily se v hloubi pod nimi. Dok byl takřka na dosah. Za ním se rýsovaly nějaké okrouhlé pahorky, ale na tu vzdálenost nedokázal rozlišit, o co se jedná. Nikde se nic nehýbalo; místo vyhlíželo opuštěně.

„Půjdu se podívat blíž…“

„Jdu s tebou,“ ozvala se Armun.

„Ne, raději půjdu sám. Pokud tam budou murgu, hned se vrátím. Znám je, vím, jak budou reagovat. Ve dvou by to bylo mnohem nebezpečnější. Paramutan tu zůstanou s tebou. Vrátím se tak rychle, jak jen budu moci.“

Chtěla něco namítnout, jít s ním – ale chápala, že to není možné. Na okamžik se k němu přitiskla a položila mu hlavu na prsa. Pak jej odstrčila a udělala krok ke stále těžce oddechujícím Paramutan.

„Zůstanu s nimi. A teď běž.“

Bylo velmi těžké projít lesem tiše; příliš mnoho větví musel odstrčit a příliš mnoho suchých, praskavých větviček leželo v cestě. Už si trochu zvykl, když tu narazil na stezku zvěře; vinula se od pásma kopců. Stezka se stáčela správným směrem, k pobřeží, a tak se po ní vydal. V místě, kde opouštěla příkrov stromů, se Kerrick zastavil a opatrně vykoukl na volné prostranství. Prázdný dok ležel přímo před ním a za ním ony vysoké, okrouhlé hromady. Byly příliš hladké a pravidelné, než aby mohly být přírodního původu – a vedly do nich otvory, podobné dveřím.

Má jít blíž? Jak jinak zjistí, zda jsou uvnitř Yilaně? V přístavu neležel žádný uruketo, ale to znamenalo jen málo, neboť zde mohl Yilaně vysadit a zase odplout.

Ostré prasknutí hesotsan si nebylo možno splést s ničím jiným. Uskočil stranou a padl k zemi, bez sebe strachy. Šipka jej nepochybně minula. Musí pryč.

Ozval se dupot těžkých nohou, které si klestily cestu podrostem, a Kerrick, pokoušeje se zmizet mezi mladými stromky, zahlédl koutkem oka, jak sem běží Yilaně s napůl pozvednutým hesotsan. Spatřila jej a zastavila se v půli kroku, ruce rozhozené v gestu údivu. Vzápětí však zvedla zbraň a zamířila.

„Nestřílej!“ zaječel. „Proč mne chceš zabít? Jsem přítel a nemám zbraň.“

Oštěp mu vypadl z ruky a během řeči jej zakopl do hloubi křoví.

Účinek, který měla jeho slova na útočníka, byl dramatický. Yilaně couvla a nevěřícně promluvila.

„To je ustuzou. Nemůže mluvit – a přece promluvilo.“

„Můžu mluvit – a mluvím dobře.“

„Vysvětlení přítomnosti zde: okamžité a naléhavé.“

Zbraň sice nemířila na něj, ale byla v pohotovosti. Šipka mohla vyletět během okamžiku. Co jí má říci? Cokoli, cokoli, co ji zaujme.

„Přicházím z velké dálky. Byl jsem naučen řeči – učila mne Yilané velké inteligence. Byla ke mně laskavá; díky ní vím mnohé. Jsem přítel Yilané…“

„Slyšela jsem kdysi o ustuzou, které mluvilo. Proč jsi zde samo? „ Nečekala na vysvětlení a znovu zamířila hesotsan. „Uprchlo jsi svému vlastníku, uteklo jsi, to jsi učinilo. Stůj a ani se nehni.“

Kerrick poslechl; neměl na vybranou. Tiše stál a záhy slyšel další kroky; po stezce z lesa přicházely dvě fargi a nesly jednoho z těch velkých ptáků. Kerrick se proklínal; mohlo ho napadnout, že je ta stezka příliš dobře prošlapaná, než aby to mohl být chodníček zvěře. Tak přece tu jsou Yilané. A tato před ním vypadá surově – bude zřejmě lovec, zrovna jako kdysi Stallan. Očividně byla na lovu, nesla čerstvé maso, a prakticky o něj zakopla. Mělo ho to napadnout; pořádný lovec by poznal hned, že se nejedná o stezku zvěře, a byl by se podle toho zachoval. On ne. Fargi prošly kolem něj, stáčejíce k němu jedno oko, a vyjadřovaly své ohromení gesty, zkreslenými těžkým nákladem.

„Běž za nimi,“ nařídila lovkyně. „Zkus utéct – a zemřeš.“

Kerrick neměl na vybranou. Klopýtal po stezce, ochromený zoufalstvím, k okrouhlé stavbě na pobřeží.

„Odneste maso řezníkům,“ poručila lovkyně. Obě fargi minuly první z kupolí, ale Kerrick dostal pokyn, aby vstoupil.

„My půjdeme sem. Myslím, že Esspelei budeš zajímat.“

V boku kupole byly kožovité dveře a jakmile na rozkaz své věznitelky zatlačil na kropenaté políčko vedle nich, rozevřely se. Na ně navazoval tunel, matně osvětlený žhnoucími skvrnami, který končil dalšími dveřmi. Yilané stála několik kroků za ním, hesotsan připravený v ruce, a nařídila mu, aby pokračoval dál. Prošel chodbou, dotkl se políčka u druhých dveří a zalila jej vlna teplého vzduchu. Matně svítící skvrny na stěnách byly v další místnosti větší a poskytovaly více světla. Na římsách zde leželo mnoho podivných tvorů – tvorů vědy, tím si byl jist. U stěny, plné map, se jakási Yilané skláněla nad jedním z živých nástrojů –

„Proč mne rušíš, Fafnege?“ zeptala se mírně podrážděně a otočila se. Její gesta se okamžitě změnila v symboly překvapení a strachu.

„Nečisté ustuzou? Proč není mrtvé, proč je sem přivádíš?“

Fafnege signalizovala nadřazenost vědění a pohrdání strachem. Byla Stallan opravdu podobná – i jednáním. „Jsi v bezpečí, Esspelei, zanech tedy třaslavého strachu. Toto je velmi neobvyklé ustuzou. Podívej, co se stane, když mu nařídíš promluvit.“

„Nehrozí ti nebezpečí,“ ozval se Kerrick. „Ale mně ano. Poruč tomu odpudivému stvoření, aby odložilo zbraň. Jsem neozbrojen.“

Esspelei překvapením ztuhla. Dlouhou chvíli trvalo, než mohla promluvit.

„Vím o tobě. Hovořila jsem s jednou, jež hovořila s Akotolp – a ta jí vyprávěla o ustuzou, které mluví.“

„Znám Akotolp. Je velmi-velmi tlustá.“

„Pak musíš být tím ustuzou, neboť Akotolp je tlustá. Proč jsi tady?“

„Uprchlo,“ odpověděla místo něj Fafnege. „Nemůže být jiné vysvětlení jeho přítomnosti. Vidíš kruh kolem krku? Vidíš místo, kde bylo přetrženo vodítko? Toto ustuzou uteklo svému pánu.“

„Je to skutečně tak? „ otázal se Esspelei.

Kerrick mlčel a horečně přemýšlel. Co jim má říci? Cokoli – Yilané nedokážou lhát, neboť myšlenky se jim zrcadlí v pohybech. On však lhát může – a také bude.

„Neutekl jsem. Došlo – došlo k nehodě, bouři, uruketo se dostal do nesnází. Vypadl jsem do moře, doplaval na pobřeží. Byl jsem jediný. Mám hlad. Je dobré moci opět hovořit s Yilané.“

„To jsou věci velkého zájmu,“ usoudila Esspelei. „Fafnege, přines maso.“

„Ustuzou uteče, pokud je necháme bez dozoru. Zavolám fargi.“

Odkráčela, ale Kerrickovi bylo jasné, že nešla příliš daleko. Uteče, jak bude moci – ale nejprve musí svého zajetí využít. Musí zjistit, co dělají tyto Yilané tak daleko na severu.

„Od tvora velké hlouposti k jedné z těch nejvyšší inteligence; uctivá žádost o informaci. Co je Yilané zapotřebí na tak studeném místě?“

„Právě informace,“ odpověděla Esspelei bezmyšlenkovitě, stále ještě udivená příchodem tohoto Yilaně-ustuzou. „Zde je místo vědy, kde studujeme větry, oceán i počasí. To vše je samozřejmě nad tvé chápání – nechápu, proč se vůbec namáhám s vysvětlováním.“

„Velkorysost ducha nejvyšší směrem k nejnižšímu. Měříte tu snad chladnost větrů, těch studených větrů, které vanou od severu každým rokem víc a dál?“

Esspelei dala najevo překvapení a slabý náznak respektu. „Nejsi opravdu fargi, ustuzou, máš v sobě i nepatrný zárodek inteligence. Skutečně studujeme větry, neboť znalosti jsou věda a věda je život. Zkoumáme toto.“

Pokynula k množství nástrojů, k mapám na stěně a slova doprovázela gesty velkého zármutku. Hovořila nyní spíš sama k sobě než ke Kerrickovi.

„Každým rokem jsou zimy chladnější, každou zimu postoupí led dále na jih. Zde je mrtvý Soromset a mrtvý Inegban<. Města bez života. A chlad jde stále dál. Zde Ikhalmenets, který zemře příště, až zima postoupí ještě dále.“

Ikhalmenets! Kerrick se otřásl silou emocí, které v něm to slovo rozbouřilo. Dal si načas s odpovědí, aby chvěním v hlase neprozradil dychtivost, s jakou očekával odpověď na další otázku. Jkhalmenets, město, o němž mluvila Erefnais na pláži před ztroskotaným uruketo, město, které pomohlo Vainté, město, které rozpoutalo útok, v němž se Yilané znovu zmocnili Deifoben. Ikhalmenets, jeho nepřítel.

„Ikhalmenets? Ve své hlouposti jsem nikdy o takovém městě neslyšel.“

„Tvá hloupost je vskutku kolosální. Mořem-obklopený Ikhalmenets, zářící ostrov v oceánu. Pokud nevíš o existenci Ikhalmenets, pak nejsi Yilané.“

Během řeči natáhla ruku k mapě a poklepala palcem na jedno místo.

„Tak hloupý, až se divím, že jsem ještě naživu,“ souhlasil Kerrick. Předklonil se k mapě a přesně si vryl do paměti, kam palec ukázal „Jaká velkorysost nejvyššího vůči nejnižšímu, že ses obtěžovala se mnou hovořit a mrhala svým drahocenným časem na rozšíření mých vědomostí.“

„Pravdu říkáš, Yilaně-ustuzou.“ Otevřely se dveře a vstoupila fargi s měchýřem plným masa. „Pojíme. Pak mi odpovíš na mé otázky.“

Kerrick jedl mlčky, pln náhlého pocitu divokého štěstí. Dál se už neptal; věděl vše, co potřeboval. Věděl už, kde se v nesmírných rozlohách oceánu nachází nepřátelský Ikhalmenets.

36

Kerrick právě dojedl konzervované maso a otíral si tuk z prstů do kožešin, když se dveře znovu otevřely. Nestála v nich však žádná vyjevená fargi; vstoupila Yilané pokročilého věku a mohutného těla a přejela jej pohledem, doprovázeným gesty pochyb a podezření. Esspelei se zvedla do postoje uctivé podřízenosti a Kerrick ji okamžitě napodobil. Nově příchozí měla tučnou, těžkou spodní čelist a silné paže jí zdobily i zde, daleko od civilizace měst, složité obrazce. Očividně byla pánem situace. Fafnege, stále ještě s hesotsan v ruce, vstoupila za ní, a i ona vykazovala náležitou úctu. Kerrickovo bylo jasné, že tuto Yilané nepůjde ošálit tak snadno jako ty předchozí. Jedním okem detailně zkoumala jeho tvář, zatímco druhé obezřetně hlídalo zbytek Kerrickova těla.

„Co má znamenat toto nečisté ustuzou? Co tu dělá?“

„Nejnižší Esspelei nejvyšší Aragunukto,“ zavlnila se Esspelei pokorně, „lovkyně je našla v lese. Je yilané.“

„Opravdu? Jsi yilané? „ Byla to majestátní otázka, spíš příkaz. Kerrick odpověděl se všemi atributy podrobení se.

„Je mým potěšením hovořit a nebýt němý jako ostatní ustuzou.“

„Strhněte z něj ten ohavný pokryv – je těžké tomu zvířeti rozumět.“

Esspelei přispěchala a Kerrick se nijak nebránil. Stál v pokorném postoji a čekal, až z něj Esspelei odřeže strunovým nožem kožešiny. Než ležely všechny na hromádce pod jeho nohama, krvácel z několika řezných ran.

„Růžové-ošklivé, nechutné.“ řekla Aragnukto. „A očividně samec. Nepusťte k němu žádnou z fargi, aby v ní pohled na něj nevyvolal nepřípustné myšlenky. Otoč se! Já to věděla, ani ocas nemá. Viděla jsem obrázky bytosti tvého druhu, bezpečně-mrtvé, ve vzdáleném mořem-obklopeném Ikhalmenets. Jak se ale dostalo sem?“

„Vypadlo za bouře z uruketo, doplavalo na břeh,“ vysvětlovala Esspelei. Konstatovala to jako fakt; když to Kerrick řekl, musí to tak být. Aragnuktiny rysy však potemněly hněvem.

„Jak by se to mohlo stát? Je mou jistou vědomostí, že je jen jedno Yilané ustuzou a to uprchlo a je divoké a zuřivé. Jsi ono ustuzou?“

„Jsem, velká Yilané. Byl jsem zajat znovu, poslán v uruketo přes oceán a pak bouří spláchnut přes palubu.“

„Jakým uruketo? Kdo mu velel? Kdo tě zajal?“

Kerrick se zamotával do sítě vlastních lží. Aragnukto byla příliš prohnaná, než aby ji mohl ošálit – ale jinou možnost než pokračovat dál už neměl.

„Tato vědomost mi není dána. Byl jsem udeřen do hlavy; bouře, noc…“

Aragnukto se odvrátila a nařídila Fafnege pozornost-k-rozkazu. „Tento tvor hodný znechucení hovoří, jako by byl Yilané. Není však. V jeho řeči jsou stíny, odhalující jeho povahu ustuzou. Cítím se pošpiněna takovou komunikací. Žab jej, Fafhege, a tím bude vše vyřešeno.“

Fafnege s posunky štěstí a zadostiučinění pozvedla hesotsan a zamířila.

„Ne. Nemáš důvod,“ zařval Kerrick chraptivě. Příkaz však již byl vydán a bude zjevně uposlechnut. Uskočil co nejdál od zbraně, a narazil na šokovanou vědkyni. V zoufalém pokusu přežít ji popadl za mocné paže a vystrčil ji před sebe, schovávaje se za mohutným tělem. „Mohu vám pomoci, mohu dát důležitou informaci!“

Yilané mu však nerozuměly, neboť trup Esspelei zakrýval veškerá jeho gesta.

„Žab ho! Okamžitě!“ běsnila Aragnukto.

Famege se přikrčila, zbraň připravenou k ráně, a plížila se za Kerrickem jako za divokou zvěří. Esspelei se kroutila a snažila se mu vytrhnout. Jakmile jen na okamžik odkryje část těla, je ztracen. Cítil, jak se mu vědkyně vyprostila ze sevření a v tom okamžiku zahlédl koutkem oka dveřní otvor.

A v něm šokovanou, zarostou tvář Paramutan.

„Žab tu se smrtící holí!“ zařval Kerrick, jehož tělo se nyní odkrylo vražedným střelám.

Ve chvíli, kdy vypouštěl slova z úst, si uvědomil, že volá marbacky. Vrhl se k zemi současně s prasknutím hesotsan. Šipka minula jeho tvář tak těsné, že pocítil závan. Fafnege sledovala, jak padá, a souběžně pohnula ústím hesotsan.

„Co se to děje?“ vykřikl Kalaleq.

Fafnege se zuřivě obrátila po zvuku. Kerrick však už nalezl slova v řeči Paramutan.

„Zabij! Tu s holí!“

Kalaleqova ruka dokázala vehnat smrtící harpunu do obrovitého ularuaqa; nyní mrštila oštěpem se stejnou přesností i silou.

Zbraň zasáhla Famege doprostřed těla a silou nárazu ji odhodila nazpět. Střela z hesotsan, vystřelená v pádu, udeřila neškodně do podlahy.

Niumak se prodral vchodem s napřaženým oštěpem, a hned za ním Armun. Okamžitě se rozběhla za Kerrickem, který se právě zvedal.

„Ne – tu ne!“ zařval. Bylo však pozdě. Esspelei zavřísk-la bolestí, svírajíc Armunin oštěp tam, kde se jí zabodl do krku, a zhroutila se na zem, vykašlávajíc ve slábnoucím výkřiku krvavé bubliny.

„Byla to vědkyně, chtěl jsem s ní mluvit,“ řekl Kerrick chabě. Armun vykroutila oštěp z rány a obrátila se k němu, aby jej chránila.

Nebylo však už před kým. I Aragnukto ležela mrtvá a nad ní se tyčil Kalaleq. Supěl rozrušením a námahou v nezvyklém horku a rozhlížel se očima, zarudlýma zlobou. „Další?“ ptal se. „Jsou tu další?“

„Ano, v těch dalších stavbách. Ale…“

Byli pryč, než jim mohl vysvětlit cokoli o tom, co jsou to fargi. Unaveně posbíral rozřezané kožešiny a prohlížel si je. Armun mu jemně přejela po krvavých šrámech na kůži a tiše promluvila.

„Když jsi se nevracel, padl na mne strach. Na Paramutan také. Niumak šel po tvých stopách, našel oštěp i místo, kde se tvé stopy spojovaly se stopami murgu. Sledoval je až sem. Zranili tě?“

„Ne. Jen pár drobných říznutí. Nic víc.“

Pokoušel se dát dohromady trosky odění i myšlenek. V tuto chvíli už budou všechny Yilané mrtvé. Tak ať. Aragnukto nařídila jeho smrt jen proto, že se jí nelíbil způsob jeho řeči. Ale znovu byla kolem jenom smrt; na mír ani pomyšlení. Snad je to tak lépe. Vzhlédl; Kalaleq se právě vracel, těžce oddechoval, a z oštěpu a paže mu kapala krev.

„Jaká podivná a děsivá stvoření! Jak se kroutila a ječela a umírala na našich oštěpech.“

„Všichni mrtví?“ zeptala se Armun.

„Všichni. Vešli jsme do každého z těch velkých paukarutu a vyhledali je a ubodali oštěpy. Někteří uprchli, ale i tak zemřeli.“

„Nyní je nutno učinit toto,“ Kerrick se silou vůle přiměl přemýšlet, uvažovat. „Nesmíme po sobě zanechat jedinou stopu. Pokud murgu pojmou byť jen stín podezření, že jsme na této straně oceánu, vyhledají nás a zabijí.“

„Naházíme těla do moře,“ konstatoval Kalaleq prakticky. „Otřeme krev.“

„Přijdou další?“ otázal se Armun.

„Ano, připlují ve člunech, které umějí plavat, přístav tu je. Pokud zjistí, že všichni zmizeli, bude to pro ně záhada – ale nás podezřívat nebudou. Nechte vše, jak to je. Nic neberte.“

„Nechci nic!“ vykřikl Kalaleq, mávaje oštěpem. „Nic z toho, co měli tito tvorové. Musíme pečlivě omýt jejich krev z oštěpů, jinak budeme mít strašlivou smůlu. Hovořil jsi o tom, jak děsiví a silní a odlišní tito murgu jsou a já žasl. Neřekl jsi mi však, jak se budu třást hněvem a nenávistí, sotva je spatřím. Je to velmi divné a mně se to nelíbí. Do moře s nimi a pak se navrátíme do radosti chladného severu.“

Ne, jihu… pomyslel si Kerrick, ale nahlas neřekl nic. Nebyla ta správná chvíle. Před odchodem však ještě jednou pohlédl na mapu na stěně. Natáhl se a zlehka se jí dotkl v místě, kde ze světle zeleného moře vystupoval tmavě zelený, nepravidelný kruh. Mořem-obklopený Ikhalmenets.

Armun viděla, jak se Kerrickovo tělo svíjí, jak se pokouší to jméno vyslovit v řeči murgu, a vzala ho za paži. „Musíme odtud. Pojď.“

Než byli hotovi, padla již tma. Moře ochotně přijalo těla i zakrvácené zbytky jeho kožešin. Byl právě odliv –jistě zanese těla daleko od břehu. O zbytek se postarají ryby.

Niumakovi nečinilo žádné potíže dovést je zpátky. Stezka však byla příkrá a tak byli již značně unaveni, když konečně spatřili blikat mezi listovím záři ohně. Za křiku pozdravů vyklopýtali na písek pláže.

„Jste tady! Vše v pořádku?“

„Věci se děly, strašlivé věci!“

„Smrt a krev, tvorové nepředstavitelní.“

Kerrick dopadl na písek a hltavě pil studenou vodu, kterou mu Armun donesla.

„Jsi v bezpečí,“ pohladila jej po tváři. Znělo to však, jako by o tom chtěla ujistit i sama sebe. „Zajali tě, ale jsou mrtví. Ty jsi živý.“

„Já jsem v bezpečí, ale co ostatní?“

„Vrátíme se k nim přes oceán. Jsou v bezpečí, tam u jezera. Neboj se o Arnhweeta.“

„Nemyslím je. Co ostatní sammady, Sasku – co ti?“

„O nich nic nevím a také se o ně nestarám. Můj sammad jsi ty.“

Chápal, co Armun cítí, a přál si, aby cítil totéž. Zde s Paramutan jsou v bezpečí – dokud zůstanou na severu a budou se vyhýbat tomuto nebezpečnému pobřeží. Na jaře opět překročí oceán, aby sem přivedli i zbytek svého malého sammadu. Zde budou v bezpečí všichni. To lze. Ostatní sammady jsou silné a dokážou se bránit, budou-li napadeny. Za jejich osud Kerrick nezodpovídá.

„To nemohu,“ pronesl se zaťatými zuby, sevřenými pěstmi a tělem, které se zmítalo vnitřním bojem. „Nemohu – nemohu je nechat zemřít.“

„Můžeš. Ty jsi sám – ale murgu je mnoho. Nic z toho se tě netýká. Ten boj nikdy neskončí. Držme se od něj stranou. Potřebujeme sílu tvých paží a oštěpu – Arnhweet ji potřebuje. Na něj bys měl myslet především.“

Zasmál se tomu, smíchem, v němž nebyla ani stopa veselí. „Máš pravdu – neměl bych myslet na nic než na něj. Ale já nedokážu zastavit myšlenky. V táboře murgu jsem cosi nalezl – viděl jsem mapu, velice podobnou té, kterou už máme, a spatřil jsem na ní místo, město murgu, odkud přišli vrahové…“

„Jsi unaven; musíš spát.“

Podrážděně odstrčil její paže, vstal a zahrozil pěstmi k obloze.

„Prostě nerozumíš. Vede je Vainté – a ta bude sammady pronásledovat, dokud nebudou zcela zničeny. Já však vím, kde se nalézá Ikhalmenets. Nyní vím, kde Vainté získává zbraně, síly i fargi.“

Armun zápolila se strachem; očividně nechápala bolest, která jej sužovala.

„Víš to – ale nemůžeš s tím nic dělat. Jsi jeden jediný lovec proti celému světu murgu. Sám nezmůžeš zhola nic.“

Ta slova Kerricka odzbrojila; těžce dosedl na zem vedle ní. Mlčel, ponořen hluboko do svých úvah. Samotný hněv jej Yilané nezbaví.

„Máš pravdu, no ovšem, co já zmůžu? Kdo by mi pomohl? Všechny sammady světa mi nejsou k ničemu, pokud budu chtít bojovat proti městu na vzdáleném ostrově.“

Sammady mu nejsou k ničemu – ale jiní ano. Zahleděl se k temnému obrysu ikkergaků a na Paramutan, kteří vzrušeně rozprávěli, sedíce u ohně a trhajíce syrové maso ostrými bílými zuby. Vzpomněl si na Kalaleqův výraz –jaká nenávist jej posedla tváří v tvář Yilané, murgu, těm novým, odpudivým a neznámým tvorům.

Mohla mu ta nenávist být k užitku? Nedalo by se přece jenom něco učinit?

„Jsme unaveni, musíme spát,“ prohlásil a přitiskl k sobě pevně Armun. A přece neusnul hned, navzdory únavě; naslouchal Armuninu tichému, pravidelnému dechu a upíral nevidoucí oči ke hvězdám, zatímco myšlenky pádily o překot v bludných kruzích.

Ráno se usadil k ohni a tiše studoval mapu Yilané, zatímco Paramutan nakládali ikkergak a chystali se k odjezdu. Když už byli hotovi, zavolal na Kalaleqa.

„Znáš tuto mapu, vid?“ zeptal se ho.

„Musíme ji hodit do moře stejně jako těla murgu.“ Hněv z něj během noci vyprchal a oči už neměl rudé zuřivostí, ale tichý odpor v něm zůstal. Kerrick potřásl hlavou.

„Je to příliš cenná věc. Říká nám věci, jež potřebujeme znát. Ukážu ti to. Zde jsou naše paukaruty – a zde místo, kde jsme nyní. Ale podívej, zde dál na jih, podél pobřeží, kde úzký proužek oceánu ustupuje velké zemi…“

„Zemi murgu, tak jsi to říkal. Nechci na ni myslet.“

„Pohleď ale sem, jen kousek od pevniny jsou tyto ostrovy. Tam žijí murgu, kteří zavraždili mé bratry. Rád bych ty murgu zabil. Tento ikkergak k ostrovu dopluje snadno.“

Kalaleq ucouvl a zvedl před sebe ruce, jako by se chtěl bránit. „Tento ikkergak může plout pouze jediným směrem. Na sever. Ikkergak popluje rychle pryč od murgu –ne k nim. Už o tom přede mnou nemluv, neboť na to nechci už ani pomyslet.“ Zasmál se a zadupal nohama. „Pojď, poplujeme k paukarutům. Pomysli na všechno zkažené maso, které sníme, na tuk, jejž budeme lízat. Jak krásné a příjemné! Nemysli už na murgu. Nemysli už na ně a neohlížej se po nich.“

Kéž by to dokázal. Kéž by.

Ardlerpoq, tingavoq, misugpoq, mulu vo q – nakoyoark!

úsloví Paramutan

Lovit, milovat se, jíst, zemřít – jaká zábava!

37

Byla to dobrá oslava. Ne – mnohem lepší, než jen dobrá, uvědomil si Kalaleq, když měl čas o tom chvilku přemýšlet. Mnohem, mnohem lepší než dobrá. Byla to ta největší oslava, jakou kdy Paramutan zažili, větší, než jaká kdy byla uspořádána. Hostina na oslavu vítězství nad novým a strašlivým nepřítelem. Jaké příběhy se nyní o té bitvě vyprávěly! Kolik úderů oštěpem a smrtelného chroptění těch podivných tvorů teď ožívalo v ústech vypravěčů. A příjemně vystrašené ženy tak báječně křičely strachy. Potom hodovali. Jak báječně jedli a jedli, až sténali bolestí, když se jim kůže na břiše napínala k prasknutí, potom spali, a znovu jedli, a znovu spali. V paukarutu, kde seděli všichni namačkaní, bylo horko, a tak každý postupně odložil kůže i kožešiny. Když se Kalaleq opět probudil, shledal, že je tlakem ostatních pevně přitisknut k teplému, příjemně vonícímu tělu Angajorqaq. Zhluboka nadechl vůni teplé, měkké srsti na jejích prsou a olízl ji. Angajorqaq, která přes svůj spánek koutkem mysli zaznamenala jeho pozornost, zasténala a to Kalaleqa nesmírně vzrušilo. Vytáhl ji na hromadu kožešin a vzal si ji před zraky těch, kdo byli zrovna vzhůru. Hlasité veselí a povzbudivé výkřiky probudily i zbývající spáče. Muže zachvátilo vzrušení a ženy ječely a s předstíraným strachem prchaly, ale ne příliš daleko.

Bylo to nádherné, opravdu legrace! Hlasitě zasténal nad tou blaženou vzpomínkou, a zasténal ještě jednou, když si uvědomil, jak jej bolí hlava. No ovšem, ten boj! I ten byl nádherný.

S kým to vlastně bojoval? Na to si nevzpomínal. Věděl však, že to bylo krásné. Jak to začalo? Ano, to si ještě pamatoval. To ten muž Erqigdlit, ten to začal. Byl tak pošetilý. Vždyť přece Kalaleq neudělal víc, než že rozhrnul kožešiny na těle jeho ženy. Jen tak, z legrace. Pak ho ten muž uhodil a on se rozčílil a uhodil Nanuaqa a ten mu to vrátil. Krásná zábava.

Kalaleq zívl a protáhl se – a pak se rozesmál bolesti v unavených svalech. Angajorqaq ještě spala a tiše kňourala ze spaní. Kukujuk se změnil v hromádku kožešin. Kalaleq je oba překročil a vyklouzl ven z paukarutu, aby zívl a protáhl se, tváří v tvář rannímu slunci. Nanuaq, který také stál před svým paukarutem, popošel k němu a zvedl velkou pěst.

„Tímhle jsem tě praštil!“

„A já tebe.“

„Krásná oslava.“

„To ano.“ Nanuaq se rozesmál a přikryl si ústa dlaní. Kalaleqovo čelo se svraštilo; když se někdo směje do dlaní, znamená to, že má nějaké tajemství. Bude další legrace.

„Pověz mi to, musíš mi to říci,“ zvolal hlasitě. „Musíš.“

„Povím. Erqigdlit je pryč. Musel odjet, ještě když jsi spal. A ujel ve tvém člunu!“

Oba se neovladatelně rozesmáli, až se zhroutili do sněhu a tam se váleli, svírajíce si smíchem bolavá břicha.

„Mám rád ty Erqigdlit,“ sténal z posledních sil Kalaleq. „Dělají věci, které by jednoho nikdy nenapadly.“

„Probuď ostatní. Podělme se s nimi o legraci. Vezmi si ikkergak. Musíme s ním závodit a dohonit ho, ještě než se setmí.“

Křik venku vzbudil Armun. Zjistila, že je cíp stanu odhozen a že venku pobíhají Paramutan a volají na sebe.

Po té rvačce a výstupu v noci si Kerrick rozložil své spací kožešiny mezi ni a lovce, aby zabránil další nevítané pozornosti. Určitě je venku s nimi. Přitáhla k sobě hromádku oblečení a zahalila se od hlavy až k patě. Zdejší muže její hladká, holá pokožka až příliš lákala a Armun nestála o další potíže. Vyšla ven a zjistila, že Paramutan právě odstrkávají na moře jeden z ikkergaků. Přispěchala k ní Angajorqaq a její chlupatá tvář byla roztažena v širokém úsměvu.

„Tvůj Kerrick, je tak legrační. Zatímco jsme spali, odplul ve člunu, abychom ho museli honit.“

Armun sevřel strach. Toto není legrace, alespoň ne pro ni a pro Kerricka. Ten se v noci nesmál s ostatními; sotva je vnímal, zachmuřený a chladný, myšlenkami kdesi daleko. Probral se k životu teprve ve chvíli, kdy jeden z Paramutan zatahal za její oděv. Potom zaútočil se zuřivým vztekem a byl by lovce zabil, kdyby mu v tom Armun nezabránila. Tohle nebyl žádný žert. Pokud si vzal člun, mohlo to mít jediný důvod. Chce plout na jih. Pokusí se najít onen ostrov; o ničem jiném už dlouho nemluví.

„Jedu s vámi,“ vykřikla na odplouvající ikkergak. „Počkejte na mne – musíte počkat!“

Paramutan se zalykali smíchy a natáhli k ní paže, pokoušejíce se pres silné kožešiny dotknout jejího těla. Když je plácala přes ruce, rozesmáli se ještě víc. Nemohla se na ně zlobit; byli prostě jiní než Tanu. Všemu se smáli a o své ženy se dělili s ostatními.

Stáhla se stranou, aby nebyla příliš na očích, a sledovala, jak vytahují plachtu. Nanuaq si stoupl ke kormidlu a natáčel ikkergak tak, aby zachytil vítr. Kalaleq se okamžik zkoumavě díval na plachtoví, nato uvolnil jeden z řemenů a upevnil jej trochu jinak.

„Jak ho chcete najít?“ hlesla Armun, rozhlížejíc se po prázdném, jen bílými hřebeny vln tu a tam zbrázděném moři.

„Nemůže plout na západ na oceán, na sever je jenom led, poplujeme tedy na jih a najdeme ho rychle, neboť se plavíme lépe.“ Upevnil pořádně řemen a přitom se pokusil sáhnout jí pod kožešinu. Odtáhla se a zalezla na příď, co nejdál ode všech.

Byla tu zima a vítr jí foukal do tváře slanou tříšť, Armun zde však vydržela téměř až do večera. Pobřeží ubíhalo zoufale pomalu a moře před nimi bylo stále prázdné. Proč to udělal? Copak si opravdu myslel, že dokáže sám doplout až k tomu dalekému ostrovu murgu? Ale i kdyby to dokázal – co si tam počne? Byl to šílený nápad.

Kerrick byl ale dost šílený, aby na něj mohl přijít. Uhýbala před tou myšlenkou už dost dlouho; nadešel čas si ji připustit. Kerrick žil dlouho jinak a jinde než ostatní lovci, to věděla. Ale příliš dlouho ten rozdíl nechávala bez povšimnutí. Tentokrát se pravda ukázala v celé své nahotě. To, jak se teď zachoval, bylo velmi nepatřičné a nenormální. Občas jí připomínal jednoho starce, už ani neví, jak se jmenoval, který žil v jejím sammadu, když byla ještě malé děvčátko. Mluvil pouze sám se sebou a neposlouchal ostatní – a slyšel hlasy, které neslyšel nikdo jiný. Dávali mu proto najíst a byli k němu uctiví, ale nakonec jednou odešel do lesa a už se nikdy nevrátil. Kerrick neslyšel hlasy své duše – ale vzdálil se na moře zrovna tak jako stařec do lesů. Bylo to totéž? Může Kerrickovi nějak pomoci?

Strach ji přiměl zůstat celý den na přídi ikkergaků a vyhlížet loď na prázdném moři. Kalaleq jí přinesl jídlo, ale ona je odstrčila. Žádný člun nebyl v dohledu, nic než vlny. Možná se Paramutan mýlili a Kerrick odplul na západ, pryč na širý oceán, aby se jí ztratil navždy. Ne, to si nesmí myslet, to by neudělal. Vyrazil na jih podívat se po ostrově murgu, to udělal. Přesto ji strach neopouštěl, a jakmile obloha potemněla blížící se nocí, ještě zesílil.

„Tam,“ zvolal Niumak. Vyškrábal se do půli stěžně, a zatímco se jednou rukou držel, druhou ukazoval na moře. Malá tečka v dáli se vyhoupla na vlnu, aby vzápětí zmizela v údolí za ní. Kalaleq přehodil kormidlo.

„Jak chytrý je Erqigdlit!“ vykřikl. „Drží se na moři, zatímco my hledáme u pobřeží.“

Hlasitě na Kerricka volali, smáli se a pochvalně hulákali, zatímco ikkergak se hnal jako o závod za člunem. Musel je slyšet – ale přesto se ani jedinkrát neohlédl. Jen se dál upřeně díval před sebe a plul dál. Nevšímal si jich, ani když se mu hnali po boku. Teprve v okamžiku, kdy ikkergak člun předjel a odřízl mu cestu, odstrčil kormidlo a se sklopenou hlavou tiše seděl na sedátku. Ruce opřené o stehna, bradu na prsou: nehybně se díval do prázdna –jako by vůbec nevnímal jejich existenci. Kdosi mu hodil řemen, ale Kerrick se ani nepohnul a nechal jej spadnout do moře. Paramutan přimanévrovali s ikkergakem ještě blíž. Jakmile do sebe boky plavidel narazily, využila Armun příležitosti, doklopýtala k boku ikkergaků a napůl spadla do člunu.

„Kerricku,“ zavolala tiše. „To jsem já, Armun. Jsem u tebe.“

Pohnul se, zvedl hlavu a Armun spatřila slzy, které mu po tvářích stékaly. „Zemřou,“ zachraptěl. „Všichni zemřou. A já tomu mohl zabránit – mohl jsem. Teď ale zemřou a všechno je to má vina.“

„Ne!“ vykřikla, uchopila ho za ruce a přitiskla ho k sobě. „Nemůžeš za to. Ty jsi nestvořil svět tak, jak je. Ty jsi nepřivedl murgu. Nemůžeš za to.“

Zcela přišel o rozum; teď už si tím byla jistá. Toto nebyl Kerrick, který beze strachu bojoval s murgu, který za ní šel až do věčně zamrzlé země. Dělo se s ním cosi strašného a Armun neměla ani ponětí, co má dělat. Takto se choval už v táboře u jezera. Tam ale jeho zoufalství nebylo ještě tak silné a poté, co odtamtud odjeli, se jeho stav zlepšil –zdálo se, že je v pořádku. Nyní se mu však nemoc do hlavy vrátila – a byla horší než kdy dřív.

Kerrick celou noc tvrdě spal, zcela vyčerpán, a tiskl se k Armun, zatímco ikkergak je oba unášel na sever.

Ráno už se choval klidněji, najedl se a vypil trochu vody. Neodpovídal však na otázky a Paramutan se zlobili, protože měli pocit, že kazí legraci. Brzy však na to zapomněli a když se krátce po rozbřesku v dáli opět objevily paukaruty, šťastně na sebe volali a smáli se. Armun však zapomenout nemohla. Dívala se na Kerrickovu ponurou a tichou tvář a pozbývala i posledních zbytků naděje na jeho uzdravení. Teprve když konečně osaměli, promluvil.

„Ano, plul jsem na ten ostrov. Nemohu dělat nic jiného. Závisí na mně jejich životy.“

„Ale co zmůžeš sám – i kdyby ses tam dostal?“

„Já nevím!“ zařval s tváří staženou bolestí. „Vím jen to, že se o to musím pokusit.“

Armun neměla co odpovědět. Neznala slova, jimiž by mu ulevila. Mohla ho jen tisknout v náručí, jak nejsilněji dokázala, a nechat hovořit své tělo, když byla ústa bezmocná.

Téhož dne začalo sněžit. Zprvu jen pár vloček, ale chumelenice vytrvale houstla, až se za každým z paukarutu táhla dlouhá závěj a všichni věděli, že zimní vánice započaly.

Jídla měli spoustu a Paramutan byli již dávno zvyklí dlouhé zimní noci prodřímat. Během krátkých dnů vyráželi na lov a na ryby, ale nepouštěli se daleko od tábora. Kerrick s nimi nechodil; zůstával v paukarutu a hleděl do stěny. Armun o něj měla čím dál větší strach. Ať se snažila sebevíc, nedokázala jej z těžké melancholie vytrhnout.

Nakonec už to nevydržela. „Nemohu se na to už dívat! Přestaň!“ zaječela.

„Nemám na vybranou. Jinak nelze. Musím ten ostrov vyhledat. A zastavit Vainté. Nebudu mít klid, dokud to nesplním.“

„Věřím ti. Pojedu tedy s tebou.“

Vážně přikývl, jako by její zoufalá slova považoval za racionální úvahu. „To je dobře. Tím jsem už v půli cesty. My dva to ale sami stejně nedokážeme – potřebujeme třetího. Jednoho Paramutan, který umí zacházet s lodí. To bude stačit. Ve třech to zvládneme – už jsem dopodrobna vymyslel, jak to uděláme.“

„Jak?“

Podezřívavě se rozhlédl, jako by se bál, že ho někdo zaslechne, a potom zavrtěl hlavou. „Ještě ti to nemohu říci. Než se se svým plánem někomu svěřím, musí být naprosto dokonalý. Teď běž požádat Kalaleqa, aby jel s námi. Je silný a nebojí se – je tím, koho potřebujeme.“

„Když jsi jej o to žádal posledně, odmítl.“

„To bylo posledně. Zeptej se ho znovu.“

Kalaleq ležel, přikryt kožešinami, a nepřítomně žvýkal kus prastaré ryby – ale při pohledu na Armun se usmál a posadil se.

„Mnoho dní bouře, mnohem více dní zimy.“ Vystrčil ruku z kožešin a sáhl po Armun, ale ta mu ji odstrčila.

„Co kdybychom opustili zimu a pluli na jih?“

„To není zvykem. Paramutan jsou lidmi severu a umírají, pokud jsou dny stále horké.“

„Nemusíš jezdit tak daleko; ne až do léta, které nikdy nekončí. Jen část té cesty. Popluj s námi ke Kerrickovu ostrovu. Pomoz nám.“

„K ostrovu? Ještě stále o něm přemýšlí?“

„Musíš mi pomoci, Kalalequ, mně i jemu. V jeho hlavě se dějí podivné věci a já mám strach.“

„To je pravda!“ zvolal Kalaleq rozrušeně a vzápětí si zakryl ústa dlaní, neboť Angajorqaq a Kukujuk k němu obrátili hlavy. Zmlkl a vyčkal, až se oba vrátí ke své původní činnosti, a šeptem pokračoval. „Myslel jsem si, že by to tak mohlo být, podle jeho řeči, ale nedoufal jsem. Jak jsi šťastná.“

„Šťastná? Co tím myslíš?“

„Že máš tak velké štěstí. Že máš lovce, k němuž promlouvají duchové oceánu a větrů. Ti promlouvají jen velmi vzácně – a jen k nemnohým z lidí. Ti však, kteří zaslechnou jejich hlasy, mohou potom hovořit s námi. Tak se Paramutan všemu naučili. Jak stavět ikkergaky a lovit ularuaqy, abychom mohli jíst a být tuční. Nyní hovoří duchové s Kerrickem a on nám pak řekne, co se od nich dozvěděl.“

Armun nevěděla, zda se má smát, nebo plakat. „Copak nevíš, co říkají? Jenom to jediné, znovu a znovu. Jeďte na jih, k ostrovu. Jenom to a nic víc.“

Kalaleq přikývl a skousl ret. „To že říkají? Dobrá tedy, pak to tak musí být. Pojedeme tedy na jih.“

Armun dokázala jen užasle zavrtět hlavou.

yilaněhesn farigi nindasigi nin-ban*.

přísloví Yilané

Dokud se fargi nestane Yilané, nemá své město.

38

Ze všeho nejdřív muselo stát nové město. Ambalasi to věděla, ale litovala každé chvíle, kdy nemohla zkoumat Sorogetso. Tak pojmenovala nově nalezené příbuzné Yilané – mlčenliví, protože dokázali komunikovat pouze nejjednoduššími výrazy, jako mladí elinyil v moři. I tento Ambalasin názor však byl jen odhadem, učiněným na základě onoho prvního setkání; podobný úspěch se jí už zopakovat nezdařilo. Sorogetso se neodvažovali do blízkosti poloostrova, raději zůstávali skryti v okolní džungli. A Ambalasi měla příliš mnoho práce s nekonečnými problémy rostoucího města a lhostejnou, nedbalou pomocí Dcer zoufalství, než aby našla čas vyrazit za nimi. Začínal na ni také doléhat věk.

Teď zrovna ležela ve stínu rychle rostoucích křovisek a zkoumala v sanduu vzorky půdy. Oční čočky mutanta zachycovaly plné sluneční světlo, zatímco promítaný obraz směřoval do stínu – a byl proto jasný a ostrý. Většinu mikroorganismů, které sanduu zachytil, Ambalasi znala. Nenalezla ve sterilizované půdě žádné patogenní zárodky, žádné škodlivé plísně. To je dobře.

„Pošli pro Enge,“ nařídila své asistentce Setéssei, která jí právě připravovala nový vzorek.

Nato se rozvalila na odpočinkovém lehátku a povzdechla si. Život byl příliš krátký, než aby stihla vše, co by chtěla. Saagakel k ní byla velkorysá a život v nyní-vzdáleném Yebeisk byl potěšením klidného bádání. Jak dlouho vlastně v tom městě žila? Už dávno přestala počítat. Zřejmě by tam zůstala natrvalo, nebýt zájmu, který v ní vzbudily biologické aspekty té hloupé filosofie. A poslušná náhlého popudu, hodila za hlavu všechno pohodlí a vyměnila je za toto tvrdé lehátko a ubohý keř. Ne! Tělo se jí zazmítalo intenzitou myšlenek. Snad bylo chybou začít studovat Dcery zoufalství – ale cesta sem chybou nebyla. Jaké množství nového materiálu objevila, jak ji budou uznávat a velebit vědci Entoban< ještě po mnoho generací. Vychutnávala tu myšlenku. Samotní obrovští úhoři jsou objevem, který za to stojí – o celém kontinentu nemluvě. A ještě jedna věc velké důležitosti, důležitosti mnohokrát zdůrazněné rozlišovacím znakem.

Sorogetso. Trpělivost, musí mít trpělivost. Musí postupovat pomalu, krok za krokem. Potřebuje jistotu, klid, ticho na práci. Potřebuje město, aby v něm mohla pracovat, a ty bezcenné Dcery, aby jí zajišťovaly vše nezbytné a veškeré pohodlí, zatímco bude studovat Sorogetso. Už jen z tohoto důvodu, když už ne z jiného, musí město vyrůst rychle a dokonale. Znovu si povzdechla; tento řetězec myšlenek jí probíhal hlavou až příliš často. Ať se jí to však líbí nebo ne, nic jiného než vybudovat město jí stejně nezbývá.

Do zorného pole jí padl stín a Ambalasi si uvědomila, že přišla Enge a že trpělivě čeká, až ona dokončí svůj vnitřní rozhovor. Ambalasi k ní upřela jedno z očí a, naznačila potřebu bedlivé pozornosti.

„V budování nového města jsme dosáhli důležitého okamžiku. Ochranná stěna je silná, neužitečné rostliny jsou odstraněny a křoviny, důležité pro poskytování stínu, utěšeně rostou. Tento kousek země po mém boku byl několikrát zryt, sterilizován a pohnojen – a tak je dokonale připraven. Zbývá už jen jediné. Zasadit semeno města.“

Ambalasi je vyňala z obalu a zvedla na otevřené dlani. Enge přiklekla a v tichém obdivu si rýhované semeno složitého tvaru prohlížela. Dlouho jí trvalo, než promluvila.

„Prvním a nejsilnějším zážitkem mého života bylo objevení Ugunenapsy. Tento okamžik je však jistě druhým nejdůležitějším v celé mé existenci. Za něj můžeme děkovat jen a pouze tobě, velká Ambalasi, a tak nazýváme na tvou počest tvým jménem celý tento kontinent. To tys nám přinesla svobodu, převedla nás přes oceán a k břehům Ambalasokei, kde nám buduješ město. Smím zavolat i ostatní, aby přihlíželi zasazení?“

„Důležité je samo zasazení – nikoli obřad kolem něj. Jen ať pokračují v práci.“

„Budou chtít vzdát hold semenu. Semenu – a hlavně tobě.“

„Dobrá – když na tom trváš. Ale je to děsivé plýtvání časem.“

Zpráva se rychle roznesla a Dcery pospíchaly od své práce, ústa rozevřená v poledním žáru. V tichosti se shromáždily kolem Enge a tlačily se jedna přes druhou, aby dobře viděly na mělký dolík, který Enge vyhloubila v kypré půdě. Nyní jej zalévala, poslušná přesných Ambalasiných instrukcí.

„To stačí – jinak se utopí nebo shnije,“ nařizovala stará vědkyně. „A nyní – která z vás semeno zasadí?“

K Engine mrzutosti propuklo hned několik vášnivých debat najednou; paže se jen míhaly a barvy na dlaních se měnily jedna v druhou.

„Musíme prodiskutovat…“

„Jak by to chtěla Ugunenapsa?“

„Jedná se o událost, s jakou jsme se dosud nesetkaly. Ti, kdo přišli k Ugunenapse první, musí být nejmoudřejší. Měli by tedy událost rozebrat, přezkoumat její aspekty…“

„Uctivá žádost o ticho,“ zasáhla Enge, opakujíc svá slova se znaky naléhavosti a důrazu, až konečně zmlkli i ti nejzapálenější debatéři. „Je jen jediná Yilané, vhodná pro tak velkolepý úkol. Ta, jež nás sem dovedla a která přivezla semeno města – ta také semeno zasadí.“

„Hloupé mrhání časem,“ pronesla Ambalasi a s hekáním vstala. Přes rozmáchlá gesta pohrdání však nemohla zakrýt, že jí Engina slova zalichotila. Jakkoli jsou ty Dcery hádavé a líné – alespoň dokážou ocenit inteligenci a schopnosti. Přišourala se k okraji vlhké jamky, svírajíc semeno mezi palci.

„Tímto obřadem…“ začala Enge, ale vzápětí se zarazila, zcela šokována tím, jak vědkyně prostě upustila semeno do jamky, přihrnula na něj trochu hlíny a pak se vrátila k lehátku, udílejíc přes rameno poslední pokyny.

„Ještě je trochu zalijte – a pak všichni zase do práce.“

Zavládlo zděšené ticho. Enge se vzpamatovala první a pracně shledávala správná slova.

„Vzdáváme díky, veliké díky Ambalasi, nejvyšší mezi nejvyššími, neboť nás poctila zasazením semena našeho města, prvního města následovnic velké Ugunenapsy. Jak jsme již prodebatovaly, znovu a znovu…“

„To si dovedu představit!“

„…nemůže se naše město jmenovat jinak než Ugune-neb, Ugunenapsinu město, a slávu tohoto jména ponese navěky.“

Pohyby štěstí, výkřiky radosti. Gesto pohrdání od Ambalasi, která záhy přehlušila vřavu.

„Dost. Do práce. Je nutno ještě mnoho vykonat. Ty, Enge, zůstaň. Ale nařiďtěm tvorům, aby se vrátili ke svým úkolům.“

„Nelze jim nařizovat –“ Enge si všimla rostoucího hněvu v Ambalasiných pohybech a spěšně se otočila k zástupu. „Na počest Ambalasi a na počest Ugunenapsy, jež nás všechny vede, musíme vybudovat toto město dobře a tak se nyní musíme vrátit ke svým dobrovolným povinnostem. Připomínám vám, že jsme se na tom všechny dohodly. Učiníme, co je třeba učinit.“

Obrátila se zpět k Ambalasi, která naznačila důležitost a ukázala k džungli. „Myslím, že nyní můžeme započít s prací na Sorogetso. Pozorují nás?“

„Pozorují. Jak jsi žádala, všichni mi hlásí, jakmile některou z nich zahlédnou. Pozorují nás často zpoza stromů, a někdy se odváží dokonce až na říční břeh.“

„Nikdo se k nim nepřiblížil?“

„Ne, tak jsi to nařídila. Ale všímáme si jich. Právě teď nás tři z nich pozorují.“

„Cože? Proč mi to nikdo neřekl?“

„Přikázala jsi sledovat a zaznamenávat to – nic jiného.“

„Jsou chvíle, kdy je zapotřebí i trocha vlastního myšlení. Jsem překvapena, že ho nejsi schopna ani ty, Enge.“

Enge věděla, že nemá smysl na toto obvinění reagovat. Ambalasi vstala a rozhlédla se.

„Kde jsou? Nic nevidím.“

„To proto, že se díváš špatným směrem. Za tebou, přímo u řeky, je nad vodou terasa, na níž rostou nové keře. Sorogetso sem plavou každý den a z úkrytu nás pozorují.“

„Nikdo je přitom nerušil?“

„Ne, ovšemže ne.“

„Někdy – zřídka, a patrně jen čirou náhodou – udělají tvé Dcery něco správně. Nyní se pokusíme Sorogetso kontaktovat. Půjdu a začnu komunikovat.“

„Ne,“ opáčila Enge a doprovodila slova znaky důrazu a ostrosti. Ambalasi couvla, zcela šokována, neboť, co její paměť sahala, se s ní nikdo neodvážil mluvit takovým způsobem. Enge spěšně pokračovala, dříve než ji mohl smést výbuch Ambalasina hněvu.

„Vyprávěla jsem ti už, že jsem studovala komunikaci. Vyvinula jsem teorie o zvuku-barvě-pohybu, které ti nyní ráda vysvětlím. Dlouho jsem také studovala komunikaci fargi a elinyil, jakož i mluvu samců v hanalé. Prohledala jsem staré záznamy a shledala, že jsem za dlouhou dobu jediná, kdo se něčím podobným zabýval. Jsem tedy odborník na komunikaci a vím, že proto vyslechneš mé návrhy.“ Viděla, jak se Ambalasi nadýmá hněvem, hotova vybuchnout každým okamžikem. „Elem jsi také nekárala, když se rozhodla nakrmit uruketo,“ dodala rychle.

Ambalasi se zarazila – a učinila pohyb, značící by-strost-oceněna.

„V plnosti času se mi nemůžeš rovnat, Enge, avšak tu a tam se blýskneš nápadem, který mne pobaví. Jsem značně unavena a tak využiji této příležitosti k odpočinku ve stínu, zatímco budeš vysvětlovat.“

„Zaprvé,“ začala Enge a vztyčila jistým gestem palec. Dlouho a usilovně přemítala, co vědkyni řekne, a znala každé slovo i gesto nazpaměť. „Ten, kdo půjde, musí jít sám – jako jsi šla s tou rybou.“

„Přijímá se. Pokud tím někým budu já.“

Enge se s ní nehádala. Pokračovala dál.

„Zadruhé, musí mezi tím někým a jimi vzniknout trvalejší vztah. Už si od nás vzali potravu, jako symbolický dar, ale nyní je nutno postoupit na vyšší úroveň – úroveň informací. Sorogetso jistě přemítají, co jsme to za divné tvory, co tu děláme. Můžeme jim odpovědět, ale nikoli na všechno naráz. Informace je třeba nejen brát, ale i dávat. Pokud jim něco dám, chci něco na oplátku.“

„A jak toho hodláš dosáhnout?“

„Pokud se budeš dívat – uvidíš.“

Enge se rychle odvrátila, než ji mohl stihnout Ambalasin hněv. Pomalu kráčela ke křovinám, v nichž se skrývali zvědové Sorogetso.

Jakmile zaznamenala obavy v pohybech Sorogetso, zpomalovala stále víc a víc, až se zcela zastavila a usadila se pohodlně na ocas. Byla dost blízko, aby jí rozuměli, ale ne natolik, aby ji považovali za hrozbu. Zvedla k nim dlaně.

„Přítel,“ oznamovala, znovu a znovu, nejjednodušším možným způsobem, pouhými barvami beze slov. Ustala a pohlédla ke křoviskům. Když se nedočkala žádné odezvy, opakovala své poselství ještě několikrát. Její tělo, uvolněné a klidné, vyzařovalo trpělivost a vstřícnost. „Přítel.“

Víc neřekne. Další krok je na nich.

„Přítel.“

Slunce postupovalo po obloze a Sorogetso se v úkrytu neklidně ošívali. Nakonec se jedna z nich prodrala křovím a zůstala stát tváří k Enge, měříc si ji zornicemi, staženými v prudkém slunci do svislých štěrbin. Nebyla tím jedincem, na něhož s Ambalasi narazily v džungli; byla vyšší, svalnatější a vystrkovala vyzývavě vpřed dolní čelist. Když se Enge nepohnula, nově příchozí zaškrábala drápy po zemi v jednoduchém gestu agrese.

„Neboj se,“ odpovídala Enge. „Neboj se mne.“ Sorogetso se tvářila udiveně a Enge vzkaz opakovala nejrůznějšími způsoby, co nejjednodušeji to bylo možné, až Sorogetso pochopila a hřebínek se jí vztyčil hněvem.

„Já… bát… ne! Ty… bát.“

Kontakt byl navázán, ale Enge nedala najevo radost. Namísto toho prostě zablýskla z dlaně barvami přátelství. A připojila své jméno.

Ambalasi, přihlížející z dálky, neviděla žádný z detailů tohoto prvního rozhovoru. Kontakt však trval až do doby, kdy se slunce sklánělo k západu. Pak se Sorogetso náhle otočila, prodrala se mezi keři a vrhla se po hlavě do vody. Enge pomalu kráčela zpět, tělo ztuhlé a nemluvné.

„Doufám, žes ten čas strávila moudře.“ přivítala ji Ambalasi. „Odsud jsem neviděla téměř nic.“

„Mnoho se udalo, mnoho komunikace.“ Enge hovořila nejasné, neboť byla zabrána hluboko v myšlenkách. „Trvala jsem na tom, že ta, která vyšla z křoví, bude následovat mého příkladu, udělá vše, co udělám já. Řekla jsem jí svoje jméno a pevně ji ujistila, že jsme přišly v míru. Opakovala jsem, že si nepřejeme nic než jim pomáhat, dát jim jídlo, budou-li o něj stát. To pro první kontakt stačí; dostaly jsme se pres nejzákladnější pojmy.“

„Snad ano. Doufám, že tím jenom nemrháme čas. Znáš aspoň jméno toho tvora?“

„Ano.“

„Tak mi je pověz. Jak se ta samice jmenuje?“

„Eeasassiwi. Silný-rybář. Ale nejmenuje se tak samice.“ Enge zaváhala při pohledu na Ambalasino gesto nejasnosti a potom promluvila znovu, pomalu a pečlivě.

„Není to jméno samice.“

„A koho tedy? Snad samce?!“

„Ano, tak to je. Silný rybář je samec.“

39

„To, co říkáš, je naprosto nemožné.“ Ambalasi zdůraznila váhu svého prohlášení znaky nekonečného zmnohonásobení. Enge se sklonila před silou jejího hněvu, ale nezměnila nic na svém tvrzení.

„Může to být, jak říkáš, velká Ambalasi, neboť jsi ze všech nejmoudřejší ve vědách života. Pokorně se skláním před tvými vědomostmi – avšak vím, co vím.“

„Jak bys mohla vědět?“ zasyčela Ambalasi. Celé tělo se jí zuřivě třáslo a naběhlý hřebínek byl v jednom ohni.

„Vím – přišla jsem na to tím nejjednodušším možným způsobem. Když jsem neodpověděla, jak si Sorogetso přál, rozzlobil se a učinil několik výhružných gest. Jedním z nich bylo i otevření pohlavního vaku. Co jsem viděla, viděla jsem. Je to samec, ne samice.“

Ambalasi se sesypala na lehátko, náhle bledá, lapající po dechu. Hněv z ní zcela vyprchal. Nebylo pochyb, pokud to Enge viděla, je vše jasné. Údy vědkyně se zmateně nakrčily, jak zoufale hledala nějaké vysvětlení, nějaký význam toho gesta. Závěry, k nimž dospěla, byly logicky neúprosné a nevyhnutelné – avšak odporné.

„Pokud ten tvor učinil výhružná gesta a pokud při jednom z nich použil sexuální orgány, nemohu z toho vyvodit jiný závěr, než že ten jedinec musí náležet k agresivnějšímu pohlaví. Což nevyhnutelně vede k závěru, že…“ Nedokázala pokračovat dál, ale pohyby končetin význam sdělovaly jasně. Enge to dořekla za ni.

„Že jsou zde dominantní samci – a samice nanejvýš rovnocenné, ale spíše v podřízeném postavení.“

„Jak nepřijatelné a ohavné! Toto není přirozený pořádek, nezbytný u Yilané. U nižších zvířat, tam ano, neboť to jsou jen hloupí a neuvažující tvorové. Ale inteligence je samicí vlastností, i myšlenka, stejně jako zdroj života, vejce – to vseje nepopiratelně vlastní samici. Samci zabezpečují primitivní biologické funkce; zabezpečují polovinu potřebných genů a reflexivní prenatální péči. K ničemu jinému ale dobří nejsou – a jinou funkci také nemají. To, co jsi objevila, je zrůdné, nepřirozené – a zcela fascinující.“

Ambalasi konečně nalezla ztracenou rovnováhu a uvažovala už ne jako bezduchá fargi, ale jako skutečný vědec. Je něco takového možné? Ovšemže ano. Rozmanitost sexuálních rolí a vztahů je mezi živočišnými druhy světa téměř nekonečná. Proč by tedy taková rozmanitost nemohla vládnout i v jejich vlastním druhu? Jak je tomu asi dávno, co k rozdělení obou kultur došlo? O tom bude muset přemýšlet. Fakt, že jsou Sorogetso schopni byť jen primitivní komunikace, by ukazoval na oddělení poměrně nedávné. Ledaže by ovšem základní formy komunikace byly vrozeny, zakódovány v genech – nikoli naučeny. Čím dál tím zajímavější. Ale už dost. Nejprve pozorování, pak teprve vymýšlení teorií. Potřebuje fakta, fakta a zase fakta.

A ona bude tím, kdo to vše objeví! S námahou se zvedla na nohy. „Naléhavé! Musím vidět, slyšet a znát vše, co se týká Sorogetso.“

Znak, který použila Enge, znamenal trpělivost. „Stane se tak, neboť tvá je vědecká mysl, která odkryje veškerá tajemství. Ale nejprve komunikace. Musím se naučit hovořit se Sorogetso, získat jejich důvěru, a teprve pak lze proniknout do hloubi jejich kultury. Nějaký čas to potrvá.“

Ambalasi uvolnila postoj a unaveně si povzdechla. „Ovšem. Okamžitě však pokračuj. Věnuj tomu úkolu veškerý čas. Vezmi s sebou Setéssei, zprostím ji veškeré další práce. Ona vše zaznamená. Je nutné vést o všem podrobné záznamy. S tímto objevem bude mé jméno dunět v análech historie jako řev nenitesk. Samozřejmě, i tobě se dostane určitého ohlasu.“

„Tvá velkorysost je bez hranic,“ odtušila Enge uctivě, skrývajíc značnou část svých pocitů. Ambalasi byla naštěstí tak zaujata úvahami o budoucí slávě, že si nepovšimla lehkého negativního nádechu Enginých slov.

„Ano, ovšem, to je dobře známo. I já se musím naučit jejich jazyku – Setéssei mi bude denně přinášet vaše záznamy ke studiu. Ty se s nimi naučíš mluvit, získáš k nim přístup, budeš jim dávat jídlo. Doufejme, že časem někdo z nich onemocní a já ho budu moci ošetřit. Přitom si prostuduji jejich fyziologii. Dveře nových vědomostí se otvírají – fakta dostatečně nashromážděná je brzy odhalí!“ Spočinula zrakem na Enge a její výraz zpřísněl. „Vědomosti jsou však vyhrazeny pouze těm, kdo jsou schopni porozumět. Stejně jako jsou samci drženi stranou, aby unikli nežádoucí pozornosti fargi a nevhodných, tak musíme i my držet informaci o samcích Sorogetso v tajnosti před tvými společnicemi.“

Enge zaprotestovala. „Ale otevřenost je základem naší existence. Společně sdílíme vše.“

„Úžasné. Ale tahle informace není ke sdílení vhodná.“ Když viděla Enginy pohyby, argumentovala dál. „Uvedu příklad. Yilané by nevložila hesotsan do ruky yileibe fargi, která má ještě na zádech mořskou pěnu. Znamenalo by to jistou smrt buď pro fargi, nebo pro někoho jiného. Samčí kultura Sorogetso může znamenat podobnou zbraň, jed, který dokáže otrávit kulturu – hrozbu. Rozumíš mi a souhlasíš se mnou?“

„Ano, ale s vážnými výhradami.“

„Pak tě tedy žádám o mlčení pouze v zájmu vědy – prozatím. Až se o Sorogetso dozvíme víc, můžeme si o tom promluvit znovu. Souhlasíš?“

„Souhlasím.“ Doprovodila slova znaky důrazu. „Musíme zjistit pravdu a pak ozkoušet, jaké účinky bude mít pravda na nás. Dokud s tím nebudeme hotovy, budu mlčet.“

„Výborně. Souhlasíš se mnou a můj respekt k tvé inteligenci vzrůstá. Pošli sem Setéssei, abych jí mohla dát další instrukce.“

Město rostlo hladce a Ambalasi se o ně starala čím dál méně. Když za ní Dcery přišly s nějakými problémy, zuřila a zasypávala je urážkami tak dlouho, až se jí mnohé začaly bát. Začaly tedy postupně řešit problémy samy. Nebylo to tak těžké, jak záhy zjistily, neboť město Uguneneb postrádalo vymoženosti, známé z měst starších, větších a dobře zavedených. Odpad nebyl zpracováván v dalším řetězci a vodu musely brát z řeky. Život zde byl mnohem nepohodlnější než v jiných městech, přesto se však nedal srovnávat s vězením v ovocném sadu. Musely to prostě vydržet. Pravda, spaly pohromadě pod primitivním přístřeškem z hustého listoví a živily se jednotvárnou stravou složenou z ryb a úhořů, ale to nebylo důležité. Daleko důležitější byla ničím neomezovaná možnost diskutovat o Ugunenapsiných myšlenkách, hledat její pravdu a objevovat další aspekty jejího díla. V takových chvílích se Dcery cítily nádherně a nevyměnily by tuto existenci za žádnou jinou.

Co se Enge týče, ta si na Ugunenapsu po valnou část dne ani nevzpomněla, neboť měla hodně práce se Sorogetso; stále se snažila jim porozumět, naučit se jejich řeč. Eeassasiwi se po prvním setkání už nevrátil, ale Enge se podařilo navázat kontakt s jiným Sorogetso. Zprvu byl ostýchavý a plachý, ale díky mnoha rybám a nekonečné Engine trpělivosti se posléze nechal přesvědčit. Jmenoval se Moorawees, což, jak se zdálo, znamenalo ‚Oranžové-barvy‘ kvůli slaboučkému oranžovému lemování, jež se mu táhlo podél hřebínku. Tentokrát to byla samice a Enge zjistila, že se jí s ní pracuje lépe.

Pronikání do tajů komunikace Sorogetso postupovalo pomalu, ale přece. Tento národ znal zjevně jen málo doplňovacích znaků a většina sdělení byla tlumočena obyčejnou změnou barvy. Enge zaznamenala i několik málo zvukových znaků a poté, co pronikla do jejich tajemství, dokázala se s Moorawees domluvit o takřka všech základních věcech. Teprve v té době se naskytla příležitost zapojit do rozhovorů i Ambalasi.

„Příležitost nebývalá,“ naznačovala Enge, spěchajíc k staré vědkyni – a ta okamžitě zanechala práce a dala najevo poslušnou pozornost. Enge se zarazila; nikdy by ji nenapadlo, že Ambalasi takto uctivá gesta vůbec ovládá.

„Naléhavá potřeba vysvětlení,“ žádala Ambalasi.

„Je na cestě. Má informátorka se zmínila, že jedna z ostatních – z jejího sdělení ani podle jména nelze rozlišit, zda se jedná o samce či samici – byla nějak zraněna. Pověděla jsem Moorawees, že jedna z nás má zkušenost s ošetřováním těl a Moorawees to potěšilo. Myslím, že nás ke zraněnému jedinci dovede.“

„Skvělé. Nastudovala jsem si všechny tvé záznamy o jejich řeči.“ Napřímila se a promluvila přesnými gesty Sorogetso. „Pomoc-dána, osoba-pomoc, uspokojení.“

Na Enge to udělalo dojem. „Dokonalé. Nadešel čas, abychom pronikly do džungle. Obávám se jen o tvou bezpečnost – vždyť tam jdeme poprvé. Snad bych mohla s sebou vzít alespoň protentokrát Setéssei, umí také léčit, a možná by pro první návštěvu byla vhodnější…“

„Půjdu já.“ Pronesla to s veškerým důrazem a převahou. Enge to akceptovala; bylo jasné, že tentokrát Ambalasi nepřesvědčí. Vědkyně zatlačila na vyboulenou kůži transportního tvora a jeho tlama se otevřela, aby umožnila přístup k uskladněnému zdravotnickému materiálu. Ambalasi pečlivě probrala obsah a přidala několik nefmakel, hlavně větších, vhodných pro rozsáhlá zranění, a další pomůcky, jichž možná bude zapotřebí. Spokojeně tlamu zavřela a obrátila se k Enge.

„Poneseš to sama – žádné svědky nepotřebujeme. Běž první.“

Známá Sorogetso čekala v řece, jen hlava vykukovala nad hladinou. Jakmile spatřila Ambalasi, vypoulila oči strachem, otočila se a vyrazila pryč. Plavaly za ní, ale Sorogetso byla rychlejší a její oranžový hřebínek jim záhy zmizel z dohledu. Ambalasi si všimla, že vylézá z vody na vzdálenějším břehu a s cákáním tam zamířila. Enge ji pomalu následovala, značně zatížena zdravotnickým materiálem. Když se konečně vydrápala z vody, sotva popadala dech. Moorawees už stála na kraji pralesa, a jen učinily pár kroků směrem k ní, zmizela mezi stromy. Pospíchaly za ní; po chvilce ji definitivně ztratily z dohledu, avšak to už měly pod nohama dobře prošlapanou stezku. Jakmile se vynořily z porostu na břehu úzkého říčního ramene, shledaly, že tam na ně Sorogetso čeká.

„Stát,“ zableskly její dlaně, doprovázené kýváním hlavou ve smyslu nebezpečí-hrozí. Obě Yilané se ihned zastavily a rozhlížely se kolem, ale neviděly nikde nic, čeho by se měly bát.

„Ve-voda,“ vysvětlila Moorawees. Otevřela doširoka ústa a vyrazila vysoký, pronikavý trylek. Musela však signál zopakovat ještě jednou, než se z druhé strany bystřiny ozvala odpověď. V křoví se tam cosi pohnulo. Objevili se dva další Sorogetso a pochybovačně se dívali přes vodní tok.

„Nebezpečí-cizinec, mnoho-strachu,“ naznačil jeden z nich.

„Smrt Ičikčli větší nebezpečí,“ odpovídala Moorawees rozhodně. Museli přečkat ještě mnoho váhání a velitelského křiku Moorawees, než se ti dva přišourali k velkému kmeni stromu, plovoucímu u břehu, a odstrčili jej do proudu. Jeden konec zůstal upevněn na jejich břehu; když tedy proud dopravil volný konec k nim, vytvořil se tak primitivní můstek. Moorawees šla v čele, zatínajíc obezřetně drápy do drsné kůry a přidržujíc se pahýlů větví. Enge čekala, že se Ambalasi pohrne jako první – ale ta stála ztuhlá a bez jediného gesta či slova.

„Půjdu první,“ nabídla se tedy Enge. „Myslím, že se není čeho bát.“

„Hloupost a nechápavost,“ vyrazila Ambalasi prudce. „Nebojím se těch prostoduchých tvorů. Zastavil mne tok myšlenek a pozorování. Viděla jsi, co učinili?“

„Ovšem. Přesunuli kládu přes potok, abychom mohly přejít.“

„Mozku nejnižší-fargi!“ vybuchla Ambalasi. „Tvé oči vidí, ale mozek nepřemýšlí. Použili artefakt, uměle zhotovený předmět. To dělají ustuzou – nikoli Yilané. Už tedy chápeš, co se děje?“

„Ovšem! Radost-z-objevu, pochopení-hlouposti. Ačkoli jsou fyzicky stejní jako my, ustrnuli na sociální úrovni jen o trochu vyšší než nižší živočichové, bez jakýchkoli znalostí vědy Yilané.“

„Je to očividné. Ale pro tebe je to očividné, jen když ti to někdo ukáže. Jdeme dál.“

Překročily můstek stejně opatrně jako před nimi Sorogetso – až na okamžik, kdy se Ambalasi zastavila v polovině cesty a sklonila se, aby se mohla zblízka podívat do vody. Sorogetso vykřikla strachem, ale vědkyně naznačila zápor a záhy pokračovala na druhý břeh.

„Žádné viditelné nebezpečí,“ konstatovala a se zájmem přihlížela, jak oba Sorogetso tahají za větve a liány, visící z kmene – dávali si dobrý pozor, aby nevkročili do vody – až můstek opět spočíval na původním místě. Jakmile byli hotovi, urychleně zmizeli mezi stromy. Enge upozornila Ambalasi.

„Moorawees šla tudy, musíme za ní.“

Kráčely po další dobře prošlapané stezce řídkým porostem, až se ocitly na mýtině. Spatřily pouze čekající Moorawees – ačkoli si byly jisty množstvím dalších očí, jež je pozorují z okolních křovin. Ambalasi dala najevo štěstí z dalšího objevu.

„Podívej – břeh, tam mezi stromy. Jsem pevně přesvědčena, že jsme obklopeni vodou ze všech stran, že jsme na ostrově, a že to rameno, přes nějž jsme přešly, funguje jako ochranná bariéra a skrývá nějaká nebezpečí, jež je nutno odhalit. Pohleď na primitivní a nechutné zvyky těchto tvorů – na odhozené kosti, jež se černají mouchami.“

„Moorawees nás volá,“ řekla Enge.

„Pojď za mnou – i s potřebami k léčení.“

Moorawees odstrčila nízko rostoucí větev a odhalila tak pod stromem hnízdo ze suché trávy. V něm ležel se zavřenýma očima Sorogetso, zjevně v bezvědomí. Na první pohled samice; pohlavní vak byl maličko pootevřen. Pohnula se a zasténala bolestí. Do levé nohy ji kouslo nějaké zvíře, část chodidla chyběla. Okolí rány bylo oteklé a zčernalé, pokryté mouchami. Oteklé a podivně zbarvené byly i kotník a noha nad ním.

„Nedbalost a hloupost,“ oznámila Ambalasi s určitým zadostiučiněním, otevírajíc transportní zvíře. „Je nutno provést drastická opatření a ty mi pomůžeš. Zároveň tím získáme příležitost k jistým vědeckým experimentům a pozorováním. Pošli Moorawees pryč. Řekni jí, že život raněné bude zachráněn, ale nikdo se nesmí dívat, jinak léčba nebude úspěšná.“

Sorogetso byla ráda, že může odejít, a rychle zmizela. Jakmile se za ní křoví zavřelo, vstříkla Ambalasi rychlými, přesnými pohyby trochu anestetika do těla raněné.

Když Ičikčii utichla, obtočila kolem postižené končetiny vázacího tvora, umísťujíc jeho hlavu na velkou tepnu v podkolení. Dloubla do vazače a ten se zakousl do svého ocasu; pevně se zatáhl a přerušil tak přísun krve do postižené končetiny. Teprve poté uchopila Ambalasi strunový nůž a jala se odřezávat infikované chodidlo. Enge se odvrátila, ale stejně nemohla neslyšet, jak ostří s praskáním projíždí masem a kostmi.

Ambalasi si toho všimla a dala najevo úžas.

„Taková choulostivost! Jsi snad fargi, která nemá žádnou zkušenost s bytím? Dívej se a uč se, neboť vědomosti znamenají život. Nohu lze vyléčit – ale jen její část. Chodilo bude lépe odstranit celé. Nebo ještě raději vše, co zraněná nebude bezprostředně potřebovat. Polovina článků prstů a metatarzálních kůstek je pryč. Se vší zručností a opatrností odříznu zbytek a zastavím se na tarzu. Tak je to potřeba. A teď – ten velký nefmakel, ano, ten, očisti ránu. Podej mi všechno.“

Ambalasi vyhledala malý měchýřek s jedovatě rudým rosolem. Rozřízla jej a maličkým nefmakel vyloupla z jeho středu bílou pecku, aby ji vzápětí upevnila na pahýl. Teprve ve chvíli, kdy pecka přilnula na ránu k její plné spokojenosti, uzavřela řeznou plochu a zakryla ji dalším velkým nefmakel. Vyhledala dalšího jednozubého tvora a vstříkla další injekci.

„Antibiotikum. Hotovo.“

Napřímila se a třela si bolavá záda – aby si vzápětí uvědomila, že mají společnost. Z úkrytu se tiše vynořilo několik Sorogetso. Stáli několik kroků od nich a přihlíželi – uhýbajíce a couvajíce, když na nich spočinul Ambalasin pohled.

„Bolest skončila,“ sdělovala jim vědkyně prostými gesty. „Spí. Bude slabá, ale bolest je pryč. Bude odpočívat po mnoho dní a zas bude celá jako dřív.“

„Noha… pryč.“ Moorawees třeštila oči na ovázaný pahýl.

„Vrátím se a ošetřím ji. Pak se stane, co jste dosud neviděli.“

„Co jsi s ní udělala?“ ptala se Enge, neméně udivená než Sorogetso.

„Zasadila jsem shluk buněk, z nichž vyroste nové chodidlo. Pokud nám jsou tito tvorové geneticky tak blízcí, jak se zdají být, pak jí vyroste stejné chodidlo jako dřív.“

„Ale – co když nevyroste?“

„Pak to bude pro vědu neméně zajímavé. Jakýkoli výsledek bude velké vědecké důležitosti.“

„A ještě větší důležitosti pro Ičikčii,“ opáčila Enge se zjevným nesouhlasným zabarvením. Ambalasi signalizovala údiv.

„Pokrok vědy je zajisté přednější než zdraví tohoto primitivního tvora – který by dozajista zemřel, kdybych ho neošetřila. Taková lítost není na místě.“

Sorogetso přišli ještě blíž, a nejméně deset jich tu stálo v hloučku kolem, čelisti dokořán, jak se snažili porozumět tomu podivnému rozhovoru. Pozorně sledovali řeč Ambalasi a někteří se přišourali téměř na dosah, aby si mohli zblízka prohlédnout měnící se barvy na jejích dlaních.

„Tady je máš,“ změnila Ambalasi náhle téma. „Je třeba získat další informace. Promluvíš si nyní s nimi. Jak báječná příležitost. Opravdu velkolepá!“

Sorogetso trochu couvli před přívalem rychlých slov a gest, ale na přátelské zavolání se zase vrátili.

„Jsou jako fargi, právě vylezlé z moře,“ prohodila Enge. „Musíme být trpělivé.“

„Trpělivé, ovšem, ale i my se zde učíme. Nyní jsme jako fargi, získáváme informace o jejich životě, jedinečném a unikátním. Začneme hned.“

kakhashasak burundochi ninustu-zochi ka’asakakel.

přísloví Yilané Svět bez ustuzou je lepším světem.

40

Vainté necítila žádné zoufalství, žádný strach z blížícího se setkání s Lanefenuu. Pravda, měli ztráty, strašlivé ztráty – ale také úspěchy. V boji se musíš smířit se ztrátami, chceš-li dosáhnout úspěchů. Jediné, na čem záleží, je konečné vítězství – jen na to budou vzpomínat Yilané i jejich historici. Tím si byla zcela jista, necítila ani stín pochyb; přesto si to opakovala znovu a znovu. Lanefenuu může pochybovat – a Vainté se ji nepodaří přesvědčit, pokud jí z každého pohybu nebude sálat neochvějná jistota a přesvědčení o brzkém vítězství.

„Touha po změně polohy, nedostatek světla,“ žádala členka posádky se štětcem a barvou v ruce, doplňujíc žádost znaky nejvyšší pokory.

Uruketo změnil kurs – zřejmě se už blíží Ikhalmenets – takže sloup slunečních paprsků, dopadající otvorem v ploutvi, sklouzl mimo Vainté. Předklonila se, aby přenesla váhu těla z ocasu na nohy, a udělala krok ke světlu, aby si prohlédla výtvor umělkyně. Po pažích se jí vinuly složité spleti zlatých listů a na hřbetech dlaní končily malbami ve tvaru ovoce. Možná je malba příliš zdobná, ale na tak důležité setkání se hodí. Dala najevo spokojenost. Členka posádky odpověděla projevem nesmírné vděčnosti.

„Tvé dílo je dokonalé, jemně zpracované, vkusně vyzdobené,“ chválila Vainté.

„Je mi potěšením dělat cokoli ku prospěchu Spasitel-ce.“

Vainté to označení v poslední době slýchala stále častěji. Zpočátku je mluvčí formulovali spíše jako ta-která-nám-pomáhá, ale postupně se význam posunul až na ta-která-nás-spasí. Tak to cítily Yilané v Ikhalmenets a tak to také vyjadřovaly. Nepochybovaly o tom, co Vainté dělá, a nezajímalo je, že umírají fargi, které by mohly žít. Namísto toho viděly sníh, jehož spodní hranice ležela stále níž od vrcholu jejich hory, cítily dech nekonečné zimy, jak se blíží den za dnem k ostrovu. Jejich Eistaa tyto pocity musí sdílet.

Vainté stála po boku velitelky na vrcholu ploutve a sledovala, jak se k nim blíží zátoka a přístav Ikhalmenets. Obrovitý tvor majestátně minul řadu dalších uruketo a spočinul na vyhrazeném místě u doku. Enteesenat se vyřítili vpřed, zanechávajíce za sebou zpěněnou brázdu, neboť se už těšili na zaslouženou odměnu. O dřevěný bok doku šplouchla malá vlnka a spláchla záda nyní již uvázaného uruketo.

Vainté nakoukla ploutví dolů do obrových útrob a pokynula nedaleko stojící lodnici.

„Vysoce postavená Akotolp, její přítomnost potřebná.“

Zatímco čekala na vědkyni, přejížděla zlobným pohledem prázdné okolí doku a maskovala rozmrzelost nehybným postojem. Eistaa si byla dobře vědoma, že Vainté přijede a že cestuje tímto uruketo. Přesto ji na břehu nikdo nečekal, nikdo odpovídajícího postavení, kdo by ji uvítal a dovedl k Eistaa. Pokud to není přímo urážka, je to přinejmenším varování. Vainté je však nepotřebuje. Lanefenuu se nikdy netajila svým názorem na způsob, jakým střet s ustuzou probíhá. Zezdola zaznělo hekání a supění – a teprve notnou chvíli nato se objevila udýchaná tvář Akotolp.

„Taková výška,“ stěžovala si otylá vědkyně. „Cesta uruketo – značné nepohodlí.“

„Půjdeš se mnou k Eistaa?“

„S potěšením, silná Vainté. Dám ti veškerou pomoc a podporu, jíž jsem schopna.“ Stočila oko k velitelce, obrácené k nim zády a dohlížející na uvazování k doku, a teprve pak pokračovala. „Čerpej sílu z vědomí, žes vždy jednala tak, jak ti bylo přikázáno. Nikdo nikdy neklade Yilané či fargi za vinu, když plní příkazy.“

Vainté vyjádřila vděčnost-za-pochopení, a dodala: „Kéž by to bylo tak jednoduché, Akotolp. Stojím však v čele vojsk, a tak nesu odpovědnost za neúspěchy. Pojď.“

Jakmile dorazily do ambesedu, zjistily, že jsou očekávány. Eistaa seděla na svém čestném místě, obklopena rádci. Velká, otevřená plocha ambesedu však byla prázdná, a písčitá zem uhlazena a zkrášlena obrazci. Kráčely přes ně k Lanefenuu a zanechávaly za sebou dvě řady šlépějí. Eistaa seděla zpříma a nehybně, dívajíc se jinam. Teprve ve chvíli, kdy dorazily až před ni a vyjádřily svou oddanost a pozornost slovům Eistaa, Lanefenuu se otočila a změřila si Vainté chladným pohledem.

„Zůstává za tebou neúspěch a smrt, Vainté, jen neúspěch a smrt.“

Vainté složila paže do gesta úcty k nadřízené a promluvila.

„Smrt, to ano, Eistaa. Zemřely dobré Yilané. Ale nikoli neúspěch. Útok pokračuje.“

Lanefenuu se rozzuřila.

„Copak pro tebe neznamená zničení celého vojska porážku?“

„Nikoli. V tomto světě platí ‚sněz, nebo budeš snědena‘, Eistaa, to ty jako nejvyšší z nás víš jistě nejlépe. Ustuzou nás kousla – ale my žijeme dál a pozřeme je zaživa. Říkala jsem ti, že je to nebezpečný nepřítel a nikdy jsem netvrdila, že se obejdeme beze ztrát.“

„To jsi vskutku netvrdila. Ale zapomněla jsi mi vyčíslit počet mrtvých Yilané, oznámit, kolik zahyne tarakast a uruktop. Jsem velmi rozzlobena, Vairrtě.“

„Skláním se před tvým hněvem, silná Lanefenuu. Vše, co říkáš, je pravda. Zapomněla jsem ti říci, kolik Yilané padne. Povím ti to tedy nyní, Eistaa.“

Vainté rozhodila rukama v gestu, zahrnujícím vše, a vyslovila jméno města.

„Ikhalmenets zemře, zemřou všichni, toto město se stane městem smrti. Jste ztraceni.“

Lanefenuiny rádkyně zoufale zakvílely nad děsem, ukrytým v jejích slovech, a sledovaly Vaintin prst, namířený k mohutné hoře, k vyhaslé sopce, tyčící se nad městem. Viděly – ač vidět nechtěly – jiskření sněhu.

„Zima přichází, Eistaa, zima bez konce. Každou zimou se sníh spouští níž a níž. Jednoho dne, již brzo, dorazí až k městu a už nikdy neroztaje. Všichni, kdo zde zůstanou, zemřou.“

„Hovoříš povzneseně a drze!“ vykřikla Lanefenuu a vyskočila na nohy s gestem nesmírného hněvu.

„Hovořím jen pravdu, velká Lanefenuu, Eistaa Ikhalmenets, vůdkyně svých Yilané. Přichází smrt. Ikhalmenets musí odejít na pevninu Gendasi dřív, než se stane velké neštěstí. Nesnažím se o nic jiného, než abych město zachránila. Stejně jako ty, i já truchlím nad smrtí našich sester i zvířat. Ale část nás musí padnout, aby ostatní mohli žít.“

„Proč? Máme přece Alpéasak. Tvé zprávy tvrdí, že roste dobře a že se tam Ikhalmenets již brzy bude moci přesídlit. Pokud je tomu tak – k čemu potřebujeme, aby umírali další z nás?“

„Potřebujeme zničit ustuzou. Jejich hrozba musí být odstraněna jednou provždy. Vzpomeň si, jak už jednou zničila a obsadila Alpéasak. To se už nikdy nesmí stát.“

Lanefenuiným tělem stále zmítal hněv. Přesto jeho majitelka pečlivě uvážila Vaintina slova a teprve pak se chystala odpovědět.

Akotolp chvíle ticha využila, aby vystoupila a Eistaa předběhla.

„Velká Lanefenuu, Eistaa mořem-obklopeného Ikhalmenets, mohu tě informovat o tom, čeho bylo dosaženo a co je třeba ještě učinit, aby se tvé město mohlo přesunout?“

Lanefenuu ten vpád rozzlobil znovu. Vzápětí však utišila rozbouřené city, neboť si uvědomovala, že hněvem dnes nic nedosáhne. Vainté se před jejími výbuchy netřese tak jako jiné – a ostatně ani tato tlustá Yilané vědy. Usadila se tedy zpět do sedadla a pokynula Akotolp, aby pokračovala.

„Existuje mnoho způsobů, jak může zvíře zaútočit či choroba zabíjet. Po každé infekci dobrý vědec určí příčinu a nalezne léčbu. Jakmile je taková léčba použita, je jisté, že tento konkrétní typ útoku už nikdy proti nám neuspěje. Ustuzou spálila naše město – budujeme tedy města, která nelze spálit. Ustuzou na nás zaútočila v noci, skryta ve tmě. Silná světla je nyní odhalí, a naše šipky a šlahouny usmrtí.“

Lanefenuu odmítla úspěchy minulosti přezíravým gestem. „Nepotřebuji hodinu historie, ale vítězství.“

„Dostaneš je, Eistaa, neboť je neodvratné. Zvířecím zvykem ustuzou je zaútočit a prchnout, kousnout a dát se na útěk. Avšak pomalý růst a budování neodvratného vítězství, taková je cesta Yilané.“

„Příliš pomalý růst!“

„Dost rychlý na to, aby přinesl vítězství.“

„Nevidím žádná vítězství ve smrti tolika Yilané.“

„Učíme se. Už se to nestane.“

„Co jste se už naučily? Vím jen tolik, že naše dobré Yilané zemřely. Obklopeny vašimi nepřekonatelnými zátarasy – a přece zemřely do poslední.“

Akotolp naznačila souhlas – ale přidala i znak všemo-houcí-síla-inteligence. „Hloupé fargi mohou prchat v panice a tlachat o neviditelných ustuzou. To jsou však slova nevědomých. Svět nemá tajemství, které by věda neodkryla cílevědomou pílí. Co dokážou ustuzou, to pochopím i já. Prozkoumala jsem to místo a pak použila vycvičená zvířata s ostrým čichem, která dokázala stopovat ustuzou. Nalezla jsem, kudy se přiblížila k táboru, i cestu, jíž se z něj dostala.“

Eistaa vyprávění začalo zajímat – a s rostoucím zaujetím opadal i hněv. Vainté pochopila, co Akotolp dělá, a byla jí za to vděčná.

„Zjistila jsi, jak přišli i jak odešli,“ pronesla Lanefenuu. „Ale jak zaútočili a zabíjeli – na to jsi přišla také?“

„Ovšem, Eistaa, neboť zvířecí ustuzou nikdy nemohou předčit vědu Yilané. Ustuzou vypozorovala, že naše šiky budují tábory pokaždé na témže místě. Než tedy dorazil další voj, zahrabala se jako zvířata do země a vyčkávala v úkrytu. Jak prosté. Nepřišla ona k nám – my jsme přišli k nim. Pod rouškou noci pak vylezla a zabíjela.“

Lanefenuu užasla. „To že udělala? Takovou inteligenci tedy mají? Tak prosté – a přitom nebezpečné.“

„Disponují zvířecí inteligencí, kterou nikdy nesmíme podceňovat. Tento útok se jím však už nezdaří. Naše skupiny budou v noci tábořit pokaždé na jiných místech. Budou mít také s sebou tvory, kteří dokážou vyčenichat a odhalit ukryté nepřátele, tajné vchody či dutiny.“

Lanefenuu během naslouchání zapomněla zcela na svůj hněv a Vainté toho využila.

„Nadešel čas, Eistaa, abychom se obrátily zády k zasněžené hoře a radostně pohlédly ke zlatým plážím. Alpéasak byl už očištěn nejen od ohavných ustuzou, ale i od nebezpečných porostů, jež je odtud vyhnaly. Obranná zařízení jsou opět vzrostlá a složená z rostlin, které nehoří. Ustuzou se stáhla o značný kus a mezi nimi a městem stojí naše šiky. Nadešel čas vrátit se do Alpéasaku. Stane se opět městem Yilané.“

Lanefenuu při té dobré zprávě vyskočila a drápy vítězné zaryla do země. „Pak tedy jedeme, jedeme do bezpečí!“

Vaintě zvedla dlaně, zbarvené zdrženlivou růžovou. „Jsme teprve na začátku – konec je ještě daleko. Potřebujeme pomoc, abychom zabezpečily město, podpořily jeho růst. Nemáme tam ještě dost jídla, abychom nakrmily mnohočetnost města. Můžeš poslat jednoho uruketo Yilané a zručných fargi, nanejvýš dva.“

„To je jen pár kapek tam, kde bych si přála mít oceán,“ opáčila Lanefenuu s hořkostí v hlase. „Nechme to tedy tak. Ale co s ustuzou, co si s nimi počneme?“

„Považuj je za mrtvé, Eistaa, nemysli na ně. Ambalasi potřebuje nějaké zásoby a já zase další fargi. Až je nabereme, odjedeme. Nedojde k žádnému konečnému, rozhodujícímu střetnutí – daleko spíše je budeme pomalu a neodvratně rdousit jako velcí hadi své oběti. Oběť se často brání a zmítá – její konec to však neodvrátí. Až přijedu příště, přivezu ti zprávu o konečném vítězství.“

Lanefenuu se opřela do sedadla a přežvykovala tu myšlenku, slabounce skřípějíc špičatými zuby v ozvěně úvah. Všechno trvá až příliš dlouho, a až příliš mnoho mrtvých leží na pláních Gendasi. Ale má jinou možnost? Kdo by mohl nahradit Vaintě? Nikdo – na tuto otázku nalezla snadno odpověď. Nikdo neznal ustuzou tak jako ona. Ani k nim necítil takovou nenávist. Pravda, Vaintě dělala chyby – ale nikoli osudové. Ustuzou je nutno pronásledovat a zničit, tím si nyní byla jista. Byli příliš nebezpeční, než aby je mohli ponechat naživu. Vaintě se o tu zkázu postará. Zatímco levé oko Lanefenuu se stále upíralo na Vaintě, pravé se pomalu stočilo k zasněženému štítu nad ambesedem. Tuto zimu zasáhlo smrtelné nebezpečí studené běloby poprvé okraj zeleně na úpatí. Musejí odejít – dřív, než smrt zasáhne město samotné. Není jiné cesty.

„Běž tedy, Vainté,“ poručila, naznačujíc propuštění. „Vezmi s sebou vše, co potřebuješ a pronásleduj dál ustuzou. Nechci tě však vidět dřív, než mi přineseš zprávu o jejich zkáze.“ Její hněv vybuchl nanovo. „A pokud nezemřou oni, zemřeš místo nich ty, to ti slibuji. Rozumělas?“

„Dokonale, Eistaa.“ Vainté se napřímila a každým pórem těla vyzařovala sílu a jistotu. „Jinak to ani nejde. Budoucnost je jasná. Pokud nezemřou oni – zemřu já. To je má záruka. Vlastní život. To ti slibuji.“

Lanefenuu naznačila přijetí a neochotný obdiv. Vainté učiní, co je nutno učinit.

Vainté si vyložila reakci Eistaa jako definitivní propuštění, obrátila se a důstojně odkráčela s funící Akotolp v patách. Vědkyně měla co dělat, aby jí stačila, neboť Vainté natahovala kroky čím dál víc. Pospíchala vstříc svému osudu.

Svému vítězství.

Nangequaqavoq sitkasiagpai.

moudrost Paramutan

Cíl není důležitý – důležitá je pouť k němu.

41

Jakmile padlo rozhodnutí, Kerrickovy oči ztratily část šíleného lesku. Zmizel onen neřešitelný vnitřní konflikt, který jím dosud zmítal. Na jedné straně byl on a Armun, oba v bezpečí – zatímco v dalekém Gendasi se nad sammady Tanu a Sasku vznáší stín smrti. A čím více v bezpečí bude on sám – tím blíže budou sammady záhubě. Stále si vyčítal, že to on může za tuto děsivou situaci, a viděl Vainté jako ducha smrti, kterého sám vypustil. Byl si jist, nade vši pochybnost, že Vainté pronásleduje ustuzou jen proto, aby zabila jeho. On za to byl zodpovědný. Uprchl. Teprve teď přestal prchat – a jako zvíře, chycené v pasti, se otáčí, aby zaútočil. A stejně jako to zvíře, ani on neuvažoval, zda bude žít či zda zemře. Věděl jen jedno: musí vyrazit, kousnout a zase se stáhnout.

Armun naproti tomu viděla jasně cenu, kterou za případný nezdar zaplatí. Kdykoli jej pozorovala, jak se sklání nad mapou, toužebně si přála, aby měli jinou možnost. Ale neměli, tolik jí bylo jasné. Nemohou než se plavit na jih, do neznáma. Buď plout na jih, nebo tu zůstat a čekat, až Kerrick pozbude rozumu docela. Teď byl spokojen, dokonce šťasten: studoval blaženě mapy a usmíval se, když prstem projížděl trasu, po níž se zanedlouho vydají. Navzdory temné a nejisté budoucnosti Armun nelitovala, že spojila svůj život s Kerrickem. Ten muž naplnil smyslem její prázdnou existenci, vyvedl ji z izolace, ze živoření, v němž nebylo radosti. Nebyl jako jiní lovci, uměl věci, které lovci nedovedou. Vedl je a oni jej následovali k vítězství nad murgu. Jakmile však ovládli město, zřekli se ho. Věděla vše o tom, co se tehdy stalo. Má však ještě ji – a ona ho bude následovat kamkoli. Má malou armádu o jednom člověku. Ne, vlastně o dvou, nesmí zapomínat na toho Paramutan, který vidí moudrost tam, kde Tanu vidí šílenství, a který se bude ochotně a šťastně plavit bouřemi arktické zimy.

Kalaleq byl skutečně šťastný. Za zpěvu písní lovců pečlivě prohlížel plachtu, steh po stehu, a kde se mu zdály byť jen trochu slabší, ihned je zpevňoval dalším kusem střeva. Obdobně prošel a zpevnil i trup člunu. První úsek cesty na jih bude velmi namáhavý a nebezpečný – je třeba připravit se nejlépe, jak to jen půjde. Musí nachystat dost jídla a pevně je přivázat, aby se nerozsypalo při vlnobití. Totéž s měchy na vodu. Dobře věděl, co dokáže běsnění zimních bouří. Povezou dvě pumpy místo jedné, neboť kdyby selhaly, budou ztraceni. To by byla legrace! Hlasitě se při práci rozesmál, předstíraje, že nevidí závistivé pohledy ostatních. Že to ale bude cesta!

Přípravy skončily, museli však čekat, neboť zima právě vrcholila a větry běsnily s plnou silou, zasypávajíce paukaruty sněhem a vyjíce bez ustání po celé dny. Mohli jen čekat, až se počasí trochu uklidní. Během dlouhého nečinného čekání se Kerrickovi zase vrátila trudnomyslnost; snažil se ji však ovládnout, neboť věděl, že zakrátko budou na cestě. Kalaleq, který už dávno neměl co na práci, celé dny prospal a sbíral síly. Armun zachovávala klid a ne-zlomné odhodlání, což mělo blahodárný vliv i na Kerricka. Vyrazí, jakmile to počasí dovolí.

Když se Kerrick jednoho dne probudil, věděl ihned, že se něco změnilo. Skučení větru, který cloumal bezpočet dní paukarutem, ustalo. Všude vládl klid a ticho. Kalaleq už byl na nohou a otevíral šňůry stanu, aby do něj vpustil sluneční svit.

„Jak je krásně! Jaká nádhera!“

„Pak tedy vyplouváme?“

„Hned, ještě teď, honem! Duch větrů nám říká, že musíme ihned odjet – dokud odpočívá. Nebude odpočívat dlouho a my se musíme snažit, abychom opustili zátoku větrů dřív, než se vrátí. Do člunu!“

Sněhová smršť ustala a tak všichni věděli, že začíná dlouho odkládaná cesta. Paukaruty se vylidnily a kolem člunu se seběhl rozesmátý a povykující houf. Záhy bylo plavidlo vyzvednuto do vzduchu a odneseno na kraj moře. Vlny se stále ještě hnaly s plnou silou proti břehu a zasypávaly okolí slanou tříští. Zaznělo mnoho hlasitých dohadů, jak co nejlépe člun spustit na vodu, ale rozhodnutí netrvalo dlouho. Ochotní dobrovolníci odvlekli plavidlo do příboje a drželi je tam, smějíce se a křičíce nad ledovou vodou, která jim zmáčela kožešiny. Jiní uchopili trojici cestovatelů, posadili si je na ramena, aby jim uchránili suché odění, a klopýtali s nimi k moři. V okamžiku, kdy se octli na palubě, vytáhl Kalaleq plachtu a ochotné ruce je odstrčily do lámajících se vln. Jakmile se člun pohnul, pomocníků se zmocnil silný příboj a vyhodil je na břeh. Zůstali tam ležet, zesláblí smíchy. Armun v úžasu přihlížela; nikdy nepochopí ty podivné, srstnaté lovce.

Při kursu jihozápad se museli přečasto vypořádat se silným západním větrem. Kalaleq věděl, že pobřeží jižně odtud ubíhá od východu na západ a že pokud se nechá větrem unášet k pevnině, už se mu nikdy nepodaří obrátit potřebným směrem. Bedlivě proto sledoval plachtu i nebe a obezřetně vedl své maličké, rozhoupané plavidlo notný kus od břehů.

Armun přepadla takřka okamžitě mořská nemoc a tak ležela zpocená a ochablá pod vrstvou kožešin. Kerrickovi, jak se zdálo, už zmítání člunu nevadilo a tak pomáhal s plachtou, kdykoli toho bylo zapotřebí. I on se usmíval, dokonce se smál jako pravý Paramutan, když mu mořská tříšť mrzla ve vlasech a vousech. Kalaleq sdílel jeho nadšení a tak jen Armun se tvářila vážně, uvědomujíc si neustále rizika, která touto cestou podstupují, šílenství podniku, do něhož se pustili. Bylo však již pozdě se vracet.

Dobré počasí, mírný vítr a jasná obloha jim vydržely téměř dva dny. Když se však bouře vrátily, nebyly už tak zuřivé jako mezi paukaruty. Pokračovali v cestě další tři dny, než se řemení, plachty a člun pokryly tak silnou námrazou, že museli přistát a očistit je. Na malé pláži vytáhli člun vysoko na písek a odlamovali led tak dlouho, až byli všichni promočení a promrzlí. Pak se schoulili kolem ohně, který Kerrick rozdělal. Drkotali zuby a přistrkovali mokré svršky tak blízko k plamenům, až z nich stoupala pára a cípy nejblíže žáru se kroutily a černaly.

Za stále zuřící bouře minuli základnu murgu; nezahlédli z ní nic; nečekali však, že by zde některý z těch teplomilných tvorů zůstal i v tomto ročním období. S každým dnem plavby na jih se však počasí zlepšoval Bouře ztrácely na síle a malý člun pomalu plul pot7 i skalnatého pobřeží, stále na jih.

Za svítání stoupala z moře mlha a drobný déšť je promáčel až na kost; studil víc než ledové větry severu. Kerrick stál na přídi a namáhal si oči, aby rozeznal detaily pobřeží. Z mlhy před nimi vyrůstal skalnatý mys a člun se k němu rychle blížil, hnán větrem i proudy. Kerrick vrhl pohled na mapu a zase na pevninu. Skousl si nervózně ret. Musí to být ono, o tom lze jen málo pochybovat. Rychle se obrátil a zavolal Kalaleqa.

„Obrať člun a zamiř na západ, jak to jen půjde. Jsem si jist, že se blížíme ke Genaglě, kde je silný proud; žene se z tohoto moře do druhého.“

„Už jsme tady? To je báječné!“ zakřičel Kalaleq hlasitě a rozesmál se. Otočil kormidlem a pak odspěchal nastavit plachtu. „Teď to vše uvidím, celý nový svět – a plný murgu. Plaví se teď murgu po moři?“

„Nemyslím, není vhodná roční doba. Ale až mineme ústí Genaglě, přiblížíme se velkému kontinentu Entoban<, kde je věčně teplo. Tam si budeme muset dávat pozor.“

Murgu, Yilané, ta dvě slova mu vytanula na mysli takřka současně. Už brzy dorazí k ostrovu. A on bude muset napadnout Yilané, stejně jako oni napadali Tanu na druhém břehu oceánu. Určitě v tom útoku pokračují i teď.

„Nebojují,“ zavrčel Herilak, rty pevně sevřené hněvem. „Nezaútočí na nás – a pokud napadneme my je, skryjí se za své jedovaté stěny, kam za nimi nemůžeme.“

„Jsou to murgu a od murgu nelze čekat, že budou bojovat jako Tanu nebo Sasku,“ odvětil Sanone a natáhl se k ohni, aby jej rozhrábl větví. Plameny vyšlehly a rozhodily jiskry do studeného vánku. Za zimních nocí prochládalo dokonce i dobře chráněné údolí, a mandukta už nehřála horká krev mládí. Přitáhl si silný oděv těsněji k tělu a rozhlédl se ztichlém údolí. Pouze on a Herilak bděli; ostatní dávno spali.

„Učí se, ti murgu, učí se,“ pokračoval Herilak s trpkostí v hlase. „Zpočátku jsme je mohli ubít oštěpy za noci, pobíjet je, jak se nám zlíbilo. Dnes k nim v noci nemůžeme. A ani ve dne ne. Zůstávají v bezpečí a nevylezou, dokud neodejdeme. Pak postupují dál, pomalu, ale stále blíž.“

„Jak už jsou blízko?“ zeptal se Sanone.

„Obklopili nás ze všech stran. Nejsou v dohledu, ještě ne, ale sedí všude, čtyři dny pochodu všemi směry. Kruh ještě není uzavřen, jejich opevněné tábory ještě nesplynuly v jeden, ale jsou zcela nezranitelné. Jakmile zaútočíme na jeden z nich, zůstanou murgu uvnitř a ani se nepohnou. Ale zatímco jsme pryč, ostatní se posunou blíž. Jednoho dne budou všichni zde a údolí bude obklíčeno ze všech stran. To bude náš konec.“

„Pak musíme odejít, dokud je ještě čas, abychom neu-vízli v pasti.“

„Odejít kam?“ Herilakovy oči, zrcadlící hněv ale i řadu jiných pocitů, se rozevřely dokořán a bělma se zaleskla v záři ohně. „Je snad nějaké místo, kde budeme v bezpečí? Ty jsi mandukto, Sasku, ty vedeš své lovce a ženy. Znáš snad nějaké bezpečné místo, kam je dovedeš?“

Sanone se neklidně zavrtěl. „Přes poušť na západ. Je řečeno, že na druhé straně pouště je voda i zelená tráva.“

„Hodláš tam Sasku vést?“

Oheň zapraskal, jak spadlo velké poleno, a mandukto dlouhou chvíli mlčel. „Ne, nepřeji si odejít z údolí. Žili jsme tu odjakživa. Je vhodné a správné, že zde zemřeme.“

„Já si zemřít nepřeji – ale jsem unaven věčným utíkáním. A stejně tak mé sammady. Odvedu je odsud, pokud si budou přát odejít, ale mám dojem, že se cítí stejně jako já. Čas útěků skončil. Dřív nebo později se musíme zastavit a postavit se murgu. Ať k tomu dojde raději hned. Jsme všichni unaveni.“

„Vody v řece je méně, než by jí být mělo. V tuto roční dobu ji obvykle naplní deště z hor až po okraj.“

„Myslíš, že to způsobili murgu?“

„Nevím. Ale mám strach.“

„Všichni máme strach, mandukto. Murgu se k nám blíží jako sněhy zimy a stejně jako sníh ani je nelze zastavit. Jedna z žen spatřila zelené šlahouny, jak rostou z horního okraje útesu. Neviděla je zblízka, ale připadaly jí jako otrávené šlahouny murgu.“

„Útesy jsou vysoké.“

„Šlahouny rostou do velké délky. Každou noc se mi zdá o pohřební písni. Víš, co to znamená?“

Sanonův úsměv byl chladný a ponurý. „Na vykládání takového snu nepotřebuješ mandukta, silný Herilaku. I já slýchám v noci pohřební písně.“

Herilak zasmušile vzhlédl ke hvězdám. „Jakmile jsme se narodili, už jsme začali umírat. Vím, že jednoho dne tam nahoře bude svítit můj tharm. Ale blízkost toho dne mne mrazí víc než studený vítr. Copak nemůžeme dělat vůbec nic?“

„Kerrick nás kdysi vedl proti murgu, vedl k vítězství.“

„Nevyslovuj to jméno. Odešel a nechal nás napospas smrti. Už nás nepovede.“

„Opustil on tebe, nebo ty jeho, silný Herilaku?“ zeptal se Sanone tiše.

Herilak se hněvivě pohnul a očividně už měl na jazyku prudkou odpověď– ale mlčel. Zvedl ruce a zaťal je vší silou do pěstí, aby je vzápětí zase rozevřel. „Kdyby se mne takto zeptal lovec, tímto způsobem, udeřil bych ho. Ne však tebe, Sanone, neboť ty dovedeš nahlédnout do nitra druhých a poznat jejich tajné myšlenky. Od chvíle, kdy byl zničen můj sammad, žijí v mé lebce dva různí lidé. Jeden z nich pokaždé vzkypí hněvem, touží zabíjet, neposlouchá rady mých bližních a odmítá jejich přátelství. To je Herilak, který se odvrátil od Kerricka ve chvíli, kdy potřeboval pomoc. Avšak už se stalo. Kdyby tu Kerrick byl, přivítal bych ho jinými slovy než tenkrát. Jenže Kerrick je pryč, zemřel kdesi na severu. Nyní, když jsme opět zde v údolí, obklíčeni murgu ze všech stran, cítím, jak můj hněv slábne a já jsem opět jedním. Je už však pozdě.“

„Nikdy není pozdě navrátit se na správnou stezku velkého Kadaira.“

„Neznám tvého Kadaira. Ale v něčem máš pravdu. Er-manpadar rozfoukal už jiskru, která se stane mým tharmem. Již brzy zazáří na večerním nebi.“

„Stopa je jasně vyznačena ve skále, stopami velkého mastodonta. Stačí jen po ní jít.“

Oheň vyhasl a změnil se v žároviště rudých uhlíků. Vítr, jenž protahoval údolím od severu, zesílil, a odkryl jasné a ostré hvězdy. Sammady a Sasku spali a murgu se s každým dnem blížili, stále víc a víc. Sanone sledoval Herilaka, sedícího u ohně se svěšenou hlavou, a přemítal, kdo zde bude, až se první zelené výhonky jara proderou kyprou prstí údolí.

42

Pobřeží Entoban< se rýsovalo na východním horizontu jako temný stín, sotva viditelný v posledních zbytcích světla. Když se člun vyhoupl na vlnu, spatřili hluboko ve vnitrozemí vysoké, zasněžené štíty hor, zbarvené ještě do nachová zapadajícím sluncem. Sklouzli do údolí mezi vlnami a plachta se zatřepetala v slábnoucí bríze.

Kerrick pohlédl na Kalaleqa, rozvaleného u řídícího vesla, a promluvil znovu. Tentokrát pečlivě volil slova a ze všech sil potlačoval výbuch hněvu.

„Voda už téměř došla.“

„Netoužím pít.“

„Já ano. I Armun má žízeň. Musíme na břeh doplnit měchy.“

V houstnoucím šeru Kerrick zaznamenal, že Kalaleqovi projelo tělem zachvění a že se mu zježily chlupy na šíji. Paramutan už dávno odložil oděv – záhy poté, co pominula nejhorší zima a vzduch se trochu oteplil.

„Ne,“ zanaříkal Kalaleq a zachvěl se znovu. „Toto je zem murgu. Jednou jsem je spatřil, jednou zabíjel. Už nikdy víc. Je mi horko, musíme na sever.“

Zatlačil na řídící veslo a plachta zapleskala, jak ztratila vítr. Kerrick vykročil k zádi, rozzuřený na nejvyšší míru, a zastavil pouze na uklidňující dotek Armuniny dlaně.

„Počkej, já s ním promluvím,“ zašeptala. „Křikem s ním nic nepořídíš, to už přece víš.“

„Tak si s ním tedy promluv.“ Odstrčil její ruku a vydal se upevnit plachtu. „Přesvědč ho. Potřebujeme přece čerstvou vodu.“

Kalaleqova srst se při jejím doteku zachvěla, ale Armun jej hladila tak dlouho, až chvění ustalo. „Máme spoustu vody,“ zamumlal.

„Víš přece, že to není pravda. Brzy nám zásoba dojde docela a stejně budeme muset přistát.“

„Přistát na ostrovech, plout zpátky, ne na pobřeží.“

Pohladila jej znovu a konejšila jako dítě. „Nevíme, jak daleko jsme od ostrovů – a zpátky nemůžeme. Duchovi větrů by se to nelíbilo. Víš, jak nám dodával dobrý vítr do plachet.“

„Ale ne dnes, ani včera.“

„To tě asi duch slyšel a rozzlobil se.“

„Ne!“

Kalaleq ji k sobě pevně přitiskl. Vzápětí si uvědomil, co dělá, a vklouzl jí rukama pod volný oděv a přejel dlaněmi po hladké pokožce na zádech. Tentokrát jej neodstrčila. Kerrick v té tmě neuvidí, co se děje. Musejí přece na pobřeží, musejí nějak překonat Kalaleqovy obavy. On je nyní hlavním problémem, neboť cesta na jih zřejmě Kerrickovi vyhnala z hlavy všechny černé myšlenky – jen aby je přestěhovala do hloubi lebky malého Paramutan! Nyní musí uklidňovat místo Kerricka Kalaleqa – stále ona, jediná, kdo nesmí zakolísat. Uklidňovat však uměla dobře. Lovci Tanu a muži Paramutan byli stejní, snadno vznětliví, zuřiví v boji, zmítaní bouřlivými emocemi. Jenom ona si musí neustále zachovávat zdravý rozum a vydržet všechno. Následovat muže, kdykoli ji potřebují – a být silná a vést je, když ji potřebují ještě víc. Nyní musí pomoci Kalaleqovi stejně, jako předtím utěšovala Kerricka. Paramutan však chtěl víc než jenom útěchu. Chlupaté ruce se jí pohybovaly po těle, klouzaly ze zad níž – a Armun je jemně odstrčila.

„Kalaleq se nebojí velkých ularuaqů, kteří plují v severním moři,“ povzbuzovala ho. „Je nejlepším zabíječem ularuaqů a síla jeho paží živí nás všechny.“

„Ano,“ souhlasil a sáhl po ní znovu, ale Armun uhnula.

„Kalaleq zabíjí nejen ularuaqy, ale zabíjel i murgu. Viděla jsem, jak zabíjel murgu. Je mocný zabíječ murgu!“

„Ano,“ zavýskl Paramutan a zopakoval to ještě jednou a hlasitěji, bodaje neviditelným oštěpem. „Ano, zabíjel jsem je, jak já je zabíjel!“

„Pak se jich nebojíš – a až je spatříš, zabiješ je zase.“

„Ovšem!“ radostně se zašklebil a začal se bít pěstmi do prsou. „Potřebujeme vodu – na břeh. Možná najdeme murgu a zabijeme je.“

Nasál vzduch, aby ozkoušel vítr, a pak si nespokojeně odplivl. S mručením odvázal vesla a upevnil je na místa. „Málo větru, plachta k ničemu. Ukážu ti, jak veslovat.“

Ale neukázal.

Zanedlouho lapal po dechu a po těle mu stékaly pramínky potu. Nechal se Armun odstrčit od vesel a vděčně srkal poslední zbytky vody, když mu přiložila ke rtům pohárek. Kerrick zaujal jeho místo a ráznými záběry vesel pomalu posouval člun k pevnině. Kalaleq upadl do neklidného spánku a Armun doufala, že až se probudí, nezmění názor.

Noc byla klidná a teplá; nízká oblaka zakrývala hvězdy. Když se Kerrick unavil, Armun jej u vesel vystřídala a pluli dál. Matný stín měsíce tu a tam vykoukl mezi mraky, takže se měli podle čeho orientovat. Zatímco Kalaleq spal, Kerrick a Armun se střídali u vesel, znovu a znovu, až před sebou zaslechli slabý lomoz příboje. Kerrick se postavil na přídi a viděl právě tolik, aby rozeznal bílou linii pěny v místě, kde vlny dopadaly na břeh.

„Vypadá to jako pláž; skály žádné a vlny jsou malé. Pojedeme přímo?“

„Vzbuď Kalaleqa. Ať rozhodne on.“

Paramutan se probral rychle – a naštěstí bez včerejších obav. Vyšplhal se do poloviny stěžně, rozhlédl se, nasál vzduch a pak napřáhl ruku přes moře.

„Přistaneme,“ rozhodl pevně. „Veslujte přímo, já řídím.“

Když se pobřeží přiblížilo ještě víc, spatřil Paramutan v linii pobřeží průrvu a zamířil k ní. Záhy už manévroval člunem mezi písčité břehy ústí malé říčky.

„Nikdo nezná čluny a oceán jako Kalaleq!“

„To je pravda,“ pospíšila si Armun, než mohl Kerrick nějak srazit Paramutanovo znovunabyté sebevědomí. Kerrick ostatně užuž otvíral ústa, ale pak rozumně usoudil, že bude lépe mlčet. Vesloval dál, až se člun dotkl písčitého dna, a potom vyskočil do vody s koženou šňůrou v ruce, aby vytáhl plavidlo na břeh.

Voda, do níž vstoupil, byla slaná, ale jen kousek proti proudu chutnala sladce a příjemně. Nabral si do dlaní a pil, načež zavolal své druhy. Kalaleq se válel v nádherně chladivém proudu, až voda stříkala; jeho obavy byly dávno ty tam. Vytáhli člun tak daleko nad vodu, jak jen mohli, a přivázali jej. Leželi a odpočívali, zcela vyčerpáni. Měchy mohou naplnit až ráno.

První šedé světlo se rozlévalo nad východním obzorem, když Kerrick zatahal Armun za ruku, aby ji probudil. „Rychle, vstávej,“ vybídl ji. „A pojď za mnou.“

Kalaleq už ležel za klenutou dunou, mával oštěpem a vykřikoval urážky. Byl však naštěstí dost obezřetný, aby zůstal v úkrytu. Běželi k němu, aby se kus od duny přitiskli k zemi a zbytek cesty se doplazili. Opatrně vykoukli přes okraj písečného valu.

Na moři, jen kousek od pobřeží, plul kolem veliký tvor s vysokou hřbetní ploutví. Před ním se hnala dvě menší mořská zvířata.

„Uruketo,“ řekl Kerrick. „Vozí murgu.“

„Jak si přeji, aby byli blíž a já je mohl bodat oštěpem, všechny je zabít!“

Kalaleqovy oči se v prvních paprscích ranního slunce rudě zaleskly. Elán se mu vrátil a veškeré strachy jako by nikdy nebyly.

„Podívejte, kam plují.“ Kerrick ukázal ke slunci na obzoru a pak zpět na moře. „Na sever, míří na sever.“

Díval se, dokud uruketo nezmizel z dohledu, a pak pospíchal ke člunu, aby vylovil mapy Yilané. „Dostali jsme se moc daleko na jih, podívejte, teď jsme někde tady, na tomto tmavozeleném výběžku pevniny. Uruketo pluje na sever k ostrovům.“

Kalaleq mapám rozuměl, Armun nikoli. „Může plout i sem do toho moře, tím ústím,“ nadhodil Kalaleq. Kerrick potřásl hlavou.

„V tomto ročním období ne – je příliš chladno a možná už na březích Isegnet nežije ani jedno z měst. Musí mířit sem, do Ikhalmenets.“

Zatímco muži debatovali, Armun šla naplnit měchy vodou.

Než slunce vystoupilo kus nad obzor, měli na palubě tolik vody, kolik jen pobrali, a další kurs byl stanoven. Zamíří za plovoucím tvorem murgu. Závěr zněl, že ostrov leží tím směrem. Lehký větřík nyní vál od pevniny a rychle naplnil plachty, unášeje je k obzoru – a k tomu, co se za ním skrývá.

Celý den se plavili pustým oceánem; zem za nimi už dávno zmizela z dohledu a vpředu stále nic. Kalaleqův strach se opět vrátil, ale Armun se jej zeptala, jak zabil ularuaqa a Paramutan se jal ochotně předvádět slavný lov, doprovázeje gesta radostnými výkřiky. Kerrick seděl tiše na přídi a upřeně se díval do dáli. A byl to také on, kdo první spatřil zasněžený vrchol hory.

„Je to ono, Ikhalmenets. Nemůže to být nic jiného.“

Tiše přihlíželi, jak se ostrov pomalu vynořuje z moře. Vzápětí se ale objevily další kusy země a Kalaleq na ně ustaraně upozornil.

„Tam – a tam. Další ostrovy, ne jen jeden. Který z nich hledáme?“

Kerrick ukázal k bílému štítu, který teple zářil v šikmých paprscích večerního slunce. „Tento, nemůže to být jiný; je přesně takový, jak mi jej popsali. Ostrov s jedinou vysokou horou ve svém středu. V okolí jsou i další ostrovy, ale tento je největší a hora je nejvyšší. Poplujeme k němu.“

„Mineme jiné ostrovy, uvidí nás.“

„Ne, nejsou obydlené. Murgu žijí pouze na jediném místě, ve velkém městě pod horou. Tam máme namířeno…“

„Vstříc smrti!“ zaječel Kalaleq a strachem mu drkotaly zuby. „Murgu je bezpočet. Jsme jen tři, co zmůžeme?“

„Můžeme je porazit,“ odpověděl Kerrick, s jistotou a důrazem v hlase. „Nepřekonal jsem takovou vzdálenost jen proto, abych zemřel. Promýšlel jsem to, co učiníme, znovu a znovu, vše pečlivě připravil. Zvítězíme – protože já ty tvory znám. Nejsou jako Tanu – či Paramutan. Nejednají, jak jednáme my – kdy každý z nás se řídí svým rozumem. Ke všemu, co dělají, dostanou příkaz. Jsou jiní.“

„Hlava mi těžkne. Mám strach – a nerozumím.“

„Pak tedy poslouchej a brzy jasně pochopíš, co mám na mysli. Pověz mi, jak žijí Paramutan. Pověz mi, proč jsi ty, Kalaleq, zabil ularuaqa, proč ho nezabil někdo jiný?“

„Protože jsem nejlepší! Jsem nejsilnější a nejobratnější.“

„Ale i jiní zabíjejí?“

„Ovšem – jindy, když plují na jiných ikkergadch.“

„Pak mi tedy rozumíš. Tanu mají sammadary, kteří je vedou, ale pokud se nám nelíbí, co sammadar říká, najdeme si jiného – stejně jako si vy najdete jiného zabíječe ularuaqů.“

„Nenajdeme – já jsem nejlepší.“

„Já vím že jsi, ale to jsem tím nemyslel. Mluvím o tom, jak to chodí u Tanu a Paramutan. Ale u murgu, tam je to jiné. Murgu mají mezi sebou jednu, která poroučí všem, jednu jedinou. Jejích příkazů uposlechne každý a nikdo o nich nepochybuje.“

„To je hloupost,“ usoudil Kalaleq a přehodil řídící veslo, neboť vítr změnil směr a prázdná plachta zapleskala. Kerrick přisvědčil.

„Ty si to myslíš – a já taky. Ale murgu o tom nikdy nepřemýšlejí. Ta nahoře poručí a ostatní poslouchají.“

„Hloupé.“

„To ano, ale pro nás je to výhodné. Protože mohu jít za tou, která vládne, a přikázat jí, co musí vykonat…“

„Ne, to nemůžeš,“ vykřikla Armun. „Nemůžeš tam jít. Byla by to jistá smrt.“

„Pokud mi pomůžete a uděláte, co po vás chci, vrátím se živ a zdráv. Na žádném jiném z murgu nezáleží – jen na té jediné, vůdkyni, které říkají Eistaa. Vím, jak uvažuje a vím, jak zařídit, aby mne poslouchala. Přinutím ji k tomu tímto,“ zvedl vyřezávanou krabičku Sasku s pomůckami na rozdělávání ohně, „a také měchýřem jedu na ularuaqy, který s sebou veze Kalaleq.“

Armun přejela pohledem z jeho tváře na krabičku a zase zpět. „Ničemu z toho nerozumím. Děláš si ze mne legraci. „ Aniž si to uvědomila, držela si při řeči před ústy kus oděvu.

„Ne, to nikdy.“ Odložil krabičku a přitáhl Armun k sobě, odstrčil jí kožešinu od rtů a jemně se jich dotkl, aby ji uklidnil. „Dopadne to dobře, nikomu se nic nestane.“

Přiblížili se k ostrovu tak blízko, jak se jen v houstnoucím šeru odvážili, skasali plachtu a čekali. Noc byla jasná a sníh na horském štítu zářil v měsíčním světle. Kerrick se vydal vytáhnout plachtu, ale Kalaleq jej zastavil.

„Když půjdeme blíž, uvidí nás!“

„Murgu spí, všichni. Nikdo není vzhůru. Říkal jsem ti přece, že je znám.“

„A co hlídky?“

„To je nemožné. Nikdo nebdí po setmění, to nedokážou.“

Kalaleq zdráhavě zamířil k pobřeží; očividně v něm zůstala část pochyb.

Ostrov se blížil stále víc, až nakonec se octli jen kousek od skalnatého pobřeží a vydali se podél něj pomalu na sever.

„Kde je to místo, kde žijí murgu?“ zašeptal Kalaleq, jako by se bál, že jej z pobřeží někdo zaslechne.

„Na pobřeží, dál na sever. Pokračujme v cestě.“

Pobřežní skaliska ustoupila písčitým plážím, lemujícím ostrůvky stromů. O kus dál se moře zakusovalo do pevniny a vytvářelo zátoku; na pozadí světlého dřeva doků se před nimi rýsovala řada velkých, temných předmětů.

„Podívejte,“ ukazoval Kerrick. „To jsou uruketo, živé ikkergaky – stejné jako ten, který jsme viděli. Toto je místo, kde žijí murgu, toto je jejich město. Vím, jak to zde vypadá, neboť všechna města jsou budována stejným způsobem. Na kraji porodní pláže, obklopené trnitou stěnou, a ve středu ambesed, který se otevírá směrem k východu, aby se mohla Eistaa, usazená na čestném místě, vyhřívat v prvních paprscích ranního slunce. Toto je Ikhalmenets.“

Armun neměla ráda, když Kerrick mluvil o věcech murgu; pokaždé přitom vydával ty podivné zvuky a škubal tělem. Odvrátila se, ale Kerrick na ni zavolal.

„Armun, podívej, vidíš to místo, kde do moře ústí vyschlé říční koryto? Tam přistaneme a tam se také opět setkáme. Zamiř ke břehu, Kalalequ. Toto je vhodné místo k přistání; je dost blízko k městu – ale ještě za bariérami, které je obklopují.“

Pobřeží zde bylo pokryté vrstvou bahna a písku, na-plavenou v období dešťů z kopců nad městem.

Člun dosedl na dno a lehce se kolébal, nadnášen jemnými vlnkami.

„Zde zůstaneme skoro až do rána,“ rozhodl Kerrick. „Vyrazíme však ještě za tmy. Armun, ty musíš jít do vnitrozemí až k místu, kde terén začne stoupat. Tam počkáš, dokud se nerozední natolik, abys viděla na cestu. Pak se pustíš vzhůru, do kopců.“

„Mohu jít i potmě,“ namítla Armun.

„Ne, je to příliš nebezpečné. Budeš mít dost času. Musíš vyšplhat tak vysoko, až se dostaneš notný kus nad město. Pak připravíš vše tak, jak jsem ti říkal.“

„Suché dřevo na velký oheň, zelené listí na kouř.“

„Ano, ale neházej na oheň listí dřív, než slunce stoupne na dvě dlaně nad oceán. Oheň musí být velký a horký, s bile žhnoucími uhlíky. V pravou chvíli pak do něj naházíš zelené listí, aby se vytvořil hustý dým. Jakmile s tím budeš hotova, vrátíš se rychle zpět na pobřeží. Rychle – ale ne tak rychle, aby ses zřítila. Kalaleq tu už bude čekat. Já se k vám připojím, jak nejrychleji budu moci. Je všechno jasné?“

„Cítím, že vše, co děláme, je šílenství a zmítá mnou strach.“

„Neboj se. Všechno půjde tak, jak jsem to naplánoval. Pokud splníš svůj úkol, nic se mi nestane. Ale musíš jej splnit v pravý čas, ani dříve, ani později. Je to jasné?“

„Ano, je.“ Byl jí v té chvíli tak vzdálený a cizí; mluvil tak chladně. Uvažoval jako murgu – a jednal stejně jako oni. Vyžadoval pouze jediné – poslušnost. Má ji mít – když už pro nic jiného, tak proto, aby to měli za sebou. Svět byl náhle smutný a prázdný.

Chvíli podřimovala, natažená v pohupujícím se člunu, pak ji probudilo Kalaleqovo chrápání, ale vzápětí usnula znovu. Kerrick nespal; ležel s otevřenýma očima a zíral na pomalu putující hvězdy. Zakrátko vzejde jitřenka a hned po ní začne svítat. Do soumraku jsou hotovi. Možná, že v tu chvíli už nebude žít, tolik je jasné. Riziko, které ponese, je značné a vítězství není zdaleka tak jisté, jak o tom Armun ujišťoval. Na okamžik zatoužil, aby byli zpět na věcně zmrzlém pobřeží, v pohodlí paukarutu, daleko od všeho nebezpečí. Odmrštil tu myšlenku; dobře si vzpomínal – přestože mu dnes připadalo, že se to byly vzpomínky někoho cizího – na temnotu, která se tak dlouho vznášela nad jeho myšlenkami. V hlavě se mu tísnilo příliš mnoho různých lidí. Byl Yilané i Tanu, sammadar i vůdce v boji. Spálil Alpéasak, pak se jej snažil zachránit, a znovu jej ztratil ve prospěch Yilané. Potom před vším uprchl – a nyní si byl vědom, že ničemu neutekl. Všechno mu zůstalo uvnitř hlavy. To, co dělá teď, je správné – a jediné možné. Sammady je nutno zachránit – a na celém světě to jedině on dokáže. Veškeré jeho úsilí, všechno, co dosud v životě učinil, jej dovedlo sem, do tohoto města a v tento čas. Co je nutno vykonat, bude vykonáno. Hvězdy se přesunuly k horizontu a on se obrátil, aby probudil ostatní.

Armun se mlčky přebrodila na břeh. Měla na jazyku tolik otázek a odpovědí, že bylo lépe neříkat nic. Stála po kolena ve vodě, v dlani svírala krabičku Sasku a dívala se, jak temný stín člunu tiše klouže pryč. Měsíc zapadl a světlo hvězd nestačilo ani k tomu, aby si mohla naposled prohlédnout Kerrickovu tvář. Pak už byli pryč, zbyla z nich jen černá šmouha v ještě černější tmě. Obrátila se a unaveně se vydala ke břehu.

„Ach, jsme mrví, mrtví,“ mumlal Kalaleq mezi drkotáním zuby. „Sežráni těmi obrovskými murgu.“

„Nemáš se čeho bát. V noci se ani nepohnou. A nyní mne vylož na břeh, protože už skoro svítá. Víš, co máš dělat?“

„Vím – už jsi mi to řekl.“

„Povím ti to tedy znovu, pro jistotu. Jsi si jistý, že jed na ularuaqy dokáže usmrtit i tyto tvory?“

„Jsou už mrtví. Nejsou větší než ularuaq. Mé bodnutí znamená jistou smrt.“

„Pak tedy bodej, rychle, jakmile vystoupím na břeh. Zabij je – ale jen dva, ne víc. Buď si jistý, že zemřou, to je moc důležité. Dva z nich se nesmějí dožít rána.“

„Zemřou. A teď jdi –jdi!“

Člun zmizel ve tmě ještě dřív, než Kerrick dosáhl písčitého břehu. Jitřenka jasně zářila nad obzorem a pod ní se rozlévalo první šedé světlo svítání. Odložil kůže, které měl na těle, i ty, jež mu chránily chodidla, a nechal si jen bederní roušku z měkké jelenice. Oštěp ponechal ve člunu – jeho jedinou zbraní tedy zůstal kovový nůž na krku. Ten však neměl ostří – byl ozdobou, nikoli účinným nástrojem na zabíjení nepřátel.

Narovnal ramena a zvedl hlavu, lehce nakrčil končetiny do přezíravého, sebevědomého gesta nadřazeného jedince, a docela sám důstojně kráčel k městu Ikhalmenets.

ninlemeistaa nahnutu eisteseklem

přísloví Yilané

Nad Eistaa už je jen obloha.

43

Hlasitý křik Lanefenuu probudil a rozlítil na nejvyšší míru. Průhledný disk ve stěně místnosti, kde spávala, byl jen chabě osvětlen; nepochybně teprve svítá. A kdo se to vůbec opovažuje tropit takový hluk v jejím ambesedu! Byl to zvuk, znamenající pozornost-hovořícímu-požadována, hlasitý a drze sebejistý. Vmžiku byla na nohou a dusala ven, drápy na nohou vztekle trhajíc velké kusy z podlahové rohože.

Ve středu ambesedu stála jediná Yilané, podivné barvy a postavy. Když spatřila vycházet Lanefenuu, opakovala hlasitě své sdělení, poněkud nezřetelné s ohledem na chybějící ocas.

„Lanefenuu, Eistaa Ikhalmenets, pojď blíž. Chci s tebou hovořit.“

Urážlivé oslovení účinkovalo okamžitě; Lanefenuu doslova běsnila vzteky. Sluneční světlo se rozlilo ambesedem a Eistaa se zastavila v půli kroku, ocas zvednutý překvapením. Ta nestydatá drzá Yilané – nebyla Yilané.

„Ustuzou! Zde?“

„Jsem Kerrick. Kerrick velké síly a hněvu.“

Lanefenuu pomalu kráčela, ochromena úžasem. Bylo to skutečně ustuzou bledé kůže, se srstí uprostřed těla, na hlavě i tváři, s prázdnýma rukama a blyštivým kovem kolem krku. Ustuzou Kerrick, tak jak jej popisovala Vainté.

„Přicházím s varováním,“ proneslo ustuzou, drzou sebejistotu a urážku v každém pohybu. Lanefenuu! hřebínek zazářil ve výbuchu hněvu.

„S varováním? Za mnou? Přišlo sis pro smrt, ustuzou.“

Hnala se k němu, sálajíc hrozbu každým pórem těla, ale zastavil ji jeho postoj. Měl význam jistota-zkáza.

„Přináším pouze bolest a smrt, Eistaa. Smrt je už zde a přijde další, pokud nebudeš naslouchat tomu, co ti nyní řeknu. Přijde dvojnásobná smrt. Jednou, a ještě podruhé.“

Ve vchodu do ambesedu se zakmitl pohyb a oba pohlédli na vyčerpanou Yilané, která k nim spěšně mířila, ústa dokořán horkem z rychlého pohybu.

„Smrt,“ hlásila s týmiž znaky důrazu a naléhavosti, které použil i Kerrick. Lanefenuu zdrceně dopadla na ocas a šokována přihlížela pohybům posla.

„Poslána Muruspe – zpráva velké naléhavosti. Uruketo, jemuž velí – mrtev. Je mrtev. Náhle zemřel za noci. A další uruketo. Mrtev. Dva mrtví.“

Vzduch rozťal bolestný nářek Eistaa. Proč právě ona, která sama velela uruketo, která strávila značnou část života s těmito velkými tvory a jejíž město se vychloubalo nejlepšími uruketo v celém Ěntoban<? A nyní – dva z nich. Mrtvi. S tváří zkřivenou žalem se obrátila k velké dřevořezbě uruketo za jejím sedadlem, a k velitelce, která se jí tolik podobala, na hřbetní ploutvi. Dva jsou mrtví. Co to říkalo ustuzou? Pomalu se otočila tváří v tvář tomu strašlivému stvoření.

„Dva mrtví,“ potvrdil Kerrick s těmi nejponuřejšími znaky, jaké mohl najít. „Nyní si promluvíme, Eistaa.“

Pokynul poslovi gestem okamžité-propuštění, od nejvyššímu k nejnižšímu, a Yilané se obrátila a spěšně se vzdálila. Kerrickova demonstrace síly však tentokrát Lanefenuu nepohnula; nic nemohlo proniknout jejím hořem nad nenahraditelnou ztrátou.

„Kdo jsi?“ zeptala se nepříliš zřetelně, jak jí ještě zmítal velký žal. „Co tu chceš?“

„Jsem Kerrick-nejvyšší a jsem Eistaa všech Tanu, kterým říkáte ustuzou. Přinesl jsem ti smrt. Nyní ti přinesu život. To já nařídil usmrcení uruketo. Příkaz provedli ti, kterým poroučím.“

„Proč?“

„Proč? Ty se odvažuješ ptát proč? Ty, která jsi poslala Vainté vraždit ty, kterým vládnu, pronásledovat je a zabíjet jednoho po druhém? Povím ti, proč byli zabiti uruketo. Jeden byl zabit, aby ti dokázal mou moc, to, že zasáhnu, kamkoli si budu přát, a zabiji kohokoli či cokoli se mi zlíbí. Ale smrt jednoho z nich bys mohla považovat za náhodu. Dva už nejsou náhoda. Takto snadno mohli zemřít všichni. Učinil jsem to, abys pochopila, kdo jsem a jakým silám velím. Abys učinila, co po tobě budu chtít.“

Poslední slova zanikla v rozzuřeném řevu Lanefenuu. Přiskočila, drápy napřažené a čelisti dokořán, zuby připravené trhat to nestoudné ustuzou. Kerrick se ani nepohnul; jen promluvil, urážlivě a sebejistě.

„Zab mne a ty sama zemřeš. Zab mne a všichni tví uruketo zahynou. Opravdu to chceš, Eistaa? Smrt tvých uruketo i celého města? Pokud ano – pak udeř – a udeř rychle, než si to stačíš promyslet a změnit názor.“

Lanefenuu se zmítala zuřivým vnitřním bojem. Celý život jenom velela, měla moc nad životem a smrtí; nikdo jí neporoučel. A to ustuzou se odvažuje mluvit tímto způsobem! Přestávala se ovládat.

Kerrick se neodvažoval ustoupit či změnit svůj sebejistý postoj. Stačí jediný náznak slabosti a Lanefenuu udeří. Možná ji zahnal do kouta příliš – ale neměl na vybranou. Odvážil se vrhnout kradmý pohled na svahy nad městem. Nic.

„Je ještě jedna věc, o které ti chci říci,“ pokračoval. Musí mluvit, zaměstnávat ji, nedovolit, aby bouřlivé vášně měly čas zatemnit jí úsudek. „Ikhalmenets je veliké město, klenot mezi městy Yilané, krásný, mořem-obklopený Ikhalmenets. Ty jsi Ikhalmenets a Ikhalmenets je ty. Tvá radost, starost i pýcha. Ty zde vládneš – a jenom ty.“

Zariskoval vrhnout další pohled ke kopci nad městem. Plul nad ním mrak – nebo to není mrak? Ne. Dým. A Lanefenuu se už zase blíží. Zavolal co nejhlasitěji, aby slova pronikla zaslepující clonou Eistaaina hněvu.

„Ty jsi Ikhalmenets – a Ikhalmenets stojí na pokraji zkázy. Pohleď na vrcholek nad sebou, tam na ten hřeben. Vidíš nad ním oblak, který není oblakem? Je to kouř. A víš, co kouř znamená? Kouř pochází z ohně a oheň pálí a ničí. Oheň strávil Alpéasak, zabil všechny, kdo v něm byli. O tom přece víš. A nyní přináším oheň i do Ikhalmenets.“

Lanefenuu se obrátila a zakvílela děsem a bolestí. Ze hřebenu stoupal dým ve velkých, válejících se mračnech. Kerrick se hlasitě dovolával její pozornosti a ona k němu stočila jedno oko, zatímco druhé stále upírala na černý sloup.

„Nepřišel jsem sám do tvého mořem-obklopeného Ikhalmenets. Mí lidé zabili tvé dva uruketo, zatímco já kráčel do ambesedu. Mé šiky nyní obklíčily město ze všech stran – a jak víš, vládnou dokonale ohněm. Oheň je již připraven a čeká na můj pokyn. Pokud jej vydám – Ikhalmenets shoří. Pokud se mi něco zde stane – Ikhalmenets shoří. Rozhodni se tedy, ale rozhoduj rychle, neboť oheň je lačný a nemůže se již dočkat.“

Lanefenuin vzteklý řev se změnil v bolestný nářek. Je poražena. Svěsila bezvládně ruce a zdrceně usedla na ocas. Její město a uruketo jsou však přednější. Smrt tohoto tvora důležitá není. Ikhalmenets ano.

„Co chceš?“ zeptala se. Tón a znaky neprozrazovaly poníženost; jen slabost a porážku.

„Chci pro svá ustuzou jen to, co ty pro své Yilané, Eistaa. Klidný a nerušený život. Vyhnala jsi nás z Alpéasaku. Ty a tvé Yilané i fargi v něm zůstanou, protože je to město Yilané. Nikdo vám tam nebude škodit. Vidím sníh na hoře nad námi, sníh, který je každým rokem níž a níž. Než sníh dorazí až k tobě, odejde Ikhalmenets do Alpéasaku a bude žít v bezpečí pod jeho teplým sluncem. Ikhalmenets bude žít.

Ale má ustuzou musí žít také – a žít v bezpečí. Právě v tuto chvíli jedná Vainté podle tvých příkazů, pronásleduje a zabíjí má ustuzou. Musíš ji povolat zpět, nařídit jí, aby se vrátila, nařídit jí, aby přestala zabíjet. Učiň tak a Ikhalmenets bude žít. Nechceme to, co jsi chtěla ty. Nech si své město. Žádáme pouze své životy. Musíš zastavit Vainté. Učiň tak a Ikhalmenets i všichni tví uruketo budou žít i v zítřku zítřka, tak jako žili ve včerejšku před včerejškem.“

Lanefenuu se dlouhou chvíli ani nepohnula. Seděla tiše a snažila se uspořádat změť pocitů a protichůdných myšlenek. Konečně zvedla hlavu a s novou silou promluvila, už zase pevným a velitelským hlasem.

„Stane se tak, Vainté bude zastavena. Nebylo nikdy nutné, aby útočila na váš svět ustuzou. Bude zavolána zpět. Ty odejdeš. Zůstaneš i se svými ustuzou tam, kde žijete a my také. Už nikdy s tebou nechci mluvit ani tě vidět. Kéž by byl tvé vejce vysušil sluneční žár a ty ses nikdy nevynořil na svět.“

Kerrick pokynul na souhlas. „Ještě něco však musíš učinit, abys Vainté zastavila. Znáš ji a znám ji i já. Je schopná neuposlechnout tvého příkazu a pokračovat dál. Je – nebo není?“

„Je,“ opáčila Lanefenuu ponuře.

„Pak musíš za ní, vyhledat ji a nařídit ji, aby se vrátila. V tu chvíli se bude muset zastavit, neboť její Yilané jsou tvými Yilané, její fargi tvými fargi. Tak to musí být.“

Lanefenuiny oči se zajiskřily nenávistí – ale tělo držela Eistaa pod kontrolou. „Učiním tak.“

„To je dobře.“ Kerrick sáhl ke kruhu, který měl kolem krku, k noži, jež na něm visel. Uchopil jej a utrhl z kožené šňůrky, aby jej podal Lanefenuu. Nenatáhla pro něj ruku, takže nůž dopadl do prachu u jejích nohou.

„Tohle předáš Vainté. Zná to – ví, co to znamená. Tak bude vědět, že jsem to byl já, kdo zde byl – a proč. Bude vědět, že jsi neměla na vybranou.“

„Je mi jedno, co ví či cítí Vainté.“

„Ovšem, Eistaa.“ Kerrick hovořil pomalu a pečlivě, volil znaky, které znamenaly ledově chladnou nenávist. „Chci jen, aby se dozvěděla, že jsem to byl já, Kerrick, kdo se o to postaral, kdo ji přinutil se zastavit. Chci, aby dokonale věděla, co jsem učinil.“

S těmi slovy se Kerrick otočil a odkráčel. Vzdaloval se od ambesedu a míjel zírající fargi, jež se shromažďovaly v poděšených houfech. Když se k nim přiblížil, kvapně a vystrašeně uhýbaly, neboť zdálky onen rozhovor sledovaly. Neslyšely slova a tak nevěděly přesně, co se stalo; věděly jenom, že to bylo strašlivé, tak strašlivé, až se to vymykalo všemu chápání. Dva uruketo jsou mrtví a toto Yilaně-ustuzou kráčí městem a smrt mu jde v patách.

Kerrick prošel Ikhalmenets až k pobřeží a tam oslovil přítomné Yilané a fargi.

„Jménem vaší Eistaa vám nařizuji, abyste odsud odešly. Všechny. Eistaa vám poroučí, abyste přispěchaly za ní do ambesedu. Běžte.“

Yilané, samy neschopny lži, pochopily jeho slova jako příkaz Eistaa a rozeběhly se do města.

Kerrick, stejně osamělý, jako když přišel, vyběhl na vyhřátý písek a rychle opustil město Ikhalmenets.

44

„Poslala jsi pro mne,“ řekla Enge. „Ta zpráva naznačovala velkou naléhavost.“

„Každý příkaz, který vydám, je naléhavý, přestože to ta tvá líná stvoření nejsou schopna pochopit. Kdybych nezdůrazňovala naléhavost svých přání, pak by neochotný posel místo doručení vzkazu ještě dlouho rozvláčně diskutoval o nevhodnosti toho, aby sloužil jako fargi, a o dalších nesmyslech.“

„V tom mají pravdu, neboť Ugunenapsa řekla…“

„Ticho!“ zaburácela Ambalasi, a hřebínek se jí vztyčil hněvem. Setéssei, její asistentka, v panice uprchlá, a dokonce i Enge se sklonila před bouří nevole staré vědkyně. Naznačila omluvu a poslušnost a tiše vyčkávala, až se Ambalasi uklidní.

„To už je trochu lepší. Od tebe alespoň mohu očekávat pozornost a přinejmenším trochu slušnosti. A nyní se podívej sem – není to úžasný pohled?“

Ambalasi ukázala na Sorogetso, uloženou v nedalekém stínu. Úžasný byl ten pohled pouze pro Ambalasi, neboť její výzkumný objekt se třásl strachy a choulil se do klubíčka, oči zavřené. Očividně očekával smrt.

„Ne tobě, pošetilé stvoření, můj hněv patřil jiným,“ houkla Ambalasi. Se značným úsilím se ovládla a promluvila po způsobu Sorogetso. „Pozornost, maličká. Přátelství a pomoc.“ Pohladila Ičikčii zelený hřebínek a ustrašená Sorogetso bojácně otevřela oči.

„Výborně. Podívej, tady Enge se na tebe přišla podívat, obdivovat, jak jsi statečná. Tiše, bolest-nebude.“

Ambalasi jemně odstranila nefmakel, který zakrýval a chránil pahýl poraněné nohy. Sorogetso se zachvěla, ale nebránila se.

„Podívej,“ poručila Ambalasi. „Zírej na to s obdivem.“

Enge se sklonila, aby lépe viděla. Tam, kde Ambalasi při operaci zakryla kost dlouhým kusem kůže, byla svraštělá tkáň. V jejím středu se nalézala jakási nažloutlá skvrna. Enge to neříkalo zhola nic. Neodvažovala se však přiznat to nahlas a přivolat tak opět na svou hlavu Ambalasin hněv.

„Hojí se to dobře,“ řekla tedy. „Ambalasi je mistrem vědy hojení. Nejenže se rána po amputaci úspěšně zhojila; zde, ve středu, se objevuje cosi nového. Lze z toho učinit předmět-obdivu?“

„To jistě lze – ale při tvé nevědomosti nemohu očekávat, že plně pochopíš význam tohoto jevu. Roste jí nová noha, žlutě kropenatá noha – a na zelené Sorogetso, která je o hlavu menší než my. Dokáže alespoň něco z tohoto úžasného poznatku proniknout tvou masivní kostěnou schránkou do mikroskopického mozku, jenž v ní dřímá?“

Enge spolkla tu urážku – což byl ten nejmoudřejší postup, jaký se dal při komunikaci s Ambalasi použít. „Důležitost nechápána. Nevědomost přiznána.“

„Bedlivá-pozornost-zapotřebí. Dřívější teorie zamítnuty. Zapomeň na všechny zmínky o tektonice zemských desek či kontinentálním driftu. Naše rody se od sebe oddělily před daleko kratším časovým úsekem. Deset milionů let nás od sebe nedělí – i jeden milion by byl příliš mnoho. Na pohled se možná jevíme jiní, ale geneticky vzato jsme stejní. Jinak by ta noha nemohla růst. Záhada se prohlubuje. Kdo jsou Sorogetso – a jak se sem dostali?“

Enge se nepokusila o odpověď; dobře věděla, že nepřítomné oči staré vědkyně se nedívají na ni, ale kamsi dál, do hlubin záhad, které si ani nedovede představit.

„Dráždí mne to. Cítím tu temné, nekalé pokusy, k nimž nemělo dojít. Už dříve jsem nalezla důkazy o neúspěšných experimentech mých kolegyň, ale spíše v moři než na souši; byly to výsledky práce, která neměla být nikdy vykonána, ohavní tvorové, kteří se nikdy neměli narodit. Uvědom si – ne všichni vědci jsou jako já. Tak jako existují Yilané se znetvořenými těly, existují i ty se znetvořenou myslí.“

Enge byla tou možností zděšena. „Něco takového se nemůže stát.“

„Proč ne?“

Ambalasi ovládla výbuch hněvu alespoň natolik, aby mohla přiložit nefmakel opět na místo – ale jakmile skončila, dala pobouření volný průchod. „Proč ne?! Vždycky budou existovat neschopní. Viděla jsem laboratorní experimenty prováděné tak nevhodně a nešikovně, že by tě jala hrůza při pohledu na jejich výsledky. Pochop – vše, co kolem sebe vidíš, jsou úspěchy. Nezdary většinou skryje otvor s trávicím enzymem. Nalezly jsme Ambalasokei docela snadno – mohli ji tedy nalézt i jiní. Záznamy se nevedou, vědomosti se nepředávají dál. My Yilané máme tu chybu, že se nestaráme o změny. Víme, že zítřek po zítřku bude stejný jako včerejšek včerejška – a tak nám připadá zbytečné zaznamenávat uplynulý čas i události, které přináší. Záznamy, s nimiž se setkáváš ty, jsou jen ozvukem našeho sebevědomí. Vždy se jedná o něco, co bylo objeveno, co zase trochu posílí naše maličké ego. Záznamy o nezdarech se nikdy nevedly.“

„Pak se tedy domníváš, že jsou Sorogetso výsledkem nějakého nezdařeného experimentu?“

„Anebo takového, který se zdařil – ale který neměl být nikdy proveden. Lze samozřejmě manipulovat s genovými řetězci ustuzou a nižších živočichů vůbec – je ale neslýchané, aby Yilané manipulovala s geny Yilané.“

„I kdyby je chtěla vylepšit, bojovat třeba proti chorobám?“

„Ticho! Mluvíš mnoho a víš málo. Chorobu lze eliminovat změnou jiných organismů. Jsme, to co jsme, takoví, jako jsme byli od vejce času. Diskuse je skončena.“

„Pak ji tedy opět započni,“ pronesla Enge s nečekanou energií. „Prohlášení-současné odporuje prohlášení-před-chozímu. Pomáhala jsi nám přece na toto místo, protože jsi toužila studovat vztah naší filosofie k fyziologickým změnám těl. Není to ve svém principu experiment s Yilané?“

Ambalasi otevřela ústa a nakrčila údy, chystajíc se promluvit – ale vzápětí znehybněla. Zavřela ústa a dlouhou dobu tam stála, strnulá a ponořená v myšlenkách. Když konečně promluvila, doprovodila svá slova znaky uznání.

„Strunový nůž tvé mysli mne nikdy nepřestane udivovat, Enge. Máš samozřejmě pravdu a já musím mnohem pečlivěji přemýšlet o tom, k čemu se chystám. Možná, že můj záchvěv odporu nad pokusy s Yilané nebyl zcela přirozený, ale jen naučená a tudíž podvědomě prováděná reakce. Pojď, najezme se – neboť toto téma vyžaduje daleko více přemýšlení, než jsem mu v tuto chvíli schopna věnovat.“

Ambalasi se podrážděně rozhlédla, ale její asistentka byla tatam. Dala najevo rozladění-z-nepřítomnosti. „Měla by nám přinést maso. Dobře ví, že v tuto denní dobu jídám.“

„Potěšení ve službě tobě, velká Ambalasi. Dojdu ti pro ně.“

„Dojdu si sama. Hlad vzrůstá čekáním.“

Enge kráčela po jejím boku rostoucím městem. Míjely skupiny Yilané, zabrané do vážného rozhovoru. Naznačila potěšení-z-viděného.

„Jako nikdy dřív můžeme dnes pátrat po pravdách Ugunenapsy, bez nebezpečí a strachu.“

„Těm tvým bezcenným tvorům hrozí značné nebezpečí – ode mne. Ve městě je spousta věcí, které vyžadují více práce a méně řečí. Copak si ty tvé Dcery tlachání neuvědomují, že v tomto městě nemáme fargi a že tedy veškerá špinavá práce je na nich?“

„Děláme práci velké Ugunenapsy.“

„Ugunenapsa vás nenakrmí.“

„Myslím, že ano,“ namítla Enge hrdě. „Přivedla k nám tebe, díky síle svých myšlenek, působící na naše těla, a tak nás přivedla sem. A výsledky vidíš všude.“

Ambalasi nezavítala do jídelního místa od chvíle, kdy dohlížela na dobudování výroby trávicích enzymů. S objevem obřích úhořů bylo zásobování masem vyřešeno, třebaže za cenu poněkud jednotvárné stravy. Kupodivu však od té doby neslyšela žádnou stížnost Dcer na to, jak namáhavá a nepříjemná je práce s přípravou jídla. Nyní zjistila důvod.

Jedna z Dcer, byla to Omal, pohodlně odpočívala ve stínu, zatímco u nádob s enzymy pracovali tři Sorogetso.

„Učí se rychle,“ prohodila Enge, „a jsou vděční za jídlo, které od nás dostanou.“

„Moc to neschvaluji,“ zakabonila se Ambalasi a vzala si silný plátek úhoře na čerstvém listu, který jí podala jedna ze Sorogetso. Ta vzápětí sklopila oči a – odspěchala připravit porci pro Enge.

„Neporozumění,“ naznačila Enge a položila před sebe svůj kus úhoře.

„Neuposlechnutí obdrženého příkazu,“ řekla Ambalasi a ukousla velké sousto. „Narušení vědeckého pozorování. Tvé Dcery zkazí úplně všechno.“ Spolkla poslední sousto a rozzlobeně mrštila prázdným listem do trávy, načež ukázala k protějšímu břehu řeky.

„Tyto pseudofargi je nutno navrátit tam, kam patří. Odešli je zpět. Jen ať pracují tvé líné sestry. Všechno zkazíte. Copak jsi už zapomněla, že Sorogetso nežijí jako my –ale mají mezi sebou samce, místo aby je uzavřeli v hanalé? Musím prozkoumat, jak k tomu došlo a učinit o tom podrobné záznamy. Mám před sebou příležitost, jaká už se nenaskytne. Musím pozorovat a zaznamenávat každičký detail jejich života. Potřebuji je studovat v jejich přirozeném prostředí – ne zde, jak porcují úhoře pro nenasytné žaludky tvých sester! Copak jsi neviděla plovoucí kmen, který chrání jejich osadu? Používají neživé nástroje jako ustuzou, ne živé nástroje jako my. Toto zasahování do jejich přirozeného vývoje musí přestat – a to hned. Okamžitě je pošli zpět.“

„Nebude to tak snadné…“

„Bude to jednoduchost sama. Poruč těm svým Dcerám letargie, aby se tu všechny shromáždily, do poslední. Promluvím k nim. Budou vydány rozkazy.“

Enge zaváhala, chvíli přemýšlela a pak naznačila souhlas.

Čas zásadního střetu konečně nadešel. Věděla, že nemohl nepřijít, neboť očekávání Ambalasi a životně důležité potřeby Dcer se od sebe lišily jako den a noc. Věděla, že za svou existenci vděčí vědkyni, ale zároveň jí bylo jasné, že to už není podstatné. Byly prostě zde. Co bylo, bylo. Postoje se vyhrotily a střet je zákonitým důsledkem.

„Pozornost,“ pokynula nejbližší Yilané. „Nejvyšší možná pozornost, všichni se shromáždí v ambesedu. Naléhavá potřeba, čas co nejkratší.“

Mlčky se odebraly do ambesedu. Přestože jejich město nemělo žádnou Eistaa ani nebylo rozhodnuto, jakou formou vlády bude řízeno, ambesed byl vybudován, protože tvořil střed všech měst Yilané. Dcery sem spěchaly ze všech stran; uposlechly naléhavosti příkazu, poháněny dosud živými vzpomínkami na poroučení a pronásledování v rodných městech. Všemi zmítal strach. Rozestoupily se, aby mohly projít Enge a Ambalasi. Bok po boku ty dvě kráčely k vyvýšenému pahorku, kde by měla své místo Eistaa –pokud by nějakou mely. Enge se obrátila k mnohohlavému zástupu, pokynula žádost o ticho, utřídila si myšlenky –a pak promluvila.

„Mé sestry. Ambalasi, která nám dala svobodu a životy, Ambalasi, kterou uznáváme a ctíme nad jiné, si přeje nás oslovit a probrat závažné záležitosti, důležité pro nás pro všechny.“

Ambalasi vydusala na vrchol pahorku a pohlédla na ztichlé, čekající Yilané. Nato se jala hovořit, klidně a bez jakýchkoli vášní.

„Jste bytosti inteligence a chápavosti, to nemohu popřít. Všechny jste studovaly a snažily se pochopit myšlenky Ugunenapsy, měly dost inteligence, abyste její učení aplikovaly na své životy – a staly se za ně odpovědnými. Ale jakmile jste učinily toto, přetrhly jste nit kontinuity, která váže fargi k Eistaa. Přivedly jste na svět nový způsob života, novou společnost. Cítíte radost nad tím, co se stalo, a máte k tomu jistě důvod. Pochopitelně musíte – po část dne – uvažovat nad důsledky, které má učení Ugunenapsy na vaše životy.“

Sestry rozvlnil tichý pohyb souhlasu. Ambalasi se dostalo jejich plné pozornosti. Jakmile si tím vědkyně byla jista, napřímila se, tělo ztuhlé hněvem, velitelský tón v hlase.

„Po část dne – ne víc! Zanechaly jste za sebou Eistaa a její příkazy, které umožňují městu růst a žít. A proto, abyste mohly dál žít, abyste si uchovaly životy, jež jste zachránily před hněvem Eistaa, musíte nalézt způsob, jakým řídit toto město, jenž by odpovídal učení Ugunenapsy. Ale pouze po část dne, jak jsem již řekla. Po zbytek dne budete v zájmu života a růstu tohoto města pracovat. A protože žádná z vás neví, jak budovat město, budu vám radit a vy mne poslechnete. Diskuse nebude možná – pouze okamžité uposlechnutí.“

Po těch slovech se ozvalo mnoho bolestných a naříka-vých výkřiků a Enge vystoupila, aby vyslovila nahlas, co si všechny myslely.

„To není možné. Byla bys naší Eistaa – což je to, co jsme odmítly.“

„Máš naprostou pravdu. Budu Eistaa-čekající. Čekající na to, až vymyslíte přijatelnější způsob řízení města.

Jakmile tak učiníte, ráda uvolním místo, po němž nijak ne-dychtím, ale jehož odpovědnost jsem, ač nerada, ochotna převzít, neboť si uvědomuji, že není jiné cesty, jak město udržet při životě. Říkám toto nikoli jako návrh, ale jako ultimátum. Pokud přestanu poskytovat své vědomosti, město zahyne – a vy zemřete hladem bez mých znalostí přípravy jídla, zemřete hrůznými chorobami bez mého léčitelského umění. Mohu odejít a vzít s sebou uruketo –a zanechat vás zde blížící se smrti. Ale vy jste odmítly smrt a zvolily si život. Zvolte si mne a budete jej mít. Nemůžete tedy, než s mou velkorysou nabídkou souhlasit.“

Ambalasi zmlkla, otočila se a sáhla po vodním ovoci; měla vyprahlo v krku. Zavládlo šokované ticho, které po chvíli přerušila Far<, stoupající na pahorek.

„Ambalasi nemluví než pravdu,“ pronesla zapáleně. Oči měla vlhké a rozevřené doširoka jako fargi. „Ale pod jejími slovy je další pravda. Nikdo nepochybuje o tom, že to byla síla Ugunenapsiných myšlenek, co nás přivedlo až sem. Sem, kde jsme našli čekající Sorogetso, prosté tvory. Mohou být vycvičeni ke všem práčem města, a my tak budeme mít dost času studovat naše pravdy…“

„Odmítnutí!“ zaburácela Ambalasi, tlačíc se zpět na své místo a přerušujíc Far< těmi nejdrsnějšími zvuky a pohyby. „To je nemožné. Sorogetso, do posledního, se ještě dnes navrátí ke svému způsobu života a již nebudou moci do města vstoupit. Mou velkorysou nabídku můžete jen přijmout či odmítnout. Žít nebo zemřít.“

Far< pokročila před starou vědkyni a postavila se jejímu stáří mládím, hněvu klidem.

„Pak tedy musíme odmítnout, přísná Ambalasi, a, pokud je to jediný způsob, jak žít dál – přijmout smrt. Odejdeme se Sorogetso, až opustí město, a budeme žít stejně prostě jako oni. Mají jídlo a rozdělí se o ně s námi. Pokud některé z nás zemřou – i tak budou dál žít Ugunenapsiny myšlenky.“

„Nemožné. Nelze se vměšovat do života Sorogetso.“

„Ale jak nám v tom chceš zabránit, naše laskavá přítelkyně? Zabiješ nás?“

„Ano,“ opáčila Ambalasi bez zaváhání. „Mám hesotsan. Zabiji každou z vás, nebo třeba všechny, kdo se odváží narušit přirozenou existenci Sorogetso. Už tak jste napáchaly dost škod.“

„Far<, sestro má, Ambalasi je naším vůdcem,“ ozvala se Enge a vstoupila mezi ně. „Je mou nejnaléhavější žádostí, aby ani jedna z vás nepronášela věci, jichž později bude litovat, nedávala sliby, jež nebude moci splnit. Vyslechněte mne. Existuje přece jen jedna možnost. Pokud by v celém Ugunenapsině díle nebyla žádná pravda, pak je docela určitě v aplikaci díla na naše životy. Věřím, že smrt vše skončí – naše životy i životy druhých. Proto uděláme, jak nám moudrá Ambalasi říká, pokorně poslechneme její instrukce jako instrukce Eistaa-čekající a zatím budeme hledat trvalé řešení toho závažného problému, jenž nás rozděluje.“

„Mluv za sebe,“ ozvala se Far< – pevně vzpřímená, údy složené v gestu odmítnutí. „Mluv za ty, kdo ti naslouchají, pokud o to stojí. Ale nemůžeš mluvit za nás za všechny, za ty z nás, kdo věří v efeneleiaa, ducha života, základní sílu, která se skrývá ve všem živém, ve všem myšlení, a která odlišuje živé od mrtvého. Během svých meditací o efeleniaa zakoušíme velikou rozkoš a hluboké city. Nemůžeš nás o něco takového připravit hrubou prací a znečištěnýma rukama. Nenecháme se k tomu donutit.“

„Pak nedostanete najíst,“ opáčila Ambalasi věcně.

„Dost!“ zahřměla Enge a všichni zmlkli, neboť takovou ji ještě nezažily. „Budeme o těchto záležitostech diskutovat – ne však nyní. Budeme se řídit Ambalasinými instrukcemi, dokud z našeho studia Ugunenapsiných myšlenek nevzejde řešení, jak si vládnout sami.“ Prudce se otočila k Far<, která couvla před silou jejích pohybů.

„Od tebe chci mlčení – žádám tě o něj zde, přede všemi. Odsuzuješ Eistaa, která nařídila naši smrt – a vzápětí sama sebe pasuješ do role Eistaa-jež-zná-vše, která vede své stoupence do jisté záhuby. Raději bys měla zemřít ty a nechat ostatní žít. Neusmrtím tě – avšak chápu již pocity Eistaa, která odsoudí jednoho k smrti proto, aby ostatní mohli žít. Odmítám to – avšak chápu.“

Mezi sestrami zazněly výkřiky bolesti a zoufalé stony. Far< zavřela své velké oči a zachvěla se. Enge zvolala žádost ticho-všichni – ve jménu Ugunenapsy, kterou uctívají. Když zmlkly, pokračovala – s pokorou a lítostí; veškerý hněv byl ten tam.

„Mé sestry, jste pro mne víc než jen životem – neboť bych radostně zemřela, pokud by toho bylo zapotřebí, aby nejnižší z vás mohla žít. Vrháme takto bláto na památku velké Ugunenapsy i na sebe samé, když dovolíme, aby do našich řad vstoupil svár. Služme Ugunenapse tím, že budeme poslouchat Ambalasi. Opusťme v tichosti toto místo a přemítejme pak o samotě o tom, co se s námi stalo. Potom vše probereme společně a vypracujeme oboustranně uspokojivé řešení. A nyní běžte.“

Uposlechly mlčky, neboť každá z nich měla mnoho látky k přemýšlení. Když Enge s Ambalasi osaměly, promluvila stará vědkyně, pomalu a unaveně.

„To bude prozatím stačit – ale pouze prozatím. Budeš mít teď dost problémů, má milá. Dávej si na Far< pozor –zasévá konflikty a hledá ve vašich řadách sobě podobné. Je trhlinou, která může ohrozit tvé jinak pevné postavení.“

„Já vím. A mrzí mne to. Už dříve žila jedna, která si vykládala Ugunenapsu po svém a která zemřela, když konečně pochopila špatnost svých myšlenek. Ale s ní zemřelo mnoho dalších Dcer. Kéž se to už nikdy nestane.“

„Už se to děje. Bojím se o budoucnost tohoto města.“

45

První jarní deště přinesly do údolí Sasku nevítané změny. To, co dříve bylo tenkými šlahouny, které visely z horního okraje skalních stěn, se nyní změnilo v hustý zelený vodopád, jenž se každým dnem prodlužoval, blíž a blíž dnu údolí. Spálit se šlahouny nedaly, to už Sasku zkoušeli a bez úspěchu, a přiblížit se k nim šlo s ohledem na jedovaté trny jen velmi obtížně. Navíc na dlouhých stoncích začaly dozrávat baňaté, jedovatě zelené plody.

„Co až plody začnou padat – co pak? Jaká zkáza murgu se v nich skrývá?“ trápil se Herilak, vzhlížeje k zelené mase nad hlavou.

„Může v nich být cokoli,“ odpověděl Sanone hlasem unavenějším než kdy dřív. Léta na něj doléhala jako nikdy v životě. Mandukto a sammadar se stáhli do ústraní, jak to poslední dobou činili často – aby hledali odpovědi na otázky, jež žádné odpovědi neměly. Sanonova tvář se zkřivila znechucením při pohledu na spleť zelených lián na skalní stěně. „Může se z nich vynořit cokoli – cokoli jedovatého, smrtícího. Zvířata a rostliny murgu se pořád mění. Nebo možná obsahují jenom semena, z nichž vyrostou další šlahouny. I to bude dost zlé.“

„Včera tekl v řečišti jen malý pramínek vody. Dnes už ani kapka.“

„Máme ještě pramen; je dost vody pro všechny.“

„Chci vědět, co nám murgu učinili s vodou, musíme to vědět. Vezmu dva lovce a půjdu se podívat.“

„Jeden z mých mladých manduktů půjde také. Zabal se však dobře do látky a zakryj si i nohy a chodidla.“

„Já vím.“ Herilakův hlas zněl ponuře. „Další dítě je mrtvé. Ty trny vystřelí z písku, když na ně šlápneš; nejsou vůbec vidět. Mastodonty jsme museli zavřít do ohrad a dát je hlídat. Žerou cokoli, co je zelené. Jak tohle všechno skončí?“

„Může to skončit jenom jedním způsobem,“ odtušil Sanone dutě. Obrátil se a odešel.

Herilak provedl svou skupinku kolem stráží a přes kamenný val, který uzavíral vstup do údolí. V mnoha vrstvách silné látky bylo horko, ale nechráněni jít nemohli. Murgu se drželi z dosahu a při útoku se pokaždé stáhli, ale jejich vrhače šipek už rostly všude.

Kráčeli obezřetně vzhůru údolím podél říčního koryta, jehož bahno už ztvrdlo v pevný škraloup. Před nimi se cosi pohnulo a Herilak namířil smrtící hůl, ale nic už neviděli, bylo jen slyšet dusot tlap, který se vzdaloval. Ještě několik zákrutů údolí a dorazili k zátarasu.

Od jedné skalní stěny ke druhé se zde táhla hustá spleť trnitých šlahounů a do nich vpleteného křoví se zářivě pestrými květy: doslova svislá džungle. Živou přehradou protékal tenoučký pramínek, aby vytvářel malý rybníček u její paty.

„Můžeme rostliny odřezat, spálit.“ navrhl Sarotil. Herilak pomalu zavrtěl hlavou. Tvář měl sevřenou hněvem, nenávistí – a zoufalstvím.

„Když je odřežeš, vyrostou znovu. Nehoří. Pokud půjdeme blíž, čekají na nás jedovaté trny. Pojďte, chci vědět, kam se poděla všechna voda.“

Jakmile se vyšplhali kus nad vyschlé řečiště, ozvalo se odkudsi nad jejich hlavami zasvištění a do oděvu se jim zabodly šipky. Herilak střelbu opětoval a rychle se tím směrem rozběhl. Žádní murgu tam však nebyli. Mandukto ukázal na křovisko, které se ještě houpalo, jak nedávno uvolnilo své břímě. Dlouhé kořeny rostliny se táhly s kopce dolů.

„Sami jsme tu past spustili, když jsme šlápli na kořeny. Vysazují tyhle rostliny všude kolem nás – stále víc a víc.“

Nebylo co dodat. Opatrně obešli křoví a několik dalších, jemu podobných, a vystoupali na příkrý svah, až se dostali nad živou přehradu. Za ní se rozlévalo malé jezero, které zvedlo hladinu notný kus proti proudu. Zastavená řeka si už našla jiné řečiště, tekla do pouště a mimo údolí Sasku.

Ještě že mají alespoň pramen.

Jakmile se vrátili do relativního bezpečí kamenné bariéry, pečlivě vytrhali z oděvu všechny jedovaté šipky a teprve pak s úlevou odmotali důkladné odění. Herilak vyhledal Sanona – seděl a přemýšlel na jejich obvyklém místě – a informoval jej o tom, co nalezli.

„A neviděli jsme jediného murgu – naučili se už, jak se držet z dosahu.“

„Tu přehradu lze strhnout…“

„Proč? Jen proto, aby vyrostla znovu? A šlahouny jsou mezitím každým dnem blíž ke dnu údolí. Přiznejme si, že se murgu konečně naučili, jak nás porazit. Nikoli v boji –ale pomalým a neustálým růstem svých jedovatých rostlin. Nakonec zvítězí. Nemůžeme je zastavit o nic snáz než příliv.“

„A přece příliv končí každého dne odlivem.“

„Murgu ne.“ Herilak dopadl ztěžka na zem. Cítil porážku, únavu a stáří o nic méně než mandukto. „Zvítězí nad námi, Sanone. Zvítězí.“

„Nikdy jsem od tebe neslyšel nic podobného, silný Heri-laku. Ještě stále můžeme vyhrát. Vedl jsi nás už dříve a zvítězil jsi.“

„Nyní prohráváme.“

„Překročíme poušť na západ.“

„Půjdou za námi.“

Sanone se podíval na svěšená ramena svého protějšku a sdílel, přes všechnu snahu, jeho zoufalství. Je tedy opravdu Kadairovým přáním, aby byli Sasku vymazáni z povrchu země? Následovali snad stopu velkého mastodonta jen proto, aby na jejím konci nalezli záhubu? Tomu nevěřil. Ale čemu jinému měl věřit?

Temnotou úvah pronikl rozrušený křik a on se obrátil, aby zjistil, co se děje. Běžel k nim hlouček lovců; muži křičeli a kamsi ukazovali. Herilak popadl smrtící hůl a vyskočil. Zazněl hukot a šum, jak se k nim prázdným korytem hnala vlna vody, žluté bahnem, a rychle plnila břehy. Poděšení Sasku a Tanu se rychle škrábali do bezpečí, co nejdál od té hřmící záplavy.

„Hráz se protrhla,“ pochopil Herilak. „Jsou všichni v bezpečí?“

Sanone pročesával očima bahnité vody, ženoucí se údolím, ale žádná těla neviděl – jen valící se kameny a ulá-mané větve. „Myslím, že ano, řeka se nevylévá z břehů. A podívej, hladina už klesá. Za chvíli spadne na normální úroveň.“

„Dokud murgu znovu nevypěstují svou přehradu. Což znamená jen nakrátko.“

Dokonce ani tato radostná událost nedokázala zmírnit Herilakovu beznaděj. Vzdal se už všeho a byl připraven skončit se životem. Nezvedl ani hlavu, když slyšel volání ostatních, a reagoval teprve na Sanonův dotek.

„Něco se děje,“ křičel mandukto; poprvé za celou dobu mu zazněla v hlase naděje. „Šlahouny, podívej na šlahouny! Kadair nás neopustil, stále jdeme v jeho šlépějích!“

Vysoko nad nimi se od skalní stěny utrhla zelená masa popínavých rostlin a pomalu sjela do údolí. Kolem místa dopadu se zvedl oblak prachu, a jakmile se trochu usadil, zjistili, že silné stonky, které nesly veškerou váhu zelené spleti, jsou šedé a suché. Dokonce i během těch několika okamžiků, co přihlíželi, ztrácely voskově zelené listy svůj lesk a odpadávaly. O kus dál se ulomil další kus porostu a zřítil se dolů.

„Něco se tam děje, něco záhadného,“ vykřikl Herilak a konečně se probral z melancholie. „Musím se jít podívat.“

Se smrtící holí v ruce proběhl údolím a vyškrábal se na kamenný val. Naproti němu, na protějším břehu řeky, se tyčily útesy druhé strany údolí, vzdálené na krátký dostřel luku. Spatřil tam náhlý pohyb a okamžitě se přikrčil a namířil zbraň. Na okraji útesu se objevil marag, a za ním další a další. Jejich odpudivé ruce s dvěma palci byly prázdné. Stáli tam nehybně a zírali dolů.

Herilak sklonil zbraň. Na takovou vzdálenost už nebyla přesná – a on potřeboval zjistit, co se děje.

Dívali se na něj a on na ně, schopni na tu dálku sdělit jen to, že tu jsou. Dělila je od sebe celá šířka říčního toku – ale také jejich rozdílnost, hlubší a širší než jakákoli řeka či moře. Herilak cítil temnou nenávist a věděl, že z těch úzkých štěrbin očí naproti sálá tentýž cit. Ale co se to tedy děje? Proč uvolnili řeku a zničili šlahouny?

Přišel další murgu a přinesl nějaký předmět. Největší z nich, jenž stál k příchozímu nejblíž, se k němu otočil a pohnul končetinami v jakési trhavé křeči. Uchopil věc do náručí, pohlédl na ni – a pak upřel pohled na Herilaka. Otevřel ústa v skřeku jakési nedefinovatelné emoce. Nato se rozmáchl a vrhl předmět přes údolí. Sledoval, jak věc opisuje pomalý oblouk a klesá, až narazila do kamenného valu a zachytila se mezi balvany pod vrcholem.

Herilak zvedl hlavu zpět k murgu, ale byli pryč. Čekal, ale už se nevrátili. Teprve po dlouhé chvíli sklouzl po kamenné suti a zastavil u věci, která přilétla shůry. Odzdola zaznělo chraptivé supění, jak za ním šplhal Sanone.

„Viděl jsem… to,“ říkal. „Stáli a dívali se na tebe, a nedělali nic. Jen hodili tohle. A potom odešli. Co je to?“

Byl to jakýsi vak tvaru a velikosti melounu, šedý a hladký, bez jakéhokoli nápadného rysu. Herilak do něj strčil nohou.

„Může to být nebezpečné,“ varoval Sanone. „Dej pozor.“

„Může to být cokoli.“ Herilak si klekl k předmětu a šťouchl do něj palcem. „Existuje jen jeden způsob, jak to zjistit.“

Odložil smrtící hůl a vytáhl kamenný nůž, zkoušeje palcem ostří. Sanone poplašeně hekl a couvl, neboť Herilak se vzápětí sklonil a řízl do vaku.

Vnější vrstva byla tuhá. Herilak přitlačil a zkusil pilovat – a slupka náhle povolila. Zhroutila se a vytékala z ní oranžová tekutina. Uvnitř se rýsoval temný předmět. Herilak do něj dloubl špičkou nože a vyhodil jej ven. Sanone se opatrně přišoural a díval se mu pres rameno.

A díval se přímo na Kerrickův stříbrný nůž, jenž se náhle zaleskl na denním světle. Na nůž z nebeského kamene, který měl vždycky zavěšen na krku.

„To je Kerrickovo,“ konstatoval Sanone. „Je mrtvý. Zabili jej a tohle mu odřízli a poslali nám to jako zprávu, že je mrtvý.“

Herilak popadl nožík a zvedl jej nad hlavu, takže se čepel zaleskla v teplém slunci.

„Máš pravdu, že je to zpráva – ale zní, že Kerrick žije! To on tohle způsobil – nevím jak, ale udělal to. Nezemřel na severu – žije. A porazil murgu.“ Herilak máchl rukama v gestu, objímajícím celé údolí.

„Tohle všechno je jeho zásluha. Porazil je. Murgu prolomili hráz a vyhubili šlahouny – a odešli. To říká ten nůž. Můžeme zde dál žít. Údolí je opět naše.“

Zvedl nůž do výšky, vysoko do slunečního svitu, obrátil jej tak, že jiskřil a blyštěl se, a zařval z plných plic.

„Vyhráli! Vyhráli jsme – údolí je naše!“

„Prohrála jsi, Vainté,“ pronesla Lanefenuu, sledujíc jedním okem vzpřímenou postavu po svém boku, zatímco druhé s nechutí upírala na nečisté, chlupy obrostlé ustuzou, jež stálo na druhé straně údolí a dívalo se na ni. Nato pokynula Akotolp, aby se k nim připojila. „Je destrukce dokonána?“

Vědkyně zalomila paže v gestu dokonáno-dle-příkazu. „Virus byl uvolněn. Je neškodný pro běžné rostliny i živočichy, ničí však s jistotou nově zmutované buňky. Zahynou všechny. A virus zůstane v půdě, takže zahubí i semena, která časem mohou vzklíčit.“

Vainté Akotolp téměř nevnímala a hrubě odstrčila její tučné tělo, aby se dostala opět k Eistaa, v zuřivé snaze popřít její nedávná slova.

„Nemůžeme prohrát. Musíme je zničit.“

Tak byla zmítána vášnivými city a svaly se jí tak škubaly v křeči myšlenek, že sdělení znělo nezřetelně a zmateně. Myšlenky však měla jasné. Stála zpříma proti Lanefenuu a hlásala hrozbu každým pohybem.

„Bitva nesmí ustát. Nesmíš ji zastavit.“

Její gesta byla tak zuřivá a prudká, že Akotolp s poděšeným výkřikem uskočila a přihlížející Yilané pozvedly hesotsan ve strachu o bezpečnost Eistaa. Ta je však mávnutím zastavila a obrátila se k Vainté, pokrčujíc paže do znaku znechucení.

„Ustuzou-Kerrick tě zná opravdu dobře, Vainté. Říkalo, že mne neposlechneš, že budeš ignorovat mé příkazy, pokud ti je nepředám osobně. Mělo pravdu. Odmítáš uposlechnout, Vainté, ty, která jsi přísahala, že budeš celý život mou fargi.“

„Nemůžeš to udělat –“

„Už se stalo!“ hněvivě zaburácela Lanefenuu, jež vyčerpala poslední zbytek trpělivosti. Přihlížející rychle zmizeli. „Ty chceš odmlouvat? Pak bude mým posledním příkazem tvá smrt – příkazem, kterého nemůžeš neuposlechnout. Zemři, vyvrženče, zemři!“

Vainté se obrátila a potácela se pryč. Lanefenuu vykročila za ní a vztyčený hřebínek se jí třásl zuřivostí.

„Co to má znamenat? Ty jsi nezemřela! Ty, která jsi je nenáviděla, ses stala jednou z nich. Jsi Dcerou zkázy. Tvorem beze smrti, vyvržencem. Vstoupila jsi do řad těch, které sis tak ošklivila. Dám tě tedy zabít. Pozornost k příkazům pro všechny přítomné!“

Prchající Yilané se zastavily a obrátily, sahajíce po zbraních. Vaintiným vztekem jako blesk projela chladná úvaha. Otočila se rychle čelem k Lanefenuu a zády k ostatním, hovoříc tiše a pohybujíc údy jen tolik, kolik bylo pro sdělení významu nezbytné.

„Velká Lanefenuu, Eistaa Ikhalmenets, která vládne silou a mocí, Vainté se před tebou pokořuje. Uposlechnu každého tvého příkazu.“

„Neuposlechla jsi příkazu zemřít, Dcero smrti,“ zasyčela Eistaa.

„Poslechla bych, ale nemohu. Žiji, abych ti mohla sloužit.“

„O tom pochybuji. Nařídím, aby tě usmrtili.“

„O to se nepokoušej.“ Ve Vaintiných slovech zazněla nepokrytá, chladná hrozba. „Všude kolem čekají Yilané, jež už zapomněly na Ikhalmenets, které mi věrně sloužily a které mne dokonce mohou považovat za svou Eistaa. Nepokoušej jejích oddanost – mohlo by se ti to zle vymstít.“

V Lanefenuu vzkypěl hněv; zadržela však jeho výbuch a zavrtala zrak do nebezpečného stvoření, jež před ní stálo, odhadujíc reálnost jeho hrozby. Zároveň přejela pohledem znepokojené Yilané, jež stály dole pod svahem. Vzpomněla si na chlad, jenž ohrožuje Ikhalmenets a kvůli němuž se octla zde, tak daleko do svého mořem-obklopeného města. Na tom, co tato Yilané plná jedu řekla, může být hodně pravdy. Když Lanefenuu konečně promluvila, učinila tak stejně tiše jako její protějšek.

„Budeš žít. Pro tuto chvíli budeš žít. Vrátím se do Jkhalmenets a ty pojedeš se mnou. Nevěřím ti, pokud tě nebudu mít přímo u sebe. Válka proti ustuzou skončí. Ne-zůstaneš však ani v mém městě. Jsi vykázána z Gendasi, z Alpéasaku, i navždy z mé přítomnosti. Kdybych tě mohla hodit do moře, s radostí bych to udělala. Nebudu však riskovat, že mne někdo uvidí. Budeš vysazena sama – docela sama – na pobřeží Entoban <, daleko od všech měst Yilané. Staneš se opět fargi. Tak to učiním a takový bude tvůj osud. Máš k tomu co říci?“

Vainté se neodvážila vyslovit nahlas své pocity; bylo jasné, že pak by jedna z nich musela zemřít. Nemohla riskovat. Musela však ovládnout své tělo tak silně, že svaly vibrovaly námahou, když zvedala palce na znamení přijetí.

„Dobrá. Nyní opustíme toto místo ustuzou a já budu s radostí počítat plynoucí dny až k tomu, kdy uvidím naposledy tvá vzdalující se záda.“

Vyšplhaly se do sedel a odjely, následovány fargi na uruktop. Když prach, který rozvířily, konečně usedl zpět na hlinitou půdu, byly už pryč, bez jakékoli stopy či památky.

„Měla jsem dnes v noci sen,“ svěřila se Armun. „Byl tak skutečný, že jsem vnímala i barvy listí a oblohy, ba dokonce cítila i kouř ohně.“

Stála v přídi ikkergaků a přivírala očí před září zapadajícího slunce. Kerrick stál za ní a objímal ji rukama, vychutnávaje teplo jejího těla a pocit vzájemné blízkosti. Obrátila hlavu a pohlédla mu do větrem ošlehané tváře.

„Alladjex vždy rád naslouchal, když někdo hovořil o svých snech,“ pronesla zpola vyčítavě. „A pak ti vyložil, co sen znamenal.“

„Starý Fraken je hlupák. Dělal vždycky jen potíže.“

„Chceš říci, že můj sen nebyla pravda?“

V hlase jí zazněla bolest. Projel jí prsty dlouhé vlasy a chlácholil ji. „Sen může být pravdivý – tolik je jisté. Naše snění musí mít nějaký smysl. Myslel jsem tím jen, že jeho význam si můžeš vysvětlit sama, nepotřebuješ k tomu toho starce. O čem byl ten sen?“

„Byli jsme zase u toho okrouhlého jezera. Arnhweet seděl vedle nás a jedl maso, které jsem upekla. Také dívka Darras – jen byla větší, než jak si ji pamatuji.“

„Vždyť také je starší. Setkala ses i s Ortnarem a Har-lem?“

„Ortnar tam byl také, seděl a jedl s námi, a nemocná ruka mu visela dolů. Ale ten chlapec tam nebyl. Mohl sen tvrdit, že je mrtvý?“

Všiml si úzkosti v jejím hlase a rychle odpověděl. „Zní to jako velice realistický sen. Říkala jsi přece, že jsi viděla barvu oblohy, musel být tedy den. Harl tráví celé dny na lovu.“

„No ovšem.“ Úlevně se rozesmála. „Ale možná se mi to vše jen zdálo, protože v to tak moc doufám?“

„Ne! Je to pravda. Viděla jsi, co se stane, viděla jsi jezero, kam míříme a všechny, kdo tam na nás čekají. Čekají v klidu a bezpečí.“

„Chci tam už být.“

„Ikkergak pluje rychle a jarní bouře jsou za námi. Zakrátko tam budeme.“

„Pak jsem šťastná. Nechci, aby se naše další dítě narodilo na studeném severu.“

Pronesla to klidně, plna radosti, a Kerrick se rozesmál a přitiskl ji k sobě. Už nikdy se nerozdělí, nikdy víc. Hladil jí jemně vlasy a cítil klid a mír – ten klid a mír, který cítil stále od onoho rána v Ikhalmenets, kdy přinutil Eistaa, aby mu jednala po vůli a zastavila útok na sammady. Ten jediný čin jej zbavil obav a strachu, které jím tak dlouho zmítaly, zahnal démony, kteří mu dosud sídlili v hlavě a zatemňovali myšlenky.

Jdou zpátky k jezeru, zpátky ke svému sammadu. Zanedlouho zase budou všichni pohromadě.

Ikkergak stoupal a klesal na dlouhých vlnách, ráhnoví skřípělo a od přídě stříkala pěna.

Ze zádi zazněl náhlý výbuch smíchu – od místa, kde Kalaleq u kormidla rozmlouval s druhým z Paramutan. Byla to pro ně snadná cesta, a dobrá zábava. Opět se rozesmáli.

Obloha před nimi zrudla, aby věštila dobré počasí, a pás oblaků se zbarvil do růžová posledními odlesky zapadajícího slunce.

Svět žil opět v míru.

Daleko na jihu, ve světě, který ikkergak právě zanechal za sebou, stála v moři Vainté, omývaná teplými vlnami, a dívala se na uruketo, mizejícího v krvavém západu slunce. Paže měla zkřivené do nenávistného výkřiku, zaťaté palce toužily drásat. Byla však sama a nikdo nenaslouchal jejímu volání. Nikdo jí nepřispěchal na pomoc, aby s ní sdílel hněv i žal. Byla sama.

Možná je to tak lepší. Nenávist jí zůstala a její síla ji stále žene vpřed. Víc nepotřebuje. Má před sebou zítřek a zítřek, jenž nastane po zítřku, dny, táhnoucí se před ní do budoucnosti jako kameny poházené po pláži. Dostatek dní na to, aby vykonala, co je třeba vykonat.

Otočila se, vyšla z oceánu a stanula na hladkém písku beze stop. Stěna džungle, jež se před ní tyčila, vypadala masivně a neproniknutelně. Ještě jednou se otočila a vydala se po pláži, zanechávajíc v písku rovnou řadu šlépějí. Kráčela pomalu a pravidelně, dál do houstnoucího šera.

SVĚT NA ZÁPAD OD RÁJE

Yilané

Historie

Fyziologie

Strava

Rozmnožování

Věda

Kultura

Jazyk

Tanu

Jazyk

Paramutan

Životní prostředí Jazyk

Slovníčky

Marbacko-český Yilané-český Sesecko-český Angurpiaq-český

Fauna

Poznámka překladatele Následující pasáž byla přeložena z Yilané – což znamenalo řadu těžkých problémů, nepředstavitelných pro překladatele z lidských jazyků. Aby byl text vůbec srozumitelný, překladatel se musel uchýlit k volnému, přibližnému překladu, a tak se předem omlouvá za jakékoli nepřesnosti, jež by snad přitom vznikly.

Historie světa

V samém úvodu je nutno podotknout, že se popisovaná historie liší od mnoha „historií“, jež byly zveřejněny dosud. Tento rozdíl je zcela zásadní, jak pochopí každá soudná čtenářka. Příliš dlouho byla totiž historie Yilané doménou pohádkářků a snílků. Dokonalou ukázkou výplodu fantazie našich spoluobčanek, tvářícího se jako seriózní fakta, je v současné době rozšířený výklad „historie“ tohoto světa, který popisuje, jak před sedmdesáti pěti miliony let dopadl na Zemi obří meteorit a vymazal z jejího povrchu 85% v té době žijících biologických druhů. Detailně rozebírá, jak se vyvinuli teplokrevní živočichové a jak se stali dominantní formou života na této planetě. Je to přesně to, od čeho se autoři této stati s politováním distancují: divoká a ničím nepodložená spekulace, nikoli přesný historický výzkum, ústící v teorii podloženou fakty. Žádný meteorit této velikosti nikdy do Země nenarazil. Svět,

Čtenářům, kteří nejsou obeznámeni s matematikou a počítáním Yilané, doporučujeme prostudovat její úplný popis na straně 431 jak jej vidíme, je takový, jaký vždycky byl a vždycky bude, svět bez konce. Ve světle pseudohistorických výkladů současnosti je tedy, ještě než začneme, nutno definovat samotný pojem historie.

Historie, tak jak ji známe dnes, je až příliš často velmi nepřesnou vědní disciplínou, tak nepřesnou, že jsou její teorie často spíš fikcí než faktem, daleko více spekulací než logickým vršením důkazů. To je způsobeno několika aspekty, jež jsou přirozenosti Yilané vlastní. Málo se staráme o to, čím jsme byli – ale zcela přesně víme, kam směřujeme. Často žádáme krátkodobé změny, ale zároveň vyžadujeme, aby se budoucnost nelišila od přítomnosti, aby byla neměnná a nezměnitelná. A protože ze své podstaty toužíme po kontinuitě, nemáme dobrý pocit z minulosti – mohla by totiž obsahovat dlouhodobé a trvalé změny, jež nám nebudou příjemné. Proto o minulosti většinou hovoříme mlhavě jako o „době, kdy byl čas pouhé vejce“ nebo o „vejci času“, a představujeme si přitom, že tehdy se v jediném okamžiku zrodil náš svět, tak jak jej známe – a od té doby se nezměnil.

To je samozřejmě nesmysl. V dějinách Yilané nadešel čas, abychom dosud uznávaný výklad našich dějin označili za zcestný. Mohli bychom tyto řádky označovat jako „novou historii“ – ačkoli skutečnou historií vůbec nejsou! Proto tedy pouze odmítáme všechna dosavadní pojednání o historii a prohlašujeme, že od nynějška existuje historie jediná. Tato.

Za vytvoření historie vděčíme vědám geologii a paleontologu, a to i přesto, že se obě těší zájmu jen málokteré Yilané. Přejeme si proto, aby tyto vědy došly uznání, a prohlašujeme je za vědy pravé, stejně pravé jako fyzika nebo chemie. Hloupý posměch, jehož se jim doposud dostávalo, není na místě. Minulost existovala, ať se ten nepříjemný fakt snažíme ignorovat jakkoli. Máme dojem, že každá odvážná a inteligentní Yilané by měla být schopna smířit se s touto skutečností a přiznat si, že se Yilané nevynořili náhle, když prasklo vejce času. Zde je pravdivá a daleko uspokojivější historie tohoto světa.

Dovolte nám před vlastním začátkem ještě jedno kratičké odbočení. Nemáme v úmyslu vracet se až k úplně samému počátku, ke vzniku života prokaryot. Tento příběh byl detailně popsán v mnoha jiných pojednáních. Naše historie začíná zhruba dvě stě sedmdesát milionů let PP (před přítomností), kdy už plazi nějakou dobu plnili na Zemi roli dominantní životní formy.

V té době se zde vyskytovaly čtyři hlavní skupiny primitivních plazů, označovaných jako thecodonti. Tito tvorové byli přizpůsobeni životu ve vodě, kde také lovili kořist. Plavali snadno, pohyby mohutného ocasu. Někteří z nich posléze opustili vodu a vystoupili na souš, kde svým způsobem chůze vývojově předčili mnoho jiných živočichů, jako třeba proterosuchy, předchůdce dnešních krokodýlů. Však víte, jak neohrabaně krokodýli chodí: kolébají se s roztaženýma nohama, mezi nimiž tělo vlastně visí. To však nebyl případ vyspělých thecodontů, kteří natáhli nohy přímo dolů, pod trup, a tak se mohli vzpřímit.

Historie těchto dní je zaznamenána pouze ve skalách a zkamenělinách, jež se z oněch dob uchovaly, že je v ní tedy stále mnoho děr. Přestože však detaily, jimiž bychom díry vyplnili, nejsou dosud k dispozici, celkový obraz je úžasně jasný a zřetelný. Našimi vzdálenými předky byli tvorové zvaní monosauři, mořští ještěři s evolučně velmi úspěšnými vlastnostmi. Specializovali se na život ve vodě a tak vyvinuli dlouhý ocas, zatímco údy se změnily v ploutve. Jednou zvláštní formou monosaura se stal tylosaurus, velký pohledný tvor. Velký proto, že byl delší než šest Yilané za sebou. Pohlednost tkvěla v tom, že v mnoha rysech připomínal dnešní Yilané. Důvodem pro tuto podobnost je fakt, že byl naším přímým předkem.

Pokud bychom vede kostry dnešní Yilané postavili kostru tylosaura, příbuzenský vztah bude okamžitě zřejmý. Kosti končetin, skryté v mase a vazivu ploutví, prozrazují čtyři palce a čtyři další prsty. Dnes tedy máme na každé ruce dva palce a dva prsty proti nim. Ocas se zkrátil na vhodnou délku. I u hrudního koše existuje nápadná shoda – páry žeber se táhnou od klíční kosti až k pánvi. Podívejte se na ty dvě kostry a uvidíte minulost a současnost bok po boku. Zde tedy jsme, trochu jiní, uzpůsobení pobytu na souši. Toto je naše skutečná historie, ne nějaké vágní konstatování o vejci času. Jsme potomky oněch vznešených tvorů, kteří se před zhruba čtyřiceti miliony lety stali Yilané.

Rané období

Mnoho z popisu, který následuje, jsou z nedostatku něčeho lepšího pouhé dohady. Jsou to však faktograficky podložené dohady, ne smyšlené báchorky jako je ta o obřím meteoritu. Je nutno číst v záznamech země a skal. My jen sbíráme jednotlivé části a skládáme je dohromady, tak jako byste složily dohromady rozbitou vaječnou skořápku.

Pokud byste zatoužily poskládat je samy, pak si prostudujte příslušné geologické a paleontologické texty. V nich objevíte původ jednotlivých druhů, změny, které podstupují starší druhy, aby se z nich vyvinuly druhy mladší, objevíte historii různých dob ledových, jev, zvaný pohyb kontinentů, dokonce i důkaz o tom, že magnetický pól nebyl vždycky na jihu, kde se nalézá nyní, ale během jednotlivých geologických ér se pohyboval mezi severem a jihem. To vše můžete objevit samy – nebo se spokojit s naší zkrácenou verzí.

Pohleďte tedy, jaký musel být svět čtyřiceti milionů let PP, kdy se na Zemi objevili první jednoduší a šťastní Yilané. Byl to svět vlhčí a teplejší, a potrava, kterou potřebovali naši předkové, ležela všude v hojnosti; stačilo po ní sáhnout. Stejně jako dnes, i tehdy byli Yilané masožravci a živili se tvory, kteří naplňovali moře i zemi. Stejně jako dnešní mladí, i tenkrát se mláďata shromažďovala v efenburu, jež brázdily vlny oceánu, a díky vzájemné spolupráci neměla o potravu nouzi. Co se s nimi stalo, když vystoupili na souš, už z geologických důkazů jasné není a můžeme se tedy pouze dohadovat.

Poté, co se však Yilané naučili spolupráci v oceánu, jistě tuto schopnost na pevné zemi nepozbyli. I tehdy byli jistě samci jen prostoduchými, dobráckými tvory, které bylo nutno chránit. Tehdy, stejně jako nyní, musely stát stráže na plážích, kde samci tloustli a zahřívali vejce. Jídla bylo nadbytek a život byl příjemný. Ovšemže právě tuto dobu lze označit za skutečné vejce času, neboť právě tenkrát byl život poklidný a šťastný.

Už v této časné době lze najít zárodky vědy Yilané, tak jak ji známe dnes. Ještě dnes je lze spatřit v Trnité stěně zde, v našem městě. K ochraně samců byli vycvičeni velcí korýši, jejichž klepeta představovala mocnou zbraň. Čím byla mocnější, tím lépe mohl korýš chránit samce – byli tedy vybíráni ti nejmohutnější jedinci. V tutéž dobu byli nalezeni ti nejsilnější a nejostřejší korali, aby bránili pláže z moře. Tak byly zvládnuty první, neohrabané krůčky po cestě k vyspělé biologické vědě, jak ji používáme dnes.

Ale tato prostá existence byla odsouzena k zániku. Jak úspěšní Yilané sílili a zaplňovali Zemi, začali patrně stavět na břehu domovského moře první město. Záhy vyrostlo další a další. Když hrozil nedostatek potravy, logickou reakcí bylo vytvořit louky a pole, chovat na nich masná zvířata a chránit je před dravou zvěří.

V této činnosti prokázali Yilané svou nadřazenost ostatním životním formám. Pohleďte na tyranosaura, masožravého stejně jako my. A přece tito obří, ale hloupí tvorové nedokážou víc než divoce pronásledovat kořist, roztrhat ji a promarnit na jejím těle mnoho dobrého masa. Nikdy nemyslí na zítřek, nikdy nechovají vlastní stáda ani je nešlechtí do nových kvalit. Jsou tupí a bezmyšlenkoviti a život jen ničí, zatímco vyšší Yilané jsou inteligentní a život zachovávají. Pro vědce jsou si všechny formy života rovny. Zničit jeden druh pak znamená totéž, co zničit druh vlastní. Naše úcta k životu je zřetelně vidět z nesčetných druhů zvířat na našich pastvinách, zvířat, která by, nebýt našeho úsilí, vymizela z povrchu Země už před mnoha tisíciletími. Jsme stavitelé, nikoli bořitelé, zachováváme, místo abychom spotřebovávali. Když uvážíme všechna tato fakta, je zřejmé, proč jsme se stali dominantním druhem této planety. Není to žádná náhoda – ale logický důsledek okolností.

Fyziologie Yilané

Abychom pochopili svou vlastní fyziologii, musíme si ozřejmit fyziologii ostatních živočichů. Primitivní tvorové, jako většina hmyzu, jsou poikilotermní. To znamená, že se přizpůsobují svému prostředí a teplota jejich těla se neliší od teploty okolního vzduchu. Pro malé a jednoduché organismy to stačí, složitější však potřebují svou tělesnou teplotu nějak regulovat. Tito živočichové jsou pak homeo-termní a jejich teplota je tedy relativně stálá a nezávislá na teplotě prostředí. Yilané patří ke skupině teplokrev-ných a exotermních tvorů. Všichni významní živočichové světa jsou exotermní, neboť tento způsob kontroly tělesné teploty je daleko lepší než systém, užívaný ustuzou – ta totiž musí neustále vynakládat energii, aby teplotu udržela na potřebné výši.

My jsme nedílnou součástí svého okolí a využíváme k regulaci vlastní teploty přírodních teplotních rozdílů. Po chladné noci vyhledáváme slunce; pokud je nám příliš teplo, ochladíme se ve větru, nastavíme slunci menší plochu těla, vztyčíme hřeben či dokonce vyhledáme stín. Činíme tak automaticky a nepřemýšlíme o regulaci své teploty víc než třeba o dýchání.

Ještě v mnoha jiných věcech je naše tělesné uspořádání vývojově nadřazeno fyziologii endotermních ustuzou. Netýká se nás jejich nekonečné shánění jídla a sycení věčně hladových buněk. Náš metabolismus se mění, aby se přizpůsobil vnějším podmínkám. Tak například během dlouhých plaveb v uruketo prostě jen zpomalíme tělesné pochody. Subjektivní čas ubíhá rychleji a spotřeba potravy rázem klesne.

Ještě evidentnějším příkladem fyziologické nadřazenosti Yilané je úzký vztah mezi naším metabolismem a kulturou, jenž je unikátním vlastnictvím naší rasy: jsme naše město, naše město jsme my. Jedno nemůže žít bez druhého. Důkazem toho jsou i nevratné metabolické procesy, k nimž dojde ve vzácných případech, kdy jedinec přestoupí zákon společensky netolerovatelným způsobem. K potrestání provinilce není zapotřebí žádného fyzického násilí. Spravedlnost se nachází uvnitř jeho těla. Eistaa, ztělesnění města, naší kultury i zákona, jen provinivšímu se jedinci nařídí, aby opustil město, a zbaví jej jména. U takto vyvrženého jedince pak dochází k nevratné metabolické změně, která nemůže skončit jinak než smrtí.

Princip této reakce tkví v hormonálních změnách –konkrétně ve změně hladiny prolaktinu, který jinak běžně reguluje náš metabolismus a sexuální chování. Pokud je však některé z nás důrazně připomenut její přečin, její hypotalamus se přesytí množstvím hormonu a tak dochází k nerovnováze organismu. U našich předků byl tento mechanismus nezbytný pro jejich přežití, neboť jim umožňoval hibernaci – zimní spánek. U našich, výrazně vyspělejších organismů však vede nevyhnutelně k tragickému konci.

Strava

Již bylo řečeno, že když se podíváte do úst nějakému tvoru, hned víte, čím se živí. Chrup ukazuje na složení potravy. Nenitesk má hranaté, ploché zuby, aby mohl rozdrtit nesmírné množství rostlinné potravy, již je nucen denně zkonzumovat, zatímco přední zuby jsou tenčí a ostřejší, neboť jimi potravu ukusuje a trhá. Naše úhledné, krásné řady kónických, zašpičatělých zubů ukazují na zdravou stravu – rybí maso. Mohutnost našich čelistí a síla jejich svalů naznačuje, že ve výživě předků hráli velkou roli měkkýši. Naši předkové dokázali – a my ostatně také – rozdrtit zuby skořápky těchto chutných stvoření.

Rozmnožování

Existují určité věci, o nichž Yilané nemluví, a to je ostatně v naší dobře uspořádané společnosti správné. Dokud jsme mladé a proháníme se v moři, je pro nás život jednou nekonečnou radostí. Tato radost pokračuje i v životě fargi; naše prosté a nekomplikované myšlenky nejsou zneklidňovány záležitostmi, jimž bychom nerozuměli.

Jako Yilané však nejenže můžeme diskutovat o čemkoli – my to přímo musíme učinit, máme-li porozumět světu, v němž žijeme. Životní cyklus Yilané je dokonalý ve své jednoduchosti a symetrii a my začneme s jeho popisem ve chvíli, kdy život začíná, kdy se mládě vymaní z otcovy ochrany a zamíří do vod oceánu.

Toto je počátek vědomého života. Přestože drtivá většina toho, co čerstvě zrozené mládě dělá, jsou vrozené reflexy – plavání, dýchání, shromažďování do skupin – už v této chvíli se začíná vyvíjet inteligence. Objevují se první náznaky komunikace, mláďata si postupně vyvíjejí schopnost pozorování, odhadování a vyvozování závěrů. Členové mladých efenburu se učí pozorováním starších hejn.

A zde také začíná náš jazyk. Ti, kdo studují jazyky, jsou rozděleni do dvou táborů podle teorie, jíž začátky komunikace u mláďat vysvětlují. Pokud vynecháme odborné detaily a cely problém trochu zjednodušíme, můžeme je laicky nazvat teoriemi plav-plav a cink-cink. Teorie plav-plav předpokládá, že naše první pokusy o komunikaci jsou navozeny pokusem o napodobení ostatních tvorů v moři – tedy že pohyb paže, napodobující plavací pohyb ryb, znamená pojem „ryba“. Naproti tomu stoupenci teorie cink-cink tvrdí, že prvotní je zvuk – a že celá komunikace začíná pokusy napodobit zvuky ryb. Nevíme, která z obou teorií je pravdivá a možná se to nikdy nedozvíme. Můžeme však pozorovat mláďata, učící se mluvit na širém moři, a také to děláme.

Základní pojmy a gesta, jež mláďata užívají, jsou víceméně stejná jako ta, jimiž budou komunikovat později na pevnině, jsou však mnohem jednodušší. Základní pohyby končetin, změna barvy dlaní, neartikulované skupiny zvuků. To však zcela stačí k tomu, aby se členové každé efenburu semkli k sobě, naučili se spolupracovat a pomáhat jeden druhému, a vytvořili mezi sebou silná pouta, jež je budou provázet po celý život.

Teprve když mláďata trochu dospějí a jako fargi se vynoří z vod, zjistí, jak složité místo je svět. Domníváme se, že v dávných dobách, kdy byla naše rasa ještě mladá, nebyly konkurence a soutěžení mezi Yilané tak kruté jako dnes. Jakmile se ovšem vyvíjí vyspělá společnost, začne být komunikace čím dál důležitějším prvkem – a v té chvíli začínají jednotlivci trpět pod jejím tlakem.

Je přírodním zákonem, že slabí nevydrží a padnou. Pomalá ryba je pozřena rychlou rybou a nezplodí žádné potomstvo. Naproti tomu rychlá ryba přežije a zanechá příští generaci geny, způsobující rychlost. Stejně je tomu i s Yilané, neboť mnoho fargi se nenaučí mluvit tak dobře, aby se mohly zapojit do šťastného páření města. Dostávají najíst, protože žádná Yilané neodmítne nakrmit druhou. Cítí se však nezabezpečené, nežádoucí a nejisté sebou samými, když pozorují ostatní ze své efenburu, jak hladce zvládají jazyk a zapojují se do rušného života města. Sklíčeně odcházejí lovit si do moře svou vlastní potravu, bloudí oceánem a již je nikdo nespatří. Je nám jich líto, ale nemůžeme jim pomoci. Je přírodním zákonem, že slabí padnou.

Rozumí se ovšem samo sebou, že všichni tito vyvržen-ci z vlastní vůle jsou samice. Jak víme, veškeří samci jsou pečlivě vyhledáni a starostlivě opatrováni, sotva vystoupí z moře. K zániku by se odsoudila kultura, která by nechala zahynout tyto prosté, roztomilé a nemyslící tvory! Ještě vlhcí od vln oceánu jsou přiváděni do hanalé, kde vedou, jak je jejich právem, pohodlný a snadný život. Dobře krmeni a chráněni žijí šťastně a těší se na den, kdy budou moci prokázat svému druhu službu nejvyšší.

POZOR!

To, co bude nyní následovat, může být pro některé z vás příliš podrobné. Citliví jedinci by se mohli cítit dotčeni detaily, jež zde budou popsány. A protože si autoři této studie nepřejí nic, než informovat občanky města, doporučují každé Yilané, která netouží po informacích tohoto druhu, aby si přečetla pouze následující odstavec a pak přeskočila až k pasáži s nadpisem Věda Yilané.

Existuje proces zvaný rozmnožování či reprodukce, při němž se malá částečka samčí tkáně, zvaná spermie, spojí s malou částečkou samicí tkáně, zvanou vajíčko. Takto spojené vajíčko se stane vejcem v pravém slova smyslu a samec je potom nosí ve speciálním vaku. Během doby, kdy vejce udržuje v teple a bezpečí, samec značně ztloustne, je spokojený, líný a ospalý. Jednoho dne se vejce vy-líhne a roztomilé mládě z něj vyleze do moře, a to je ve stručnosti všechno.

Podrobnosti, jež by se mohly někoho dotknout

Ke spojení spermie a vajíčka dochází při procesu, jemuž se technicky říká pohlavní styk. Následuje popis tohoto procesu.

Samec je přiveden do stavu vzrušení stimulací, kterou provádí samice. Jakmile k němu dojde, zvětší se jeden nebo oba samčí orgány a vynoří se z penisového váčku pod kořenem ocasu. V tu chvíli samice usedne na samce a zasune jeho penis do své kloaky. Vzájemná stimulace, již není zapotřebí popisovat, přiměje samce, aby vypustil obrovské množství spermií. Tyto vysoce specializované organismy naleznou vajíčko v těle samice a spojí se s ním, aby jej oplodnily.

Spolu se spermiemi je uvolněn také prostaglandin, způsobující u samice ztuhnutí končetin a řadu jiných změn, jež prodlouží sexuální spojení na značnou část dne. (Sexuální styk bez uvolnění hormonu je technicky nazýván perverze a nebude zde rozebírán.) Během této doby se oplozená vajíčka rychle vyvíjejí a rostou, až jsou konečně vyloučena do samcova vaku.

Úloha samice je nyní, když je odbyta tato nejdůležitější část, skončena a odpovědnost za zachování rodu Yilané leží teď na samci. Oplozená vejce obsahují nyní geny jak samce, tak i samice. Záhy si zárodky vytvářejí placentu a rychle se zvětšují, takže potřebují čím dál víc výživných látek. To způsobuje podstatné změny v těle samce. Nejprve pocítí naléhavé nutkání vrátit se do moře, do teplého moře, kde setrvá dva dny, neboť dozrávající vejce potřebují stálou teplotu. Jakmile se samec uloží na pláži na okraj teplých vlnek, těší se z nových metabolických změn: tloustne, stává se malátným a pomalým a většinu času prospí. Tak zůstává, dokud se nevylíhnou mladí a neodejdou do moře.

Měly bychom se zmínit, že – ačkoli to nemá žádný vliv na pokračování našeho druhu – několik samců každoročně na plážích umírá, neboť jejich těla nejsou schopna vrátit se do původního metabolického stavu. Protože však tento jev postihuje jenom samce, není pro nás nijak důležitý.

A tak začíná životní cyklus Yilané nanovo.

Věda Yilané

Existuje mnoho věd a každá z nich představuje mnohem víc studijního materiálu, než kolik můžeme uvést v této krátké studii. Eventuální zájemci mohou nahlédnout do specializovaných děl, zabývajících se chromozomální chirurgií, chemií, geologií, fyzikou, astronomií atd. Zde se do určité míry zmíníme jen o genetice, technice a matematice.

Stejně jako všechno ostatní v historii Yilané je i pravda o vývoji v oblasti biologie zahalena závojem času. Můžeme však učinit některé logické předpoklady, jimiž vysvětlíme dnes obecně známá fakta. Máme-li dostatek času – a trpělivosti – můžeme vyřešit jakýkoli biologický problém. Zpočátku asi existovala jediná technika, jak změnit vlastnosti organismů kolem nás, a to primitivní křížení. Jak ubíhal čas a zájem o reprodukční proces stoupal, začal výzkum struktury genů. Prvním průlomem byla izolace genomu, jež přinesla možnost vytvořit stabilní geny, nepodléhající evoluci. Pouze tehdy, kdy dokážeme zastavit evoluci, jí můžeme porozumět.

V tuto chvíli se možná nezasvěcená čtenářka podiví a napadne ji otázka: jak můžete zastavit evoluci a zároveň provádět genetické změny? Odpověď není jednoduchá a máme-li na ni odpovědět, musíme začít od začátku.

Abychom porozuměli principu genetického inženýrství, je třeba vědět alespoň něco o biologické skladbě života na Zemi.

Organismy, které zde žijí, jsou dvou různých typů. Nejjednodušší jsou prokaryota – běžné bakterie, sinice, mikroskopické řasy, viry, atd. Druhý typ, složitější a větší organismy, zvané eukaryota, probereme za okamžik. Zdržme se krátce u prokaryot.

Všechny organismy, které do této skupiny náležejí, mají svůj genetický materiál uložen v kruhu DNA, nebo, u některých virů, RNA. Tyto drobné částice života využívají, jak se zdá, svůj genetický materiál hospodárně, neboť mnoho úseků, kódujících jednotlivé geny, se překrývá. Přesto však mezi mnohými geny mají speciální sekvence DNA, a to přinejmenším ze dvou důvodů. Zaprvé: sekvence ovládají uplatnění genu. Například enzym, vyprodukovaný na základě informace genu, se naváže na tuto speciální sekvenci a zablokuje produkci dalšího enzymu, aby tak zabránil jeho nadprodukci. Zadruhé existují sekvence DNA, které jsou schopny včlenit DNA svého genu do jiných, cizích vláken DNA. (Příkladem nám může být včlenění plazmidu nebo bakteriofágu do DNA hostitelské bakterie, viru či eukaryota.) Některé bakterie dokonce produkují enzymy, jež dokáží vlákno DNA rozpojit a zase spojit tím, že rozeznají speciální sekvence mezi jednotlivými geny dotyčného vlákna. Použitím těchto enzymů pak lze přečíst sekvence na celých vláknech DNA. Toto se provádí postupným rozštěpením vláken specifickými enzymy, z nichž každý rozeznává jiné sekvence mezi geny. Směs rozštěpených úlomků vlákna je pak dále štěpena dalšími a dalšími enzymy.

Je to zdlouhavý proces: vyžaduje miliony a miliony opakovaných pokusů. Trpělivost Yilané je však nekonečná a náš druh měl miliony let, aby tuto metodu dokázal vyvinout a přivést k dokonalostí. Abychom přečetli jednotlivé naštěpené sekvence, musíme je spárovat s radioaktivními DNA nebo messenger RNA o známém složení. Pak už víme, které geny chceme použít a jak – a pomocí speciálních enzymů je vyřízneme z původní DNA a vsuneme je do DNA jiného organismu.

A takto je modifikována kruhová DNA bakterií. Zaprvé použitím plazmidu, přirozených „rozmnožovacích“ sekvencí bakterie. Zadruhé pomocí fágů – virů, kteří na bakterie útočí. A zatřetí pomocí kosmidů, uměle vytvořených kruhových DNA, obsahujících speciální sekvence pro připojení nových genů, takže není problém do nich včlenit nový či modifikovaný gen – a modifikovaná bakterie může produkovat protein, který dříve neuměla.

Je tedy zřejmé, že není těžké změnit chemii bílkovin bakterie či jednoduchých eukaryot, jako jsou třeba kvasinky.

O mnoho složitější je však dosáhnout žádoucích změn u velkých eukaryotních zvířat. U těchto tvorů je totiž

„výrobní program“ buněk naprogramován již v samotném vajíčku v hloubi matčina vejcovodu, a z něj je tento program předáván do dalších buněk. Teprve po dokončení základních tkání embrya každá z buněk produkuje specifické proteiny a postupně se specializuje na svou určenou funkci, aby tak dala vzniknout jednotlivým orgánům. Způsoby, jimiž lze zvládnout a pozměnit tento složitý proces, jsou však příliš komplikované, než abychom je zde mohli rozebírat.

Je nutno se věnovat i jiným aspektům vědy Yilané.

O matematice se musíme zmínit, protože mnoho Yilané už o ní slyšelo a protože na jejích poznatcích často staví i ostatní vědy, třebaže mnohdy nevědomky. Následující vysvětlení bude, jak se domníváme, krátké, ale dostačující.

Princip matematiky je založen na číslech a počítání. Pokud toužíte číslům porozumět, položte ruce před sebe, dlaněmi dolů, aby se vnitřními palci dotýkaly. Zvedněte vnější palec na pravé ruce. Tomu se říká číslo jedna. Když nyní budeme přidávat další prsty odprava doleva, ten nejbližší je dva, další tři a vnitřní pravý palec čtyři. Levý vnitřní palec pět, následují prsty šest a sedm a konečně vnější levý palec je nazýván deset. Desítce se také říká základ, což je technický termín, který zde nebudeme rozebírat. Stačí jenom vědět, že po desítce začínáme počítat opět od jedničky, deset-a-jedna, deset-a-dva, až k dvakrát-deset. Počet násobků deseti je nekonečný. Proto jsou také čísla tak důležitá ve vědních disciplínách, kde je zapotřebí něco vážit, měřit, počítat, atd. Matematika sama je velice jednoduchá – vlastně je to jen porovnávání věcí, které jsou menší, větší, stejné jako jiné či nestejné.

Počátky matematiky se rovněž ztrácejí v hlubinách času. Matematici se však přesto domnívají, že základ deset byl zvolen proto, že máme na obou rukou dohromady deset prstů. Tvrdí také, že jako základ by se dalo zvolit jakékoli číslo, ačkoli nám se to zdá vysoce nepravděpodobné. Pokud bychom vzali jako základ například 2, pak 2 budou 10, 3 potom 11, 4 = 100, 5 = 101, 6 = 111, atakdále. Bylo by to velmi neohrabané, nepraktické a navíc k nepotřebě. Kdosi dokonce řekl, že kdyby ustuzou uměla počítat, jejich základ deset by se rovnal našim dvanácti. Tím by se změnily veškeré hodnoty; kupříkladu čtyřicet milionů let existence Yilané by se smrsklo na pouhých třicet milionů. Sami dobře vidíte, kam vedou tak divoké spekulace, a tak raději nechme nezdravého teoretizování.

Kultura Yilané

V této historii jsme byly nuceny zavést několik nových pojmů, a kultura je jedním z nich. Lze ji definovat jako souhrn způsobu, jakým žijeme a jak je tento způsob celé věky přenášen z jednoho pokolení na druhé. Lze předpokládat, že i naše kultura měla historické počátky, ačkoli si nedovedeme představit, jak vypadaly. Můžeme popsat jen naši současnou existenci.

Každá Yilané má své město, neboť život bez města je pro ni nemyslitelný. Když se vynoříme z moře, díváme se v němé úctě a bázni na krásu a harmonii našeho města. Jdeme tam jako hloupé fargi, a obyvatelé nás přijmou a živí nás. Nasloucháme a učíme se od ostatních. Díváme se a napodobujeme okolí. Jakmile se naučíme alespoň trochu mluvit, nabízíme své služby a dostává se nám laskavého zacházení. Vidíme před sebou bohatý, rozmanitý život města a jsme postupně vtaženy jednou z jeho částí. Některé z nás slouží dobře a poslušně na pastvinách či jatkách. Všechny Yilané, které čtou tento záznam, by měly mít na paměti, že služba městu nejsou jenom vědy a studium, kterým se věnují ony; smyslem služby je služba sama a v ní jsou si všechny Yilané rovny.

Stejně jako je město stavěno v kruzích – obepnuté zvenčí prstencem polí a pastvin pro zvířata, uvnitř pak skrývá prstenec obytných čtvrtí a v samém srdci ambesed a pláže zrození – tak je také vystavěna naše kultura. Velký vnější kruh tvoří fargi. Blíže středu jsou asistentky a dobře vycvičené pracovnice, zběhlé v řadě různých specializací. Ty obklopují vědkyně, stavitelky, dohližitelky – všechny, které dosáhly vrcholných znalostí ve svých oborech. Tyto vzhlížejí ke skupině vedoucích funkcionářek města, a ty zase na oplátku k Eistaa, která vládne všem. Je to logické, jednoduché, úplné; není jiné možné kultury než právě této.

Toto je svět Yilané. Tak je tomu od vejce času, a zůstane to tak navždy. Kde jsou Yilané, tam je i jejich vláda zákona a všichni jsou šťastni a spokojeni.

Na obou pólech našeho glóbu je velký chlad a nepříjemné prostředí a Yilané jsou příliš moudré, než aby se do takových končin pokoušely proniknout. Teprve nedávno však bylo zjištěno, že jsou na světě i příjemná místa, kde dosud nežijí Yilané. Jsme povinovány samy sobě a světu zaplnit tato prázdná místa. V některých těchto končinách se nacházejí ustuzou, nepříjemná a nechutná. V zájmu vědy však i tyto tvory musíme prozkoumat. Většina čtenářů nyní odloží tento svazek, neboť se o podobné záležitosti nezajímají. To, co následuje na další straně, je tedy určeno zvláště dychtivým zájemkyním.

Poznámka překladatele Zde končí překlad z jazyka Yilané. Abyste pochopili alespoň část z nepředstavitelných – ale také fascinujících – problémů, s nimiž se musel překladatel vypořádat, přečtěte si prosím následující pasáž.

Jazyk Yilané

Pomalý vývoj, trvající miliony let, dal vzniknout bohatému a složitému jazyku. Tak složitému, že jej mnozí příslušníci rodu nikdy pořádně neovládli a nestali se tedy Yilané. Tato kulturní bariéra rozděluje rasu do dvou podskupin, z nichž jedna zůstává mimo civilizaci a žije povětšinou v mořích a oceánech. Nerozmnožuje se však, protože nedokáže ochránit neohrabané samce před dravci z okolí. Prohra divokých jedinců znamená, že se genofond populace pomalu mění; tato změna je ovšem velmi, velmi pomalá.

Yilané hovoří v řetězu na sebe navazujících větných celků, přičemž každý celek obsahuje jeden až čtyři pojmy. Každý z celků má také svůj kontrolní znak, vyjadřovaný postojem, držením těla či pohybem, který podtrhuje a zpřesňuje význam slov. Větné celky se jen zřídka opakují, neboť kombinace jednotlivých pojmů v nich vytvářejí velké množství variant – přibližně jich je asi sto dvacet pět milionů.

Jakýkoli pokus o přepis Yilané do češtiny naráží na dosud nevídané problémy. Nejprve je nutno vzít v úvahu kontrolní znaky. Zde je jejich neúplný seznam, doplněný zjednodušenými symboly Yilané:

obrázek 1nahrbení

obrázek 2skrčení se

obrázek 3sehnutí

obrázek 4protáhnutí

obrázek 5schoulení se

obrázek 6dřep

obrázek 7leh

obrázek 8obejmutí

obrázek 9vyhřívaní se

obrázek 10roztažení končetin

obrázek 11šplhání

obrázek 12pád

obrázek 13zdvih těla

obrázek 14skok vpřed

obrázek 15vztyčení

obrázek 16odstrčení

obrázek 17plavání

obrázek 18potopení se

obrázek 19pirueta

obrázek 20zakolísání

obrázek 21třas

obrázek 22sáhnutí

obrázek 23sáhnutí2

obrázek 24sed

obrázek 25neutrální postoj

obrázek 26zakroucení ocasem (po směru hod)

obrázek 27 zakroucení ocasem (proti směru hod)

Artikulace Yilané zhruba odpovídá lidské; pro základní porozumění stačí uvést jen několik principiálních odlišností. Tak například zh odpovídá výslovnosti českého „ž“, x zase „eh“, čtyři zvuky, specifické pro Yilané, mají své symboly. Jsou to ‚ (náhlé zastavení hlasivek), < (klapnutí čelistí),! (mlasknutí jazykem) a * (zamlaskání rty).

Bohatost jazyka Yilané a obtížnost přesného překladu si lze ukázat na následujícím příkladu: Opustit lásku svého otce a vstoupit do náruče moře je první bolestí života – první jeho radostí jsou však přátelé, jež tam potkáš.

Nejprve si text rozebereme na větné celky a ty si pro lepší orientaci označíme C1-C12. Cl (obrázky1) enge C2 (obrázky2) han.natě.ihei C3 (obrázky3) aga.ptě C4 (obrázky4) embo.1<kě2ka< C5 (obrázky5) igi. rubu. shei3 C6 (obrázky6) kakh.shei. sěsě C7 (obrázky7) he. awa. ihei C8 (obrázky8) he. vai<. ihei C9 (obrázky9) kakh. shei. intě GIO (obrázky10) end. pelei. uu Gil (obrázky11) asak. hen C12 (obrázky12) enge

Dvojznačný smysl lze v tomto případě naznačit i kroužením špičkou ocasem.

Teplo lze naznačit i pohybem čelistních svalů, jako by mluvčí lapal po dechu.

Povšimněte si, že celky 4 a 5 mají stejný kontrolní znak, zatímco 3 a 5 znaky, které se doplňují.

(4) Zde se Yilané odmlčí a opakuje už řečené celky v obráceném pořadí, aby své řeči dodala určitou symetrii.

Doslovný překlad úsloví, s významem kontrolních znaků v závorkách, by zněl asi takto:

C l (vyhřívání se) Láska

C2 (leh) Samčí pohlaví. Přítel. Pocity, vjemy dotyku/pachu.

C3 (odstrčení) Odchod. Já.

C4 (pád) Tlak. Zdráhání. Přestání.

C5 (pád) Vstup. Beztíže. Chlad.

C6 (plavání) Sůl. Chlad. Pohyb.

C7 (skrčení se) Číslice 1. Bolest. Pocity, vjemy dotyku/pachu.

//

C8 (roztažení končetin) Číslice 1. Potěšení. Pocity, vjemy dotyku/pachu.

C9 (plavání) Sůl. Chlad. Lov.

CIO (protáhnutí se) Představa. Objev. Růst.

Cil (plavání) Pláž. Samec/samice.

C12 (sáhnutí) Láska.

Volný přepis do lidského písma vypadá takto:

Enge hantěhei, agatě embokéka iirubushei kaksheisě, hěawahei; hěvaďihei, kaksheintě, enpeleiuu asahen enge.

Překlad, který by dodržoval ducha originálu, by měl být ve verších, to by však ubíralo překladu na přesnosti. Přibližný překlad je tedy následující:

Láska tvého otce, být od ní odtržen a jít do chladného, nemilujícího moře, to je první bolest života: první radost života (v tom chladném lovišti) je narazit na tvé přátele a cítit kolem sebe jejich lásku.

Základní rozdíly mezi lidskými jazyky a yilané jsou tak velké, že by bylo pro člověka téměř nemožné naučit se yilané. Lidské bytosti začaly vytvářet své jazyky tím, že braly do rukou jednotlivé předměty a pojmenovávaly je. Kámen… dřevo… list. Když lidé zvládli základní pojmy, snažili se vyjádřit činnost, která je s těmi předměty spojená: zvednout list, hodit kámen.

Toto se u Yilané prostě nemohlo stát. Yilané nepojmenovávají věci, ale prostě je popisují. Místo slova „židle“ řeknou „Malé dřevo k sezení“. Kde člověk použije jediné podstatné jméno „dveře“, sahají Yilané ke zcela jiným konstrukcím. „Vstup do teplého místa“. Směrem z místnosti se ovšem tentýž předmět řekne „Výstup do studeného místa“.

Příklad naleznete v prvním dílu trilogie Na západ od ráje. Enge se pokouší naučit mladou tanujskou dívku, Ysel, mluvit po způsobu Yilané. Ysel se naučila nazpaměť několik slov a získala jakési mlhavé ponětí o tom, jak používat kontrolní znaky. Když se s ní Vainté pokouší komunikovat, vypadá rozmluva následovně:

Vainté říká: (obrázky13) esekapen (obrázky14) yidshepen

(obrázky15) yileibesat (^) efenduuruu (obrázky16) yilsatuu

(obrázky17) yilsatefen.

Což lze přeložit jako (roztažení končetin) maximum-žádost (nahrbení) tento-vyslovuje-žádost (protáhnutí se) mluvení-obtíže rovno (protáhnutí se) život-pokračování-růst (nahrbení) řeč-rovno-růst (roztažení končetin) řeč-rovno-život.

Volně přeloženo: „Osobně to co nejnaléhavěji žádám! Mluv, prosím, tak jako jedna z Yileibe. Tak budeš pokračovat v růstu a životě. Řeč znamená růst – prosím! Řeč znamená život – pochop!“

Jediné, co ze sebe Ysel dokázala vypravit, bylo „Has leibe éné uu.“ Domnívala se, že říká: „Je pro mne těžké mluvit, prosím.“ Výsledek, který se jí stal osudným, však byl přibližně „Samice – věk/entropie – ohebnost – růst.“

Chyby, které učinila, byly následující:

has neznamená já, ale samice. V tomto bodě ji zmátla Enge, která to slovo pronesla a ukázala přitom na sebe.

leibe opravdu znamená obtížný – ovšem jen když je vysloveno s kontrolním znakem, naznačujícím zábrany, jako třeba „nahrbení“, „dřep“, „sehnutí se“. Beze znaku se význam slova posouvá spíše k pojmu věk, tedy k procesu, v němž cokoli (nejen Yilané) chátrá a rozpadá se.

éné vůbec neznamená mluvit, ale ohebnost, neboť Yilané tyto dva pojmy často spojují.

uu je obvyklé zakončení věty, které Enge používala ve svých lekcích, aby své žáky povzbudila. Symbolizuje však pojmy jako růst, pokračovat, pokoušet se, nikoli však prosím.

Protože Ysel nemá ocas, nemůže náležitě provést skrčení. Navíc učinila osudovou chybu, když napodobila Vainti-no poslední gesto, roztažení končetin, naznačující hrozbu a dominanci. Vainté se tedy domnívá, že Ysel řekla cosi jako „Stará samice je stále zručnější“, nebo dokonce „Rostoucí ohebnost přidává samicím léta.“ Je to nesmysl a Vainté právem ztrácí trpělivost, rozzuřena navíc faktem, že byla k tomu zvířeti zdvořilá; neměla se vůbec krčit, ale jen roztáhnout končetiny. Yselin osud je zpečetěn.

Naproti tomu Kerrick se vytasí s tímto:

(obrázky18) esekakurud (obrázky19) esekyilshan (obrázky20) elel

(obrázky21) leibeleibe.

Říká tedy (skrčení) maximum-nechuť-přestání (zdvih) maximum-řeč-přání (neutrální postoj) dlouhodlouho (neutrální postoj) silněsilně.

Vainté to chápe jako „Velice moc nechci zemřít. Velice moc chci mluvit. (Vzdání se). Velmi dlouho, velmi silně.“ Zpočátku si Vainté nevšimla gesta „zdvih“, protože Kerrick nemá ocas. Pak je však poznává a pomalu si uvědomuje, co se jí hoch pokouší říci.

Tanu

Historie Země je zapsána v jejích horninách. Přestože v ní stále zůstávají nevysvětlená místa, hrubé obrysy vývoje, jímž naše planeta prošla od prvohor až do dnešního dne, zůstaly v podobě fosílií zachovány. Prvohory byly věkem prastarého a primitivního života v dobách před šesti sty pěti miliony let, kdy jedinými tvory v mělkých a teplých mořích byli červi, medúzy a jiní bezobratlí. Kontinenty tenkrát ještě pluly společně v jediné pevninská mase, zvané Pangea.

Dokonce už tenkrát někteří mořští živočichové vytvářeli vápenaté skořápky, jež jim poskytovaly ochranu a oporu pro měkká těla. Vývin koster uvnitř těla přišel až později, spolu s prvními rybami. Ryby o něco mladší měly už plíce a laločnaté ploutve, o něž se mohly opírat, pokud vylezly z vody a vydaly se na souš. Z těchto obojživelníků se zhruba před dvěma sty devadesáti miliony let vyvinuli předchůdci prvních plazů.

Nejstarší dinosauři spatřili světlo světa před nějakými dvěma sty pěti miliony let. V době, kdy se v Pangei začínaly objevovat první trhliny zalité mořem – tj. před dvěma sty miliony let – rozšířili se už dinosauři po celém světě, do každého koutu obří prapevniny, která se později rozdělila na menší, nám důvěrně známé kontinenty. Toto byl tedy jejich svět, v němž vyplnili každou ekologickou niku, a v němž pak neomezeně vládli po sto třicet pět milionů let.

Bylo zapotřebí globální katastrofy, aby jejich vláda skončila. Do oceánu se zřítil desetikilometrový meteorit a vymrštil vysoko do atmosféry miliony tun prachu a vody. Dinosauři zemřeli. Zemřelo sedmdesát procent tehdy žijících druhů. Tím se otevřela cesta pro drobné savce, podobné dnešním rejskům, aby se rozvinuli a zaplnili planetu, pokládajíce základy savčí expanzi.

Byla to jen náhoda, hříčka galaktických sil osudu, která způsobila, že ten obří kus skály narazil do Země právě v tomto čase a právě tímto způsobem, a zavinil tak katastrofu takovýchto rozměrů.

Jenže co kdyby byl naši planetu minul? Co kdyby vrtkavá náhoda rozhodla jinak a tato bomba z vesmíru nedopadla? Jak by svět vypadal dnes?

Druhou nejrozsáhlejší změnu, jaká kdy Zemi postihla, lze nalézt v historii globálního klimatu. I ta dosud čeká na zevrubné objasnění. Víme, že různé doby ledové přicházely a odcházely – ale nevíme proč. Víme, že se polarita Země v minulosti měnila a že byl severní magnetický pól tam, kde je dnes jižní – ale nevíme proč. Zdá se však být téměř jisté, že kdyby nedopadl obří meteorit a nevyvolal tak rozsáhlé atmosférické změny, změnil by se i čas a průběh dob ledových, stejně jako posun kontinentů.

Pohleďte, jak mohl vypadat náš svět.

Vláda dinosaurů trvá dál. Svět patří jim a ještěři dominují na každém kontinentu – a nad nimi vynikají Yilané, kteří kolonizovali celý svět.

Celý, s výjimkou západní polokoule. Přestože v Jižní Americe panují plazi, na severu tomu tak docela není. Pev-ninský most Střední Ameriky, který spojoval oba subkon-tinenty, se v různých geologických érách střídavě potápěl a zase vynořoval nad hladinu. V jednom zvláště kritickém období způsobil jeho propad vzestup moře, jež záhy zalilo větší část Severní Ameriky. Mrazivý krunýř ledovců, který se brzy poté rozšířil daleko na jih, zasahoval téměř k okraji tohoto vnitrozemského moře a v této oblasti zavládlo na miliony let severské klima, jehož mrazivý dech se zmírňoval pouze na kratičký čas vrcholícího léta. Studenokrevné druhy vymřely a teplokrevní tvorové se rozšířili. Překotně se vyvíjeli a stali se dominantní životní formou na tomto subkontinentu.

Postupem času, když ledovce opět začaly ustupovat, expandovali savci na sever. V době, kdy se můstek Střední Ameriky opět vynořil z vod, ovládali teplokrevní živočichové celý prostor mezi oběma oceány. Přesto však nemohli zastavit pomalý návrat plazů. Nebylo jiné obrany před obrněnými monstry, vážícími osmdesát tun i více, než ústup.

Savci mohli přežít pouze na severu, v podhůří a v horách. Mezi těmi, kdo přežili, byli i primáti Nového světa, z nichž povstali Tanu.

Neexistují žádní savci Starého světa, protože Starý svět náleží plazům. Neexistují medvědi ani vlci. Ale po Novém světě běhá množství druhů vysoké zvěře, od drobných jelínků až k mohutným tvorům typu losa. Přežívají tu mastodonti, stejně jako mnoho savců včetně šavlozubých tygrů. Celé spektrum savčích druhů žije v úrodném pásu jižně od ledovcových polí a severně od studenokrevných ještěrů.

Většina Tanu, omezovaná drsnými životními podmínkami, se nikdy nevyvinula dál než ke stadiu lovců a sběračů. V této specializaci však byli velmi úspěšnou formou života. Existovaly určité výjimky, jako třeba Sasku, kteří se dostali dál, k stabilnějšímu životu neolitických zemědělců. Ovládali mnohá umění jako hrnčířství a tkaní, vyvinuli i složitější a rozvrstvenější společnost. To však neznamená, že byli v něčem nadřazeni Tanu s jejich bohatým jazykem, jednoduchým uměním a schopností přežít i v těch nejtěžších podmínkách.

Totéž lze říci i o Paramutan, obývajících nehostinnou subarktickou oblast. Ovládají četné techniky a žijí v malých, pospolných komunitách. Svou existencí jsou zcela odkázáni na lov a to na lov jediného mořského zvířete, ularuaqa.

Jazyk marbak

Marbak, stejně jako ostatní jazyky, jimiž hovoří Tanu, je novodobým nářečím dávno zapomenuté prapůvodní řeči, jež byla nazývána jazykem východního pobřeží. V marbačtině se „muž“ řekne hannas, v množném čísle hannasan. Jeho obměnou jsou hennas ve wedamanštině, /mas v levrewasanštině, neseš v lebnarojštině, atd.

vesKere názvy těchto malých kmenových rodů jsou popisné, tj. Wedaman značí „ti z ostrova“, Levrewasan „ti s černými stany“. Stejně jako slovo muž, hannas, je i výraz pro ženu, linga, množné číslo lingai velmi podobné v celé škále dialektů. Osoba, u níž není specifikováno pohlaví, se označuje jako ter, zatímco množné číslo tanu je všeobecně bráno jako označení všech ostatních lidí kromě mluvčího. Nejčastěji užívané skloňování mužských podstatných jmen je následující:

jednotné číslo množné číslo

nominativ hannas hannasan

genitiv hannasa hannasana

dativ hannasi hannasanni

akuzativ hannas hannasan

ablativ hannasi hannasanni

instrumentál hannasom hannasom

Paramutan

Stejně jako Tanu, i Paramutan se vyvinuli z primátů Nového světa. Přes chybějící důkazy ve formě fosilií dokazuje genetická analýza, že Tanu a Paramutan si jsou vývojově velmi blízcí a pouze geografická vzdálenost mezi nimi zabránila jejich významnějšímu křížení. Ačkoli bychom podle vzhledu soudili opak, je prokázáno, že jak srstí pokrytí Paramutan, tak i Tanu s holou kůží mají na těle zhruba stejné množství chlupových folikulů. Mnoho Tanu se narodí s rudimentárním zbytkem ocasu – a třebaže má formu pouhého prodloužení kostrční kosti, obsahuje tentýž počet kůstek jako ocas Paramutan.

Na první pohled patrné fyzické rozdíly mezi oběma kulturami tedy nejsou příliš důležité: podstatné jsou faktory sociální a kulturní. Paramutan migrovali dále na sever, než kterákoli jiná skupina primátů. Můžeme jen předpokládat, že důvodem zde byl tlak jiných skupin či vhodná technologie, již Paramutan ovládali a která jim život v subarktické oblasti nejprve umožnila a pak jej učinila nutností. Jejich závislost na jediném zdroji potravy i materiálů, jímž byl ularuaq, už neumožňovala návrat na jih. Materiál z klimaticky mírnějších krajů, jakož i dovednosti, které jej využívají (dřevo na čluny, tříslovina na vydělávání kůží) jsou stále potřebné a důležité, ale ularuaqa jako zdroj potravy již nahradit nelze a tak jsou potřebné věci získávány občasnými cestami na jih.

Na tomto místě je nutno zdůraznit, že Paramutan je nevhodné pojmenování, neboť toto marbacké slovo znamená „pojídači-syrového-masa“. Přesný termín v jazyce severského národa je Angurpiaq, což znamená „skuteční lidé“, neboť tak se vidí oni sami. Ve své osamělé existenci severských pustin cítí, a mají k tomu dobré důvody, že jsou jedinými skutečnými lidmi na světě. Proto také nazývají Tanu Erqigdlit, bájní lidé. Jsou to pro ně podivní tvorové, přicházející z neskutečného světa, a proto tedy musí i oni být neskuteční.

Životní prostředí

Paramutan žijí v subarktickém pásmu kvůli potravě, kterou oplývá v těchto končinách oceán. Moře je zde mnohem bohatší na život, než pevnina – co do množství i co do rozmanitosti, život v moři započal a všechny významné skupiny živočichů mají dosud své vodní zástupce. Základem potravinové produkce celého oceánu jsou plovoucí jednobuněčné řasy. Tyto mikroskopické rostliny žijí pouze u hladiny moře a v několika metrech pod ní, kde mohou ještě čerpat sluneční energii. Existuje na šest set běžných druhů řas, které tvoří základní článek potravinového řetězce. Ty jsou požírány drobnými planktonickými živočichy, z nichž nejběžnějšími jsou korýši z rodu Calanus (mimochodem nejpočetnější živočich na Zemi – jak množstvím, tak i vahou.)

Tito tvorové jsou požíráni většími korýši typu garná-tů a mnoha dalšími obyvateli moře včetně medúz, hlavo-nožců, malých rybek, larev měkkýšů a sépií, a stejně tak velkých korýšů, žijících na dně, jako jsou humři a krabi. Produktem vší této aktivity je pomalý déšť odumřelých těl a výměšků, který klesá dolů, k bakteriím na dně oceánu. Živiny, nezbytné k životu, zejména dusičnaté a draselné látky, produkované bakteriemi, pak hlubinné proudy roznášejí dál. Toto je primární zdroj života, který kypí v polárních oceánech. Navzdory nízké teplotě a nedostatku světla je produktivita tamějších organismů vysoká a výrobní cyklus neustává ani na okamžik. Naopak: chlad je motorem, který přináší nezbytné živiny. Teplota povrchových vrstev je ledové čtyři stupně Celsia – zatímco teplé jižní proudy kolísají mezi pěti a osmi stupni. Teplejší voda stoupá vzhůru přes studenou a tedy hustší vrstvu, aby nakrmila živinami hojné organismy u hladiny. Neobvyklým rysem světa polárního ledu je qunguleq, vyplňující ekologickou niku, jež je v nám známém světě prázdná. Ekosystém chladnomilného qungulequ se značně liší od ostatnich mořských ekosystémů. Obrovitý vějíř zelených úponků, který je zachycen v ledu, se natahuje dolů do more, z nějž čerpá živiny, a zároveň nastavuje své větve slunci, z nějž čerpá energii. Tuto severní louku spásají ularuaqo-vé, největší žijící tvorové světa. Ti trhají zelené prameny silnými, svalnatými rty – a i oni jsou odkázáni na tento jediný zdroj potravy. S tím, jak se polární čepička ledu šíří na jih, změnily se i mořské proudy a s nimi i výskyt těchto mořských rostlin. Ularuaqové následují qunguleq a Paramutan zase následují ularuaqy. Každý článek potravního řetězce je závislý na článku předchozím.

Jazyk

Každý z Erqigdlit, kdo se zajímá o jazyk Angurpiaq, brzy zjistí, jak je složitý. Zpočátku se sice jeví jako jednoduchost sama, ale podrobnější studium odhalí jeho bohatost i úskalí.

Potíž pro ty, jejichž rodným jazykem je marbačtina, je hláska „k“, kterou je nutno vyslovit jinak než stejnou hlásku v „q“. Při vyslovení „q“ je jazyk mnohem víc vzadu v ústech, než při „k“. Nejpodobnějším zvukem, k němuž lze cizinci výslovnost přirovnat, je naše „kch“.

Rovněž „l“ lze vyslovovat dvěma různými způsoby-znělým a neznělým. Neznělá forma je zde přepisována jako „dl“ či „ti“, aby byl rozdíl zřejmý.

Lingvistické potíže však nenastávají pouze těm, jejichž rodnou řečí je Marbak. I Angurpiq mají značné problémy s některými zvuky marbačtiny – a prakticky vzato je nedokáží vyslovit. Tak například Armun zní v jejich podání jako „Aramun“ a Harl jako „Háral“.

Jednou z nejzajímavějších zvláštností na struktuře jazyka Angurpiaq je to, že se skládá pouze z podstatných jmen a sloves. Jedno z nich stojí na začátku každého slova – jeho konec je však otevřen velkému množství přípon, které lze různě kombinovat. Tímto způsobem vznikají slova, dlouhá jako celá věta. Tak například:

qingik dům

qingirssuak velký dům

qingiliorpoq on staví dům

qingirssualiorpoq on staví velký dům

qingirssualirfilik muž může postavit velký dům

atakdále – očividně zcela donekonečna. Co je také důležité, je rozšiřování výrazu na pravou stranu, tj. za podstatné jméno. Ze své mateřštiny jsme zvyklí na rozšiřování směrem doleva, jako třeba takto:

dům

velký dům velký bílý dům

Jakmile si člověk ve své mateřštině zvykne na jeden z těchto systémů, stane se pro něj „přirozeným“ a samozřejmě se jen těžko smiřuje se systémem jiným.

Kromě uvedeného typu přípon existují v jazyce angur-piaq ještě jiné, které obvykle rozlišují osobu, pád a způsob slovesný. Slovesa mohou být ve způsobu tázacím, oznamovacím, pracím, podmiňovacím a infinitivu. Jako názornou ukázku si zvolme sloveso „milovat“, v infinitivu alutora.

alutoroq on miluje

alutorut ona miluje

alutorauk on miluje?

aíwíorassuk oni milují?

alutorliuk ať (on) miluje (prací způsob)

alutorlissuk ať (oni) milují

alutorpagit miloval by

alutorpatigik milovali by

Ačkoli marbačtina a angurpiaq nejsou jazykově příbuzné, jsou si strukturně blízké, byť zrcadlově obráceně.

Pokud by chtěla třeba Armun použít slovo alutora, pak mohla ukázat na sebe, pronést zmíněné slovo a na objekt jejího citu – a výsledek byl srozumitelný. Angurpiaq ji sice mohli považovat za hloupou, protože používá špatné koncovky, ale chápali by, co se jim snaží říci. Zcela odlišná je situace v yilané, kde není rozumět žádnému výrazu, pokud není vyjádřen v přesně vymezených vazbách.

Čas je v angurpiaq vyjádřen velmi nepřesně, protože se severský národ o tuto veličinu příliš nestará. Existuje zde mlhavá forma budoucího času, ale používá se jen vzácně. Nejčastěji vyslovovaný termín je v tomto směru tamnagok, což může znamenat „brzy“, nebo také „potom“ či dokonce „nyní“. Jiný časový termín je eetčuk, což znamená „velmi velmi dávno“. Je však tak neurčitý, že může znamenat čtyřicet let – nebo také dvě tisíciletí.

Jak lze očekávat, jazyk Angurpiaq odráží fyzickou existenci těchto lidí. Rozlišují mnoho detailů, které Tanu neznají, a naopak mnoho věcí zcela ignorují. Samozřejmě mají mnoho výrazů pro sníh. Existuje určitý výraz pro udusaný sníh, prachový sníh, zmrzlý sníh, mokrý sníh, sníh, jejž lze krájet do bloků a dokonce i takový, který klouže pod nohama. Na druhé straně však berou zelenou a žlutou jako jednu barvu. A zatímco červenou rozlišují od žluté, výraz pro oranžovou neznají. Vzhledem k tomu, že výrazy pro barvy existují pouze jako přípony a nikdy nejsou použity jako samostatná slova, nemají svůj přesný, abstraktní význam.

Existují teorie o tom, že náklonnost Angurpiaq k příponám a nekonečnému počtu koncovek a jejich kombinacím může souviset s konstrukční zdatností těchto lidí, schopností si představit, jak mechanické části nějakého zařízení do sebe zapadají. Přes nesporné úspěchy Angurpiaq na tomto poli (vzpomeňme dokonalé kostry člunů, pumpy či navigační mapy) tyto teorie však dosud nebyly podloženy věcnými důkazy.

Stručný slovníček marbačtiny

marbacky alias alladjex amaratan arnhweet as attamarbacky alias alladjex amaratan arnhweet as atta | česky stezka šaman nesmrtelní (božská stvoření) jestřáb jak otecčesky stezka šaman nesmrtelní (božská stvoření) jestřáb jak otec
baňa beka benseel bleit | syn uzlovat rašeliník chlad
dalas dalasstar dia dři já | polévka silná polévka být krvácet
eghoman ekkotaz elka elsk erman ermanpadar es ey | zasvěcení jedinci žaludy a lesní plody svítit mastodont nebe nebeský otec, duch kdyby vždy
fa falla faldar | dívat se čekat oheň
gentinaz grunnan | vůdce bída

ham, hammar být schopen (jedn., množ. č. )

hans sdružení válečníků

hannas muž

hannasan muži

hardalt oliheň

hault dvacet (počet mužů)

hirnin hory

hoatil každý

istak stezka

Kargu horští lidé

katisk veselý

kell klín

kurmar řeka

kurro náčelník

las dolů

levrelag místo k táboření

levrewasan lidé s černými stany

ley (vypálená) mýtina

linga žena

lingai ženy

lissa vědět

madrap mokasín

mál dobro

man muset

mař vlasy

marag studenokrevné zvíře

margalus rádce v otázkách murgu

marin hvězda

markiz zima (roční období)

marsk ichtyosaurus

mensa zařídit

modia možná

motrig mé dítě

murgu množné číslo od marag

nat zabiják

naudinz lovec

parád brod

Paramutan pojídači syrového masa, severní lidé

sammad smíšená skupina (muži i ženy)

sammadar zvolený náčelník sammadu

sassi pár, málo

sia jít

skerm časové období

so kdo, ten, jak

stakkiz léto

stessi pláž

tais obilí, zrní

tanu lidé

tarril bratr

ter osoba

terred skupina lidí s určitým úkolem

terredar její vůdce

tharm duch, duše

tina nést

to k, do

torsk ichtyosaurus

torskan ichtyosauři

torskanat zhouba ichtyosaurů

ulfadan ďlouhovousý

veigil těžký, důležitý

wedam ostrov

Yilané česky

(pozn.: tento seznam obsahuje jak slova, tak i některá rozlišovací gesta)

aa v, uvnitř

aga odjezd

aglě průchod, průjezd

aká znechucení

akáš rostoucí země (na obzoru)

akel dobro

akse kámen

alak řada, řetěz

Alakas-akse-hent Bahamy

ale klec

alpě krása

ambei výška

ambesed centrální shromaždiště

anat abnormální rozměr těla

ankanaal oceán, obklopený zemí

ankě přítomnost

apen žádost

asak pláž

ast zub

asto pohyb

awa bolest

baň* domov

buř u obklopení, okolí

dee toto

ee ven, venku

eede tamto

eesen plochost

efen život

efenburu skupina, vzniklá v dětství

efeneleiaa duch života

efenselé člen efenburu

eisek bahno

eisekol zvíře, hloubící dno

eiset odpovědnost

eistaa vůdce města

eksei opatrnost

elin malý

elinou malý masožravý ještěr

embo tlak

empé uznání, chvála

end vidění

Entoban < Afrika

enet jezero

ěně pružnost, poslušnost

enge láska

enteesenat plesiosaurus

ento jeden každý

epetruk tyranosaurus rex

erek rychlost

esek nejvyšší

esekasak strážce pláže zrození

esik jih

espei postoj, držení těla

estekel* pterodaktyl

eto< střílet

fafn chytit

far< dotaz

fargi jedinec, učící se mluvit

gen nový

Genaglé Gibraltarská úžina

Gendasi Severní Amerika

gul sluch gulawatsan křičící zvíře

hais mysl

han samčí pohlaví

hanalé příbytek samců

has samice

has žluť, žlutá (pozn.: význam těchto dvou

konceptů se rozlišuje podle příslušného

řídícího znaku – gesta).

he číslice l

hen samec/samice

hent obrácení, rozhození

hesotsan zbraň, vystřelující šipky

hornsopa genetická kombinace

huruksast geneticky modifikovaný tvor

igi vstup

ihei pocit, vjem pachu/dotyku

ineg starý

Inegban < domovské město

inlé veliký (tělesné proporce)

intě lov

ipol leštit, třít

Isegnet Středozemní moře

isek sever

ka< ukončení

kain dohled

kakh sůl

kal jed

kalkasi trnité křoví

kasei trn

kem světlo

khets vypouklost, konvexnost

kiyis východ

kru krátký

lan< kopulace

leibe obtíž, nesnáz

lek špatnost

mál bezstarostnost

man< poslední, trvat

Maninlé Kuba

masinduu optický projektor

melik tmavý

melikkasei šlahouny s jedovatými trny

natě přítel

nefmakel obvazový tvor

neni lebka

nenitesk triceratops

nin chyběni (něčeho)

ninsě nereagující

nu* přiměřenost

okhalakx býložravec

okol střevo

onetsensast stegosaurus

pelei objev

rubu pocit lehkosti, beztíže

ruud přestání

ruutsa ankylosaurus

sanduu mikroskop

sas< rychlost

sát rovnost

sele pouto, svazek

sěsé pohyb

sete skupina, vytvořená k dosažení

určitého cíle nebo záměru

shak změna

shan vůle, přání

shei chlad

sokéi vymýcená zem

son* prvek, základní součást

stal kořist

takh čistý

tarakast zvíře, na němž lze jezdit

tesk konkávnost, vhloubení

top běh

trumal útok všemi silami

tsan zvíře

tso výkal

tuup tlustý, malátný

ugunkshaa záznamník

umnun upravené maso

unut plazit se

unutakh plž, požírající srst

uruketo mutací změněný ichtyosaurus

uruktop osminohý nosič nákladů

urukub brontosaurus

uštu krev

uu vzrůst, růst

ustuzou savci

yil řeč

yileibe neschopný řeči

Sesecko-český slovníček

bansemnilla masožravý vačnatec

charadis len

Deifoben místo zlatých pláží

Kadair nebeský bůh

Karognis bůh zla

mandukto kněz

porro pivo

tagasso kukuřice

waliskis mastodont

Angurpiacko-český slovníček Podstatná jména

angurpiaq skuteční lidé

erqigdlit bájní lidé

etat les

ikkergak velký člun

imaq otevřené moře

inge vulva

munga malá ryba, nedospělá třesk;

nangeq místo určení, cíl

paukarut stan

qingik dům, přístřeší

qivio stezka

qunguleq arktická chaluha, řasa

ularuaq velký vodní savec

Slovesa

alutora milovat, mít rád

ardlerpa lovit

ikagput byt mnoho

liorpa budovat

misugpa jíst

muluva být nepřítomen

nagsoqipa byt si rovni, nedělat rozdílu

nakoyork být vynikající

siagpai být důležitý

takugu vidět

tingava mít sexuální styk

Přípony

– adluinar úplně

– eetčuk před dlouhou dobou, dávno

– guaq nižší

– kaq malý

– luarpoq příliš mnoho

– qaq rychlý

– taq čerstvě chycený

– tamnagok pak, nyní, brzy

BANSEMNILLA

(Metatheria: Didelphys dimidiata)

Šedočervený vačnatec se třemi černými pruhy na zádech. Má chápavý ocas a na zadních nohách je palec obrácen proti ostatním prstům. Živí se masem, nejraději myšmi a krysami, a proto je chován Sasku v blízkosti sýpek.

člun

(Cephalopoda: Archeololigo olcostephanus mutatus) Dopravní prostředek Yilané. Pohybuje se vystřikováním silného proudu vody směrem nazad. Tito tvorové mají – stejně jako olihně, z nichž pocházejí – pouze nepatrnou inteligenci, ale lze je vycvičit, aby uposlechli jednoduchých příkazů.

DLOUHOZUB (ŠAVLOZUBÝ TYGR)

(Metatheria: Machaerodus neogenus)

Dravý savec s dlouhými tesáky. Velký a divoký masožravce, který kořist zabíjí mohutnými, značně prodlouženými předními tesáky. Někteří Kargu tyto tvory chovají jako pomocníky při lovu.

ENTEESENAT (Sauropterygia: Elasmosaums plesiosaurus)

Dravý mořský ještěr, dobře adaptovaný na podmínky širého oceánu, jenž nedoznal téměř žádných změn už od dob druhohorní křídy. Má relativně krátkou hlavu a dlouhý, hadí krk. Ploutve ve tvaru pádel se podobají ploutvím mořských želv. Novější varianty, vyšlechtěné Yilané, mají vyšší mentální kapacitu a tak je lze vycvičit, aby zajišťovali potravu pro velké uruketo (Ichtyosaurus monstrosus mutatus).

EISEKOL

(Eutheria: Tňchechus latirostris mutatus)

Býložravý vodní savec; přírodní forma se živí vodními rostlinami, jež vyrývá ze dna. Genovou manipulací vznikl tvor mnohem větší, který je využíván k čištění vodních kanálů a prohlubování dna přístavů.

EUNOU

(Saurischia: Coelorosaurus comsognathus)

Malý, čilý dinosaurus, oblíbený u Yilané, neboť vyhledává a ničí drobné škůdce z řad savců. Pro své pestré zbarvení a přítulnou povahu je často chován jako domácí mazlíček.

EPETRUK

(Savrischia: Tyrannosaurus rex)

Největší a nejlépe vyzbrojený ze všech velkých dravých ještěrů. Je více než dvanáct metrů dlouhý a samci váží až sedm tun. Přední končetiny má malé, ale silné. Vzhledem k velké váze je pomalý a útočí proto jen na největší zvířata. Značnou část potravy získává i tím, že odežene menší dravce od jejich kořisti.

ESTEKEL*

(Pterosauria: Pterodactylus Quezalcoatlus)

Největší z létajících plazů (ptakoještěrů) s rozpětím křídel přes deset metrů. Kosti jsou velmi lehké, ale pevné, zatímco váhu mohutného ozubeného zobáku vyrovnává kostěný hřeben na týle lebky. Vyskytují se výhradně v ústí velkých řek, neboť se dokážou vznést do vzduchu pouze tam, kde velké vlny běží proti převládajícímu směru větrů.

GULAWATSAN

(Ranidae: Dimorphognathus mutatus)

Při bližším prozkoumání tohoto tvora nelze neocenit možnosti genového inženýrství. Tento tvor byl vyvinut z ozubené žáby, již ovšem nyní připomíná jen málo. Hlasité kvákání, slyšitelné v tropických džunglích během období páření, bylo genovou manipulací ještě zesíleno, takže zvuk, který tvor vydává, dokáže zblízka ohlušit.

HESOTSAN

(Squamiata: Paravaranus comensualis mutatus)

Tento druh ještěrky z rodu varanovitých byl geneticky pozměněn tak, že nyní jen málo připomíná tvora, z něhož vzešel. Žlázy, přenesené z brouků rodu Brachinus, vyvinou oblak páry a její tlak vymrští prudce šipku, záhy otrávenou kontaktem s pohlavním orgánem ryby z řádu čtverzubců, která zde žije v symbióze s hesotsan. Tento jed, nejnebezpečnější ze všech známých jedů, způsobuje ochrnutí a smrt už v dávce pouhých pět set molekul.

ISEKUL*

(Columbae: Columba palumbus)

Tento něžný pták je ukázkovým příkladem praktických aplikací vědy Yilané. Stejně jako mnoho jiných druhů i tito tvorové se orientují podle magnetizovaných částic v předním mozku, kterými detekují magnetické pole Země. Díky pečlivému šlechtění dokáže ise-kul* mířit hlavou ve zvoleném směru po dlouhé hodiny, dokud jeho pozornost nerozptýlí hlad či žízeň.

JELEN (Eutheria: Cervus mazaná mazaná)

Malý jelínek s nerozvětvenými parohy, který se vyskytuje v hojných počtech v severním klimatickém pásmu. Tanu si tyto tvory cení pro jejich maso a kůži, z níž po vydělání vyrábějí oblečení a drobné užitkové předměty (madrap neboli mokasíny; váčky a brašny).

MASINDUU (Anuwa: Raná Catesbiana mutatus mutatus)

Sanduu je nepostradatelným pomocníkem vědců v laboratořích, kde dokáže až dvěstěkrát zvětšit zobrazované předměty. Jeho nevýhodou však je, že jej může používat pokaždé pouze jeden badatel. Masinduu je jeho obměnou, která umožňuje promítnout obraz na jakýkoli bílý předmět a tak jej zpřístupnit několika Yilané zároveň.

MASTODONT

(Eutheria: Mastodon americanus)

Veliký savec, vyznačující se dlouhými kly. Má chápavý chobot, schopný dosáhnout až na zem. Byl ochočen Tanu, aby jim jako tažné zvíře pomáhal překonávat velké vzdálenosti při putování za potra –

NENITESK

(Ornithischia: Tricemtops elatus)

Býložravý čtvernožec, charakteristický třemi rohy na kostěném límci, chránícím hlavu. Od druhohor se prakticky nezměnil. Rozmnožuje se kladením vajec. Má malou mozkovou kapacitu a ještě menší inteligenci. Roste pomalu a tak není příliš vhodný na chov pro maso, je však velmi pěknou dekorací.

OBftl JELEN

(Eutheria: Alces machlis gigas)

Největší z rodiny jelenů. Od ostatních jejích příslušníků se liší mohutnými rozložitými parohy, jež rostou samcům. Tanu jej loví nejen pro chutné maso, ale i pro silnou kůži, z níž s oblibou vyrábějí stany.

OKHALAKX

(Plateosavridia: Plateosaurus Edibilus)

Jeden z největších ještěrů svého druhu. Ačkoli obvykle chodí po čtyřech, dokáže se zvednout na zadní, aby spasí vršky stromů. Jeho maso je považováno za mimořádně chutné a je proto velmi žádané.

ONETSENSAST

(Ornitschia: Stegosaurus variatus)

Největší z těch dinosaurů, kteří nosí na zádech kostěné destičky. Tato obrovská býložravá zvířata chrání před napadením dvě řady velkých kostěných destiček, táhnoucí se po krku a zádech, stejně jako mohutné kostěné trny na ocase. Vyvinuli se ve svrchní juře, a do dnešní doby tato živá zkamenělina přežila jen díky pečlivému ošetřování Yilané.

PLÁST

(Selachii: Elasmobranchus kappe mutatus)

Používán Yilané pro zahřátí za noci nebo chladného počasí. Tito tvorové nemají absolutně žádnou inteligenci, ale jsou-li dobře živeni, udržují si stálou tělesnou teplotu asi třicet devět stupňů.

RUUTSA

(Ankylosauria: Euplocephalus)

Tento obr je snad nejimpozantnějším ze „živých fosílií“, které Yilané tak pečlivě uchovali při životě. Při kostěných deskách jeho pancíře, pokrytých trny, a zbytnělé kouli na ocasu, kterou se dokáže dobře bránit, je těžké uvěřit, že se jedná o zcela neškodného býložravce. Tento druh se ani v nejmenším nezměnil po více než sto milionů let.

SANDUU

(Anuva: Raná catesbiana mutatus)

Rozsáhlá genová manipulace změnila toto zvíře k nepoznání; pouze pokožka připomíná jeho původ. Při správném nastavení slunečního svitu a prozáření soustavy čoček v hlavě tvora je možno dosáhnout až dvousetnásobného zvětšení mikroskopických předmětů.

TARAKAST

(Omithischia: Segnosaurus shiungisaurus mutatus)

Masožravý dinosaurus s ostrým zobákem; největší exempláře jsou dobře čtyři metry dlouhé. Je obtížné je vycvičit a ovládání vyžaduje značnou sílu, ale jsou-li splněny obě podmínky, jsou z nich jízdní zvířata dobrých vlastností.

UGUNKSHAA

(Squamata: Phrynosoma, fjernsyna mutatus)

Vzhledem k tomu, že význam sděleni v řeči Yilané je závislý nejen na slovech, ale i na pohybech a zbarvení kůže, je psaný záznam řečí nemožný a Yilané se nikdy nenaučili psát. Zkušenosti a vědem jsou z generace na generaci předávány ústně a záznam informací umožnil teprve vynález obrazovky z organických tekutých krystalů, doprovázející zvuky obrazem.

UNUTAKH

(Cephalopoda: Deroceras agreste mutatus)

Jeden ze silně modifikovaných živočichů, využívaných Yilané při zpracován! různých materiálů. Tento hlavonožec konzumuje bílkoviny, zejména chlupy a jiné modifikované buňky epidermu.

URUKETO

(Ichtyopterygia: lchtyosaurus monstrosus mutatus)

Největší z ryboještěrů, obrovských vodních dinosaurů. Tisíce let genových manipulací a šlechtění dalo vzniknout kmeni, značně vzdálenému od původních předků. Nad páteří se po celé délce táhne velká dutina, přístupná uzavíratelným otvorem v hřbetní ploutvi a používaná k přepravě nákladu a osob.

URUKTOP

(Chelonia: Psittacosaurs montanoceratops mutatus)

Jedno z nejrozsáhleji modifikovaných zvířat Yilané. Je užíván pro pozemní dopravu. Díky zdvojení některých genů má osm nohou a tak dokáže nosit těžké náklady na značnou vzdálenost.

Edice západní fantastika:

O 1. Harry Harrison: NA ZÁPAD OD RÁJE 189 Kč

O 2. Harry Harrison: ZIMA V RÁJI 189 Kč

připravujeme:

O 3. Roger Zelazny: JACK, PÁN STÍNŮ (zima ’99)

O 4. Harry Harrison: NÁVRAT DO RÁJE (léto ’00)

Edice česká fantastika:

O l. MLOK ’99 – Sbírka vítězných prací CKČ 149 Kč

O 2. DRAKOBIJCE – fantasy povídky mladých autorů 95 Kč

O 3. Stanislav Švachouček: ROBORAMUS 110 Kč

O 4. Zuzana Hajžmanová: VOLAVKY 105 Kč

O 5. Jana Rečková: MEZI SLOVEM A MEČEM 115 Kč

edice Bard

O 1. BARD 1998 30 Kč (vyprodáno)

O 2. BARD SPECIÁL – PETER S. BEAGLE 30 KČ

připravujeme:

O 3. ZdeněkNeubauer. O CESTÁCH TAM A ZASE ZPÁTKY

Knihy si můžete objednat na dobírku na adrese: Michael Bronec, Horáčkova 1208, Praha 4,140 00

Harry Harrison

ZIMA V RÁJI

Obálka Luis Royo Grafická úprava obálky Petr Bauer

Překlad Martin Janda

Jazykový redaktor H. Šebestová, M. Bronec

Odpovědný redaktor Michael Bronec

Vytiskla tiskárna Havlíčkův Brod a. s.

Vydalo nakladatelství Straky na vrbě

jako svou 9. publikaci

Svazek 2 v edici SF

Praha 1999, vydání 1.

Náklad 3.000 výtisků

Cena 189 Kč

ISBN 80-902704-7-6

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai