ď»żHarry Harrison

VidĂm tÄ›

Ikarie 1994/08

ÄŚernĂˇ rĂłba dodĂˇvala soudci pĹŻsobivĂ˝ vzhled a chromovĂˇ dokonalost jeho lebky mu propĹŻjÄŤovala vĂ˝raz vĹˇevÄ›doucĂho. Jeho zvuÄŤnĂ˝ a pronikavĂ˝ hlas znÄ›l jako pĹ™i poslednĂm soudu.

â€žCarle Tritte, tento soud vĂˇs shledal vinnĂ˝m, Ĺľe jste se 218. dne roku 2423 vÄ›domÄ› a nezĂˇkonnÄ› zmocnil vĂ˝plat spoleÄŤnosti Marcrix v celkovĂ© ÄŤĂˇstce 318 000 kreditĹŻ a pokusil jste se tyto penĂze pouĹľĂt jako svĂ© vlastnĂ. Rozsudek znĂ: dvacet let.â€ś

ÄŚernĂ© kladĂvko dopadlo s dĹŻkladnostĂ zatloukaÄŤe pilotĹŻ a ozvÄ›na toho zvuku dunÄ›la Carlovou hlavou. Dvacet rokĹŻ. OdkrvenĂ˝mi prsty svĂral zĂˇbradlĂ pĹ™ed lavicĂ obĹľalovanĂ˝ch a vzhlĂĹľel k soudcovĂ˝m elektronickĂ˝m oÄŤĂm. MoĹľnĂˇ, Ĺľe jimi probleskovala soustrast, nikoli vĹˇak slitovĂˇnĂ. Rozsudek byl pĹ™edĂˇn a zaznamenĂˇn v CentrĂˇlnĂ pamÄ›ti. Nebylo proti nÄ›mu odvolĂˇnĂ.

ÄŚelnĂ deska soudce se odklopila a z vĂ˝stupu ‘A’ se bezhluÄŤnÄ› vysunul pĂst. 318 000 kreditĹŻ, stĂˇle jeĹˇtÄ› v pĹŻvodnĂch vĂ˝platnĂch obĂˇlkĂˇch.

â€žZde jsou penĂze, kterĂ© jste odcizil â€” postarejte se, aby byly vrĂˇceny sprĂˇvnĂ˝m lidem.â€ś

Carl se vyĹˇoural ze soudnĂ sĂnÄ› s pytlem lehce pĹ™ehozenĂ˝m pĹ™es rameno a cĂtil tupou beznadÄ›j. Ulice venku se topila ve sluneÄŤnĂm svÄ›tle, kterĂ© nevnĂmal. Byl skleslĂ˝ a pĹ™ipadalo mu, Ĺľe vĹˇechno zastiĹ�ujĂ nejtemnÄ›jĹˇĂmi chmury.

V krku mÄ›l sucho a pĂˇlily ho oÄŤi. Kdyby nebyl dospÄ›lĂ˝m obÄŤanem muĹľskĂ©ho pohlavĂ, starĂ˝m 25 let, asi by se rozplakal. Ale pÄ›tadvacetiletĂ muĹľi neplĂˇÄŤou. MĂsto toho nÄ›kolikrĂˇt polkl.

Odsouzen na dvacet let â€” tomu prostÄ› nemohl uvÄ›Ĺ™it. ProÄŤ jĂˇ? ProÄŤ ze vĹˇech lidĂ na svÄ›tÄ› musel dostat tak krutĂ˝ trest prĂˇvÄ› on! Jeho vycviÄŤenĂ© podvÄ›domĂ vzĂˇpÄ›tĂ pĹ™ispÄ›chalo s odpovÄ›dĂ. ProtoĹľe jsi ukradl penĂze. Obrnil se proti tĂ© nepĹ™ĂjemnĂ© myĹˇlence a klopĂ˝tal pryÄŤ.

NevyplakanĂ© slzy propluly jeho oÄŤima zpÄ›t do nosu a odtud stekly do hrdla. Ve svĂ©m neĹˇtÄ›stĂ zapomnÄ›l, kde se nachĂˇzĂ, a lehce popotĂˇhl. Pak si mocnÄ› odplivl.

Jakmile se slina dotkla neposkvrnÄ›nĂ©ho chodnĂku, oĹľil odpadkovĂ˝ koĹˇ vzdĂˇlenĂ˝ asi Ĺˇest metrĹŻ od nÄ›j. OtoÄŤil se na neviditelnĂ˝ch kolech a bezhluÄŤnÄ› k nÄ›mu vyrazil. V nĂˇhlĂ© hrĹŻze si Carl pĹ™itiskl pÄ›st k ĂşstĹŻm. PĹ™ĂliĹˇ pozdÄ› na to, aby zadrĹľel to, co jiĹľ provedl.

Vysunula se ohebnĂˇ ruka a v mĹľiku vyÄŤistila chodnĂk. Pak si koĹˇ pĹ™idĹ™epl jako mechanickĂ˝ Budha a v jeho nitru se ozval reproduktor. TichĂ˝ kovovĂ˝ hlas se obrĂˇtil na Carla.

â€žCarle Tritte, vymÄ›ĹˇovĂˇnĂm na veĹ™ejnĂ©m prostranstvĂ jste poruĹˇil MĂstnĂ naĹ™ĂzenĂ ÄŤ. bd-14-668. Trest ÄŤinĂ dva dny. VĂˇĹˇ celkovĂ˝ trest nynĂ ÄŤĂtĂˇ dvacet let a dva dny.â€ś

Za Carlem se zastavili dva dalĹˇĂ chodci a s otevĹ™enĂ˝mi Ăşsty naslouchali pronĂˇĹˇenĂ˝m slovĹŻm. Carl tĂ©mÄ›Ĺ™ dokĂˇzal ÄŤĂst v jejich myslĂch. OdsouzenĂ˝. PodĂvejte se na to! Dostal vĂc neĹľ dvacet let! Vyvalili na nÄ›j svĂ© zraky ve smÄ›si Ăşdivu a odporu.

Carl vyrazil pryÄŤ, pytel ho bouchal do zad a jeho tvĂˇĹ™ zrudla studem. OdsouzenĂ na videu vĹľdycky vypadali tak smÄ›ĹˇnÄ›. Jak padali a jak se chovali, kdyĹľ se jim neotvĂraly dveĹ™e.

TeÄŹ mu to tak smÄ›ĹˇnĂ© nepĹ™ipadalo.

Zbytek dne ubÄ›hl zahalen mlhou beznadÄ›je. MatnÄ› si vzpomĂnal na svou nĂˇvĹˇtÄ›vu spoleÄŤnosti Marcrix, kdyĹľ vracel ukradenĂ© penĂze. Byli pĹ™ĂvÄ›tivĂ a jemnĂ a on prchal v rozpacĂch. VeĹˇkerĂˇ nĂˇklonnost svÄ›ta nezvrĂˇtĂ jeho trest.

PotĂ© bezcĂlnÄ› bloumal ulicemi, dokud se neunavil. Najednou zahlĂ©dl bar. JasnĂ© svÄ›tlo a oblaka dĂ˝mu uvnitĹ™ vyhlĂĹľely pĹ™ĂvÄ›tivÄ› a teple. Carl zatlaÄŤil na dveĹ™e a stiskl je znovu. To uĹľ se lidĂ© uvnitĹ™ pĹ™estali bavit, ohlĂĹľeli se a pozorovali ho skrz sklo. Pak si vzpomnÄ›l na trest a pochopil, Ĺľe dveĹ™e se mu neotevĹ™ou. LidĂ© uvnitĹ™ se rozesmĂˇli a on utĂkal pryÄŤ. PodaĹ™ilo se mu uniknout bez zvĂ˝ĹˇenĂ trestu.

KdyĹľ koneÄŤnÄ› dorazil ke svĂ©mu bytu, neĹˇĹĄastnÄ› a zklamanÄ› vzdychl. DveĹ™e se na jeho palec otevĹ™ely a zapadly za nĂm. KoneÄŤnÄ› nÄ›jakĂ© ĂştoÄŤiĹˇtÄ›.

Dokud si nevĹˇiml zabalenĂ˝ch a ÄŤekajĂcĂch zavazadel.

Carlovo video se s hukotem probouzelo k Ĺľivotu. Nikdy pĹ™edtĂm ho nenapadlo, Ĺľe by mohlo bĂ˝t ovlĂˇdĂˇno z CentrĂˇly. Obrazovka zĹŻstala temnĂˇ, ale ozval se znĂˇmĂ˝ nakĹ™ĂˇplĂ˝ hlas NĂˇpravnĂ© sekce.

â€žByl vĂˇm pĹ™ipraven soubor obleÄŤenĂ a vÄ›cĂ vhodnĂ˝ch pro odsouzenĂ©ho. VaĹˇe novĂˇ adresa je uvedena na zavazadlech. Ihned tam jdÄ›te.â€ś

To bylo pĹ™ĂliĹˇ. Carl vytuĹˇil, Ĺľe jeho fotoaparĂˇt, jeho knihy a jeho modely raket â€” a stovky dalĹˇĂch maliÄŤkostĂ, kterĂ© pro nÄ›j cosi znamenaly â€” nejsou v tÄ›chto zavazadlech obsaĹľeny. VbÄ›hl do kuchynÄ› a pokouĹˇel se vypĂˇÄŤit vzpĂrajĂcĂ se dveĹ™e. Z reproduktoru umĂstÄ›nĂ©ho nad sporĂˇkem se ozval hlas.

â€žPrĂˇvÄ› zde pĹ™ekraÄŤujete zĂˇkon. KdyĹľ okamĹľitÄ› pĹ™estanete, vĂˇĹˇ trest nebude zvĂ˝Ĺˇen.â€ś

NevĹˇĂmal si tÄ›ch slov, nechtÄ›l je slyĹˇet. TĹ™esoucĂmi se prsty otevĹ™el skĹ™ĂĹ�ku a sĂˇhl dozadu pro lĂˇhev whisky. LĂˇhev opalizujĂcĂ tekutiny mu proklouzla mezi prsty a unikla propadliĹˇtÄ›m, kterĂ©ho si nikdy pĹ™edtĂm nevĹˇiml.

VyklopĂ˝tal do pĹ™edsĂnÄ›, kde se pĹ™ed nĂm rozburĂˇcel hlas. DalĹˇĂch pÄ›t dnĂ za pokus o zĂskĂˇnĂ alkoholickĂ˝ch nĂˇpojĹŻ. Carlovi to bylo naprosto jedno.

TaxĂky a autobusy mu nezastavovaly a turniket podzemky vyplivl jeho minci zpÄ›t, jako by to bylo nÄ›co nestravitelnĂ©ho. Nakonec se vlekl pÄ›Ĺˇky tu dlouhou vzdĂˇlenost k novĂ©mu bytu nachĂˇzejĂcĂmu se v ÄŤĂˇsti mÄ›sta, o jejĂĹľ existenci nemÄ›l dosud ani potuchy.

Z ulice, ve kterĂ© mÄ›l pĹ™ebĂ˝vat, ÄŤiĹˇela vypoÄŤĂtanĂˇ odmÄ›Ĺ™enost. RozbitĂ© chodnĂky a zaĹˇlĂˇ svÄ›tla pouliÄŤnĂch lamp. ZaprĂˇĹˇenĂ© pavuÄŤiny vyplĹ�ujĂcĂ kaĹľdĂ© zĂˇkoutĂ dodĂˇvaly mĂstu na seĹˇlosti. Aby se dostal ke svĂ©mu pokoji, musel vystoupat dvÄ› poschodĂ po kymĂˇcejĂcĂm se schodiĹˇti, jehoĹľ kaĹľdĂ˝ stupeĹ� skĹ™Ăpal rozdĂlnĂ˝m zvukem. AniĹľ by si rozsvĂtil, postavil zavazadla a tĂˇpal mĂstnostĂ. HolenÄ›mi narazil do kovovĂ© palandy, na kterou se s potÄ›ĹˇenĂm sloĹľil. VzĂˇpÄ›tĂ jej uspala blaĹľenĂˇ Ăşnava.

KdyĹľ se rĂˇno probudil, nechtÄ›lo se mu otevĹ™Ăt oÄŤi. SnaĹľil se pĹ™esvÄ›dÄŤit, Ĺľe to byla jen noÄŤnĂ mĹŻra, kterĂ© se uĹľ nemusĂ obĂˇvat. Ale chladnĂ˝ vzduch v pokoji a ĹˇedĂ© svÄ›tlo pronikajĂcĂ jeho vĂÄŤky tvrdily opak. S povzdechem opustil fantazii a rozhlĂ©dl se po svĂ©m novĂ©m domovÄ›.

Byl ÄŤistĂ˝ â€” a to bylo jedinĂ©, co se o nÄ›m dalo Ĺ™Ăci. Postel, jedna Ĺľidle a vestavÄ›nĂ˝ prĂˇdelnĂk â€” to byl vĹˇechen nĂˇbytek. Od stropu visela osamocenĂˇ nestĂnÄ›nĂˇ ĹľĂˇrovka. Proti nÄ›mu na zdi byl velkĂ˝ kovovĂ˝ kalendĂˇĹ™. Ukazoval: 20 rokĹŻ, 5 dnĂ, 17 hodin, 25 minut. BÄ›hem doby, kdy se na nÄ›j dĂval, ozvalo se v kalendĂˇĹ™i tichĂ© cvaknutĂ a poslednĂ ÄŤĂslovka se zmÄ›nila na 24. Carl byl natolik vyÄŤerpĂˇn pocity zÂ pĹ™edeĹˇlĂ©ho dne, Ĺľe mu to bylo jedno. Stale jeĹˇtÄ› byl otupen velikostĂ zmÄ›ny, kterĂˇ se s nĂm udĂˇla. Rozmrzele zamĹľoural a usedl zpÄ›t na lĹŻĹľko, aby byl vzĂˇpÄ›tĂ vyburcovĂˇn hlasem hĹ™ĂmajĂcĂm ze zdi.

â€žVe veĹ™ejnĂ© stravovnÄ› v patĹ™e nad vĂˇmi je prĂˇvÄ› podĂˇvĂˇna snĂdanÄ›. MĂˇte na to deset minut.â€ś Ten znĂˇmĂ˝ hlas vychĂˇzel z ohromnĂ©ho reproduktoru o prĹŻmÄ›ru nejmĂ©nÄ› pĹŻldruhĂ©ho metru. Carl bez pĹ™emĂ˝ĹˇlenĂ uposlechl.

JĂdlo bylo nijakĂ©, ale zasytilo. V jĂdelnÄ› byli dalĹˇĂ muĹľi a Ĺľeny, vĹˇichni zaujati jen svĂ˝m jĂdlem. OkamĹľitÄ› poznal, Ĺľe jsou takĂ© odsouzenĂ. V tu chvĂli sklopil zrak k svĂ©mu tĂˇcu a do svĂ©ho pokoje se vracel rychle.

KdyĹľ vchĂˇzel dovnitĹ™, zamÄ›Ĺ™ila se na nÄ›j kamera umĂstÄ›nĂˇ nad reproduktorem. Jak krĂˇÄŤel po mĂstnosti, sledovala ho jako hlaveĹ� puĹˇky. StejnÄ› jako reproduktor, byla i kamera nejvÄ›tĹˇĂ, jakou kdy vidÄ›l â€” kovovĂˇ trubka zakonÄŤenĂˇ sklenÄ›nĂ˝m okem velkĂ˝m jako pÄ›st. OdsouzenĂ˝ je sĂˇm, nikdy vĹˇak nemĂˇ soukromĂ.

KdyĹľ se reproduktor znenadĂˇnĂ rozburĂˇcel, trhlo to s nĂm.

â€žDo novĂ©ho zamÄ›stnĂˇnĂ nastupujete dnes v 18:00. Zde je adresa.â€ś Z automatu pod kalendĂˇĹ™em se vysunula kartiÄŤka a dopadla na podlahu. Carl se musel sklonit a pracnÄ› ji zachytit nehty, aby ji zvedl. Adresa mu nic neĹ™Ăkala.

Do zaÄŤĂˇtku smÄ›ny mu zbĂ˝vala jeĹˇtÄ› spousta ÄŤasu a on nemÄ›l co na prĂˇci. Kavalec byl blĂzko a zval jej, a tak si na nÄ›j Carl lehl.

ProÄŤ ukradl ty zatracenĂ© vĂ˝platy? Znal odpovÄ›ÄŹ. ProtoĹľe touĹľil po vÄ›cech, kterĂ© by si s platem telefonnĂho technika nemohl nikdy dovolit. PĹ™ipadalo mu to tak snadnĂ©, tak dokonalĂ©. ProklĂnal ten okamĹľik, kdy ho to napadlo. StĂˇle ho sĹľĂraly vzpomĂnky.

Bylo to rutinnĂ pĹ™ipojovĂˇnĂ linek v administrativnĂ budovÄ›. KdyĹľ tam Ĺˇel poprvĂ©, byl sĂˇm, na pĹ™edbÄ›Ĺľnou prohlĂdku robota nepotĹ™eboval. TelefonnĂ vedenĂ bylo v obsluĹľnĂ© chodbÄ› sousedĂcĂ se vstupnĂ halou. Jeho klĂÄŤ mu uvolnil prĹŻchod nenĂˇpadnĂ˝mi dveĹ™mi. RozsvĂtil. BludiĹˇtÄ› drĂˇtĹŻ a spojovacĂch mĹŻstkĹŻ pokrĂ˝valo jednu stÄ›nu a napojovalo se na kabely, kterĂ© mizely kdesi dole. Carl rozloĹľil schĂ©ma a zaÄŤal projĂĹľdÄ›t vodiÄŤe. Jako nejvhodnÄ›jĹˇĂ mĂsto k upevnÄ›nĂ novĂ˝ch skĹ™ĂnĂ mu pĹ™ipadala zadnĂ zeÄŹ, a tak na ni zaklepal, aby zjistil, jestli udrĹľĂ velkĂ© skoby. Byla dutĂˇ.

NejdĹ™Ăve pocĂtil nespokojenost. KdyĹľ bude muset nastavovat kabely, bude prĂˇce nejmĂ©nÄ› dvakrĂˇt tak namĂˇhavĂˇ. Pak pocĂtil zĂˇchvÄ›v zvÄ›davosti, za jakĂ˝m ĂşÄŤelem tam ta stÄ›na stojĂ. BliĹľĹˇĂm ohledĂˇnĂm zjistil, Ĺľe je to jen deska sestavenĂˇ z jednotlivĂ˝ch dĂlcĹŻ pospojovanĂ˝ch svlaky. Ĺ roubovĂˇkem vydloubl jednu ÄŤĂˇst a spatĹ™il nÄ›co, co vypadalo jako ocelovĂ© plechy upevnÄ›nĂ© v rĂˇmu. NemÄ›l potuchy, k ÄŤemu to mĹŻĹľe slouĹľit, a ani nemÄ›l pocit zadostiuÄŤinÄ›nĂ z ukojenĂ© zvÄ›davosti. Zasadil panel na pĹŻvodnĂ mĂsto a pokraÄŤoval v prĂˇci. Po nÄ›kolika hodinĂˇch pohlĂ©dl na hodinky, upustil nĂˇĹ™adĂ a odeĹˇel na obÄ›d.

PrvnĂ, ÄŤeho si vĹˇiml pĹ™i vstupu do haly, byl vozĂk banky.

Jak jej mĂjel v tÄ›snĂ© blĂzkosti, mimodÄ›k si povĹˇiml dvou strĂˇĹľnĂ˝ch, kteĹ™Ă brali z vozĂku naditĂ© obĂˇlky a uklĂˇdali je do bezpeÄŤnostnĂch schrĂˇnek ve zdi. Do kaĹľdĂ© skĹ™ĂĹ�ky jednu obĂˇlku, potom klapnutĂ zavĂranĂ˝ch dvĂĹ™ek. Vyjma chvilkovĂ©ho zamrazenĂ pĹ™i pohledu na vĹˇechny ty penĂze Carl nijak nereagoval.

AĹľ kdyĹľ se vracel z obÄ›da, nĂˇhle se zarazil, jak ho nÄ›co napadlo. Na zlomek vteĹ™iny se zastavil, pak pokraÄŤoval v chĹŻzi. Nikdo si ho nevĹˇiml. KdyĹľ vstupoval do chodby, pohlĂ©dl po oÄŤku na poslĂÄŤka otvĂrajĂcĂho jednu ze schrĂˇnek. KdyĹľ za sebou zavĹ™el dveĹ™e a zrakem porovnal postavenĂ zdĂ, vÄ›dÄ›l Carl, Ĺľe se nemĂ˝lil.

To, o ÄŤem si myslel, Ĺľe je kovovĂ˝ rĂˇm vyplnÄ›nĂ˝ plechy, byly ve skuteÄŤnosti zadnĂ stÄ›ny schrĂˇnek a jejich podpÄ›rnĂˇ kostra. SkĹ™ĂĹ�ky, dĹŻkladnÄ› stĹ™eĹľenĂ© z haly, mÄ›ly nechrĂˇnÄ›nĂ© zadnĂ stÄ›ny pĹ™ĂstupnĂ© zÂ obsluĹľnĂ© chodby.

OkamĹľitÄ› pochopil, Ĺľe teÄŹ nesmĂ dÄ›lat nic, co by mohlo vzbudit podezĹ™enĂ. PĹ™esvÄ›dÄŤil se ale, Ĺľe servisnĂ roboti vchĂˇzejĂ druhĂ˝m koncem chodby vedoucĂm do opuĹˇtÄ›nĂ©ho pĹ™ĂstĹ™eĹˇku v zadnĂ ÄŤĂˇsti budovy, kterĂ˝ dĹŻkladnÄ› prozkoumal. PĹ™inutil se, aby na schrĂˇnky zapomnÄ›l alespoĹ� po dobu Ĺˇesti tĂ˝dnĹŻ.

Potom zaÄŤal postupovat podle svĂ©ho plĂˇnu. NĂˇhodnĂˇ pozorovĂˇnĂ v rĹŻznĂ˝ch ÄŤasech mu dodala vĹˇechny podklady, kterĂ© potĹ™eboval. SchrĂˇnky obsahovaly vĂ˝platy pro mnoho velkĂ˝ch spoleÄŤnostĂ sĂdlĂcĂch v budovÄ›. BankovnĂ zĹ™Ăzenci uklĂˇdali penĂze kaĹľdĂ˝ pĂˇtek v poledne. ObĂˇlky nebyly vyzvedĂˇvĂˇny dĹ™Ăve neĹľ po jednĂ© odpoledne. Carl vypozoroval tu podle nÄ›j nejtuÄŤnÄ›jĹˇĂ obĂˇlku a podĹ™Ădil tomu svĂ© plĂˇny.

VĹˇechno Ĺˇlo jako na drĂˇtkĂˇch. V pĂˇtek, za deset dvanĂˇct, dokonÄŤil svou prĂˇci a odeĹˇel. OdnĂˇĹˇel si braĹˇnu s nĂˇĹ™adĂm. PĹ™esnÄ› za deset minut nepozorovanÄ› vstoupil do chodby zadnĂm vchodem. Ruce mÄ›l v prĹŻhlednĂ˝ch a tĂ©mÄ›Ĺ™ neviditelnĂ˝ch rukavicĂch. Ve 12:10 uĹľ mÄ›l odkrytou desku a hrot dlouhĂ©ho ĹˇroubovĂˇku pĹ™itisknutĂ˝ k zadnĂ stÄ›nÄ› schrĂˇnky; drĹľadlo ĹˇroubovĂˇku opĹ™enĂ© o kost za uchem. Zvuk zavĂranĂ˝ch dvĂĹ™ek utichl, takĹľe vÄ›dÄ›l, Ĺľe zĹ™Ăzenci skonÄŤili svou prĂˇci a odeĹˇli.

Hrot plamene svĂˇĹ™eÄŤky se zakusoval do ocelovĂ© desky jako do mĂˇsla. Vykrojil ĂşhlednĂ˝ kruh kovu a vytĂˇhl ho ven. Uhasil doutnajĂcĂ obĂˇlku a vloĹľil ji do dalĹˇĂ, kterou vyndal z braĹˇny. Ta byla opatĹ™ena znĂˇmkou a nadepsĂˇna jeho adresou. Minutu po opuĹˇtÄ›nĂ budovy bude v poĹˇtÄ› a on bude bohatĂ˝.

OpatrnÄ› uklĂˇdal vĹˇechny nĂˇstroje a obĂˇlku zpĂˇtky do braĹˇny a vyrazil pryÄŤ. PĹ™esnÄ› ve 12:35 opustil zadnĂ vĂ˝chod z chodby a zamkl za sebou. PĹ™ĂstĹ™eĹˇek byl stĂˇle prĂˇzdnĂ˝, a tak obÄ›toval nÄ›kolik dalĹˇĂch vteĹ™in na odjiĹˇtÄ›nĂ dveĹ™Ă nĂˇstrojem vyndanĂ˝m z kapsy. KlĂÄŤe k tÄ›mhle dveĹ™Ăm mÄ›la sice spousta lidĂ, ale nevadĂ, kdyĹľ se okruh podezĹ™elĂ˝ch troĹˇku rozĹˇĂĹ™Ă.

KdyĹľ vychĂˇzel na ulici, pohvizdoval si.

Vtom ho chytil za ruku ÄŤlen PoĹ™ĂˇdkovĂ© jednotky.

â€žZatĂ˝kĂˇm vĂˇs pro krĂˇdeĹľ,â€ś sdÄ›lil mu dĹŻstojnĂk chladnÄ›.

Ăšlekem se zastavil jako pĹ™imrazen a pĹ™Ăˇl si, aby se mu ve stejnĂ©m okamĹľiku zastavilo stejnÄ› tak i srdce. Nikdy nepoÄŤĂtal s tĂm, Ĺľe by ho mohli chytit, a nikdy neuvaĹľoval o moĹľnĂ˝ch nĂˇsledcĂch. Strachem a studem klopĂ˝tl, kdyĹľ jej policista vedl k vozu. Dav tomu pĹ™ihlĂĹľel s Ăşdivem a zdÄ›ĹˇenĂm.

KdyĹľ byl jeho pĹ™Ăpad vyĹˇetĹ™en, ponÄ›kud pozdÄ› zjistil, kde udÄ›lal chybu. KvĹŻli vodiÄŤĹŻm a vodoinstalaci byla chodba stĹ™eĹľena infraÄŤervenĂ˝mi tepelnĂ˝mi ÄŤidly. Ĺ˝Ăˇr jeho autogenu spustil poplach a sluĹľba vÂ PoĹľĂˇrnĂ centrĂˇle nahlĂ©dla do chodby jednou z kamer. OÄŤekĂˇvala, Ĺľe spatĹ™Ă zkrat, a byla ponÄ›kud pĹ™ekvapena pohledem na Carla vybĂrajĂcĂho penĂze. JejĂ pĹ™ekvapenĂ jĂ nezabrĂˇnilo v tom, aby uvÄ›domila policii. Carl polykal nadĂˇvky.

DrsnĂ˝ hlas z reproduktoru pĹ™etrhl Carlovy nepĹ™ĂjemnĂ© vzpomĂnky.

â€žJe 17:30. Je ÄŤas na cestu do zamÄ›stnĂˇnĂ.â€ś

Carl si unavenÄ› obul boty. Zkontroloval adresu a vyrazil za novou pracĂ. PÄ›Ĺˇky mu to tam trvalo tĂ©mÄ›Ĺ™ celou pĹŻlhodinu. Nebyl ani trochu pĹ™ekvapen, kdyĹľ se ukĂˇzalo, Ĺľe na onĂ© adrese sĂdlĂ TechnickĂ© sluĹľby.

â€žDostaneĹˇ se do toho rychle,â€ś sdÄ›lil mu postarĹˇĂ a opotĹ™ebovanĂ˝ parĹĄĂˇk. â€žStaÄŤĂ, kdyĹľ si projdeĹˇ tenhle seznam a zapamatujeĹˇ si, kde co hledat. TvĹŻj nĂˇklaÄŹĂˇk pĹ™ijede za chvilku.â€ś

Seznam byl ve skuteÄŤnosti tlustĂ˝m svazkem seznamĹŻ obsahujĂcĂm vĹˇechny druhy odpadnĂch surovin. Vypadalo to, Ĺľe kniha zahrnuje vĹˇechno na svÄ›tÄ›, co mĹŻĹľe bĂ˝t odhozeno. A kaĹľdĂˇ poloĹľka mÄ›la pĹ™iĹ™azenĂ© oznaÄŤenĂ. Byla to ÄŤĂsla od l do 13 a vypadalo to, Ĺľe hlavnĂ vĂ˝znam svazku spoÄŤĂval prĂˇvÄ› v nich. ZatĂmco Carl pĹ™emĂtal nad jejich ĂşÄŤelem, ozval se hluk vĂ˝konnĂ©ho motoru. OlbĹ™ĂmĂ nĂˇklaÄŹĂˇk Ĺ™ĂzenĂ˝ robotem vyjel na rampu a zastavil vedle nÄ›j.

â€žPopelĂˇĹ™skĂ˝ auto,â€ś Ĺ™ekl parĹĄĂˇk unavenÄ›. â€žJe celĂ˝ tvoje.â€ś

Carl vÄ›dÄ›l, Ĺľe existujĂ popelĂˇĹ™skĂ© vozy, nikdy ale ĹľĂˇdnĂ˝ nevidÄ›l. Byl to baĹ�atĂ˝, lesklĂ˝ vĂˇlec dlouhĂ˝ pĹ™es dvacet metrĹŻ. RoboĹ™idiÄŤ byl vestavÄ›n do kabiny. TĹ™icet dalĹˇĂch robotĹŻ stĂˇlo na stupaÄŤkĂˇch po stranĂˇch. ParĹĄĂˇk ho zavedl k zadku auta a ukĂˇzal na zĂvajĂcĂ tlamu vstupnĂho koĹˇe.

â€žRoboti sbĂrajĂ odpadky a hĂˇzejĂ je sem,â€ś vysvÄ›tloval. â€žPotom zmĂˇÄŤknou jeden z tÄ›hle tĹ™inĂˇcti knoflĂkĹŻ podle toho, co hodili do jednoho z tĹ™inĂˇcti kontejnerĹŻ v nĂˇklaÄŹĂˇku. Jsou to jen obyÄŤejnĂ˝ sbÄ›racĂ roboti a ne moc chytrĂ˝, ale staÄŤĂ to na to, aby rozeznali vÄ›tĹˇinu zÂ toho, co najdou. Ale ne vĹľdycky. To je dĹŻvod, proÄŤ jsi tady v tĂ˝hle budce.â€ś

PokĹ™ivenĂ˝m palcem ukĂˇzal na prosklenou krychli zvedajĂcĂ se nad zadnĂ ÄŤĂˇstĂ vozu. UvnitĹ™ byla vypolĹˇtĂˇĹ™ovanĂˇ sedaÄŤka a proti nĂ pult s tĹ™inĂˇcti tlaÄŤĂtky.

â€žTy budeĹˇ sedÄ›t tady, pÄ›knÄ› v pohodlĂÄŤku, abych tak Ĺ™ek, jako veĹˇ v koĹľichu, pĹ™ipravenej konat svoji povinnost, kdykoli to bude potĹ™eba. To znamenĂˇ, kdyĹľ nÄ›kterej z robotĹŻ najde nÄ›co, co nedokĂˇĹľe hned zaĹ™adit. Pak to poloĹľĂ na mĂsu pĹ™ed tvĂ˝m oknem. Ty se na to poĹ™ĂˇdnÄ› podĂvĂˇĹˇ, kdyĹľ si nejseĹˇ jistej, najdeĹˇ v seznamu pĹ™ĂsluĹˇnou skupinu a zmĂˇÄŤkneĹˇ sprĂˇvnĂ˝ tlaÄŤĂtko. A to je vĹˇechno. Ze zaÄŤĂˇtku se ti to mĹŻĹľe zdĂˇt sloĹľitĂ˝, ale brzy do toho vnikneĹˇ.â€ś

â€žHm, uĹľ teÄŹ mi to pĹ™ipadĂˇ hroznÄ› sloĹľitĂ©,â€ś Ĺ™ekl Carl a s podivnĂ˝m pocitem v ĂştrobĂˇch lezl do vÄ›ĹľiÄŤky, â€žale budu se snaĹľit, abych si zvykl.â€ś

VĂˇha jeho tÄ›la sepnula kontakt skrytĂ˝ v sedaÄŤce a auto vyrazilo vpĹ™ed. Jak vjĂĹľdÄ›l do tmy, Carl sedĂcĂ ve svĂ© prĹŻhlednĂ© kukani na zĂˇdi nĂˇklaÄŹĂˇku se nakvaĹˇenÄ› mraÄŤil dolĹŻ na cestu odvĂjejĂcĂ se pomalu od kol.

Byla to nepĹ™edstavitelnĂˇ nuda. PopelĂˇĹ™skĂ˝ vĹŻz ujĂĹľdÄ›l naprogramovanou trasou prochĂˇzejĂcĂ obchodnĂmi a dopravnĂmi cestami mÄ›sta. V tuto noÄŤnĂ hodinu projĂĹľdÄ›lo kolem nÄ›kolik dalĹˇĂch nĂˇklaÄŹĂˇkĹŻ, vĹˇechny Ĺ™ĂzenĂ© roboty. Carl nespatĹ™il ĹľĂˇdnou lidskou bytost. Jako chroust v krabiÄŤce. LidskĂˇ blecha zmĂtanĂˇ proudy uvnitĹ™ propracovanĂ© maĹˇinĂ©rie mÄ›sta. KaĹľdou chvĂli se auto zastavilo, roboti seskĂˇkali na zem a po chvĂli se vrĂˇtili se svĂ˝mi Ăşlovky. Kontejnery zadunÄ›ly, roboti vylezli zpĂˇtky na stupaÄŤky a auto kousek popojelo.

Uplynula hodina, neĹľ mÄ›l prvnĂ pĹ™ĂleĹľitost rozhodnout. Jeden robot se vĂˇhavÄ› zarazil, na chvilku zastavil kola a pak do Carlovy mĂsy hodil mrtvou koÄŤku. Carl na ni zdÄ›ĹˇenÄ› zĂral. KoÄŤka mu oplĂˇcela pohled rozĹˇĂĹ™enĂ˝ma, nevidoucĂma oÄŤima, s pysky ohrnutĂ˝mi do krutĂ©ho Ĺˇklebu. Byla to prvnĂ mrtvola, kterou kdy Carl vidÄ›l. Na koÄŤku spadlo nÄ›co tÄ›ĹľkĂ©ho, co slisovalo jejĂ dolnĂ ÄŤĂˇst na tlouĹˇĹĄku papĂru. S pĹ™emĂˇhĂˇnĂm odvrĂˇtil zrak a rozevĹ™el knihu.

KnoflĂkyâ€¦ Koberceâ€¦ KoÄŤky (mrtvĂ©)â€¦ Ano, dokonale mrtvĂ©. Bylo tam ÄŤĂslo nĂˇdoby. DevÄ›t. Jedna nĂˇdoba pro kaĹľdĂ˝ Ĺľivot. Po devĂˇtĂ©m ĹľivotÄ› â€” devĂˇtĂ˝ kontejner. Ta myĹˇlenka ho pĹ™iliĹˇ nerozveselila. Prudce udeĹ™il do tlaÄŤĂtka s ÄŤĂslem 9 a koÄŤka mizĂcĂ ze zĂˇbÄ›ru naposledy zamĂˇvala tlapkou. PotlaÄŤil nutkĂˇnĂ mĂˇvnutĂ opÄ›tovat.

Po tĂ© pĹ™ĂhodÄ› s koÄŤkou nĂˇsledovala na dlouho zlomyslnĂˇ nuda. Hodiny zvolna mĂjely a jeho mĂsa byla stĂˇle prĂˇzdnĂˇ. Auto popojelo dopĹ™edu a zastavilo. DopĹ™edu a zastavilo. Ten pohyb jĂm kolĂ©bal a unavoval ho. Stulil se, hlavu poloĹľil jemnÄ› na seznam vĹˇemoĹľnĂ©ho odpadu a zavĹ™el oÄŤi.

â€žNenĂ dovoleno spĂˇt pĹ™i prĂˇci. Toto je prvnĂ varovĂˇnĂ.â€ś

Byl vylekĂˇn tĂm nenĂˇvidÄ›nĂ˝m znĂˇmĂ˝m hlasem, kterĂ˝ mu zaburĂˇcel za hlavou. NevĹˇiml si oÄŤka a reproduktoru vedle dveĹ™Ă. Dokonce i tady, na nekoneÄŤnĂ© pouti v popelĂˇĹ™skĂ©m voze, byl sledovĂˇn tĂm strojem. VzkypÄ›lĂˇ ĹľluÄŤ ho drĹľela vzhĹŻru po celĂ˝ zbytek smÄ›ny.

Od tĂ© chvĂle dny pĹ™ichĂˇzely a odchĂˇzely v ĹˇedĂ© rutinÄ› a ohromnĂ˝ kalendĂˇĹ™ na zdi v jeho pokoji odeÄŤĂtal a odeÄŤĂtal. Ĺ lo to ale pĹ™ĂliĹˇ pomalu. NynĂ ukazoval 19 rokĹŻ, 322 dnĂ, 8 hodin, 16 minut. HroznÄ› pomalu. Ĺ˝ivot pro nÄ›j ztrĂˇcel vĂ˝znam. Jako odsouzenĂ˝ mÄ›l jen mĂˇlo moĹľnostĂ, co dÄ›lat ve volnĂ©m ÄŤase. VĹˇechny druhy zĂˇbavy pro nÄ›j byly nedostupnĂ©. V knihovnÄ› mÄ›l pĹ™Ăstup â€” postrannĂm vchodem â€” pouze do vymezenĂ© ÄŤĂˇsti. Jednou jedinkrĂˇt tam zaĹˇel, listoval mravouÄŤnĂ˝mi texty a dÄ›jinami morĂˇlky, aby se tam jiĹľ nikdy nevrĂˇtil.

KaĹľdou noc chodil do prĂˇce. Po nĂˇvratu spal tak dlouho, jak to jen Ĺˇlo. Po probuzenĂ zĹŻstal leĹľet na kavalci, kouĹ™il cigarety ze svĂ©ho skrovnĂ©ho pĹ™ĂdÄ›lu a naslouchal vteĹ™inĂˇm odkapĂˇvajĂcĂm z jeho trestu.

Carl se snaĹľil pĹ™esvÄ›dÄŤit se, Ĺľe takovĂ˝m zpĹŻsobem dokĂˇĹľe strĂˇvit dvacet let. Ale vzrĹŻstajĂcĂ tlak v Ĺľaludku tvrdil pravĂ˝ opak.

To bylo pĹ™ed onou nehodou. Ta nehoda vĹˇechno zmÄ›nila.

Noc jako kaĹľdĂˇ jinĂˇ. PopelĂˇĹ™skĂ© auto zastavilo v prĹŻmyslovĂ© zĂłnÄ› a roboti vyrazili na lov. Nedaleko postĂˇvala dĂˇlkovĂˇ cisterna ÄŤerpajĂcĂ za pomoci ohebnĂ© hadice jakousi kapalinu. Carl si toho znudÄ›nÄ› povĹˇiml jen proto, Ĺľe v kabinÄ› Ĺ™idiÄŤe sedÄ›l ÄŤlovÄ›k. To znamenalo, Ĺľe nĂˇklad je nÄ›jakĂ˝m zpĹŻsobem nebezpeÄŤnĂ˝. RoboĹ™idiÄŤi totiĹľ podle zĂˇkona nesmÄ›li takovĂ© nĂˇklady pĹ™epravovat. Zaznamenal, Ĺľe Ĺ™idiÄŤ otevĹ™el dveĹ™e a chystal se vystupovat. KdyĹľ uĹľ byl skoro venku, na nÄ›co si vzpomnÄ›l, otoÄŤil se a naklonil se dovnitĹ™.

Na okamĹľik se pĹ™itom dotkl startĂ©ru. ProtoĹľe byla zaĹ™azenĂˇ rychlost, nĂˇklaÄŹĂˇk popojel kousek dopĹ™edu. Ĺ�idiÄŤ startĂ©r okamĹľitÄ› pustil, ale bylo uĹľ pĹ™ĂliĹˇ pozdÄ›.

Pohyb staÄŤil k napnutĂ hadice. Narovnala se â€” opÄ›rnĂ© rameno se naklonilo â€” a potom se vysmekla ze spojky v nĂˇdrĹľi. Hadice sebou hĂˇzela na vĹˇechny strany a zkrĂˇpÄ›la pĹ™ednĂ ÄŤĂˇst nĂˇklaÄŹĂˇku nazelenalou kapalinou tak dlouho, neĹľ automatickĂ˝ ventil vypnul pĹ™Ăvod.

To trvalo jen chvilku. Ĺ�idiÄŤ se otoÄŤil a strnule zĂral hrĹŻzou rozĹˇĂĹ™enĂ˝ma oÄŤima na kapalinu zkrĂˇpÄ›jĂcĂ v jemnĂ©m poprasku jeho vozidlo.

S hukotem se prudce vzĹ�ala a celĂ˝ pĹ™edek vozu se ocitl v plamenech. Ĺ�idiÄŤe nebylo za ohnivou clonou vidÄ›t.

PĹ™ed tĂm, neĹľ byl odsouzen, pracoval Carl za pomoci robotĹŻ. VÄ›dÄ›l, co a jakĂ˝m zpĹŻsobem Ĺ™Ăci, aby byl okamĹľitÄ› uposlechnut. VyskoÄŤil ze svĂ© kostky, poplĂˇcal jednoho z robotĹŻ po kovovĂ©m rameni a vykĹ™ikl rozkaz. Robot zahodil koĹˇ, kterĂ˝ prĂˇvÄ› vysypĂˇval, vyrazil nejvyĹˇĹˇĂ rychlostĂ k cisternÄ› a vnoĹ™il se do plamenĹŻ.

Mnohem dĹŻleĹľitÄ›jĹˇĂ neĹľ Ĺ™idiÄŤ bylo otevĹ™enĂ© vĂko nĂˇdrĹľe. Kdyby se plameny dostaly dovnitĹ™, vybuchne celĂ˝ nĂˇklaÄŹĂˇk â€” a zaplavĂ ulici hoĹ™lavou kapalinou.

Robot stoupal po ĹľebĹ™Ăku na boku cisterny, obalenĂ˝ plameny. HoĹ™ĂcĂ ruka sĂˇhla nahoru a pĹ™ibouchla samozajiĹˇĹĄujĂcĂ se vĂko. Robot zaÄŤal sestupovat zpÄ›t do plamenĹŻ, a nĂˇhle ztuhl, jak sĂˇlajĂcĂ ĹľĂˇr spĂˇlil jeho Ĺ™ĂdicĂ jednotku. NÄ›kolik vteĹ™in se chvÄ›l jako ÄŤlovÄ›k trpĂcĂ bolestĂ, potom se zhroutil. Bylo po nÄ›m.

Carl bÄ›Ĺľel k cisternÄ› a navĂˇdÄ›l dalĹˇĂ dva ze svĂ˝ch svÄ›Ĺ™encĹŻ. Plameny stĂˇle olizovaly kabinu a pronikaly dovnitĹ™ pootevĹ™enĂ˝mi dvĂĹ™ky. ZevnitĹ™ vychĂˇzelo tlumenĂ© skuÄŤenĂ. Pod CarlovĂ˝m vedenĂm jeden z robotĹŻ otevĹ™el dveĹ™e a druhĂ˝ pronikl dovnitĹ™. NadvakrĂˇt ohnutĂ˝, chrĂˇnĂcĂ muĹľovo tÄ›lo svĂ˝m vlastnĂm, vytahoval robot Ĺ™idiÄŤe ven. Plameny spĂˇlily jeho nohy do beztvarĂ© masy a jeho odÄ›v hoĹ™el. KdyĹľ robot Ĺ™idiÄŤe vynesl, udusil Carl plameny holĂ˝ma rukama.

Ve chvĂli, kdy zaÄŤalo hoĹ™et, probudily se automatickĂ© hlĂˇsiÄŤe. PoĹľĂˇrnĂci a zĂˇchranĂˇĹ™i dorazili na scĂ©nu vzĂˇpÄ›tĂ. KdyĹľ pĹ™ijĂĹľdÄ›li, Carl prĂˇvÄ› pacifikoval poslednĂ z plamenĹŻ na muĹľovÄ› bezduchĂ©m tÄ›le. ZĂˇplava pÄ›ny okamĹľitÄ› zadusila poĹľĂˇr. Sanitka zabrzdila a vyrazili zÂ nĂ dva robonosiÄŤi. NĂˇsledoval je lidskĂ˝ doktor. PohlĂ©dl na popĂˇlenĂ©ho Ĺ™idiÄŤe a hvĂzdl.

â€žSkoro upeÄŤenĂ˝!â€ś

Od saniĹĄĂˇka si vzal tlakovou nĂˇdobku a na Ĺ™idiÄŤovy nohy nanĂˇĹˇel Ĺľelatinovou ochrannou vrstvu. NeĹľ skonÄŤil, druhĂ˝ robot rozevĹ™el braĹˇnu a nabĂdl ji lĂ©kaĹ™i. Ten rychle cosi nastavil na vĂceĂşÄŤelovĂ© stĹ™ĂkaÄŤce a dal Ĺ™idiÄŤi injekci. VĹˇechno se dÄ›lo velmi rychle a ĂşÄŤelnÄ›. Jakmile saniĹĄĂˇci naloĹľili popĂˇlenĂ©ho Ĺ™idiÄŤe do sanitky, vĹŻz vyrazil. Doktor do svĂ© pĹ™ĂruÄŤnĂ vysĂlaÄŤky zamumlal pokyny do nemocnice. Teprve potom se zaÄŤal vÄ›novat Carlovi.

â€žPodĂvĂˇme se na ty ruce,â€ś Ĺ™ekl.

VĹˇechno se udĂˇlo s takovou rychlostĂ, Ĺľe si Carl vĹŻbec nevĹˇiml svĂ˝ch popĂˇlenin. Teprve teÄŹ sklopil zrak na svou seĹˇkvaĹ™enou kĹŻĹľi a pocĂtil ostrou bolest Z obliÄŤeje mu crÄŤela krev a on se zapotĂˇcel.

â€žJen klid,â€ś ozval se doktor a pomohl mu posadit se na zem. â€žNenĂ to tak hroznĂ©, jak to vypadĂˇ. Za pĂˇr dnĂ na nich budete mĂt novou kĹŻĹľi.â€ś ZatĂmco mluvil, jeho ruce se ÄŤinily a Carl nĂˇhle pocĂtil bodnutĂ jehly v ruce. Bolest se rozplynula.

Po tĂ© injekci vidÄ›l vĹˇechno jako v mlze. MatnÄ› si pamatoval, Ĺľe ho policejnĂm autem vezli do nemocnice. Potom pĹ™ĂjemnĂ© pohodlĂ chladivĂ©ho lĹŻĹľka. Potom asi dostal druhou dĂˇvku, protoĹľe dalĹˇĂ, co si pamatoval, bylo rĂˇno.

Ten tĂ˝den v nemocnici byla pro Carla nÄ›co jako dovolenĂˇ. PersonĂˇl buÄŹto nic nevÄ›dÄ›l o tom, Ĺľe je odsouzenĂ˝, a nebo tomu nepoklĂˇdal ĹľĂˇdnĂ˝ vĂ˝znam. Bylo o nÄ›j peÄŤovĂˇno jako o vĹˇechny ostatnĂ pacienty. ZatĂmco urychlovanĂ© ĹˇtÄ›py pokrĂ˝valy jeho ruce a pĹ™edloktĂ novou pokoĹľkou, odpoÄŤĂval v pĹ™epychu mÄ›kkĂ©ho lĹŻĹľka a pestrĂ© stravy. StejnĂ© lĂ©ky, kterĂ© tiĹˇily bolest, plaĹˇily jeho myĹˇlenky na nĂˇvrat do vnÄ›jĹˇĂho svÄ›ta. TakĂ© ho potÄ›Ĺˇilo, kdyĹľ se dozvÄ›dÄ›l, Ĺľe popĂˇlenĂ˝ Ĺ™idiÄŤ se z toho dostane.

OsmĂ©ho dne rĂˇno si dermatolog prohlĂ©dl novou pokoĹľku a usmĂˇl se: â€žDobĹ™e se nĂˇm to hojĂ, Tritte,â€ś Ĺ™ekl. â€žAsi nĂˇs dnes opustĂte. Ĺ�eknu jim, aby vyplnili formulĂˇĹ™e, a poĹˇlu pro vaĹˇe obleÄŤenĂ.â€ś

Carlovi se vrĂˇtil znĂˇmĂ˝ tlak v Ĺľaludku, kdyĹľ si pĹ™edstavil to, co na nÄ›j ÄŤekĂˇ venku. TeÄŹ, kdyĹľ byl nÄ›kolik dnĂ mimo, to pro nÄ›j bylo dvakrĂˇt tÄ›ĹľĹˇĂ. Ale asi se nedalo nic dÄ›lat. OblĂ©kal se, jak nejpomaleji dovedl, natahuje ÄŤas, kterĂ˝ mu jeĹˇtÄ› zbĂ˝val, co moĹľnĂˇ nejdĂ©le.

KdyĹľ vykroÄŤil chodbou pryÄŤ, jedna sestĹ™iÄŤka na nÄ›j zamĂˇvala: â€žPan Skarvy by vĂˇs rĂˇd vidÄ›l â€” je tady.â€ś

Skarvy. Tak se jmenoval Ĺ™idiÄŤ cisterny. Carl Ĺˇel za nĂ do pokoje, ve kterĂ©m na posteli sedÄ›l popĂˇlenĂ˝ Ĺ™idiÄŤ. Jeho velkĂ© tÄ›lo vypadalo nÄ›jak divnÄ›, dokud si Carl neuvÄ›domil, Ĺľe pod pokrĂ˝vkou schĂˇzejĂ dva hrboly. Ten muĹľ nemÄ›l nohy.

â€žUĹ™Ăzli mi je obÄ› pod kolenem,â€ś Ĺ™ekl Skarvy, kdyĹľ si vĹˇiml Carlova pohledu. UsmĂˇl se. â€žNedÄ›lejte si s tĂm starosti. MnÄ› to vĹŻbec nevadĂ. VypÄ›stovali pro mÄ› regeneraÄŤnĂ rouby a Ĺ™ĂkajĂ, Ĺľe do roka budu mĂt zase nohy jako novĂ©. TakĹľe jsem v pohodÄ›. Je to lepĹˇĂ, neĹľ bĂ˝t v tom nĂˇklaÄŹĂˇku a smaĹľit se ve vlastnĂ ĹˇĹĄĂˇvÄ›.â€ś S vyrovnanĂ˝m vĂ˝razem ve tvĂˇĹ™i se napĹ™Ămil na posteli.

â€žUkĂˇzali mi zĂˇbÄ›ry, kterĂ© zĂskali poĹľĂˇrnĂci z jednĂ© z kamer zamĂĹ™enĂ˝ch na to mĂsto. VidÄ›l jsem vĹˇechno. Kuckal jsem smĂchy, kdyĹľ jsem se vidÄ›l ve chvĂli, kdy jste mÄ› z toho dostal.â€ś NapĹ™Ăˇhl svalnatou ruku a potĹ™Ăˇsl Carlovou. â€žDÄ›kuji vĂˇm za to, co jste udÄ›lal. Zachoval jste se jako chlap.â€ś Carl se zmohl jen na pĹ™ihlouplĂ˝ ĂşsmÄ›v.

â€žRĂˇd vĂˇm potĹ™esu pravicĂ,â€ś pronesl Skarvy. â€žI kdyĹľ jste odsouzenĂ˝.â€ś

Carl uvolnil stisk a odeĹˇel. NedokĂˇzal ze sebe vypravit ani slovo. UplynulĂ˝ tĂ˝den byl jako sen. A pÄ›knÄ› hloupĂ˝. StĂˇle byl trestancem a bude jĂm jeĹˇtÄ› mnoho let. Vyvrhel spoleÄŤnosti, kterou nikdy neopustil.

KdyĹľ otevĹ™el dveĹ™e svĂ©ho ĹˇedĂ©ho pokoje, ozval se z reproduktoru znĂˇmĂ˝ hlas.

â€žCarle Tritte. ZameĹˇkal jste sedm dnĂ svĂ©ho pracovnĂho zaĹ™azenĂ, navĂc jeĹˇtÄ› jeden den jste odpracoval pouze ÄŤĂˇsteÄŤnÄ›. Tento ÄŤas by normĂˇlnÄ› nebyl odeÄŤten z vaĹˇeho trestu. Existuje vĹˇak precedens, kterĂ˝ tento odeÄŤet umoĹľĹ�uje a kterĂ˝ bude uplatnÄ›n ve vaĹˇem pĹ™ĂpadÄ›.â€ś RozhodnutĂ bylo vykonĂˇno, ÄŤĂsla na jeho kalendĂˇĹ™i se rychle mÄ›nila.

â€žMockrĂˇt dÄ›kuji,â€ś Ĺ™ekl Carl a tÄ›Ĺľce dopadl na svĹŻj kavalec. MonotĂłnnĂ prĂˇzdnĂ˝ hlas si nevĹˇĂmal jeho poznĂˇmek a pokraÄŤoval.

â€žDĂˇle vĂˇm byla navrĹľena odmÄ›na. Podle Pravidel pro sniĹľovĂˇnĂ trestu je vĂˇĹˇ ÄŤin osobnĂ stateÄŤnosti, nasazenĂ vlastnĂho Ĺľivota pĹ™i zĂˇchranÄ› jinĂ©ho, uznĂˇn jako veĹ™ejnÄ› prospÄ›ĹˇnĂ˝ a takĂ© tak ohodnocen. OdmÄ›na ÄŤinĂ tĹ™i roky z vaĹˇeho trestu.â€ś

Carl byl opÄ›t na nohou a nevÄ›Ĺ™ĂcnÄ› zĂral na reproduktor. Byl to nÄ›jakĂ˝ Ăşskok? Pak vidÄ›l, Ĺľe se mechanismus jeho kalendĂˇĹ™e rozvrÄŤel a ÄŤĂsla rokĹŻ se pomalu pĹ™etĂˇÄŤela. 18 â€¦ 17â€¦ 16 â€¦VrÄŤenĂ ustalo.

UĹľ je to tak. TĹ™i roky jeho trestu. Nemohl tomu uvÄ›Ĺ™it â€” ÄŤĂsla vĹˇak dokazovala, Ĺľe je to pravda.

â€žNĂˇpravnĂˇ sekce!â€ś Ĺ™val. â€žPoslouchejte! Co se stalo? Jak mĹŻĹľe bĂ˝t trest snĂĹľen nÄ›jakou prĂ©miĂ? Nikdy dĹ™Ăv jsem o tom neslyĹˇel.â€ś

â€žO sniĹľovĂˇnĂ trestu se ve veĹ™ejnĂ©m ĹľivotÄ› nikdy nehovoĹ™Ă,â€ś odpovÄ›dÄ›l plytce reproduktor. â€žMoĹľnost zmĂrĹ�ovĂˇnĂ trestu by mohla vĂ©st lidi k poruĹˇovĂˇnĂ zĂˇkonĹŻ. V normĂˇlnĂch pĹ™Ăpadech se odsouzenĂ˝ dozvĂ o moĹľnostech snĂĹľenĂ trestu aĹľ po odpykĂˇnĂ jednoho roku. VĂˇĹˇ pĹ™Ăpad je vĂ˝jimeÄŤnĂ˝, protoĹľe vĂˇĹˇ trest byl zmĂrnÄ›n pĹ™ed uplynutĂm tĂ©to lhĹŻty.â€ś

â€žJak se mĹŻĹľu dozvÄ›dÄ›t vĂc o moĹľnostech snĂĹľenĂ trestu?â€ś zeptal se Carl nazlobenÄ›.

Reproduktor chvĂli jen huÄŤel, pak se opÄ›t ozval hlas. â€žVaĹˇĂm KurĂˇtorem je pan Prisbi. On vĂˇm poskytne vĹˇechny informace. MĂˇte u nÄ›j smluvenu nĂˇvĹˇtÄ›vu zĂtra ve 13:00. Zde je jeho adresa.â€ś

Ve stroji cvaklo a vyplivl kartiÄŤku. TentokrĂˇt to Carl ÄŤekal, takĹľe ji zachytil dĹ™Ăve, neĹľ dopadla na podlahu. DrĹľel ji opatrnÄ›, tĂ©mÄ›Ĺ™ sÂ lĂˇskou. Od jeho trestu byly odeÄŤteny tĹ™i roky a zĂtra se dozvĂ, jakĂ˝m zpĹŻsobem je moĹľno trest dĂˇle zmĂrnit.

OvĹˇemĹľe pĹ™iĹˇel brzy. TĂ©mÄ›Ĺ™ o celou hodinu dĹ™Ăve, neĹľ musel. RobosekretĂˇĹ™ka jej nechala sedÄ›t v pĹ™edpokoji aĹľ do pĹ™esnĂ©ho ÄŤasu jeho nĂˇvĹˇtÄ›vy. KdyĹľ koneÄŤnÄ› uslyĹˇel cvaknutĂ odjiĹˇĹĄovanĂ˝ch dveĹ™Ă, tĂ©mÄ›Ĺ™ dovnitĹ™ vbÄ›hl. PĹ™inutil se, aby Ĺˇel pomalu, a tak veĹˇel do kancelĂˇĹ™e.

KurĂˇtor Prisbi pĹ™ipomĂnal naloĹľenou rybu zĂrajĂcĂ ze dna sklenice. Byl neuvÄ›Ĺ™itelnÄ› tlustĂ˝, mÄ›l mrtvolnÄ› bledou kĹŻĹľi a rozplizlĂ© rysy, pĹ™ipomĂnajĂcĂ vlny kytu vystupujĂcĂ z tuÄŤnĂ©ho podloĹľĂ. Jeho oÄŤi byly zvÄ›tĹˇenĂ© panenky strnule hledĂcĂ skrz skla brĂ˝lĂ tĂ©mÄ›Ĺ™ tak tlustĂˇ, jako ĹˇirokĂˇ. Ve svÄ›tÄ› kontaktnĂch ÄŤoÄŤek byl jeho zrak tak ĹˇpatnĂ˝, Ĺľe nemohl bĂ˝t napraven tenkĂ˝mi blankami ÄŤoÄŤek. MĂsto toho nosil silnÄ› zarĂˇmovanĂ© brĂ˝le nebezpeÄŤnÄ› se kymĂˇcejĂcĂ na jeho odulĂ©m nose.

KdyĹľ Carl veĹˇel do dveĹ™Ă, Prisbi se ani neusmĂˇl, ani nic neĹ™ekl. Zrak upĂral na Carla prochĂˇzejĂcĂho mĂstnostĂ. Ty oÄŤi pĹ™ipomĂnaly Carlovi videokamery, kterĂ© se nauÄŤil nenĂˇvidÄ›t, a tak tu myĹˇlenku ze sebe setĹ™Ăˇsl.

â€žJmenuji seâ€¦â€ś spustil. â€žZnĂˇm vaĹˇe jmĂ©no, Tritte,â€ś zavrÄŤel Prisbi. Jeho hlas znÄ›l pĹ™ĂliĹˇ drsnÄ› na to, Ĺľe vychĂˇzel z tak mÄ›kkĂ˝ch rtĹŻ. â€žPosaÄŹte se na tuhle Ĺľidli.â€ś Sklonil pero ve smÄ›ru kovovĂ© Ĺľidle stojĂcĂ proti jeho stolu.

Carl usedl a ihned odvrĂˇtil zrak od silnĂ©ho svÄ›tla namĂĹ™enĂ©ho pĹ™Ămo do jeho tvĂˇĹ™e. Pokusil se posunout Ĺľidli dozadu, poznal vĹˇak, Ĺľe je pĹ™ipevnÄ›na k podlaze, A tak se usadil a vyÄŤkĂˇval, aĹľ Prisbi zaÄŤne.

Prisbi se koneÄŤnÄ› urĂˇÄŤil pozvednout svĹŻj skelnĂ˝ zrak a uchopil sloĹľku leĹľĂcĂ na stole. NeĹľ zaÄŤal mluvit, probĂral se jĂ celou minutu.

â€žVelice divnĂ˝ pĹ™Ăpad, Tritte,â€ś urĂˇÄŤil se koneÄŤnÄ›. â€žMusĂm se vĂˇm svÄ›Ĺ™it, Ĺľe se mi to vĹŻbec nelĂbĂ. Ani nechĂˇpu, proÄŤ vĂˇm Sekce umoĹľnila pĹ™ijĂt za mnou. Ale kdyĹľ uĹľ jste tady, Ĺ™eknÄ›te mi proÄŤ.â€ś

Nebyl dĹŻvod ke smĂchu. Carl se pĹ™esto usmĂˇl. â€žByl jsem totiĹľ odmÄ›nÄ›n snĂĹľenĂm trestu o tĹ™i roky. A tehdy jsem se dozvÄ›dÄ›l o moĹľnosti sniĹľovĂˇnĂ trestu. Sekce mÄ› sem poslala a sdÄ›lila mi, Ĺľe se od vĂˇs dozvĂm vĂc.â€ś

â€žZbyteÄŤnÄ› ztrĂˇcĂme ÄŤas,â€ś odpovÄ›dÄ›l Prisbi a hodil papĂry zpÄ›t na stĹŻl. â€žTrest vĂˇm mĹŻĹľe bĂ˝t snĂĹľen nejdĹ™Ăve po uplynutĂ jednoho roku. ZbĂ˝vĂˇ vĂˇm jeĹˇtÄ› skoro deset mÄ›sĂcĹŻ. Pak za mnou pĹ™ijÄŹte a jĂˇ vĂˇm to vysvÄ›tlĂm. TeÄŹ mĹŻĹľete jĂtâ€”â€ś

Carl se ani nepohnul. Ruce mÄ›l pevnÄ› sevĹ™enĂ© na klĂnÄ›, jak se snaĹľil ovlĂˇdat. PĹ™imhouĹ™il oÄŤi do svÄ›tla a sledoval Prisbiho neosobnĂ tvĂˇĹ™.

â€žAle vĹľdyĹĄ uĹľ mi byl snĂĹľen trest. To je moĹľnĂˇ dĹŻvod, proÄŤ mÄ› sem Sekce poslala.â€ś

â€žNepokouĹˇejte se mÄ› uÄŤit zĂˇkony,â€ś zvĂ˝Ĺˇil Prisbi svĹŻj ledovĂ˝ hlas. â€žNa to jsem tady jĂˇ. DobrĂˇ, vysvÄ›tlĂm vĂˇm to. I kdyĹľ to pro vĂˇs stejnÄ› nemĂˇ ĹľĂˇdnĂ˝ vĂ˝znam. Po uplynutĂ jednoho roku vaĹˇeho trestu â€” skuteÄŤnĂ©ho roku odpracovanĂ©ho v urÄŤenĂ©m zamÄ›stnĂˇnĂ â€” mĂˇte nĂˇrok na zkrĂˇcenĂ. MĹŻĹľete se uchĂˇzet o prĂˇci ohodnocenou ÄŤasovou prĂ©miĂ. TakovĂˇ nebezpeÄŤnĂˇ zamÄ›stnĂˇnĂ, jako je oprava druĹľic, sniĹľujĂ vĂˇĹˇ trest o dva dny za kaĹľdĂ˝ odpracovanĂ˝ den. V jadernĂ©m prĹŻmyslu jsou dokonce zamÄ›stnĂˇnĂ vynĂˇĹˇejĂcĂ zkrĂˇcenĂ o tĹ™i dny za jeden odslouĹľenĂ˝, ale tÄ›ch je mĂˇlo. V takovĂ˝ch pĹ™Ăpadech pomĂˇhĂˇ odsouzenĂ˝ jak sobÄ›, tak spoleÄŤnosti, a navĂc si vĹˇtÄ›puje spoleÄŤenskĂ© normy. Na vĂˇs se to ale prozatĂm nevztahuje.â€ś

â€žProÄŤ?â€ś Carl se postavil a buĹˇil do stolu svĂ˝ma stĂˇle jeĹˇtÄ› jemnĂ˝ma rukama. â€žProÄŤ musĂm odslouĹľit celĂ˝ rok pĹ™i tĂ© hloupĂ©, ubĂjejĂcĂ prĂˇci? Je to ĂşplnĂ˝ pĹ™eĹľitek, vytvoĹ™enĂ˝ k tĂ˝rĂˇnĂ a nedĂˇvajĂcĂ nic. CelĂˇ moje dennĂ prĂˇce mĹŻĹľe bĂ˝t vykonĂˇna ve tĹ™ech vteĹ™inĂˇch robotem na zĂˇkladnÄ›. Tohle nazĂ˝vĂˇte uÄŤenĂm se spoleÄŤenskĂ˝ch norem? PotupnĂˇ, nudnĂˇ prĂˇce, kterĂˇ â€”â€ś

â€žSednÄ›te si, Tritte,â€ś zaĹ™val Prisbi vysokĂ˝m, pĹ™eskakujĂcĂm hlĂˇskem. â€žUvÄ›domujete si, kde jste? Kdo jsem jĂˇ? PoradĂm vĂˇm. NeĹ™Ăkejte nic kromÄ› ano, pane nebo ne, pane. Ĺ�ĂkĂˇm vĂˇm, Ĺľe nejdĹ™Ăve musĂte odpracovat prvnĂ rok, a pak se sem teprve mĹŻĹľete vrĂˇtit. To je rozkaz.â€ś

â€žTvrdĂm, Ĺľe se mĂ˝lĂte,â€ś vykĹ™ikl Carl. â€žPoĹľenu to vĂ˝Ĺˇ â€” pĹŻjdu za vaĹˇimi nadĹ™ĂzenĂ˝mi â€” nemĂˇte prĂˇvo takhle rozhodovat o mĂ©m ĹľivotÄ›!â€ś

Prisbi si takĂ© stoupl a tvĂˇĹ™Ă se mu pĹ™elĂ©vala grimasa vzdĂˇlenÄ› pĹ™ipomĂnajĂcĂ ĂşsmÄ›v. HulĂˇkal na Carla.

â€žNemĹŻĹľete jĂt za nikĂ˝m vyĹˇĹˇĂm, ani si kdekoli stÄ›Ĺľovat â€” jĂˇ mĂˇm poslednĂ slovo! RozumĂte? PĹ™ikazuji vĂˇm, co mĂˇte dÄ›lat. KdyĹľ jsem Ĺ™ekl, abyste pracoval â€” budete pracovat. RozumĂte? ChĂˇpete, co sÂ vĂˇmi mĹŻĹľu udÄ›lat?â€ś Na jeho tuÄŤnĂ˝ch rtech se objevila pÄ›na. â€žĹ�ĂkĂˇm vĂˇm, Ĺľe jste na mÄ› kĹ™iÄŤel, mluvil jste hrubÄ› a urĂˇĹľel mÄ›! VĂˇĹˇ pĹ™Ăpad mÄ› uĹľ nudĂ!â€ś

Prisbi ĹˇĂˇtral po pracovnĂ desce, aĹľ naĹˇel mikrofon. TĹ™Ăˇsl se, zvedl ho k ĂşstĹŻm a stiskl tlaÄŤĂtko.

â€žHovoĹ™Ă KurĂˇtor Prisbi. Za konĂˇnĂ odsouzenĂ©ho proti KurĂˇtorovi doporuÄŤuji, aby byl Carlu Trittovi zvĂ˝Ĺˇen trest o jeden tĂ˝den.â€ś

OdpovÄ›ÄŹ na sebe nenechala ÄŤekat. Reproduktor NĂˇpravnĂ© sekce umĂstÄ›nĂ˝ na stÄ›nÄ› promluvil svĂ˝m obvyklĂ˝m neutrĂˇlnĂm hlasem. â€žTrest pozmÄ›nÄ›n, Carle Tritte, k vaĹˇemu trestu bylo pĹ™ipoÄŤteno sedm dnĂ, takĹľe nynĂ vĂˇm zbĂ˝vĂˇ ĹˇestnĂˇct letâ€¦â€ś

Slova proudila dĂˇl, Carl ale neposlouchal. PĹ™ed oÄŤima mÄ›l rudo vzteky. JedinĂˇ vÄ›c na celĂ©m svÄ›tÄ›, kterĂˇ ho prĂˇvÄ› zajĂmala, byla slizkĂˇ bledĂˇ tvĂˇĹ™ KurĂˇtora Prisbiho.

â€žTo jste nemÄ›l dÄ›lat,â€ś vypravil ze sebe koneÄŤnÄ›. â€žNemÄ›l jste mi pĹ™itÄ›Ĺľovat. Od vĂˇs se oÄŤekĂˇvĂˇ, Ĺľe mi budete pomĂˇhat.â€ś Carla nĂˇhle osvĂtilo pochopenĂ. â€žAle vy mi nechcete pomĂˇhat, Ĺľe? LĂbĂ se vĂˇm hra na Boha s odsouzenĂ˝mi, kdyĹľ svĂrĂˇte jejich Ĺľivoty ve svĂ˝ch rukou â€”â€ś

Jeho hlas byl pĹ™ehluĹˇen Prisbim, kterĂ˝ opÄ›t hulĂˇkal do mikrofonu â€¦ bezdĹŻvodnĂ© napadenĂ â€¦ doporuÄŤuji zvĂ˝Ĺˇit Carlu Trittovi trest o jeden mÄ›sĂcâ€¦ Carl slyĹˇel, co Ĺ™ĂkĂˇ, uĹľ mu to vĹˇak bylo jedno. HodnÄ› se snaĹľil, aby se pĹ™izpĹŻsobil. NedokĂˇzal v tom vĹˇak pokraÄŤovat. NenĂˇvidÄ›l ten systĂ©m, zpĹŻsob, jakĂ˝m byl sestaven, mechanizmus, kterĂ˝ ho nĂˇsilĂm udrĹľuje. A ze vĹˇeho nejvĂc nenĂˇvidÄ›l toho pĹ™ed sebou, kterĂ˝ byl zĂˇstupcem celĂ© tĂ© nechutnĂ© masy. Nakonec, jako vĂ˝sledek celĂ©ho jeho snaĹľenĂ, mÄ›l na dosah ruky toho sukovitĂ©ho sadistu. Nemuselo to tak vĹŻbec dopadnout.

â€žSundej si brĂ˝le,â€ś pronesl tiĹˇe.

â€žCo toâ€¦ co?â€ś Ĺ™ekl Prisbi. PĹ™estal kĹ™iÄŤet do mikrofonu a namĂˇhavÄ› oddechoval.

â€žNenamĂˇhej se,â€ś Ĺ™ekl Carl a pomalu se natĂˇhl pĹ™es stĹŻl. â€žPomĹŻĹľu ti.â€ś Sundal mu brĂ˝le a opatrnÄ› je poloĹľil na stĹŻl. Teprve teÄŹ Prisbi pochopil, co se dÄ›je. Zmohl se jen na Ale v jednom prudkĂ©m vĂ˝dechu.

Carlova pÄ›st dopadla naplocho na ty nenĂˇvidÄ›nĂ© rty, prorazila je, zlĂˇmala pĹ™ednĂ zuby a srazila muĹľe pĹ™es jeho kĹ™eslo zĂˇdy na zem. JemnĂˇ novĂˇ kĹŻĹľe na CarlovÄ› ruce byla roztrĹľena a po prstech mu stĂ©kala krev. NevĹˇĂmal si toho. StĂˇl nad tou zmatenou kĹ�uÄŤĂcĂ hmotou na zemi a smĂˇl se. Pak, stĂˇle se tĹ™esoucĂ smĂchy, vyrazil z kancelĂˇĹ™e.

RobosekretĂˇĹ™ka k nÄ›mu obrĂˇtila svou chladnÄ› pĹ™Ăsnou, sklenÄ›nou a ocelovou tvĂˇĹ™ a cosi Ĺ™ekla. V zĂˇchvatu smĂchu zvedl ze zemÄ› tÄ›ĹľkĂ˝ stojan lampy a udeĹ™il jĂm do tĂ© blyĹˇtivĂ© tvĂˇĹ™e. Odhodil lampu a vyĹˇel do haly.

ÄŚĂˇst jeho jĂˇ kĹ™iÄŤela hrĹŻzou nad rozsahem toho, co provedl, byla to ale jen ÄŤĂˇst jeho mysli. A tento slabĂ˝ hlĂˇsek byl splĂˇchnut Ĺľhavou vlnou euforie, kterĂˇ jĂm pronikala. TentokrĂˇt pĹ™ekraÄŤoval meze â€” vĹˇechny meze. Prolomil mĹ™ĂĹľe klece, ve kterĂ© byl uvÄ›znÄ›n po celĂ˝ Ĺľivot.

KdyĹľ sjĂĹľdÄ›l dolĹŻ automatickĂ˝m vĂ˝tahem, koneÄŤnÄ› se zbavil zĂˇchvatu smĂchu a otĹ™el si pot z ÄŤela. Do ucha mu zapiĹˇtÄ›l tenkĂ˝ hlĂˇsek.

â€žCarle Tritte, jelikoĹľ jste se dopustil poruĹˇenĂ vaĹˇĂ vazby, je vĂˇm tĂmto zvĂ˝Ĺˇen trest oâ€¦â€ś

â€žKde jsi!â€ś zaburĂˇcel. â€žNeschovĂˇvej se a neĹˇeptej mi do ucha. Vylez!â€ś PodrobnÄ› zkoumal stÄ›nu vĂ˝tahu, aĹľ nalezl skrytou sklenÄ›nou ÄŤoÄŤku.

â€žVidĂĹˇ mÄ›, Ĺľe jo?â€ś kĹ™iÄŤel na ÄŤoÄŤku. â€žJĂˇ tÄ› vidĂm taky!â€ś Na sklo dopadl stojan lampy. NĂˇsledujĂcĂ Ăşder prorazil tenkĂ˝ plech a odhalil reproduktor. DodÄ›lal se zaskuÄŤenĂm. Na ulici se pĹ™ed nĂm lidĂ© rozprchli, on si jich ale nevĹˇĂmal. Byli to pĹ™ece obÄ›ti stejnÄ› jako on. TouĹľil zniÄŤit spoleÄŤnĂ©ho nepĹ™Ătele. KaĹľdĂˇ kamera, kterou spatĹ™il, dostala svĹŻj dĂl pochroumanĂ˝m stojanem. Do kaĹľdĂ©ho reproduktoru, kterĂ˝ mĂjel, buĹˇil tak dlouho, dokud nezmlkl. Jeho cestu lemovaly trosky potluÄŤenĂ˝ch a ztichlĂ˝ch robotĹŻ.

Bylo jasnĂ©, Ĺľe ho dĹ™Ăve nebo pozdÄ›ji dopadnou. VĹŻbec na to nemyslel a bylo mu to jedno. Tohle byl ten okamĹľik, na kterĂ˝ ÄŤekal celĂ˝ Ĺľivot. NezpĂval ĹľĂˇdnou bojovou pĂseĹ�, protoĹľe ani ĹľĂˇdnou neznal. Ale vzpomnÄ›l si na jednu lehce obhroublou pĂsniÄŤku ze svĂ˝ch ĹˇkolnĂch let. Ta by mÄ›la staÄŤit. S tou pĂsnĂ na rtech, vyĹ™vĂˇvaje ji na celĂ© kolo, opouĹˇtÄ›l Carl tu brĂˇzdu zkĂˇzy vyrytou do zĂˇĹ™ivÄ› ÄŤistĂ© tvĂˇĹ™e mÄ›sta.

Reproduktory neustĂˇvaly ve vĂ˝zvĂˇch ke Carlovi a on je vyhledĂˇval a rychle umlÄŤoval. Jeho trest narĹŻstal kaĹľdĂ˝m jeho ÄŤinem.

â€žâ€¦kterĂ˝ ÄŤinĂ celkem dvÄ› stÄ› dvanĂˇct let, devatenĂˇct dnĂ aâ€¦â€ś Ten hlas byl nĂˇhle v pĹŻli vÄ›ty pĹ™eruĹˇen, kdyĹľ jakĂ˝si Ĺ™ĂdĂcĂ obvod koneÄŤnÄ› pochopil nesmyslnost tÄ›chto vĂ˝rokĹŻ. Carl prĂˇvÄ› Ĺ™Ădil pohyblivou ploĹˇinu smÄ›rem k nĂˇkladnĂmu podlaĹľĂ. Zarazil se a vyÄŤkĂˇval, aĹľ se opÄ›t ozve hlas, aby mohl odhalit a zniÄŤit dalĹˇĂ tlampaÄŤ. KdyĹľ se ozvalo zachrÄŤenĂ, pĂˇtravÄ› se rozhlĂĹľel.

â€žCarle Tritte, vĂˇĹˇ trest pĹ™esĂˇhl moĹľnĂ© hranice vaĹˇeho Ĺľivota, takĹľe nemĂˇ ĹľĂˇdnĂ˝ vĂ˝znamâ€¦â€ś

â€žNikdy ĹľĂˇdnĂ˝ nemÄ›l,â€ś kĹ™iÄŤel v odpovÄ›ÄŹ. â€žTeÄŹ uĹľ to vĂm. A kde jsi ty? Jdu si pro tebe!â€ś Stroj unavenÄ› pokraÄŤoval.

â€žâ€¦v takovĂ©m pĹ™ĂpadÄ› je tĹ™eba uspoĹ™Ăˇdat novĂ˝ proces. BlĂĹľĂ se kÂ vĂˇm PoĹ™ĂˇdkovĂ© jednotky, aby vĂˇs dopravily pĹ™ed soud. Vzdejte se jim, neboâ€¦ CHRLRRLâ€¦â€ś Na reproduktor dopadl stojan lampy.

â€žJen je klidnÄ› poĹˇli,â€ś vyĹˇtÄ›kl Carl do zmÄ›ti kovovĂ˝ch ĂşlomkĹŻ a vodiÄŤĹŻ. â€žPoradĂm si i s nimi.â€ś

Konec byl nasnadÄ›. SledovĂˇn vĹˇudypĹ™ĂtomnĂ˝m okem CentrĂˇly, nemohl Carl unikat donekoneÄŤna. Rota dĹŻstojnĂkĹŻ ho dostihla a obklĂÄŤila v nejniĹľĹˇĂm podlaĹľĂ. Dva z nich byli v bezvÄ›domĂ dĹ™Ăv, neĹľ se jim podaĹ™ilo vbodnout mu uspĂˇvacĂ injekci.

StejnĂˇ soudnĂ sĂĹ� a stejnĂ˝ soudce. TentokrĂˇt byl Carl navĂc stĹ™eĹľen dvÄ›ma svalnatĂ˝mi muĹľi. Jak tam tak sedÄ›l v pĹ™edklonu, opĂraje se o zĂˇbradlĂ ohrĂˇdky, vypadalo to, Ĺľe ĹľĂˇdnou strĂˇĹľ nepotĹ™ebuje. Jeho ĹˇrĂˇmy a pohmoĹľdÄ›niny byly pokryty bÄ›lostnĂ˝mi obvazy.

Ozval se tichĂ˝ hukot, jak oĹľĂval robosoudce. â€žKlid, prosĂm,â€ś pronesl, udeĹ™il kladĂvkem a vrĂˇtil jej zpÄ›t na podstavec. â€žCarle Tritte, tento soud vĂˇs uznal vinnĂ˝mâ€¦â€ś

â€žUĹľ zase? To vĂˇs to poĹ™Ăˇd jeĹˇtÄ› bavĂ?â€ś zeptal se Carl.

â€žZachovejte klid pĹ™i vynĂˇĹˇenĂ rozsudku,â€ś zahĹ™Ămal soudce a znovu udeĹ™il kladĂvkem. â€žJste vinen tolika zloÄŤiny, Ĺľe jakĂ˝koli bÄ›ĹľnĂ˝ trest ztrĂˇcĂ vĂ˝znam. Proto jste odsouzen ke ztrĂˇtÄ› osobnosti. Z vaĹˇeho tÄ›la budou neurochirurgicky odstranÄ›ny vĹˇechny stopy vaĹˇi psychiky tak, aĹľ vaĹˇe osobnost zemĹ™e, zemĹ™e, zemĹ™e.â€ś

â€žTo snad ne,â€ś zakĹ�uÄŤel Carl, pĹ™edklonil se a vzepjal ruce smÄ›rem k soudci. â€žJen to ne.â€ś

DĹ™Ăve, neĹľ mohla strĂˇĹľ zareagovat, pĹ™eĹˇlo kĹ�uÄŤenĂ do hlasitĂ©ho smĂchu, kdyĹľ Carl vytrhl soudcovo kladĂvko ze stojĂˇnku. VzĂˇpÄ›tĂ jĂm napadl pĹ™ekvapenĂ© hlĂdaÄŤe. Jeden byl zasaĹľen za ucho a okamĹľitÄ› se skĂˇcel k zemi. DruhĂ˝ jeĹˇtÄ› stihl tasit zbraĹ� â€” pak i on padl a spoÄŤinul na bezvlĂˇdnĂ©m tÄ›le svĂ©ho druha.

â€žA teÄŹ; soudce,â€ś kĹ™iÄŤel Carl ĹˇĹĄastnÄ›, â€žmĂˇm kladĂvko jĂˇ, sleduj, co s nĂm udÄ›lĂˇm!â€ś PĹ™eskoÄŤil lavici a promÄ›nil soudcovu kovovou hlavu v chvÄ›jĂcĂ se trosky. Soudce, pouhĂˇ periferie soustrojĂ Ĺ�ĂdĂcĂho stĹ™ediska, se ani nepokouĹˇel brĂˇnit.

Halou znÄ›l dupot nohou a kdosi se dobĂ˝val dovnitĹ™. Carl nemÄ›l ĹľĂˇdnĂ˝ plĂˇn. VĹˇechno, co si jeho vzbouĹ™enĂˇ mysl pĹ™Ăˇla, bylo zĹŻstat na svobodÄ› a zniÄŤit toho co nejvĂce. Ze soudnĂ sĂnÄ› vedly jenom jedny dveĹ™e. Carl se rychle rozhlĂ©dl po mĂstnosti a jeho zrak technika zaznamenal obsluĹľnĂˇ dvĂĹ™ka na stÄ›nÄ› za soudcem. Odjistil je a otevĹ™el.

Z jednoho z hornĂch koutĹŻ soudnĂ sĂnÄ› na nÄ›j zĂrala kamera, ale na tom pĹ™ĂliĹˇ nezaleĹľelo. Stroj stejnÄ› mohl sledovat kaĹľdĂ˝ jeho krok. JedinĂ©, co mohl dÄ›lat, bylo prchat pĹ™ed pronĂˇsledovateli. KdyĹľ pronikal dvĂĹ™ky, vpadli do mĂstnosti dva roboti.

â€žCarle Tritte, vzdejte se. Ve vaĹˇem trestu doĹˇlo k dalĹˇĂ zmÄ›nÄ›â€¦ doĹˇloâ€¦ Carleâ€¦ carleâ€¦ caâ€¦â€ś

Carl naslouchal jejich hlasĹŻm skrz tenkĂ˝ plech a pĹ™emĂtal, co se s nimi mohlo stĂˇt. OdvĂˇĹľil se vyhlĂ©dnout. Oba roboti se zarazili a dÄ›lali bezdÄ›ÄŤnĂ© pohyby. Jejich reproduktory chrÄŤely, nic vĹˇak neĹ™Ăkaly. Po chvĂli jejich bezdÄ›ÄŤnĂ© pohyby ustaly. Oba se ve stejnĂ©m okamĹľiku otoÄŤili a odpochodovali poĹ™adovĂ˝m krokem. DveĹ™e se za nimi zavĹ™ely. Carl to nechĂˇpal. ÄŚekal jeĹˇtÄ› nÄ›kolik minut, neĹľ se znovu otevĹ™ely. TentokrĂˇt se jimi dovnitĹ™ vevalil roboopravĂˇĹ™. PĹ™ijel ke zniÄŤenĂ©mu soudci a zaÄŤal jej rozebĂrat.

Carl tiĹˇe zavĹ™el dvĂĹ™ka, ÄŤelem se opĹ™el o chladivĂ˝ kov a snaĹľil se pochopit, co se stalo. TeÄŹ, kdyĹľ bezprostĹ™ednĂ nebezpeÄŤĂ pominulo, mÄ›l ÄŤas na pĹ™emĂ˝ĹˇlenĂ.

ProÄŤ ho nepronĂˇsledujĂ? Jak to, Ĺľe se Ĺ�ĂdĂcĂ stĹ™edisko chovĂˇ, jako by o nÄ›m nic nevÄ›dÄ›lo? Ten vĹˇemocnĂ˝ stroj mÄ›l svĂ˝mi oÄŤky proĹˇpikovĂˇn kaĹľdĂ˝ ÄŤtvereÄŤnĂ centimetr mÄ›sta, to uĹľ vÄ›dÄ›l. A bylo napojeno na stroje v ostatnĂch mÄ›stech svÄ›ta. Neexistovalo mĂsto, kterĂ© by nemÄ›lo pod kontrolou. AĹľ na jednu vĂ˝jimku.

Ta myĹˇlenka ho napadla tak neÄŤekanÄ›, Ĺľe zatajil dech. Potom se rozhlĂ©dl kolem sebe. Byl v tunelu plnĂ©m relĂˇtek a ovladaÄŤĹŻ, lehce osvĂcenĂ©m fosforeskujĂcĂmi panely. MÄ›lo by to tak bĂ˝t â€” ano, mÄ›lo by. Je to tak.

Na celĂ©m svÄ›tÄ› je jen jedno mĂsto, kterĂ© nenĂ pod dohledem Ĺ�ĂdĂcĂho stĹ™ediska â€” jeho vlastnĂ nitro. Jeho pamÄ›ĹĄ a vĂ˝konnĂ© obvody. Ĺ˝ĂˇdnĂ˝ stroj s vlastnĂm rozhodovĂˇnĂm nemĂˇ povoleno upravovat svĂ© vlastnĂ Ĺ™ĂdĂcĂ obvody. To by totiĹľ mohlo vĂ©st ke vzniku zĂˇpornĂ© vazby. Jednou poĹˇkozenĂ˝ obvod by pravdÄ›podobnÄ› nebyl schopen opravit sĂˇm sebe, a tak by se stĂˇle vĂce poĹˇkozoval.

Ukryl se tedy v mozku Ĺ�ĂdĂcĂho stĹ™ediska. To znamenĂˇ, Ĺľe pĹ™estal pro ten nesnesitelnĂ˝ stroj existovat. NenachĂˇzel se nikde v zornĂ©m poli stroje. A stroj pĹ™ece vidĂ vĹˇude. To znamenĂˇ, Ĺľe neexistuje. V tuto chvĂli jsou uĹľ nejspĂĹˇ vĹˇechny zĂˇznamy o nÄ›m smazĂˇny.

Zprvu pomalu, pak stĂˇle rychleji, krĂˇÄŤel do nitra chodby.

â€žVolnĂ˝!â€ś kĹ™iÄŤel. â€žOpravdu volnĂ˝ â€” poprvĂ© v ĹľivotÄ›. MĹŻĹľu si dÄ›lat, co chci, pozorovat celĂ˝ svÄ›t a smĂˇt se mu!â€ś OpĂˇjel se mocĂ a ĹˇtÄ›stĂm. Na obhlĂdce svĂ©ho krĂˇlovstvĂ otvĂral jedny dveĹ™e za druhĂ˝mi.

Mluvil nahlas, s pohnutĂm. â€žRoboopravĂˇĹ™i pracujĂcĂ na ĂşdrĹľbÄ› obvodĹŻ mi budou nosit jĂdlo. NĂˇbytek, obleÄŤenĂ â€” vĹˇechno, na co si vzpomenu. Budu tady ĹľĂt, jak budu chtĂt â€” dÄ›lat si, co se mi zachce.â€ś To pomyĹˇlenĂ bylo opravdu vzruĹˇujĂcĂ. OtevĹ™el prudce dalĹˇĂ dveĹ™e a zĹŻstal stĂˇt jako opaĹ™enĂ˝.

Ta mĂstnost byla vkusnÄ› zaĹ™Ăzena, tak, jak si to sĂˇm pĹ™edstavoval. Knihy, obrazy na stÄ›nĂˇch, jemnĂ© tĂłny hudby vychĂˇzejĂcĂ ze skrytĂ©ho pĹ™ehrĂˇvaÄŤe. Carl na to zĂral. NeĹľ za nĂm kdosi promluvil.

â€žOvĹˇemĹľe je nĂˇdhernĂ© ĹľĂt tady,â€ś Ĺ™ekl hlas. â€žBĂ˝t vlĂˇdcem mÄ›sta, mĂt vĹˇechno na dosah ruky. Ale co tÄ› vede k tomu, chudĂˇku, Ĺľe jsi prvnĂ, koho to napadlo a kdo sem pĹ™iĹˇel? Ale tady je mĂsto jen pro jednoho.â€ś

Carl se pomalu otoÄŤil, velmi pomalu, a mÄ›Ĺ™il vzdĂˇlenost, kterĂˇ ho dÄ›lila od muĹľe stojĂcĂho ve dveĹ™Ăch. ZvaĹľoval, jestli mĂˇ nÄ›jakou Ĺˇanci vymrĹˇtit kladĂvko, kterĂ© stĂˇle jeĹˇtÄ› tĹ™Ămal, â€” dĹ™Ăve, neĹľ ten druhĂ˝ vystĹ™elĂ z pistole, kterou na nÄ›j mĂĹ™il.

pĹ™eloĹľil JiĹ™Ă T. Pelech