Obsah

ZPÁTKY NA ZEMI 5

JESTLIŽE 21

RAMENO ZÁKONA 26

NEJLEPŠÍ LOVEC 41

HRAČKA 44

PODZEMNÍ POTÁPĚČ 50

KONEČNĚ PRAVDIVÝ PŘÍBĚH FRANKENSTEINA 59

MUŽ Z B.R.A.V. 64

MUŽ Z R.O.B.O.T. 94

NA ONOM SVĚTĚ 136

VŽDYCKY UDĚLÁM, CO MI MÉĎA ŘEKNE 143

ULICE AŠKELONU 151

KRYSA Z NEREZ OCELI 163

THE BEST OF

Sestavil Jaroslav Olša, jr., 1996

Přeložili Jiří Šmíd, 1984, Linda Bartošková, Jaroslav Olša, jr., 1990, Miroslav Martan, 1993, Jiří T. Pelech, 1995, Tomáš Filip, Ivo Hofrajtr, Jiří T. Pelech, 1996 Bibliografie Jaroslav Olša, jr., 1996 Obálka André, 1996

Down to Earth, If…, Arm of the Law, The Finest Hunter in the World, Toy Shop, Rock Diver, At Last, the True Story of Frankenstein, The Man from P.I.G., The Man from R.O.B.O.T., The Other World, I Always Do What Teddy Says, The Streets of Ashkelon, Stainless Steel Rat © Harry Harrison

Stories published by arrangement with the author.

Editor © Jaroslav Olša, jr., 1996

Translation © Jiří Šmíd, 1984,

Linda Bartošková, Jaroslav Olša, jr., 1990,

Miroslav Martan, 1993, Jiří T. Pelech, 1995,

Tomáš Filip, Ivo Hofrajtr, Jiří T. Pelech, 1996

Bibliography © Jaroslav Olša, jr., 1996

Cover © André 1996

with the use © Aris Multimedia Entertainment 1993

Czech Edition © AFSF 1996

ISBN 80-85390-41-8

Harry Harrison patří k neznámějším americkým sci-fi autorům, editorům a kritikům. Naše čtenáře poprvé zaujal při četbě románu Zajatý vesmír, proslavil se zde však především příběhy vesmírného dobrodruha Jasona dinAlta v trilogii Planeta smrti.

Jako dlouholetý editor několika sci-fi magazínů /např. Amazing Stories a Fantastic/ a několika desítek antologií /např. Nebula Stories a The Year’s Best SF/ dobře vystihl také styl psaní povídek. Ty nejznámější Vám nabízíme v tomto českém výběru z jeho povídkové tvorby.

ZPÁTKY NA ZEMI

„Gino… Gino… pomoz mi! Proboha, udělej něco!“

Slabý hlas chrčící ve sluchátkách Gina Lombardiho byl přehlušován praskáním, způsobeným sluneční interferencí. Gino ležel napůl pohřben v měsíčním prachu, který byl jemný jako pemza. Ruce měl natažené a snažil se dosáhnout hlouběji do trhliny ve skále. Skrz silné vrstvy svého skafandru cítil, jak se její okraje drolí, a rychle se stáhl zpět. Prach i úlomky skály okamžitě klesaly, přitahovány slabou měsíční gravitací, jejíž vliv nezmírňoval ani okolní vzduch. Jemný prachový závoj se o něco níž usazoval na Glazerově helmě a částečně tak zakrýval jeho zmučenou tvář.

„Gino, pomoz mi! Vytáhni mě odtud!“ úpěnlivě prosil a natahoval ruku co nejvýš nad hlavu.

„Tohle nemá smysl,“ odpověděl Gino, opřel se o bortící se okraj skály jak jen to bylo možné a natahoval se dolů. K tomu, aby dokázal uchopit tápající rukavici svého přítele, mu stále chyběl téměř metr.

„Nedosáhnu k tobě… a nemám tu nic, co bych ti mohl podat. Dojdu zpátky k Broukovi.“

„Neopouštěj mě!“ vykřikl Glazer, ale jeho hlas umlkl v okamžiku, kdy se Gino sesmekl od propasti a s námahou se postavil. Jejich malé vysílačky v helmách nebyly tak silné, aby dokázaly vysílat skrz skálu; hodily se pouze ke komunikaci na volném prostoru.

Gino běžel, co mu síly stačily. Dlouhými klouzavými skoky se vracel k Broukovi. Teď jejich vozidlo víc než kdy jindy připomínalo červeného brouka, usazeného v měsíční krajině, se čtyřmi pavoučími opěrnými nohami, zabořenými v prachu. Gino cestou polohlasně nadával: to ta první měsíční expedice pěkně končí! Vydařený start a výborné dosažení oběžné dráhy; první dva stupně se oddělily bez problémů; oběžná dráha kolem Měsíce v pořádku, přistání pak bezchybné. A deset minut poté, co opustili Brouka, se Glazer zřítil do té rozsedliny zakryté jemným prachem. Urazit celou tu cestu, vyhnout se tolika nebezpečím vesmíru, a pak spadnout do díry… To bylo nespravedlivé!

Když doběhl k modulu, pokrčil nohy, odrazil se a vyskočil až k horní části Brouka, kde se zachytil spodní části dosud otevřených dveří kabiny. Cestou přemýšlel, co udělá, a vsadil na magnetometr. Stáhl jeho dlouhý kabel z police a škubal za něj tak dlouho, dokud ho neuvolnil; pak se otočil a neztrácel ani sekundu. Zpět na povrch to byl skok z velké výšky — při pozemské gravitaci — avšak on zjevné nebezpečí ignoroval a skočil. Při dopadu se zabořil až po kolena do prachu. Směrem k rozsedlině se táhla řada rozmazaných stop. Běžel celou cestu, a přestože mu do plic proudil čistý kyslík, dýchal ztěžka. Vrhl se na zem a jako had se připlížil k okraji rozsedliny.

„Připrav se, Glazere!“ vykřikl a hlava se mu rozezvučela jeho vlastním hlasem, rezonujícím v helmě. „Chyť se kabelu.“

Rozsedlina byla prázdná. Další část křehké skály se odlomila a Glazer zmizel z dohledu.

Ještě dlouho tam major Gino Lombardi ležel, svítilnou zkoumal zdánlivě bezednou průrvu v měsíčním povrchu a volal do vysílačky zapnuté na maximální výkon. Jedinou odpovědí mu bylo praskání a on si postupně začínal uvědomovat chlad, který z věčně mrazivé horniny začal prostupovat izolací jeho skafandru. Glazer byl ztracen — s tím se nedalo nic dělat.

Poté Gino provedl vše, co se od něj očekávalo — metodicky a s nezájmem. Odebral vzorky hornin a prachu, odečetl hodnoty z přístrojů, umístil přístroje přesně tak, jak ho to učili, a odpálil zkušební nálož v dokonale souměrně vyvrtaném otvoru. Když tohle všechno provedl, sebral záznamy z přístrojů a vrátil se do Brouka. V okamžiku, kdy se kosmická loď dostala při svém následujícím obletu do nadhlavníku, zapnul vysílačku v kabině a zavolal nahoru.

„Dane, ozvi se… Plukovníku Dantone Coyi, slyšíš mě?“

„Hlasitě a jasně,“ zapraskalo to ve sluchátkách. „Tak co, chlapci, jaké to je, chodit po Měsíci?“

„Glazer je mrtvý. Jsem tu sám. Mám všechna požadovaná data a fotografie. Žádám o povolení zkrátit plánovanou dobu pobytu. Domnívám se, že není důvod, abych tu ještě zůstával.“

Po několik dlouhých sekund bylo slyšet jen tiché praskání; pak se ozval Danův hlas… plně pod kontrolou, s typickým texaským přízvukem.

„Fajn, Gino, čekej na signál z počítače. Myslím, že bychom se mohli setkat při příštím obletu.“

Start z Měsíce byl stejně hladký jako při simulovaných zkouškách na Zemi. Gino byl příliš zaneprázdněn prací za dva, než aby uvažoval o tom, co se vlastně stalo. Seděl připoután v křesle, když rádiový signál z počítače zažehl motory, z nichž vyšlehly plameny do spodní části Brouka a uvolnily jeho vrchní polovinu, jež se teď řítila vzhůru na vesmírné randezvous s mateřskou lodí na oběžné dráze.

Objevily se spojené sekce lodi a Gino si uvědomil, že proletí před nimi, poněvadž má příliš vysokou rychlost; s pocitem nejhlubší melancholie provedl úpravu kurzu. Počítač původně nepočítal se sníženou hmotností měsíčního modulu, s jediným pasažérem na palubě. Pak už nebylo obtížné sladit oběžné dráhy a za několik minut Gino prolezl vstupním otvorem do velitelského modulu a otvor za sebou hermeticky uzavřel. Dan Coye seděl u řídicího panelu a nepromluvil, dokud se nestabilizoval tlak uvnitř kabiny, takže si mohli sundat helmy.

„Co se tam dole stalo, Gino?“

„Nehoda… prasklina v měsíčním povrchu, lehce pokrytá prachem. Glazer… prostě… spadl do ní… Toť vše. Snažil jsem se ho vytáhnout, ale nedosáhl jsem k němu. Běžel jsem k Broukovi pro nějaké lano, ale než jsem se vrátil, spadl hlouběji. Bylo to…“

Gino zabořil obličej do dlaní a ani on sám nevěděl, zda vzlyká nebo se jen chvěje únavou a vypětím.

„Něco ti prozradím… vůbec nejsem pověrčivý,“ řekl Dan a zalovil hluboko v kapse svého skafandru. „Všichni si o mně myslí, že pověrčivý jsem, což dokazuje, že se všichni ostatní mohou mýlit. Mám tohohle maskota, protože ode všech pilotů se očekává, že mají maskota — a reportéři zase mají o čem psát.“ Vytáhl z kapsy malou černou gumovou panenku, kterou znaly milióny lidí z obrazovky, a podal ji Ginovi.

„Všichni vědí, že s sebou vždycky nosím tohohle maskota pro štěstí, ale nikdo netuší, o jaké štěstí se vlastně jedná. Teď to odhalíš, majore Gino Lombardi, a budeš se na mém štěstí podílet. V první řadě není tahle mrňavá figurka z gumy, což by mělo neblahý vliv na její obsah, nýbrž z neutrálního plastu.“

Proti své vůli se Gino díval, jak Dan uchopil panenčinu hlavu a odšrouboval ji.

„Všimni si krouživého pohybu,…. zbavuji hlavy svou přítelkyni, v jejíž hrudi spočívá to největší štěstí na světě… štěstí, jaké ti může poskytnou jen pětasedmdesátiprocentní bourbon… Dej si…“ Natáhl se a podal panenku Ginovi.

„Díky, Dane.“ Zvedl tu věc k ústům a zmáčkl ji. Po dvou doušcích ji podal zpět.

„Na skvělého pilota a skvělého kamaráda, na Eddieho Glazera,“ pozvedl Dan Coye lahvičku a náhle zvážněl. „Chtěl se dostat na Měsíc a to se mu podařilo. Teď mu Měsíc patří… celý Měsíc… právem záboru.“

Vyprázdnil panenku do poslední kapky, pečlivě zašrouboval hlavičku a pak ji vrátil do kapsy. „A teď se podíváme, co můžeme udělat… Spojíme se s řídícím střediskem, aby bylo v obraze a vydáme se na cestu zpátky.“

Gino zapnul rádio, ale ještě nezačal vysílat. Během rozhovoru se dostali na oběžné dráze nad odvrácenou stranu měsíce, jehož hmota účinně zamezovala jakékoli komunikaci se Zemí. Řítili se temnotou po předem stanoveném oblouku a nad ostrými měsíčními štíty znovu spatřili východ Slunce; pak se náhle vyhoupla nad obzor veliká Zeměkoule. Severní Amerika byla jasně rozeznatelná a nebyl důvod použít při vysílání zesilovač. Gino zamířil signál na Cape Canaveral a čekal dvě a půl sekundy, než jeho signál přijmou a než dorazí jejich odpověď. Sekundy se protahovaly a protahovaly a Gino s rostoucím pocitem strachu sledoval, jak se ručička pomalu pohybuje po ciferníku.

„Neodpovídají…“

„Interference, sluneční skvrny… zkus to znovu,“ řekl Dan a jeho hlas zněl náhle nervózně.

Řídící středisko na Cape Canaveral neodpovědělo ani na další vysílání a žádné odezvy se nedočkali, ani když vyzkoušeli tísňové frekvence. Na vyšších frekvencích sice zachytili jakési rozhovory mezi piloty letadel, ale nikdo si jich nevšímal, ani nevěnoval pozornost jejich opakovaným výzvám. Hleděli teď na modrou planetu s hrůzou a teprve po hodině vyčerpávajícího úsilí si byli ochotni připustit, že z nějakého nepředstavitelného důvodu je s ní jakékoli rádiové spojení nemožné.

„Ať už se stalo cokoli, stalo se to během našeho posledního obletu Měsíce. Byl jsem s nimi v kontaktu, zatímco ty jsi sledoval oběžné dráhy,“ poklepával Dan na číselníky. „Přece nemůže být závada na…“

„Tady ne,“ řekl Gino pevným hlasem. „Ale… třeba se stalo něco dole!“

„Mohla by to být… válka?“

„Možná. Ale s kým a proč? Na tísňových frekvencích není nic zvláštního a nemyslím si…“

„Podívej!“ zvolal Dan chraptivě. „Světla… kde jsou světla?“

Při posledním obletu byla dalekohledem zcela jasně vidět blikotavá světla amerických měst. Teď byl celý kontinent temný.

„Počkej, podívej se na Jižní Ameriku, tam jsou světla rozsvícená, Gino. Co se jen mohlo doma stát, zatímco jsme byli na druhé straně Měsíce?“

„To zjistíme jen jediným způsobem… Vracíme se! S pomocí, nebo bez pomoci řídícího střediska.“

Odpojili měsíčního Brouka, připoutali se v akceleračních křeslech a zadali údaje do počítače. Podle jeho instrukcí navedli loď do výšky potřebné pro zážeh. Ještě jednou obletěli měsíc a ve správný okamžik počítač zažehl motory v připojeném servisním modulu. Zamířili domů.

Uváží-li se všechny nepříznivé faktory, nebylo to tak špatné přistání. Trefili se na správný kontinent a byli jen pár stupňů od požadované zeměpisné šířky, ačkoli vstoupili do atmosféry dříve, než chtěli. Bez sebemenší pomoci z pozemského střediska to bylo téměř zázračně dobré přistání. Jak se kabina řítila houstnoucí atmosférou, její obrovská rychlost se snižovala. Hluboko pod nimi bylo možno trhlinou mezi mraky spatřit pevnou zemi.

„Je pozdě odpoledne,“ řekl Gino, „brzy po přistání bude tma.“

„Alespoň chvíli ještě bude světlo. Mohli jsme taky přistát o půlnoci v Pekingu, tak nechci slyšet žádné stížnosti. Připrav se na vypuštění padáků.“

Kabina sebou dvakrát trhla, jak se obrovské padáky rozevřely. Oba muži si odkryli obličejové části helem, protože už zase byli v bezpečí vzdušného oceánu.

„Přemýšlíš, jaké uvítání nás čeká?“ zeptal se Dan a poškrábal si strniště na široké bradě.

S ostrým zvukem praskajícího kovu se v horním kvadrantu kabiny objevila řada otvorů; se svištěním dovnitř pronikl vzduch a vyrovnal nízký tlak v kabině.

„Podívej!“ vykřikl Gino a ukazoval na tmavý předmět, který se přehnal okolo. Měl vejčitý tvar, tupá křídla a proti odpolednímu slunci se zdál černý. Pak se při svém výstupu pootočil a na nějakou chvíli bylo vidět jeho stříbřitý povrch, když letěl obloukem nad nimi, potom začal klesat. Když se vnořili do mraků, Slunce zakryl šedivý opar. Oba muži na sebe pohlédli; ani jeden z nich nechtěl promluvit jako první.

„Tryskáč,“ řekl nakonec Gino. „Ne, tenhle typ jsem ještě nikdy neviděl…“

„Já taky ne, ale něco povědomého na něm bylo… Viděl jsi ta křídla, že jo? Viděl jsi je…?“

„Pokud se chceš zeptat, jestli jsem viděl ty černé kříže na křídlech, tak viděl, ale nehodlám si to připustit. Nebo bych to aspoň neudělal, nebýt těch nových větracích otvorů, co nám prorazili do trupu. Máš nějakou představu, co to všechno znamená?“

„Žádnou. Ale mám pocit, že nepotrvá dlouho a zjistíme to. Připrav se na přistání, zbývá jen pár set metrů.“

Stíhačka se neobjevila. Přitáhli si bezpečnostní pásy a připravili se na dopad. Byl to ohromující náraz; kabina se převrátila na bok a rozechvěla se.

„Odhoď padáky,“ nařídil Dan Coye. „Vláčí nás.“

Gino zatáhl za páky už v okamžiku, kdy Dan promluvil. Další nakláněni přestalo a kabina se po chvíli narovnala.

„Čerstvý vzduch,“ řekl Dan a odjistil výstupový otvor. Víko odskočilo a dopadlo na zem. Jak odpojovali přívody a přezky ze svých skafandrů, pronikal oknem dovnitř horký, suchý vzduch a přinášel s sebou prašný pach pouště.

Dan zvedl ruku a nadechl se. „Voní to jako domov. Vylezeme z té plechovky ven.“

Plukovník Danton Coye vyšel jako první, jak se slušelo na velitele První americké expedice „Země — Měsíc“. Major Gino Lombardi ho následoval. Stáli tiše vedle sebe a pozdně odpolední slunce se odráželo od jejich stříbřitých skafandrů. Kolem nich — kam až dohlédli — se rozprostíral řídký porost šedivých pouštních keřů, mesquita a kaktusů. Nic nenarušovalo klid a jediný pohyb byl způsobován vánkem, který odnášel oblak prachu, vytvořený při jejich přistání.

„Voní to tu příjemně, jako v Texasu,“ nasával Dan vzduch do nosu.

„Smrdí to tu, až z toho mám žízeň. Ale… Dane… co se vlastně stalo? Nejdřív jsme měli rádiové spojení, pak se objevila ta stíhačka…“

„Podívej, tamhle přichází odpověď,“ ukazoval důstojník na pohybující se sloupec prachu, který se valil od obzoru. „Nemá cenu hádat, protože pravdu zjistíme za pět minut.“

Trvalo to ještě kratší dobu. S burácením k nim dorazilo velké polopásové vozidlo pískové barvy, následované dvěma obrněnými vozy. Prudce zabrzdily, takže je obklopil obrovský oblak prachu. Dveře polopásáku se otevřely. Obrýlený muž, jenž z nich vystoupil, si smetl prach ze své černé uniformy.

„Hände hoch!“ nařídil a ukázal na kanóny obrněných vozů. „Ruce nad hlavu a nechte je tam. Jste zajati.“

Pomalu jakoby v hypnóze zvedali ruce a snažili se zaznamenat všechny detaily jeho uniformy. Stříbrné symboly blesku na klopách, vysoké kšiltovky — a orel držící ve spárech hákový kříž.

„Vy jste… vy jste Němci!“ vydechl Gino Lombardi.

„Jste všímavý,“ prohlásil důstojník naprosto vážně. „Já jsem hauptmann Langenscheidt a vy jste mí zajatci. Budete se řídit mými rozkazy. Nastupte si do kartwagenu.“

„Tak moment,“ protestoval Dan. „Já jsem plukovník Coye z USAF a rád bych věděl, co se to tu děje…“

„Nastupte si,“ rozkázal důstojník. Tón svého hlasu nezměnil, ale z pouzdra vytáhl dlouhohlavňový luger a namířil ho na ně.

„Pojď,“ položil Gino Danovi ruku na rameno. „Jsi sice vyšší šarže, ale teď má navrch on.“

Vyšplhali se do otevřené části polopásáku a kapitán si sedl proti nim. Dva nemluvní vojáci s namířenými automatickými pistolemi se posadili za jejich záda. Pásy zařinčely a vůz se dal do pohybu; kolem nich se zvedal dusivý prach.

Gino Lombardi si stále nemohl připustit, že tohle všechno je skutečnost. Let na Měsíc, přistání i Glazerovu smrt dokázal akceptovat — to byly věci, jež lze pochopit. Ale tohle…? Pohlédl na hodinky, na dvanáctku v kalendáři.

„Jednu otázku, Langenscheidte,“ snažil se překřičet hluk motoru. „Je dnes dvanáctého září?“

Jedinou odpovědí bylo chladné přikývnutí.

„A ještě rok. Je určitě… 1971?“

„Ano, samozřejmě. Žádné další otázky. Mluvit budete s oberstem, ne se mnou.“

Pak už byli zticha a snažili se, aby jim prach nevnikal do očí. Po několika minutách uhnuli stranou a zastavili se, načež v protisměru s rachotem projel obrovský, těžký transportér. Němci zjevně chtěli mít kromě posádky i kabinu. Když dlouhé vozidlo přejelo, dal se pásák znovu do pohybu. Už se stmívalo, když se před nimi vynořily obrysy dvou velkých tanků, jejichž kanóny sledovaly kodrcavou jízdu pásáku po rozryté cestě. Za těmito hlídkami byl autopark s dalšími vozidly a pak stany a načervenalé plameny benzínu, hořícího ve vědrech s pískem. Pásák zastavil před největším stanem a oba astronauti byli přinuceni do stanu vstoupit.

Důstojník, otočený zády k nim, seděl u polního stolku a psal. Zatímco tam stáli, dokončil svou práci, složil několik papírů a uložil je do krabice. Pak se k nim otočil. Spatřili štíhlého muže s planoucíma očima. Po celou dobu, kdy kapitán překotnou němčinou podával hlášení, je upřeně pozoroval. „To je velice zajímavé, Langenscheidte, ale nesmíme nechávat naše hosty stát. Ať ordonanc přinese pár židlí. Pánové, dovolte, abych se představil. Jsem plukovník Schneider, velitel 109. pancéřové divize, kterou jste laskavě poctili svou návštěvou… Cigaretu?“

V koutcích plukovníkových úst se objevil úsměv, který pak stejně náhle zmizel. Plochý balíček playerek podával Ginovi, který si ho od něj automaticky vzal. Když z něj jednu cigaretu vyklepával, všiml si, že byly vyrobeny v Anglii, ale nápisy byly německé.

„A jsem přesvědčen, že neodmítnete trochu whisky,“ řekl Schneider a na jeho tváři se znovu objevil strojený úsměv. Láhev Ould Highlander položil před ně na stůl, takže si Gino mohl přečíst etiketu. Byl na ní obrázek horala, měl sukni i dudy, ale říkal: Ich hatte etwas zu trinken WHISKEY!

Sluha přinesl Ginovi židli a ten se na ni s úlevou posadil. Usrkl ze sklenky, kterou mu podali — byla to stará dobrá skotská. Obrátil ji do sebe jediným douškem.

Když sluha odešel, velitel se usadil na svou skládací židli a také si nalil drink. Jediným důkazem toho, že jsou zajatci, byl mlčenlivý kapitán, který stál u dveří s rukou spočívající na pistoli, zasunuté do pouzdra.

„Přicestovali jste velmi zajímavým dopravním prostředkem, pánové. Naši techničtí experti ho pochopitelně prozkoumají, ale klademe si otázku…“

„Já jsem plukovník Danton Coye z United States Air Force, osobní číslo…“

„Prosím, plukovníku,“ přerušil ho Schneider. „Můžeme se obejít bez formalit…“

„Major Giovanni Lombardi, United States Air Force,“ vpadl mu do řeči Gino a přidal své osobní číslo.

Německý důstojník se znovu lehce pousmál a lokl si svého drinku. „Nedělejte si ze mě blázny,“ spustil náhle a poprvé se projevila chladná autorita, odpovídající jeho přísnému vzezření. „Předám vás Gestapu, tam si můžete mluvit stejným způsobem jako se mnou… A dost už těch vašich výmyslů. Vím, že neexistují žádné US Air Force, nýbrž jen Army Air Corps, které byly našim letcům skvělými cíly. Takže… co jste dělali v tom stroji?“

„Do toho vám nic není, plukovníku,“ odsekl Dan stejným tónem. „Mě by zase zajímalo, co dělají německé tanky v Texasu.“

Jeho další slova byla přehlušena výstřely z pušek, které zřejmě nebyly vypáleny daleko. Ozvaly se dvě mohutné exploze a vchod do stanu ozářily vzdálené plameny. Kapitán Langenscheidt vytáhl pistoli a vyběhl ze stanu, dříve než ostatní vstali ze židlí. Venku se ozval tlumený křik a dovnitř vešel muž, mířící na ně zvláštní, masivní pistolí. Měl na sobě zašpiněné khaki, jeho ruce a obličej pokrývala černá barva.

„Verdamm…,“ vydechl plukovník a sáhl po vlastní pistoli; zbraň nově příchozího sebou dvakrát trhla a současně vydala dva tlumené zvuky. Důstojník od pancéřové divize se chytil za břicho a svíjel se na podlaze.

„Přestaňte zírat, chlapci,“ ozval se vetřelec. „Hněte sebou, než sem přijde někdo další.“

Vyšel ze stanu a oni ho následovali. Proklouzli za řadu zaparkovaných náklaďáků a skrývali se tam, dokud kolem nich nepřeběhla skupina vojáků v přilbách, směřující do míst, odkud se střílelo. Pak se ozval kanón a plamenů postupně ubývalo.

Rozvědčík se zaklonil a zašeptal: „Tohle je pouze diverzní akce — jen šest mužů a spousta kraválu. I když dostali jednu cisternu. Ti skopčáci to brzy zjistí a poklušou zpátky… takže vezmeme roha… Teď!“

Vyklouzl zpoza náklaďáku a všichni tří vyběhli do tmavé pouště. Po několika metrech začali astronauti ztrácet síly, ale vydrželi, dokud téměř nepadli do vyschlého koryta, v němž se ukrýval jeep. Motor naskočil, jakmile se vyhoupli nahoru, a vůz si bez světel razil cestu skrz keře.

„Máte štěstí, že jsem vás viděl přistávat,“ ozval se jejich průvodce z předního sedadla. „Jsem poručík Reeves.“

„Plukovník Coye… a tohle je major Lombardi. Patří vám naše velké díky, poručíku. Když nás ti Němci zajali, nemohli jsme tomu uvěřit. Kde se tu vzali?“

„Průlom, zrovna včera pronikli poblíž Corpusu. Ženeme se za touhle divizí s mojí hlídkou a průběžně informujeme San Antonio o jejich postupu. Díky tomu jsem uviděl vaši loď, či co to je, když přistávala přímo před jejich průzkumníky. Byly na ní hvězdy a pruhy. Snažil jsem se k vám dostat jako první, ale musel jsem se stáhnout, aby mě jejich průzkumníci nezpozorovali. Ale nakonec to vyšlo. Když se setmělo, zmocnili jsme se pásáku a dva z mých lehce raněných s ním jeli zpátky do Cotully, kde máme pár obrněných vozidel. S ostatními jsem se připravil na diverzní akci a výsledek znáte. Vy od Air Corps byste si měli dávat majzla, odkud fouká vítr, nebo všechny ty vaše zánovní mašiny padnou nepříteli do rukou.“

„Říkal jste, že Němci jsou u Corpus… Corpus Christi?“ zeptal se Dan. „Co tam dělají? Jak jsou tam dlouho… a hlavně, kde se tam vzali?“

„Vy kluci od letectva musíte být zašitý v ňáký pěkný díře,“ drmolil Reeves, jak jeep poskakoval přes příkop. „K přistání na texaské straně Mexického zálivu došlo už víc než před měsícem. Zadržovali jsme je jen tak tak, teď vyrážejí a nám se daří jen držet se před nimi.“

Na chvíli se odmlčel a zamyslel. „Možná bych s vámi neměl tolik mluvit, dokud nezjistíme, co jste tam vlastně dělali. Klidně seďte a za dvě hodiny budete v bezpečí.“

Druhý jeep se k nim připojil krátce poté, co najeli na venkovskou silnici, a poručík začal cosi mumlat do polní vysílačky, jež v něm byla umístěna. Poté oba vozy zamířily na sever, proplétaly se mezi mnoha zátarasy a dělostřeleckými stanovišti, až konečně dorazily do malého města Cotulla jižně od San Antonia. Zavedli je do zadního traktu místního supermarketu, kde sídlilo velitelství. Bylo tam plno hlavounů a ozbrojených stráží a za stolem seděl jednohvězdičkový generál se širokou spodní čelistí. Celková atmosféra a pohledy přítomných v mnohém připomínaly stan německého plukovníka.

„Kdo jste, vy dva, co tu děláte — a v čem jste to přiletěli?“ Generál na ně otázky vyštěkl hlasem, který nepřipouštěl žádné námitky.

Dan měl plno otázek, na něž by rád znal nejdřív odpověď, ale raději se s generálem nehádal. Informoval ho o letu na Měsíc, o ztrátě spojení a o návratu. Po celou dobu ho generál bedlivě sledoval, aniž změnil svůj výraz. Neřekl jediné slovo, dokud Dan neskončil. Pak promluvil.

„Pánové, nevím, jak si přebrat vaše vyprávění o raketách, letech na Měsíc, ruských sputnicích a všem tom ostatním. Buď jste blázní vy dva, anebo já… ačkoli uznávám, že tamhle na tom transportéru stojí dost výmluvné zařízení. Když mluvíte, připadá mi, že jste stejný Američan jako já, ale to, co říkáte, nedává smysl. Pochybuji, že Rusové mají čas a prostředky zabývat se raketami, když jsou teď rozprášeni a hnáni přes Sibiř. Všechny ostatní evropské země už fašistům podlehly, a ti teď přenesli válku na tuto polokouli, vybudovali si základny ve Střední Americe, okupovali Floridu a přistáli na několika místech na pobřeží Mexického zálivu. Nemohu předstírat, že chápu to, co se tu děje, takže vás ráno odešlu do sídla federální vlády v Denveru.“

Druhého dne, během letu nad vysokými štíty Skalistých hor, se snažili vyřešit část záhady. Poručík Reeves cestoval s nimi, údajně jako průvodce, ale pistoli měl v pohotovosti.

„Doba i svět jsou stejné jako ty, které jsme opustili,“ vysvětloval Gino, „ale plno věcí je odlišných. Příliš mnoho věcí. Všechno se zdá být do určitého okamžiku stejné, ale pak se dějiny náhle začnou radikálně měnit. Reevesi, neříkal jste, že Roosevelt zemřel v průběhu svého prvního prezidentského období?“

„Na zápal plic… vždycky měl chatrné zdraví. Zemřel po necelém roce ve funkci. Měl plno odvážných plánů, které však nepomáhaly. Úřad převzal viceprezident Garner. Když o něčem mluvil John Nance, vypadalo to jinak, než když o tom hovořil Roosevelt. Docházelo k mnoha hádkám a potížím v kongresu, krize se prohlubovala a situace v celé zemi se nelepšila až do roku 1936, kdy byl zvolen Landon. Stále bylo plno lidí nezaměstnaných, ale když v Evropě vypukla válka, začali od nás nakupovat mnoho věcí… potraviny, stroje i zbraně.“

„Máte na mysli Británii a spojence, že?“

„Mám na mysli všechny… i Němce. I když se tady kvůli tomu plno lidí naštvalo. Ale politika prosadila nevměšování se do záležitostí druhých a obchodování s každým, kdo byl ochoten platit. Teprve po invazi do Británie si lidé uvědomili, že fašisté nejsou zdaleka ideální zákazníci, ale to už bylo příliš pozdě.“

„Je to jako zrcadlový obraz skutečného světa — vlastně jako obraz v křivém zrcadle,“ natáhl Dan prudce z cigarety. „Zatímco jsme kroužili kolem Měsíce, stalo se něco, co změnilo svět do podoby, jakou by měl, kdyby se historie změnila počátkem třicátých let.“

„Svět se nezměnil,“ namítl Reeves, „takovýhle byl vždycky. I když připouštím, že podle vašeho vyprávění by vypadal lépe. Ale buď je skutečností tenhle svět, anebo to, co říkáte vy, a já věřím té jednodušší možnosti. Nemám tušení, do jakého experimentu vás to Air Corps zatáhli, ale pěkně vám to popletlo hlavy.“

„S tím nemohu souhlasit,“ trval na svém Gino. „Taky začínám mít pocit, že mi přeskočilo, ale pak si zase uvědomím, že je tu kabina, v níž jsme přistáli. Jak mi vysvětlíte tohle?“

„O to se ani nebudu snažit. Vím, že je v ní plno přístrojů, nad nimiž si inženýři a univerzitní profesoři rvou vlasy, ale mě to nezajímá. Vracím se zpátky na frontu, kde jsou problémy jednodušší. Pokud se neprokáže opak, budu vás považovat za cvoky… promiňte mi ten výraz, pánové.“

Oficiální reakce v Denveru byla v podstatě stejná. Štábní vůz, spolu s motocyklovým doprovodem vojenské policie, je vyzvedl ihned poté, co dorazili do Lowry Field, a převezl je přímo do FitzSimmonsovy nemocnice. Odvezli je rovnou do laboratoří, kde je přinejmenším polovina početného nemocničního personálu vyšetřovala, testovala a dotazovala se jich. Několikrát museli odpovídat s detektorem lži — ale ani na jedinou ze svých otázek nedostali odpověď. Čas od času se na ně některý z vysokých důstojníků zamračil, ale prohlídky se nezúčastnil. Po celé hodiny magnetofony nahrávaly jejich odpovědi na otázky týkající se všeho možného, od historie po fyziku. Když už únavou nebyli schopni mluvit, dostali benzedrin, aby mohli pokračovat. Trvalo to déle než týden a během té doby se oba důstojníci viděli jen několikrát — náhodou — ve výslechových místnostech, a nakonec byli celí zesláblí vyčerpáním a omámení drogami. Na žádnou ze svých otázek nedostali odpověď; vždy se jim dostalo jen ujištění, že o vše bude postaráno, jakmile vyšetřování skončí. Když pak došlo k jeho přerušení, bylo to příjemné překvapení — a naprosto nečekané.

Gina vyslýchal nedávno narukovaný profesor historie, který měl na zašpiněné maskáčové bundě připevněny zašlé kapitánské prýmky. Protože po hodinách a hodinách neustálého mluvení měl Gino ochraptělý hlas, přidržoval si u úst mikrofon a hovořil šeptem.

„Můžete mi říci, kdo byl za Lincolna ministrem financí?“ zeptal se kapitán.

„Jak to mám, ksakru, vědět? A moc bych se divil, kdyby to v téhle nemocnici věděl ještě někdo jiný než vy. Víte to, že?“

„Samozřejmě!“

Dveře se rozlétly a do místnosti nahlédl tělnatý plukovník s označením vojenské policie.

„Přišel jsem pro majora Lombardiho.“

„Budete muset počkat,“ protestoval kapitán-historik a kroutil si už tak dost zmuchlanou kravatu. „Ještě jsem neskončil…“

„To není rozhodující. Major má jít okamžitě se mnou.“

Beze slov procházeli podél mnoha sálů, až se dostali do společenské místnosti. Dan unaveně zvedl ruku na pozdrav. Ležel natažený v křesle a kouřil doutník. Amplión na zdi monotónně drmolil.

„Vezmi si doutník,“ postrčil Dan krabičku na druhou stranu stolu.

„Co se děje?“ zeptal se Gino, ukousl špičku doutníku a sháněl se po zápalce.

„Další konference, plno hlavounů a zmatek. Půjdeme dovnitř, jen co se to tam trochu zklidní. Teď už existuje teorie o tom, co se stalo, ale nemá moc velkou podporu, i když ji vytvořil sám Einstein…“

„Einstein! Ten je přece mrtvý…“

„Teď určitě ne, já ho viděl. Je to starý, více než devadesátiletý muž, křehký jako květinka, ale chůzi má dosud pevnou. Je… počkej, nejsou to zprávy?“

Poslouchali hlas z reproduktoru, který jeden z příslušníků vojenské policie pustil hlasitěji.

„…přes prudké boje je teď San Antonio v rukou nepřítele. Ještě před hodinou jsme dostávali zprávy z obklíčeného Alama, kde se jednotky 6. kavalerie odmítly vzdát, a celá Amerika sledovala tuto druhou bitvu o Alamo. Historie se znovu — tragicky — opakuje, protože teď, jak se zdá, není žádná naděje, že by někdo přežil…“

„Pánové, laskavě mne následujte,“ vyrušil je štábní důstojník. Oba astronauti unaveně vstali a šli za ním. Zaklepal na dveře a otevřel je. „Prosím, jděte dál.“

„Jsem šťastný, že se s vámi setkávám,“ řekl Albert Einstein a pokynul jim, aby se posadili.

Sedl si zády k oknu; jeho řídké bílé vlasy zachytávaly odpolední slunce a vytvářely kolem jeho hlavy auru.

„Pane profesore,“ ozval se Dan Coye, „mohl byste nám povědět, co se stalo? Co se změnilo?“

„Nezměnilo se nic… to je ta důležitá skutečnost, kterou si musíte uvědomit. Svět je stejný a vy jste také stejní, avšak vy jste se… nenapadá mne vhodnější výraz… vy jste se přestěhovali. Vidím, že nemluvím dost jasně. Matematicky to lze vyjádřit snáze.“

„Každý, kdo usedne do rakety, musí být alespoň trochu čtenářem sci-fi a já také něco přečetl,“ řekl Dan.

„Dostali jsme se do jednoho z těch paralelních světů, o nichž se psalo… do jakéhosi odlehlého proudu času, nebo kam?“

„Ne, nic takového vás nepostihlo, i když by vám možná pomohlo uvažovat o tom tímto způsobem. Tohle je stejně objektivní svět jako ten, který jste opustili… ale není to stejný subjektivní svět. Existuje jediná galaxie, kterou obýváme, jediný vesmír. Avšak naše chápání tohoto světa mění mnohé z aspektů reality.“

„Přestávám tomu rozumět,“ povzdechl si Gino.

„Schválně, jestli to chápu,“ ozval se Dan. „Vypadá to tak, že tvrdíte, že věci jsou takové, jaké si myslíme, že je vidíme, a naše myšlení je v té podobě udržuje. Jako třeba ten strom na dvoře, jak si ho pamatuji z univerzity.“

„Opět to není zcela přesné, ale je to aproximace, která vám může pomoci vyjasnit si své uvažování. Jedná se o jev, jehož existenci jsem již delší dobu předpokládal vzhledem k jistým měřením rychlosti světla, při nichž snad šlo některé nesrovnalosti vysvětlit chybami přístrojů, gravitačními jevy či chemickými reakcemi, ne však všechny. Cosi jsem tušil, ale nevěděl jsem, kde to hledat. Vám, pánové, z celého srdce děkují za to, že jste mi na samém konci života poskytli tuto šanci, že jste mě přivedli na stopu, která může vést k vyřešení tohoto problému.“

„Řešení…,“ nadechl se Gino. „Myslíte, že existuje možnost, že bychom se dostali zpátky do takového světa, jaký známe?“

„Nejen možnost, ale ta nejvyšší pravděpodobnost. To, co vás postihlo, byla náhoda. Dostali jste se daleko od rodné planety, daleko od jejího atmosférického obalu a po část obletu Měsíce i z jejího dohledu. Vaše chápání reality bylo vystaveno velké námaze a vaše fyzická realita i realita vašich duševních procesů se změnila smrtí vašeho společníka. Kombinace těchto vlivů způsobila, že jste se vrátili do světa s poněkud odlišným aspektem reality, než jaký existoval ve světě, jenž jste opustili. Historici určili okamžik změny.

Nastala 17. srpna 1933… toho dne, kdy prezident Roosevelt zemřel na zápal plic.“

„Tak proto ty otázky z oblasti lékařské péče v mém dětství,“ řekl Dan. „Měl jsem zápal plic; bylo mi jen pár měsíců, málem jsem zemřel — matka mi pak o tom často vyprávěla. Mohlo to být zhruba ve stejné době. Neříkejte mi ale — přece není možné, že bych já žil a prezident zemřel…?“

Einstein zavrtěl hlavou. „Ne, musíte si uvědomit, že jste oba žili v tom světě, který jste znal. Dynamika toho vztahu zdaleka není jasná, ale nepochybuji, že nějaká relevance je v ní obsažena. Důležité je, že se domnívám, že jsem vyvinul způsob, jak mechanicky provést přenos z jednoho aspektu reality do druhého. Potrvá roky, než se podaří přemisťovat hmotu z jedné reality do jiné libovolně, ale už teď je proces zdokonalen tak, že jsem si jist, že hmotu, která sem byla přemístěna z jiné reality, lze vrátit.“

Ginovo křeslo zavrzalo, jak prudce vyskočil. „Pane profesore, je tomu tak, že… pokud jsem vás dobře pochopil… nás můžete poslat zpátky tam, odkud jsme přišli?“

Einstein se usmál: „Vyjádříme-li to tak prostě, jak jste to učinil vy, majore… pak odpověď zní: ano. Už podnikáme kroky, které vrátí vás i vaši kabinu v nejkratší možné době. Na oplátku vás požádáme o laskavost.“

„Jistě… cokoli si budete přát,“ předklonil se Dan.

„Dostanete s sebou přístroj pro převádění reality a mikrokopie všech našich poznámek, teorií a praktických poznatků. Ve světě, z něhož přicházíte, lze shromáždit a využít veškeré obrovské síly techniky a vyřešit tak problém, jak mechanicky dosáhnout toho, co se vám dvěma podařilo náhodou. Mohli byste to dokázat během pár měsíců, což je přesně čas, který nám zbývá.“

„Jak to myslíte?“

„Ve válce prohráváme. Přes všechna varování, jichž se nám dostalo, jsme prostě nebyli připraveni. Mysleli jsme si… nebo spíš doufali… že se to k nám nikdy nedostane. Teď už fašisté postupují na všech frontách. Je jen otázkou času, kdy zvítězí. Můžeme ještě vyhrát, ale jen s vašimi atomovými bombami.“

„Vy atomové bomby nemáte?“ podivil se Gino.

Einstein chvíli tiše seděl, než odpověděl. „Ne, nebyla k tomu příležitost. Vždycky jsem si byl jist, že je lze sestrojit, ale nikdy jsem se o to nepokusil. Němci na tom byli stejně, i když jednou dokonce začali s projektem těžké vody, což směřovalo k řízenému jadernému štěpení. Ale jejich vojenské úspěchy byly tak velké, že se toho vzdali zároveň se všemi ostatními bláznivými a nákladnými projekty jako třeba ta jejich teorie duté Země. Já sám jsem nikdy nechtěl být svědkem toho, jak se tahle pekelná věc vytváří, a podle toho, co jste mi řekli, je to horší než byly mé nejstrašnější představy. Avšak musím přiznat, že jsem se s tím obrátil na prezidenta, když se blížila německá hrozba, ovšem nic se v tom neudělalo. Tehdy to bylo příliš drahé. Teď je zas příliš pozdě. Nebo snad ještě není. Pokud nám vaše Amerika pomůže, máme možnost nepřítele porazit. A potom… jakými úžasnými vědomostmi budeme disponovat, až budou naše světy v kontaktu. Uděláte to?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Dan Coye. „Ale papaláše u nás bude nutné hodně přesvědčovat. Navrhuji natočit několik filmů o vás a jiné, které by vysvětlily něco z toho, o čem jste se zmiňoval. A také přiložit různé dokumenty… cokoli, co by je pomohlo přesvědčit o tom, co se stalo.“

„Mohu udělat něco lepšího.“ Einstein vytáhl ze zásuvky stolu malou lahvičku. „Tady je nejnovější lék… a jeho složení… u něhož se prokázala účinnost při likvidaci několika agresivních forem rakoviny. To je příklad toho, co jsem měl na mysli, když jsem hovořil o prospěchu, který bude vyplývat z výměny informací mezi našimi světy.“

Dan si drahocennou lahvičku zasunul do kapsy a pak už se chystali k odchodu. S pocitem obrovské úcty si lehce potřásli rukama s křehkým starcem, který byl ve světě, jenž znali a do něhož se snad brzy vrátí, již mnoho let mrtvý.

Vojenští experti pokračovali rychle. Obrovitý bombardér byl brzy přestavěn tak, aby mohl vynést jednu z amerických raketových střel na pevné palivo. Protože dosud nebyly akceschopné, nebylo jisté, zda kdy dosáhnou úrovně svých německých konkurentek. Ale s podporou bombardéru by mohly vynést do ionosféry měsíční modul se dvěma piloty. Pro celou operaci, jejímž cílem bylo navrátit oba astronauty do světa, který jako jediný považovali za svůj, bylo naprosto nejdůležitější, aby zcela opustili atmosféru. Celé zařízení se zdálo příliš nepatrné, než aby dokázalo měnit světy.

„A to je všechno?“ zeptal se Gino, když se opět usadili v kabině. Hranatá krabice, obsahující nahrávky a svitky filmů, byla upevněna mezi jejich křesly. Na ní spočívala malá šedá kovová krabice.

„Co jsi čekal… nějaký rozbíječ atomů?“ zeptal se Dan a kontroloval obvody.

Po demontáži, při níž byla kabina zkoumána, následovalo její uvedení do stavu, který co nejvíce odpovídal dni, kdy přistála. Astronauti měli na sobě i skafandry.

„Vlastně jsme se sem dostali náhodou,“ uvažoval Dan. „Jen proto, že jsme nesprávně přemýšleli nebo tak nějak… pokud to, co nám říkali, je pravda.“

„Nelámej si s tím hlavu… já té teorii nerozumím o nic víc. Teď na to zapomeň.“

„Jo… chápu, jak to myslíš. Celý ten nesmysl možná není jednoduchý, ale mechanismus nemusí být fyzikálně složitý. Jediné, co máme na práci, je stisknout knoflíky, je to tak?“

„Přesně. Celé je to zautomatizováno. Bude nás sledovat radar a až na naší dráze dosáhneme apogea, dají nám signál na naší obvyklé provozní frekvenci. My jen zmáčkneme knoflík a pak přistaneme.“

„Doufám, že přistaneme přesně tam, odkud jsme přišli.“

„Nazdar, pasažéři,“ zapraskalo to ve sluchátkách. „Tady pilot. Chystáme se na start. Je všechno nastaveno?“

„Všechny obvody jsou O.K.,“ oznámil Dan a uvelebil se v křesle.

Obří bombardér rachotil po rozjezdové dráze a pak se pomalu zvedal do vzduchu; motory pracovaly na plný tah, aby vytáhly raketu upevněnou pod letadlem. Kabina byla na špičce rakety a jediné, co astronauti viděli, byl lesknoucí se povrch bombardéru. Let byl neklidný.

Matematické výpočty ukazovaly, že nejvyšší pravděpodobnost úspěchu bude nad Floridou a jižním Atlantikem… tedy v místech, kudy přilétali při návratu. To znamenalo vstup na nepřátelské teritorium. Pasažéři nemohli vidět souboje, které sváděly doprovodné stíhačky, a pilot upraveného bombardéru jim o nich neřekl. Byla to nemilosrdná bitva a v jednom okamžiku téměř prohraná — jedině sebevražedný nálet jedné z doprovodných stíhaček zabránil nepřátelskému letadlu v napadení bombardéru.

„Připravte se na odpojení,“ ozvalo se z rádia a o chvilku později se dostavil důvěrně známý pocit volného pádu, jak se raketa oddělila od letadla. Nastavené zařízení zažehlo trysky a stanovilo oběžnou dráhu. Zrychlení je vmáčklo do křesel.

Náhlé navrácení beztíže bylo provázeno slabými explozemi, jak se na raketovém nosiči odpalovaly držáky, jimiž k němu byla kabina připevněna. Po nějakou dobu je setrvačnost unášela po oběžné dráze, zatímco přitažlivost je stahovala dolů. V rádiu to zapraskalo a pak se ozval hlas.

„Položte ruku na spínač… připravte se na přepnutí… teď!“

Dan trhl spínačem nahoru. Zdálo se, že se nic nestalo. Nic, čeho by si mohli povšimnout. Beze slov se na sebe podívali a pak sledovali výškoměr, který ukazoval, jak se vracejí ke vzdálené Zemi.

„Připrav se otevřít padák,“ promluvil Dan ztěžka a v tu chvíli se ozval rachot z rádia.

„Nazdar, jste to vy? Tady je řídící centrum Canaveral. Slyšíte mě? Opakuji… slyšíte mě? Odpovězte… panebože, Dane, jste tam… jste tam?“

Hlas byl téměř hysterický a celý se zalykal. Dan přepnul na hovor.

„Tady Dan Coye… jsi to ty, Skippere?“

„Ano… ale jak jste se tam dostali? Kde jste byli od té doby… Ruším… opakuji, ruším… tuhle otázku. Máme vás na obrazovce; za chvíli přistanete na moři a poblíž jsou naše lodě…“

Oba astronauti na sebe pohlédli a usmáli se. Gino zvedl palec na znamení vítězství. Dokázali to.

Za vyrovnaným hlasem, který jim poskytoval instrukce, přímo cítili poprask, který vypukl po jejich nenadálém příletu. Pro pozorovatele na Zemi… na téhle Zemi… to muselo vypadat tak, že zmizeli na odvrácené straně Měsíce. Pak se náhle objevili, o několik týdnů později, živí a zdraví — řadu dní poté, co jejich zásoby kyslíku a potravin musely být vyčerpány. Rozhodně bude co vysvětlovat.

Bylo to dokonalé přistání. Slunce svítilo, moře bylo klidné, nevál téměř žádný vítr. Za několik sekund se vynořili na hladinu a průzorem měli nad drobnými vlnkami dobrý výhled. Už se k nim blížil křižník, byl vzdálen jen několik kilometrů. „A je to za námi,“ s úlevou vydechl Dan a uvolňoval si bezpečnostní pásy.

„Za námi!“ Ginovi se zajíkal hlas. „Za námi? Podívej… jen se podívej na tu vlajku!“

Křižník se stočil a na jeho zádi se proti jasnému nebi pyšně rýsovala vlajka. Červené a bílé pruhy americké vlajky, padesát bílých hvězd v sytě modrém poli.

A mezi hvězdami, uprostřed modrého obdélníku, byla umístěna zlatá koruna.

přeložil Ivo Hofrajtr

JESTLIŽE

„Tak jsme tady, strefili jsme se. Výpočty klaply do puntíku. Je to to místo pod námi.“

„Jseš vrták,“ řekla 17 své kolegyni 35, kterou nazývala nejrůznějšími způsoby, jen ne číslem. „Je to to místo. Ale o devět let dřív. Koukni na budíky.“

„Jsem vrták. Musím tě zbavit břímě své zbytečné přítomnosti.“ 35 vytáhla svůj nůž z pochvy a vyzkoušela ostří. Nemohlo být nabroušenější. Potom jej přiblížila k bělostnému laloku na své šíji, byla připravena říznout.

„Teď ne,“ procedila 17 mezi zuby. „Je nás už málo a tvoje osoba je pro tuhle výpravu nezbytná. Dovez nás konečně do správné doby. Nezapomínej, že naše energie není nevyčerpatelná.“

„Rozkaz,“ odpověděla 35 a obrátila se k pultu přeplněnému kontrolkami. 44 si jejich rozhovoru nevšímala. Upírala svůj složený zrak na hlavní panel, její zploštělé prsty se míhaly nad změtí ovladačů.

„A je to,“ oznámila 17, mnouc si s uspokojením ruce. „Správná doba, správné místo. Musíme sestoupit a vytvořit dějiny. Vzdejme chválu Saurovi Všemohoucímu, který řídí naše osudy.“

„Chvála Saurovi,“ zamumlaly její dvě kolegyně, neztrácejíc přitom ze zřetele ovládací panel.

Z blankytného nebe se snášel kulovitý stroj. Byl oblý, hladký, a až na čtvercový otvor, jenž byl nyní na jeho spodní straně, byl vyroben z jakéhosi modrého kovu, nejspíš anodizovaného hliníku. Aniž měl křídla či jinou oporu ve vzduchu, pomalu klesal. Snášel se stále pomaleji, až zmizel za hřebenem na severním konci Johnsonova jezera, přímo na okraji vysokého borového hájku. Nedaleko se rozkládala louka s pasoucím se dobytkem, jež se však nezvaným návštěvníkem nedal rušit. V okolí nebyl žádný člověk, který by mohl zahlédnout přistání. Od jezera sem vedla cesta, rozbitý zaprášený úvoz směřující k hlavní silnici.

Na keř dosedla žluva a sladce zašvitořila, z pole vyhopkal malý králíček a začal okusovat stéblo trávy. Mírumilovnou venkovskou idylku přerušilo šoupání nohou a monotónní pohvizdování. Pták, ne nepodoben vznášejícímu se drahokamu, odlétl, králík zmizel v trní. Po břehu přicházel chlapec, oblečený jako všichni v jeho věku — v jedné ruce nesl školní brašnu a ve druhé malou, podomácku vyrobenou drátěnou klícku. V klícce byla uvězněna malá ještěrka, která opřena o stěnu sledovala okolí. Chlapec si pronikavě pohvizdoval, a vykračoval po pěšině.

„Hochu,“ ozval se vysoký třesoucí se hlásek. „Slyšíš mě, hochu?“

„Ovšemže,“ chlapec se zastavil a rozhlížel se na všechny strany, hledaje neviditelného řečníka. „Kde jsi?“

„Vedle tebe, ale jsem neviditelná. Jsem tvá hodná sudička…“

Chlapec si odfrkl. „Nevěřím v neviditelnost ani v hodné sudičky. Ať už jsi kdokoli, vyjdi zpoza těch stromů.“

„Všichni hoši věří, že hodné sudičky existují,“ řekl hlásek, zaznívaly v něm ale obavy. „Znám všechna tajemství. Vím, že se jmenuješ Don a…“

„Všichni vědí, že se jmenuji Don, a nikdo už nevěří na pohádky. Kluci teď věří v rakety, ponorky a atomovou energii.“

„Věříš, že lze cestovat vesmírem?“

„Ano.“

O něco klidnější hlas zesílil a prohloubil se. „Nechtěla jsem tě vylekat, přicházím totiž z Marsu a právě jsem přistála.“

Don si opět neslušně odfrkl. „Na Marsu není atmosféra ani znatelné známky života. Tak už konečně vylez a přestaň si se mnou hrát.“

Hlas se ozval po delší odmlce: „Připouštíš možnost cestování časem?“

„Ano. Chceš mi snad tvrdit, že přicházíš z budoucnosti?“

S úlevou: „Ano, je to tak.“

„Tak vylez, ať si tě už můžu prohlédnout.“

„Víš, pohled na mě není pro člověka zrovna příjemný.“

„Houby s octem! Lidský zrak je schopen podívat se na cokoli, na co si vzpomeneš. Vylez ze svého úkrytu, ať si tě můžu prohlédnout, nebo odejdu.“

„To nesmím.“ Hlas zněl zoufale. „Můžu dokázat, že jsem cestovatel časem, řeknu ti výsledky zítřejší písemky z matematiky. Nebylo by to úžasné? První příklad 1,76. Druhý…“

„Nechci podvádět, a i kdybych to udělal, nebude mi to v matice k ničemu. Ať je to správně nebo špatně… Až napočítám do deseti, odejdu pryč…“

„Ne, to nemůžeš! Chci tě poprosit o laskavost. Pusť, prosím, tu obyčejnou ještěrku, kterou jsi chytil, a já ti splním tři přání… tedy, zodpovím ti tři otázky…“

„Proč ji mám nechat běžet?“

„Je to tvá první otázka?“

„Ne. Než něco udělám, chci vědět, o co jde. Ta ještěrka je zvláštní. Nikdy předtím jsem tady takovou neviděl.“

„Máš pravdu. Je to starověký ještěr z řádu Rhiptoglossa, obecně zvaný chameleon.“

„Je to on!“ Dona začala celá záležitost zajímat. Dřepl si na cestu, z brašny vyndal knihu s červenou obálkou a položil ji na zem. Točil s klíckou, dokud nebyl ještěr na jejím dně a potom ji opatrně položil na knížku. „Opravdu teď změní barvu?“

„Ano, částečně. Když ji teď pustíš…“

„Jak víš, že je to ona? Díky tomu, že jsi z budoucnosti?“

„Ano, když to chceš vědět. Tvorečka si koupil jistý Jim Benan a je jedním z páru. Oba utekli přede dvěma dny, když si Benan, oslabený nezřízeným pitím kapaliny obsahující značné množství etylalkoholu, sedl na jejich klec. Sameček bohužel podlehl zraněním, přežila jen samička. Když ji pustíš…“

„Jdu domů, děláš si ze mě nejspíš srandu. Ledaže bys vylezla z úkrytu, abych si tě mohl prohlédnout.“

„Varuju tě…“

„Sbohem.“ Don zvedl klícku. „Hele, trochu zčervenala!“

„Neodcházej. Ukážu se ti.“

Don s velkým zájmem sledoval tvora vycházejícího zpoza stromů. Byl růžový, měl velké vypoulené oči, tělo bylo pokryto jemnými šupinami. Na sobě měl pěkně střižený hnědý overal, na zádech něco jako batoh. Vysoký byl necelých dvacet centimetrů.

„Nevypadáš moc jako člověk z budoucnosti,“ řekl Don. „Abych pravdu řekl, nevypadáš vůbec jako člověk. Jsi příliš malá.“

„Já zase můžu říct, že ty jsi moc velký. Velikost je relativní. A ačkoli jsem z budoucnosti, nejsem člověk.“

„Aha. Řekl bych, že vypadáš jako ještěrka.“ Dona něco napadlo. Ohlédl se a porovnával příchozího s tvorem v kleci. „Jsi hrozně podobná tomuhle chameleonovi. Máte něco společného?“

„To tě nemusí zajímat. Buď teď uděláš, co ti říkám, nebo ti ukážu!“ 17 se otočila a zavolala směrem k hájku: „35, vystup a znič tamtu rostlinu. Je to rozkaz.“

Don se stoupajícím zájmem sledoval, jak se nad stromy zvedá ocelově modrý basketbalový míč. Odklonil se od něj kruhový disk, z něhož se vysunula blyštivá trubice, ne nepodobná proudnici na dětském hasičském autě. Zamířila na hloží vzdálené dobrých deset metrů. Z nitra kupole se začal ozývat pronikavý hvízdot, jehož frekvence stále stoupala, až se přiblížila k hranici slyšitelnosti. Vtom z hubice vyrazil tenký paprsek světla směrem ke křoví, jež vzápětí vzplálo sytým plamenem. Během vteřiny z něj zbyly pouze doutnající větve.

„To zařízení se jmenuje roxidizér a dokáže i zabíjet,“ řekla 17. „Pusť okamžitě toho chameleona.“

Don polkl. „Dobrá. Kdo vlastně touží po tom starém ještěrovi?“ Položil klícku na zem a chtěl otevřít dvířka. Náhle se zarazil… něco ho napadlo. Zvedl klec a vyrazil přes trávu k zčernalému křoví.

„Vrať se,“ volala za ním 17. „Jestli uděláš ještě jeden krok, budeme střílet.“

Don ignoroval ještěra, nadskakujícího v záchvatu zoufalství, a běžel ke křovisku. Natáhl ruku… prošla spálenými větvemi.

„Tady něco smrdí,“ řekl. „Všechno to shořelo po větru ke mně… a já nic necítím.“ Obrátil se k cestovatelce časem, která splihle stála v zasmušilém tichu. „Je to jen nějaká obrazová projekce, že? Něco jako trojrozměrné kino.“ Zamyšleně strnul, potom došel k létacímu stroji času. Prst, kterým se jej chtěl dotknout, jím lehce prošel.

„A ani tahle věc tady není.“

„Nemusíš nic zkoušet. Já i naše loď jsme tady jen jako něco, čemu se říká časová ozvěna. Hmota se nemůže přemísťovat v čase, to není možné, ale její podstata může být časově promítána. Jsem si jistá, že je to na tebe příliš odborné…“

„Zatím tě skvěle chápu. Pokračuj…“

„Naše projekce jsou pro nás jako skutečnost, i když pro pozorovatele v čase, který navštívíme, vypadáme jen jako světelné a zvukové vlny. Je k tomu ale třeba obrovské množství energie, takže právě teď všechny naše energetické zdroje pracují na udržení tohoto přenosu.“

„Proč? A teď pro změnu pravdu. Ne zase nějakou sudičku nebo podobné nesmysly.“

„Lituji, že jsem se musela vytáčet, ale naše tajemství je příliš důležité na to, abychom ho vyzradily, a tak jsme nejdříve zkoušely jiné přesvědčovací metody.“

„Takže jsme se konečně dopracovali k pravdivému příběhu.“ Don si sedl a pohodlně zkřížil nohy. „Můžeš začít.“

„Potřebujeme tvoji pomoc. Bez ní zanikne celé naše společenství. Poslední dobou — podle našeho měřítka — byly našimi přístroji odhaleny poruchy. Jsme běžná ještěří forma života, něco kolem miliónu let v budoucnosti, a naše rasa je dominantní. Vaše zanikla už dávno způsobem, o němž by tvé mladé uši neměly slyšet. Ale zpět… něco ohrožuje celý náš rod. Výzkumy objevily skutečnost, že máme být převálcováni a vytlačeni vlnou následků, ohromnou ničivou vlnou, valící se na nás z naší vlastní minulosti.“

„Nevadilo by ti, kdybys mi popsala trochu obšírněji, o jakou vlnu se jedná?“

„Dám ti příklad z tvého života. Kdyby tvůj dědeček zemřel, aniž by se oženil, ty by ses nikdy nenarodil a teď bys neexistoval.“

„Ale já tady jsem.“

„O celé věci se dá diskutovat i ze širšího pohledu, ale my nemáme čas na diskuse. Množství energie je omezené. Abychom ten problém vyřešili, sledovali jsme naši vývojovou větev zpět skrz nejrůznější mutace a změny, až jsme objevili prapředka, z něhož vzešel celý náš rod.“

„Nech mě hádat.“ Don ukázal na klec. „To je ona?“

„Ano.“ 17 mluvila patetickým tónem, jak si žádala chvíle. „Tak jako někdy někde existuje praprimát, z něhož se vyvinul váš rod, stejně tak tady je naše pramáti. Brzy bude mít mladé, ti se budou družit a vyrůstat v tomto malebném údolí. Mírně radioaktivní skaliska blízko jezera způsobí mutace. Uplynou staletí, až se jednou náš národ ujme žezla nad touto planetou.“

„Ale jen, když otevřeš tu schránku.“

Don si podepřel bradu dlaní a zamyslel se. „Netaháš mě zase za nos? Je to skutečně pravda?“

17 se napřímila a zvedla obě ruce — nebo přední nohy — nad hlavu. „Při Saurovi Všemohoucím, přísahám,“ zvýšila hlas. „Při hvězdách věčných, období ročních, oblacích, nebesích, matriarchátu…“

„Jen zkřiž ruce přes hruď a přísahej na smrt, to mi stačí.“

Ještěr zakoulel očima a provedl popsaný rituál.

„Tak jo, mám příliš měkké srdce, když jde o vyhlazení celé rasy.“

Don odmotal drát držící klec pohromadě a odklopil víko. Chameleon stočil jedno oko vzhůru k Donovi a druhé k uvolněnému východu. 17 strnula v posvátné póze a stroj času se přikolébal blíže.

„Tak utíkej,“ řekl Don a vyklepal ještěrku do trávy.

Chameleon pokýval hlavou a odcupital do křoví, kde zmizel z dohledu.

„Ta se postará o budoucnost,“ poznamenal Don. „Nebo o minulost, z vašeho pohledu.“

17 zmizela tiše i se strojem času. Don zůstal na cestě sám.

„Aspoň jsi mi mohla poděkovat, než ses takhle vypařila! To ti teda povím, že lidi mají stejně lepší způsoby než ještěrky.“

Zvedl teď už prázdnou klícku a školní brašnu a vyrazil k domovu.

Už nezaslechl krátký šelest v křoví, ani neviděl kocoura prodírajícího se hložím s chameleonem kymácejícím se v jeho tlamě.

přeložil Jiří T. Pelech

RAMENO ZÁKONA

Byla to velká překližková bedna a zdálo se, že váží celou tunu. Jakýsi svalnatý chlapík ji prostě hodil do dveří a pospíchal pryč.

Vzhlédl jsem od knihy hlášení a zavolal za ním:

„Co to má, k čertu, znamenat?“

„Jak to mám vědět?“ odsekl, nasedaje do vozu. „Já jenom přepravuju zásilky a nezkoumám je rentgenem! Vím jenom, že ji přivezla ranní raketa ze Země.“

Přidal plyn víc, než bylo nutné a kola jeho vozu rozvířila oblak rudého prachu.

„Chytrák,“ zavrčel jsem. „Takovými se Mars jenom hemží!“

Přistoupil jsem k bedně a prohlížel si ji. Cítil jsem, jak mi mezi zuby skřípou zrníčka písku. Velitel Craig si zřejmě všiml, že se něco děje, vyšel ze své kanceláře, stoupl si vedle mě a pomáhal mi okukovat bednu.

„Myslíte, že je tam bomba?“ zeptal se nejistě.

„Proč by to kdo dělal? Tahat se s takovou těžkou bednou, a navíc až ze Země.“

Přikývl a obešel bednu, aby si ji prohlédl z druhé strany. Ani tam však nebyla adresa odesílatele, takže nakonec jsem vzali páčidlo a začali odstraňovat víko. Po delší námaze se nám to podařilo. Víko odpadlo a my poprvé spatřili Neda.

Byli bychom daleko šťastnější, kdyby to byl také náš poslední pohled na něho. Proč jsme jen nepřirazili víko a neposlali bednu zpět na Zemi? Teď už vím, co znamená, když se mluví o Pandořině skříňce! Tehdy jsme oba jen zaraženě stáli a zírali. Ned ležel v bedně bez hnutí a zdálo se, že na oplátku zase zírá on na nás.

„Robot!“ konstatoval šéf.

„Bystrý úsudek,“ pochválil jsem ho. „Je vidět, že jste absolvoval policejní akademii!“

„Ha — ha,“ ušklíbl se šéf. „Vy zase zjistěte, k čemu nám vlastně je!“

Do policejní akademie jsem sice nechodil, přesto jsem však rychle nalezl průvodní dopis. Vyčníval z tlusté knihy vložené do přihrádky v bedně. Šéf jej vzal a bez zvláštního nadšení ho prolétl.

„To se podívejme,“ poznamenal. „Firma United Robotics si vzala do hlavy, že… správně použití roboti mohou prokázat neocenitelné služby při policejní práci… chtějí, abychom s nimi spolupracovali při jeho zkušebním testu přímo v terénu… zaslaný robot je nejnovější experimentální model v hodnotě 120 000 kreditů!“

Pohlédli jsme znovu na robota a oba nás shodně napadlo, že místo něj by v bedně měly být raději kredity. Šéf zamračeně pročítal dopis, zatímco já přemýšlel, jak dostat robota z jeho překližkové rakve ven.

I jako na experimentálního robota na něj byl docela zajímavý pohled. Na sobě měl tmavomodrou uniformu, ale otvory zdířek, přípojek a podobně byly kovově zlaté, takže se podobal policistovi v uniformě, aniž by přitom působil komicky. Chyběl mu jen odznak a pistole.

Pak jsem si všiml malého záblesku v robotových očních čočkách. Že by byl aktivovaný? Neuškodí, když se o tom přesvědčím.

„Vylez z bedny!“ přikázal jsem mu.

Robot pružně, přímo raketovou rychlostí vyklouzl z bedny, postavil se na dva kroky ode mne do pozoru a předpisově zasalutoval:

„Policejní experimentální robot sériové číslo XPO-456-934B se hlásí do služby!“

Jeho hlas byl břitký a úsečný. Přitom se mi zdálo, jako bych zaslechl jemné bzučení jeho napjatých kabelových svalů. Mohl mít sice místo kůže nerezovou ocel a místo mozku svazek drátů, ale vyjadřoval se jako disciplinovaný policejní rekrut. Ten dojem byl ještě zdůrazněn tím, že měl hlavu, dvě paže, dvě nohy a namalovanou uniformu. Stačilo přivřít oči a přede mnou stál svižný policista, právě ukončivší akademii a toužící se uplatnit.

Potřásl jsem hlavou, abych se té iluze zbavil, protože ve skutečnosti to byl šest stop vysoký stroj, který nějací pozemští koumáci zřejmě stvořili pro své pobavení.

„Pohov, Nede,“ řekl jsem, protože stále strnule salutoval. „Uvolni se, jinak bys mohl dostat hemeroidy do výfukové roury. Já jsem jenom seržant, policejní šéf stojí támhle!“

Ned udělal čelem vzad, stejně pružně přistoupil k šéfovi a hlásil se mu. Šéf na něj zíral jako na zjevení, které se náhle vynořilo zpod kapoty jeho auta.

„Zajímalo by mne, jestli umí ještě něco jiného kromě salutování a hlášení,“ poznamenal šéf a obcházel Neda kolem dokola jako pes, který si vybírá vhodný hydrant.

„Na stránkách 184 až 213 příručky“ — Nedův hlas se poněkud ztlumil, jak se pro ni nahnul do bedny — „jsou vyznačeny funkce, operace a akční postupy, které mohou zastávat Experimentální policejní roboti. Na stránkách 1035 až 1267 najdete podrobné návody a vysvětlivky.“

Šéf, jemuž dělalo značné potíže i přečtení i comicsové stránky novin, rozpačitě převracel v ruce knihu o tloušťce asi šesti palců a přitom se tvářil, jako by se bál, že ho kousne. Když ji potěžkal a ohmatal její solidní desky, položil ji na můj stůl se slovy:

„Vezměte si ji na starost, toho robota také, a něco s tím udělejte!“ Otočil se a vrátil se do své kanceláře.

Šéfova trpělivost, která nikdy nebyla velká, zřejmě dosáhla své hranice.

Zvedl jsem knihu a zvědavě v ní zalistoval. S roboty jsem neměl žádné zkušenosti a věděl jsem o nich jen to, co obyčejný chlápek z ulice — možná ještě méně. Kniha byla tištěna drobným písmem a byla plná podivné matematiky a diagramů, vyvedených v devíti barvách. Její prostudování by vyžadovalo pozornost a soustředění, čehož jsem v této chvíli nebyl schopen. Zavřel jsem ji tedy a pohlédl na nového příslušníka policejního sboru města Nineportu:

„Za dveřmi je koště. Umíš s ním zacházet?“

„Ano, pane.“

„V tom případě zameť kancelář, ale ať to moc nepráší!“

Nedův výkon byl víc než uspokojivý. Díval jsem se na tu slátaninu elektronických součástek za 120 000 kreditů, jak dělá úhledné hromádky prachu, písku a nedopalků cigaret a přemýšlel, proč ji vlastně do Nineportu poslali.

V celé sluneční soustavě nebylo menšího a zbytečnějšího policejního sboru, než byl ten náš. Možná proto inženýři usoudili, že zde bude to nejvhodnější místo pro odzkoušení policejního robota, takže i kdyby to nedopadlo dobře, nikoho zde by to nijak zvlášť nevzrušilo. Musím uznat, že si vybrali opravdu dobře. Nineport je totiž místo, kde už ani lišky nedávají dobrou noc.

To byl také jeden z hlavních důvodů, proč jsem tady sloužil. Byl jsem totiž ve zdejším sboru jediným policistou, vytvářejícím alespoň iluzi, že policejní služba zde funguje.

Můj šéf, kapitán Alonzo Craig, nestál za nic. Dále zde byli ještě dva policisté, z nichž jeden byl starý a po většinu času opilý, zatímco ten druhý byl tak mladý, že byl ještě opruzený od plen. Pokud jde o mne, sloužil jsem deset let na Zemi u metropolitní policie, a proč jsem od ní odešel, do toho nikomu nic není. V každém případě jsem skončil tady v Nineportu, což byla cena za omyly, jichž jsem se na Zemi dopustil.

Nineport není město v pravém slova smyslu, ale jakési místo přechodného ubytování pro ty, kteří jím projíždějí. Trvalé bydliště zde mají jen ti, kteří poskytují služby přechodným návštěvníkům, jako majitelé hotelů, kaváren a barů, hráči, prostitutky a jiní příživníci. Je zde sice kosmodrom, ale přistávají tu jen nákladní kosmické lodě, odvážející rudu z dolů, které jsou ještě v činnosti. Také starousedlíci sem přicházejí pro své nákupy.

V celku je možno charakterizovat Nineport jako město, kterému ujel autobus, a pochybuji, že za sto let z něho bude z písku vyčnívat tolik, aby se dalo zjistit, kde se vlastně původně nacházelo. V té době už tu ale stejně nebudu, takže je mi to fuk.

Pročetl jsem denní hlášení. Za katrem jsme měli pět opilců — průměrná noční dávka. Když jsem je zapisoval, policista Fats přivlekl šestého.

„Na letišti se zavřel na dámské toalety a při zatýkání kladl odpor,“ hlásil.

„Dobře, dejte ho k ostatním!“

Fats odváděl potácející se oběť a usměrňoval její nejisté kroky. Nechápal jsem, jak vůbec může Fats tak obratně zacházet s opilci, když měl v sobě obvykle víc alkoholu než oni. Nikdy jsem ho však neviděl opilého na mol, ale také ne zcela střízlivého. Jediné, k čemu se hodil, bylo starat se o vězení a zavírat do něj opilce. Jeho náklonnost k alkoholu v něm zřejmě probouzela jakýsi instinkt, který mu umožňoval rozpoznat opilce, i když dotyčný předstíral, že je střízlivý. Nikdo takový mu neunikl.

Zabouchl mříž za šestým provinilcem a potácivě se vrátil do kanceláře. Zde se zastavil a přes svůj červený nos pohlédl na robota.

„Co je to?“

„To je robot. Zapomněl jsem číslo, které mu dala jeho maminka a tak mu budeme říkat Ned. Bude s námi spolupracovat.“

„Fajn. Může uklidit celu po těch hastroších, až je vyhodíme!“

„To ne! To je má práce!“ ozval se Billy, který právě vstoupil předním vchodem. V ruce třímal policejní obušek a jeho obličej pod policejní čapkou měl zarputilý výraz. Ne že by Billy byl nějak zvlášť duševně zaostalý, jenom jeho tělo se do značné míry vyvinulo na úkor mozku.

„To teď bude Nedova práce, protože jste právě povýšil,“ řekl jsem. „Budete mi pomáhat pří mé práci!“

Billy se mi totiž občas hodil a byl bych nerad, kdyby o něj policie přišla. Mé objasnění situace ho zřejmě potěšilo, protože se usmál, posadil se vedle Fatse a se zájmem sledoval, jak Ned pečlivě zametá podlahu.

Asi týden se nic nedělo. Sledovali jsme Neda, jak zametá a uklízí kancelář, která pozvolna dostávala téměř antiseptický vzhled. Šéf, který byl nadmíru spokojen, brzy zjistil, že Ned rozumí rovněž kancelářské práci, takže by mohl třídit a zařazovat haldy spisů a hlášení, hromadících se na jeho stole. Robot byl tedy plně využit, a my si na něj tak zvykli, že jsme jeho přítomnost už ani nevnímali. Svou bednu si přitáhl do vedlejší komory a udělal si z ní něco jako rakev na spaní.

Příručku pro manipulaci s robotem jsem zavřel do zásuvky stolu a ani mě nenapadlo se do ní podívat. Škoda, že jsem si ji nepřečetl. Mohl jsem být lépe připraven na velké změny, které nás čekaly.

Ned zatím stále pracoval jako uklízeč a kancelářský pomocník. Tak by to zůstalo i nadále, nebýt toho, že šéf byl neobyčejně líný — a tím to všechno začalo.

Bylo asi devět hodin večer, když se ozval telefon. Šéf se právě chystal domů, přesto ho však zvedl a chvíli poslouchal. Pak sluchátko zavěsil.

„Greenbackův obchod s lihovinami,“ poznamenal. „Zase nějaké vloupání. Prý se tam máme okamžitě dostavit.“

„To je divné,“ potřásl jsem hlavou. „Obvykle se o něčem takovém dozvíme až po měsíci. Proč vlastně platí Čína Joemu za ochranu, když je neochrání? A hlavně, proč mají tak naspěch?“

Šéf si v rozpacích hryzl dolní ret a po chvíli namáhavého přemýšlení dospěl ke konečnému rozhodnutí:

„Bylo by dobré to tam obhlédnout a zjistit, co se vlastně děje.“

„Jistě,“ přikývl jsem a nasadil si služební čepici. Pak jsem se zarazil:

„V tom případě tu ale nebude nikdo, kdo by hlídal kancelář! Budete tu muset počkat, než se vrátím.“

„To je zlé,“ zasténal šéf, „umírám hlady a když tu budu muset sedět, asi to nevydržím!“

„Skočím tam, věc vyšetřím a podám zprávu!“ Ned předstoupil a předpisově zasalutoval.

Šéf se zprvu zdráhal. Zřejmě mu to připadalo, jako by se nějaké kancelářské zařízení probudilo k životu a chystalo se převzít jeho práci.

„Jak bys vůbec mohl podat nějakou zprávu?“ zavrčel.

V necelých pěti minutách ze sebe Ned vychrlil přehled způsobů, jak by měl policista vést vyšetřování ozbrojené loupeže a podobných zločinů.

Šéfovy vyvalené oči nabyly skelného výrazu. Bylo zřejmé, že jeho chabé znalosti se s Nedovými vůbec nedají srovnat.

„To stačí!“ vyhrkl. „Když toho tolik znáš, proč děláš tuhle podřadnou práci a neprovádíš vyšetřování?“

Šéfova otázka mi zněla jako jiná verze pošklebku, kterým jsme ve škole častovali své přemoudřelé spolužáky — Když jsi tak chytrý, proč nejsi bohatý?

Ned vzal zřejmě šéfův pokyn doslova, a hned se hrnul ke dveřím. U nich se ještě otočil:

„Takže mám podat zprávu o loupeži a zařídit vše potřebné?“

„Ano!“ Šéf se ho zřejmě chtěl co nejrychleji zbavit. Pak jsme oba pozorovali, jak jeho modrá postava mizí za dveřmi.

„Musí být chytřejší, než si myslíme,“ poznamenal jsem. „Všiml jste si, že se ani nezeptal, kde Greenbackův krám vůbec je?“

Šéf mlčky přikývl, a v té chvíli se znovu ozval telefon. Šéfova ruka stále ještě spočívala na sluchátku.

Zvedl je, chvíli naslouchal, přičemž jeho tvář postupně bledla, jako by mu někdo vysával z paty krev.

„Přepadení stále trvá!“ vydechl. „Volá Greenbackův učedník. Říká, že je schovaný v zadní místnosti pod stolem, a že…“

Zbytek jsem již neslyšel, protože jsem se vyřítil z kanceláře a skočil do vozu. Pokud tam Ned dorazí dřív než já, může to mít nedozírné následky — střelba, zranění a celá řada dalších nepříjemností, na které nechci ani pomyslet. Policii bude vytýkáno, že tam poslala plechového robota, aby za ni vykonal práci, za kterou je placena. Je sice pravda, že Neda tam poslal přímo šéf, ale je nad slunce jasné, že do celé záležitosti budu zatažen i já.

Na Marsu není žádné zvláštní teplo, ale v té chvíli jsem byl mokrý potem.

V Nineportu platí čtrnáct dopravních předpisů, ale než jsem objel blok, všechny jsem je porušil. Ned byl přesto rychlejší. Když jsem vyjížděl za rohem, spatřil jsem, jak otvírá dveře Greenbackova obchodu a vchází dovnitř. Prudce jsem zabrzdil a vřítil se do obchodu právě včas, abych si zajistil čestné místo při střeleckém představení.

V obchodě byli dva lupiči. Jeden z nich stál za pultem a předstíral, že je zaměstnanec, zatímco druhý se snažil odplížit stranou. Jejich pistole jsem sice neviděl, ale když se objevil Ned, bylo to pro jejich napjaté nervy příliš mnoho. Pistole vylétly, jako by byly na provázcích, a Ned se zastavil. Sáhl jsem po své pistoli a čekal, až kolem mne budou kusy rozstříleného robota létat výlohou ven.

Nedovy reflexy byly bleskurychlé, což se konečně dá od robota očekávat.

„Zahoďte zbraně!“ zahřměl. „Jste zatčeni!“

Jeho mluvící mechanismus musel být nastaven na nejvyšší stupeň, protože mi při jeho výzvě zalehlo v uších.

Výsledek se dal očekávat. Pistole obou zločinců zahřměly a místnost byla najednou plná svištících kulek. Okna a výkladní skříň se rozlétly a já se bleskurychle vrhl na břicho. Podle zvuku výstřelů gangsteři museli mít bezzákluzové padesátky, jejichž projektily nezastavíte ničím. Proletí vámi jako máslem, a stejně tak vším, co jim za vámi stojí v cestě.

Nezdálo se však, že by to Neda nějak zarazilo. Pouze mu před oční čočky sklouzl malý štít s průzorem, a vzápětí přiskočil k prvnímu lupiči.

Věděl jsem, že je Ned rychlý, ale netušil jsem, že je tak rychlý. Vrhl se vpřed, několik kulek jím sice otřáslo, ale než mohl lupič znovu zamířit, Ned mu pistoli zachytil.

Tím to skončilo. Uchopil ho nádherným zápasnickým chvatem a pistoli, která mu vypadla z ochablých rukou, zastrčil do vaku, z něhož současně vytáhl pouta a zaklapl je na zločincových zápěstích.

Mezitím se druhý gangster vrhl ke dveřím. Tam jsem ale čekal já, abych ho přivítal. Nebylo to však třeba. Neurazil ani polovinu vzdálenosti, když ho Ned předběhl. Ozvala se rána, jak do sebe narazili, ale Ned si toho ani nevšiml. Zato zločincovy oči se zamžily a zřejmě ani nevnímal, když mu Ned nasadil pouta a hodil ho na zem, kde již ležel jeho druh.

Vstal jsem ze země, převzal od Neda zabavené pistole a prohlásil oba lupiče za zatčené.

To všechno viděl Greenback, když roztřeseně vylezl ze svého místa za pultem, kde se skrýval, a já byl rád, že mám svědka. Podlaha v místnosti byla pokryta střepy a páchlo to tam jako v láhvi od špatné kořalky. Teprve teď začal Greenback ječet a lamentovat nad utrpěnou ztrátou. O telefonátu na policii vůbec nevěděl, takže jsem se musel obrátit na pihovatého učedníka, který se právě vypotácel ze zadní místnosti. Byl to on, kdo měl tu odvahu nám zatelefonovat, a to dokonce dvakrát.

Nakonec se ukázalo, že k oznámení loupeže na policii došlo hloupým omylem. Chlapec byl totiž u Greenbacka zaměstnán teprve několik dní, takže nevěděl, že každé vloupání se musí hlásit gangu, který se zabývá „ochranou“ obchodníků, a nikoli policii.

Nařídil jsem Greenbackovi, aby hocha řádně poučil s tím, že podobné hlouposti se již nesmí dopustit, a že tím způsobil nepříjemnou situaci pro všechny zúčastněné. Pak jsem hodil oba zatčené do vozu. Ned si k nim přisedl a při pohledu na něho se k sobě oba výtečníci začali tulit jako sirotci v bouři.

Robot vytáhl ze své boční dutiny skříňku první pomoci a ošetřil jednomu z nich poranění, způsobené odraženou kulkou, kterého si v zápalu boje zatím nikdo nevšiml.

Když jsme vešli do kanceláře, šéf tam stále seděl se skelným výrazem v očích. Jakmile nás spatřil, zbledl o další dva odstíny.

„Vy jste je zatkli?“ zasténal, a než jsem stačil jeho domněnku potvrdit, zřejmě ho napadlo cosi děsného. Uchopil prvního gangstera za košilí na prsou, přinutil ho sklonit hlavu a ostře na něho pohlédl:

„Patříte k bandě Číny Joea?“ zavrčel.

Chlapík se snažil vypadat vzdorovitě, což byla chyba. Šéf mu plochou dlaní uštědřil takový políček, že postižený jen zamrkal, a když šéf otázku zopakoval, rychle odpověděl:

„O nikom takovém jsem nikdy neslyšel. Do města jsme přišli teprve včera a…“

„Chválabohu! Jednali na vlastní pěst!“ vydechl šéf a zhroutil se do křesla. „Zavřete je a rychle mi řekněte, co se vlastně stalo!“

Zabouchl jsem za zločinci mříž a nejistě ukázal na Neda.

„Tohle je hrdina dne! Vypořádal se s nimi sám, oba přemohl a zatkl. Ten robot je úplné tornádo. A navíc je neprůstřelný!“

Přejel jsem prstem přes Nedovu širokou hruď. Na některých místech modrý nátěr pod náporem kulek oprýskal, ale na kovu nezůstalo skoro ani škrábnutí.

„Z toho budou trable, velké trable,“ zasténal šéf.

Zřejmě měl na mysli gang „ochranářů“. Ti hoši neviděli rádi, když se zatýkali výtržníci a střílelo se bez jejich vědomí.

Ned se však domníval, že šéfa trápí něco jiného, a snažil se ho upokojit:

„Žádné trable nebudou. Postupoval jsem podle předpisů a v žádném případě jsem neporušil roboticky zákon. Ten je totiž součástí mých kontrolních obvodů a působí zcela automaticky. Muži, kteří vytáhli pistole a hrozili násilím, porušili jak lidské, tak robotické zákony. Neporanil jsem je, pouze ukáznil.“

To bylo sice nad šéfovo chápání, ale já věděl, oč jde. Jen mi nebylo jasné, jak vůbec může robot — stroj uplatňovat lidské zákony a stíhat zločince. Ale i na to měl Ned odpověď.

„Tuto funkci roboti plnili po celá staletí. Což si nevzpomínáte, že radarové měřiče kontrolovaly, jak lidé dodržují dopravní předpisy? Roboticky detektor alkoholu je schopen daleko lépe posoudit stupeň střízlivosti zadrženého než zatýkající policista. Jednu dobu bylo robotům dokonce povoleno rozhodovat v případě zabití!

Před uplatněním restriktivních zákonů robotiky se všeobecně používalo automatických zaměřovačů, jejichž konečný vývoj dospěl až k samostatným bateriím velkých protileteckých děl. Radarové zařízení bylo schopno objevit všechna letadla nacházející se v okruhu jeho působnosti. Ta, která neodpověděla na identifikační výzvu byla sledována, jejich dráha vypočtena, automatické odjišťovače a nabíječe uváděly do chodu děla řízená a zaměřovaná počítači, která pak byla odpalována robotickými mechanismy.“

Těmto vývodům jsem jen stěží mohl oponovat. Snad jen tím, že jeho výrazy až příliš připomínaly přednášku středoškolského profesora. Přesto jsem se snažil přejít do protiútoku:

„I tak soudím, že robot nemůže vykonávat policejní službu. To je čistě lidská činnost!“

„To je pravda. Úkolem policejního robota není nahradit lidského policistu. Mým hlavním úkolem je slaďovat činnost a funkci různých bezpečnostních opatření i věcného vybavení tak, aby byly okamžitě akceschopné. Navíc mohu být nápomocen při mechanickém uplatňování zákonných zákroků. Například, když zatknete osobu, spoutáte ji. Pokud mi však k tomu dáte příkaz, a já to učiním, není to mé vlastní rozhodnutí. V tomto případě jsem pouze stroj, který příkaz provede, takže…“

Zvedl jsem ruku, abych zastavil proud robotových argumentů. Ned byl zřejmě přecpán čísly a fakty natolik, že bych z této polemiky stěží vyšel jako vítěz. Je jasné, že Ned neporušil žádný zákon, ale existují ještě jiné zákony než ty obsažené v knihách a příručkách.

„Je jisté, že Čína Joemu se to nebude líbit,“ poznamenal zasmušile šéf, čímž vyjádřil i mé myšlenky.

Zákon silnějšího se určitě nenacházel v žádných směrnicích, a přece vládl Nineportem. Tohle místo bylo dost velké, aby se v něm uživily herny, vykřičené domy a pijácké krčmy. Nad tím vším — včetně policejního sboru — vládl Čína Joe. Všichni jsme byli, tak řečeno, na jeho výplatní listině, z níž šly i naše platy. To všechno jsou věci, které budete předpisovému policejnímu robotovi marně vysvětlovat.

„Ano, Čína Joe!“

Zprvu jsem se domníval, že je to ozvěna šéfovy poznámky, pak jsem si ale všiml, že někdo za mnou otevřel dveře. Ten někdo se jmenoval Alex — šest stop svalů a kostí, nemluvě o nepříjemnostech, které jeho přítomnost vždy doprovázely. Prostě pravá ruka Čína Joea. Křivě se usmál na šéfa, který při pohledu na něj zapadl do svého křesla ještě hlouběji.

„Čína Joe by rád věděl, proč vaši čilouši pobíhají kolem a honí lidi, kteří pak ve zmatku střílejí do dobrých lihovin. To poslední ho podráždilo nejvíc. Říká, že už má těch vašich pitomostí dost, a že byste měl…“

„Zatýkám vás na základě robotického zákona ve smyslu článku 46 paragraf 19 revidovaného statutu…“

Ned to pronesl ještě dříve, než jsme mu v tom mohli zabránit. Přímo před našima očima Alexe zatknul, čímž vlastně podepsal náš rozsudek smrti.

Alex byl mimořádně rychlý. Otočil se, aby zjistil, kdo ho obtěžuje a současně bleskově vytáhl pistoli. Dříve, než mu ji Ned vytrhl a nasadil pouta, podařilo se mu vypálit přímo do robotových širokých prsou.

Zatímco jsme se šéfem lapali po dechu jako ryby na suchu, pronesl Ned obvinění hlasem, v němž bylo patrno uspokojení:

„Zajištěný Peter Rakjomski alias Alex Sekera je hledán policií v Canal City pro ozbrojenou loupež a pokus o vraždu. Pátrá po něm rovněž policie v Detroitu, New Yorku a Manchesteru pro…“

„Sundejte mi to!“ zaječel Alex. Pokud jde o nás, byli bychom mu rádi vyhověli a vše by se jistě urovnalo, nebýt toho, že výstřel zaslechl i Benny Bug. Prostrčil hlavu dveřmi, aby zjistil, co se děje, a vykulil oči:

„Alex! Oni zatýkají Alexe!“

Hned nato zmizel. Než jsem doběhl ke dveřím, byl pryč. Hoši z gangu Čína Joea chodí vždy ve dvojicích, což znamená, že za deset minut bude Joe vědět o všem.

„Zanes ho do knihy zatčených!“ poručil jsem Nedovi, protože teď už bylo všechno jedno. Svět pro nás skončil.

Ve dveřích se objevil Fats. Když mne spatřil, ukázal palcem dozadu:

„Co se děje? Viděl jsem, jak odsud malej Benny Bugs vyletěl jako raketa!“

Rozhlédl se po kanceláři, spatřil Alexe s pouty na rukou a ve vteřině vystřízlivěl. Otevřel ústa a bylo vidět, že se rozhodl. Bez obvyklého opilého potácení přistoupil k šéfovi a hodil před něj na stůl svůj policejní odznak se slovy:

„Jsem už starý a navíc příliš chlastám, než abych mohl být dobrý policajt. Proto dávám výpověď ze služby. Kromě toho, je-li tenhle zatčený tím, koho mám na mysli, byl by to poslední den mýho života, kdybych tady ještě chvíli zůstal!“

„Kryso!“ procedil šéf zhnuseně mezi zuby. „Opouštět potápějící se loď? Ty kryso!“

„Kvík!“ Fats se posměšně ušklíbl a vyšel z kanceláře.

Šéf byl ve stavu naprosté rezignace. Když jsem zvedl Fatsův odznak, ani nemrkl. Nevím, co mě to napadlo, ale byl jsem přesvědčen, že jednám správně. Celou tu trapnou záležitost zavinil Ned — ať ji také dovede až do konce.

Na jeho hrudním plátu byly dva kroužky, takže mne ani nepřekvapilo, že na nich policejní odznak seděl jako ulitý.

„Teď jste skutečný policajt!“ pronesl jsem sarkasticky.

Roboti však sarkasmus nechápou, takže Ned bral má slova naprosto vážně.

„To je pro mne velká pocta,“ řekl. „Nejen pro mne, ale pro všechny roboty. Učiním vše, abych dostál všem požadavkům, které na mne tento úřad klade!“

Nebýt situace tak prekérní, docela bych se bavil. Bylo zřejmé, že jen samotný Ned skrývá ve svém těle víc vybavení pro policejní práci, než kolik ho bylo v celém Nineportu. Z boku se mu vysunul razítkový polštářek, na nějž přitiskl konečky Alexových prstů a otisky pak přenesl na kartu. Pak si Alexe přidržel na vzdálenost paže a v místě, kde bývá žaludek, cosi cvaklo. Otočil si Alexe z profilu, ozvalo se další cvaknutí a z výřezu v hrudní dutině vypadly dvě fotografie. Ned je připojil k Alexově kartě, kde již byly vyznačeny podrobnosti jeho zatčení.

Ned provedl ještě další administrativní opatření, ale ty mne již nezajímaly, protože jsem přemýšlel o daleko důležitějších věcech. Především jak to zařídit, abych zůstal naživu.

„Napadá vás něco, šéfe?“ otočil jsem se ke svému veliteli.

Odpovědí bylo jen neurčité zamručení.

Do místnosti vstoupil Billy, který v této chvíli představoval jazýček na vážkách naší policejní skupiny. Rychle jsem ho informoval o všem, co se stalo a s úzkostí očekával jeho reakci. Billy se ale buď z furiantství, nebo spíše z vrozené tuposti rozhodl, že přes to všechno ve službě zůstane. Ať tak či tak, byl jsem na hocha pyšný.

Ned odvedl Alexe do cely, zamkl ji a pak začal zametat kancelář.

Za této situace vstoupil do kanceláře Čína Joe. I když jsme ho čekali, byl to pro nás šok. Měl s sebou skupinu svých nejhorších hrdlořezů, kteří se rozestavili kolem dveří jako sehraný baseballový team.

Čína Joe stál před námi s rukama zasunutýma do širokých rukávů svého mandarínského roucha a jeho asiatské rysy byly zcela bezvýrazně. Rozmluvu s námi zřejmě považoval za zbytečnou ztrátu času, protože se obrátil rovnou ke svým pohůnkům:

„Vyčistěte to tady! Za chvíli tu bude nový policejní šéf a nerad bych, aby tady tihle páskové ještě zacláněli!“

Takové jednání mě rozčililo. I když jsem měl strach, přece jen jsem byl stále policista a ne nějaká onuce mizerného darebáka. Navíc jsem byl zvědav, co bude Čína Joe dělat dál. Už dlouho jsem se mu snažil dostat na kobylku, ale zatím se mi to nepodařilo. Možná, že teď budu mít nějakou naději — pokud to přežiju.

„Nede,“ otočil jsem se k robotovi, „pozorně si prohlédni toho čínského šaška v koupacím plášti a řekni mi, co je zač!“

Musím uznat, že Nedovy elektronické obvody pracovaly bleskově. Vychrlil ze sebe informace jako někdo, kdo si je týdny pečlivě připravoval:

„Je to pseudoorientálec a svou přirozenou, nezdravě nažloutlou pleť zvýrazňuje přibarvováním. Není to žádný Číňan. Jeho oči jsou operativně zešikmeny a jizvy po operaci jsou stále patrné. Chtěl tím zatajit svou identitu, ale Bertillonovy míry jeho uší i jiných tvarů obličeje umožňují jeho identifikaci. Je na seznamu nejnebezpečnějších osob hledaných Interpolem a jeho pravé jméno je…“

Čína Joe se pochopitelně rozzlobil:

„Ta ukecaná plechová elektronická bedna! S tou si snadno poradíme!“

Skupina mužů u dveří se rozestoupila nebo zalehla na zem. Za ní jsem spatřil klečícího chlapíka, mířícího na Neda raketometem, nabitým zřejmě protipancéřovou střelou. Raketomet vypálil, ozvalo se zasvištění střely, a to bylo poslední, co jsem vnímal.

Tímto způsobem lze zasáhnout tank — ne však policejního robota. Ned se vrhl k zemi, sklouzl po ní, zatímco stěna za ním přestala existovat. K dalšímu výstřelu nedošlo. Ned se vrhl vpřed a uchopil hlaveň bazuky, která se rázem změnila v pokroucenou rouru.

V tom okamžiku dospěl Billy k názoru, že když někdo střílí raketou na policejní stanici, dopouští se tím určitého porušení zákona. S napřaženým obuškem se vrhl vpřed.

Abych nepřišel o zábavu, učinil jsem totéž. Ned byl někde vzadu na zemi, ale nepochyboval jsem, že se o sebe dovede postarat.

Ozvalo se několik výstřelů a kdosi zaječel. Pak se již nestřílelo, protože jsme byli všichni v jednom chumlu. Chlápek jménem Brooklyn Eddy mě praštil pažbou pistole do hlavy, za což jsem mu pěstí rozmazal nos po celé tváři.

Co se dělo dál, bylo zastřeno jakousi mlhou, v níž se cosi neurčitě pohybovalo a převalovalo.

Když konečně mlha zmizela, zjistil jsem, že jsem jediný, kdo ještě stojí na nohách, i když jsem se malátně opíral o zeď. Bylo dobře, že tam ještě nějaká byla — alespoň její část.

Hlavním vchodem vstoupil do kanceláře Ned, vlekoucí Brooklyn Eddieho. Dotyčný výtečník vypadal značně schlíple, což, jak jsem doufal, bylo také mým přičiněním. Na rukou měl pouta. Ned ho uložil na hromadu ostatních spoutaných darebáků. Maně mne napadlo, zda si Ned všechna ta pouta narychlo vyrobil, nebo zda je měl v zásobě někde v dutině svého těla.

V kanceláři kupodivu ještě jedna židle stála. Usedl jsem na ni, a hned jsem se cítil o něco lépe.

Všude na zemi bylo plno krve. Kdyby se z hromady těl neozývalo sténání, dalo by se soudit, že tam leží samé mrtvoly. Jedna tam však byla určitě. Měla prostřelená prsa a z ní zřejmě pocházela většina krve.

Ned se v hromadě těl chvíli přehraboval, a nakonec z ní vytáhl Billyho. Byl v bezvědomí, v ruce stále držel zbytek obušku, ale usmíval se. Když mu Ned roztrhl kalhoty a obvázal prostřelenou nohu, ani se nepohnul.

„Nepravý Čína Joe ještě s jedním mužem unikli v autě!“ hlásil Ned.

„Nestarej se o něj,“ zasípal jsem. „Díky tvé bojovnosti jsme vyhráli ligu!“

Náhle jsem si všiml, že šéf stále ještě sedí ve svém křesle, do něhož klesl, jakmile nastalo celé to pozdvižení. V očích měl onen nepříjemný skelný pohled. Teprve když jsem na něho promluvil, zjistil jsem, že kapitán Alonzo Craig, šéf nineportské policie, je mrtev.

Byl střelen do srdce malorážní pistolí, pravděpodobně dvaadvacítkou, a jeho uniforma byla nasáklá krví. Věděl jsem, čí byla pistole, která vypálila onu smrtící ránu. Byla malá, právě taková, jakou lze ukrýt v širokém rukávu čínského kimona.

Mezitím jsem se již celkem vzpamatoval, malátnost a únava zmizely a zůstal jen neskutečný vztek. Šéf možná nebyl nejchytřejší a nejpoctivější člověk, přesto by si však zasloužil lepší konec, než být střelen mizerným vůdcem nějakého gangu.

V té chvíli jsem si uvědomil, že mne čeká závažné rozhodnutí. Billy je vyřazen, Fats zbaběle utekl, takže veškerou policejní moc v Nineportu představuji nyní já sám.

Napadlo mě, že by stačilo vyjít ze dveří, nezastavovat se a jít pořád dál, čímž bych skončil se zdejší policejní službou. V té chvíli kolem mne prošel Ned, z hromady těl vytáhl dva spoutané darebáky a vlekl je do cely. Možná, že to způsobil pohled na jeho modrou uniformu nebo má únava — v každém případě to přispělo k mému rozhodnutí.

Opatrně jsem odepnul šéfův zlatý odznak a připnul jej místo svého.

„Nový šéf nineportské policie,“ poznamenal jsem jen tak sám pro sebe.

„Ano, pane!“ Ned upustil oba vězně na zem a předpisově zasalutoval. Pak pokračoval ve své odklízecí práci.

Odpověděl jsem mu rovněž řízným zasalutováním.

Vůz záchranné služby naložil mrtvé a zraněné. Tázavé pohledy zřízenců jsem ignoroval. Když pak lékař ošetřil mou zraněnou hlavu, všichni nasedli a odjeli.

Ned pak pečlivě zametl a umyl podlahu v kanceláři. Spolkl jsem deset aspirinů a čekal, až mi přestane bušit v hlavě a já budu moci přemýšlet, co dál.

Když se mi v hlavě konečně rozjasnilo, dospěl jsem k jedině možnému závěru.

Pečlivě jsem nabil pistoli.

Pak jsem se otočil k robotovi:

„Nede, doplň si svou zásobu pout. Vyrážíme ven!“

Ned se jako dobrý policista na nic neptal. Zamkl jsem vchod do stanice a klíč mu předal.

„Vezmi si ho. Pravděpodobně budeš jediný, kdo dnes zůstane naživu.“

Jízdu k Čína Joeovu doupěti jsem co nejvíc prodlužoval, abych měl čas přijít na nějaké jiné řešení, ale nic kloudného mě nenapadlo. Byla spáchána vražda na veliteli policejního sboru, a Joe se za ni musí zodpovídat. Je mou povinností ho dostat. Bude nejlepší, když zastavíme tady za rohem, kde dám Nedovi malou instruktáž.

„Tamta kombinace baru a nálevny patří chlapíkovi, kterému zatím říkáme Čína Joe, a to do té doby, dokud mi ho nenaženeš. Musíme vniknout dovnitř, najít Joea a předat ho spravedlnosti. Jasné?“

„Jasné!“ odpověděl Ned svým školometským hlasem. „Nebylo by však jednodušší zatknout ho právě teď, když odjíždí svým autem, než čekat, až se vrátí?“

Zmíněné auto vyrazilo z ulice před námi nejméně osmdesátkou. Když nás míjelo, zahlédl jsem Joea sedícího na zadním sedadle.

„Zastavte je!“ zaječel jsem. Můj výkřik však postrádal logiku, protože jsem řídil já sám. Ve zmatku jsem zařadil rychlost a současně nastartoval, což nebylo k ničemu.

Ned však považoval mé zmatené volání za rozkaz. Vyklonil hlavu z okna, a v té chvíli jsem si uvědomil, proč je většina jeho vybavení umístěna uvnitř trupu, a to včetně mozku — protože jinak by v jeho hlavě nebylo dost místa pro bezzákluzovou pětasedmdesátku.

Z místa, kde bývá nos, se odsunul plát a objevilo se ústí hlavně. Když o tom tak přemýšlím, je to výborný nápad. Zbraň je umístěna mezi očima, takže je vždy připravena a míří přesně.

„PRÁSK! PRÁSK!“ Zahřmění zbraně mne téměř ohlušilo. Pochopitelně, že Ned byl elitní střelec. Konec konců, kdo by nebyl, kdyby měl místo mozku computer.

Střely prorazily obě zadní pneumatiky, vůz se zakymácel a posléze zastavil.

Než jsem stačil vystoupit z vozu, Ned už byl u něj. Zbytek bojovnosti, který si gangsteři ještě zachovali, se při pohledu na kouřící hlaveň pětasedmdesátky umístěnou mezi Nedovýma očima rázem vytratil. Ned hlaveň úmyslně nechal vyčnívat, což dokazuje, že vyniká i v oblasti psychologie. Zřejmě je to jeden z předmětů na policejní robotické škole.

Všichni tři gangsteři ve voze měli vysoko zvednuté ruce — vypadalo to jako ve finále nějakého westernu. Na podlaze ležela spousta zajímavých malých balíčků. Pomalu vystoupili z vozu a chovali se při tom neobyčejně poslušně.

Čína Joe jen zavrčel, když mu Ned oznámil, že jeho pravé jméno je Stantin, a že v Elmiře pro něj stále zahřívají elektrické křeslo, v naději, že ho jednou chytí. Slíbil jsem mu, že ho tam dopravím ještě dnes, aby náhodou nedošlo k nepatřičným průtahům ze strany místních orgánů. Zbytek gangu bude odsouzen v Canal City.

Dnešní den byl vskutku perný!

Od té doby se situace v Nineportu podstatně změnila. Billy se vrátil z nemocnice a obdržel mé seržantské prýmky. I Fats se kajícně vrátil. Nyní bývá střízlivý podstatně delší dobu než dřív, ale stále se zdráhá pohlédnout mi do očí. Moc práce nemáme. Město se zklidnilo, a navíc v něm vládne pořádek a poctivost.

Ned má na starosti noční patroly, laboratoř a administrativu stanice. Možná, že je to proti policejním regulím, ale nic nenamítá. Vyklepal si všechny důlky od kulek a škrábance zatřel barvou. Nejraději ze všeho leští policejní odznak. Vím, že robot nemůže být veselý nebo smutný, ale Ned přesto budí dojem, jako by byl spokojen. Někdy se mi dokonce zdá, že si pro sebe pobrukuje, ale možná, že to jsou jen zvuky vydávané mechanismy jeho těla.

Když o tom tak přemýšlím, dospívám k názoru, že jsme tady vytvořili precedens, pokud jde o zavádění robotů jako plnohodnotných spolupracovníků do policejní služby.

A ještě něco. Nemám v úmyslu zůstat v tomhle mizerném městě navždy. Rozeslal jsem pár dopisů se žádostí o místo někde jinde. Dost lidí se bude divit, až uvidí, kdo se tu po mém odchodu stane policejním šéfem.

přeložil Miroslav Martan

NEJLEPŠÍ LOVEC

„Jistě víte, pane Lambe, že žádnému lovci se dodnes nepodařilo zastřelit Zvíře z venušských močálů,“ řekl Godefrey Spingel do mikrofonu a podal jej Lambovi.

„Aby ne! Dokonale jsem se o věci poučil, přečetl jsem vše – od novinových článků po vědecká díla. Proto jsem také tady, na Venuši. Označují mě za nejlepšího lovce na světě, a abych pravdu řekl, nerad bych přišel o titul nejlepšího lovce obou světů.“

„Výborně, pane Lambe, děkuji. Přijměte přání všeho nejlepšího od Meziplanetární rozhlasové společnosti a spolu s ní i od miliónů posluchačů, kteří teď sedí u svých přijímačů. Hovoří Godefrey Spingel, Venuše. Konec přenosu.“ Stiskl vypínač a uložil mikrofon do brašny.

Za nimi zahřměla cestovní raketa, startující v mrazivém vzduchu planety. Lamb počkal, až rachot utichne.

„Když je rozhovor u konce, povězte mi, prosím vás, v kterém z těchhle…“ — ukázal na omšelé, pokřivené stavby — „…najdu hotel?“

„V žádném.“ Spingel si hodil přes rameno jeden z Lambových batohů. „Hotel se minulý týden potopil do močálu, ale uložím vás v jednom skladišti.“

„Díky.“ Lamb uchopil druhý batoh a vykročil za svým dlouhonohým průvodcem. „Nerad bych vás obtěžoval.“

„To nic,“ odpověděl Spingel a snažil se nedat najevo svůj vztek. „Měl jsem tu hotel, ale potopil se. Kromě toho tu dělám celníka a pošťáka. Lidí v téhle díře moc není, koho by taky napadlo se tu usídlit?“

Spingel se cítil odstrčený a hněval se na osud. On, zdravý jak řípa, silný a hezký chlap, musí zaživa hnít v tom smrdutém bahně. A Lamb, ten tlustý červ v okulárech – ke všemu! – je slavný lovec. Je v tom nějaká spravedlnost?

Ještě než složili batohy na plesnivou betonovou podlahu skladu, Lamb se v nich začal přehrabovat.

„Nebudu to odkládat, půjdu na Zvíře z močálů ještě dnes, za světla, abych stihl ranní raketu. Byl byste tak laskav a šel se mnou?“

„Jsem jen průvodce,“ Spingel stěží potlačil úšklebek. „Víte, že Zvíře může běhat, létat, plavat i skákat po větvích? Je opatrné, chytré a bezohledné. Nikdo ho ještě nedokázal zabít!“

„Tak budu první,“ odpověděl Lamb. Vytáhl šedou kombinézu a navlékl si ji. „Lov – to je věda, kterou jsem skutečně zvládl pouze já. Nedělám chyby. Pomozte mi nasadit tu masku.“

Spingel mu beze slova natáhl obrovskou masku s namalovanými bílými zuby a rudýma očima. Lamb si ji narazil na hlavu pevněji, pak si natáhl šedé rukavice a stejně šedé boty s bílými paznehty, které se volně klátily po stranách.

„Nu, čemu se teď podobám?“ zeptal se.

„Tlusté močálové kryse,“ vyprskl Spingel.

„Výborně,“ Lamb vytáhl z batohu sukovitý klacek a stiskl jej v zubech masky. „Veďte mě, pane Spingle, jestli jste si to nerozmyslel.“

Úplně zmatený Spingel si připjal opasek s pistolí a vedl lovce k močálu.

„Dávám vám minutu,“ řekl Lamb, když poslední budova zmizela v mlze, „za tu dobu se musíte stačit schovat. Buďte opatrný, ty bestie jsou smrtelně nebezpečné.“

„Smrtelně! Jsou daleko nebezpečnější, než si myslíte. Poslechněte mě, Lambe, vraťte se.“

„Děkuji vám, Spingle,“ ozval se v odpověď hlas zdušený maskou. A Lamb zmizel v mlze.

„Jen ať se ten blázen nechá sežrat Zvířetem nebo nějakým jiným zdejším obyvatelem,“ pomyslel si Spingel. „Třeba má něco šikovného v batohu…“

Zazněl výstřel a jeho ozvěna se rozlehla promrzlým vzduchem; Spingel na okamžik strnul s pistolí v ruce…

Lamb, už bez masky, seděl na prohnilém kmeni vyvráceného stromu a velikým kapesníkem si stíral z čela pot. Za ním leželo hnusné, zubaté, drápaté, jedovatě zelené Zvíře – přestože bylo mrtvé, šla z něho hrůza.

„Jak to? Co… už?…“ zajíkal se Spingel.

„Jednoduše,“ odpověděl Lamb, vytahuje z kapsy fotoaparát. „Ten objev jsem udělal před několika lety. Vždyť jsem od přírody neohrabaný a krátkozraký – kdepak rozený lovec. Jenže jsem velmi dobře střílel – na to jsem byl pyšný. Vždycky jsem se toužil stát opravdovým lovcem, ale nedovedl jsem se přiblížit ke zvěři na dostřel. Tehdy mi přišla na pomoc logika – zaměnil jsem role. Vždyť zvířata sama jsou lovci a zabijáci, tak proč toho nevyužít? A tak jsem se stal kořistí, nechal jsem zvěř, aby mě vyslídila a vrhala se na mne, a pak jsem ji samozřejmě sám zabíjel.

Jednou, když jsem se namaskoval jako antilopa, jsem klečel u potoka a zabil leoparda. Napodobil jsem zebru, která se oddělila od stáda, a lovil jsem lvy. Totéž i zde. Studiem jsem zjistil, že Zvíře z močálů se živí obrovskými močálovými krysami. Přestrojil jsem se za krysu zbytek jste viděl sám,“ Lamb namířil aparát na Zvíře.

„A stále beze zbraně?“

Lamb ukázal hlavou na sukovitý klacek, ležící vedle stromu, tentýž, co nesl v zubech.

„Je to zamaskovaná pistole.“

A vtom to Spingla napadlo. Zvíře bylo mrtvé a on měl v rukou pistoli… a tajemství. Lamb zmizí v močále a on se stane nejlepším lovcem na světě. V obou světech. Namířil pistoli na Lamba.

„Sbohem,“ řekl. „Děkuji za poučení.“

Lamb se ušklíbl a stiskl spoušť kamery. Zbraň ukrytá uvnitř prorazila do Spinglova těla dírku, ještě než stačil stisknout kohoutek.

Lamb pokýval hlavou.

„Jak jsou lidé hloupí! Vždyť jsem vysvětlil, že se měním v kořist všech lovců. Takže sečteno — mám na účtu jedno Zvíře z močálů a třináct, ne, čtrnáct neschopných lovců.“

HRAČKA

V davu se mezi dětmi tlačilo jen několik dospělých, a tak inženýrovi Biffu Hawtonovi s jeho sto osmdesáti centimetry neušlo vůbec nic. Byla to zajímavá podívaná, takže nejen děti, ale i dospělí ohromeně zírali.

O inženýru Hawtonovi to tak docela neplatilo, viděl už v životě příliš mnoho zázračně vyhlížejících věcí na to, aby ho ještě vyváděly z míry. Neodcházel jen proto, že chtěl prokouknout, na základě jakého triku ta věcička funguje.

„Všecko je vysvětleno v návodu,“ říkal prodavač, předvádějící model a mával nad hlavou rozevřenou, křiklavě barevnou knížečkou s nějakým diagramem. „Každý z vás dobře ví, že magnetem lze zvedat těžké železné předměty. A spoustě z vás je taky známo, že i naše zeměkoule je takovým velikým magnetem — takže střelka kompasu vždycky míří k severu … je to prostě určité vlnění a náš … náš atomový nadzvedávač, zázračný kosmický drapák, funguje na podobném principu vesmírného vlnění. Magnetické vlny kolem zeměkoule nevidíme, dokonce procházejí našimi těly. A právě Zázračný kosmický drapák na těchto vlnách pluje jako koráb na vlnách oceánu. Jen se podívejte…“

Nikdo z něj nespouštěl oči. Prodavač položil pestře zbarvený sešitek na stůl vedle modelu rakety a pomalu ustoupil o krok dozadu. Raketa byla vylisována z nějakého kovu nebo možná z umělé hmoty a zdálo se, že létat může nanejvýš tak, jako konzerva od šunky, kterou do značné míry Hawtonovi připomínala. Z jejího pomalovaného povrchu netrčela křídla ani trysky, dokonce ani obyčejná vrtule. Jen dřepěla na třech gumových kolečkách a z jejího dna vycházel bílý dvojitý, izolovaný drátek, táhnoucí se po ploše stolu k malé kulaté krabičce s ovládacím mechanismem, kterou držel prodavač v ruce. Všechno vypadalo velice jednoduše, na víčku krabičky bylo pouze kontrolní světélko, vypínač a ještě jeden knoflík.

„Jakmile otočím vypínačem, zapnu proud a tím vyšlu elektrické vlnění do speciálního přijímače vln,“ řekl prodavač. Klapnul vypínačem a světélko se rozblikalo pravidelnými pulsy. Potom prodavač začal pomalu otáčet knoflíkem. „S generátorem vln je ovšem zapotřebí zacházet velmi opatrně, protože si tu vlastně zahráváme s energetickými zdroji nesmírné síly, které ovládají celou naši Zemi…“

V davu to zašumělo. Zázračný kosmický drapák se lehce zachvěl a potom pomalu, skoro velebně začal stoupat vzhůru. Prodavač o krok ustoupil.

Hračka stoupala výš a výš a jemně se pohupovala ze strany na stranu na neviditelné hladině magnetického vlnění.

Prodavač pomalu otočil knoflíkem na opačnou stranu. Energie stroječku se snižovala a věcička se znovu, stejně rozvážně, jak se vznesla, usadila zpátky na černou desku stolu.

„Všecko dohromady můžete mít jen za pouhých devatenáct dolarů a devadesát pět centů,“ vykřikl mladý prodavač a zamával nad hlavou cedulkou s cenou. „Za tento pakatel koupíte Zázračný kosmický drapák, neobyčejný atomový stroj i s ovládacím zařízením, bateriemi a dokonalým návodem k použití. Neváhejte a kupujte!“

V okamžiku, kdy oznámil cenu, začal se houf lidí před černým stolem zmenšovat. Děti se hlučně rozběhly k modelům elektrických vláčků. Prodavačova slova zanikala v křiku a lomozu kolem. Stůl byl jen jedním z mnoha ve veliké hale předvánočního trhu. Prodavač zmlkl.

Odložil ovládací krabičku, lhostejně se rozhlédl a na celé kolo zívl. Trochu unaveně se usadil na kraj stolu. Jediný, kdo tam zůstal, byl inženýr Hawton.

„Můžete mi prozradit, na jakém principu to doopravdy funguje?“ zeptal se prodavače a přistoupil blíž. Prodavač ožil a hračku zdvihl. „To je jednoduché, pane. Kdybyste se laskavě podíval tady sem,“ otevřel horní stěnu zavěšenou z jedné strany na drobných pantících. „Tady vidíte cívky, koncentrující vesmírné magnetické vlnění. Jsou na každé straně drapáku, prosím.“

Tužkou ukázal na podivně tvarované plastikové válečky s průměrem asi dva centimetry, na něž byl dosti nedbale navinut měděný drát. Kromě cívek nebylo na modelu nic vidět. Další drát cívky spojoval, mizel v otvoru ve dně hračky a táhl se pak ke krabičce s ovladačem.

Inženýr Hawton se s tázavou ironií podíval na prodavače, ten však zjevný projev nedůvěry naprosto pominul.

„Uvnitř pouzdra ovladače jsou, prosím, baterie,“ pokračoval ve výkladu a otevřel krabičku. „Proud prochází nejdříve vypínačem a potom světelným indikátorem do generátoru vlnění –“

„Vy chcete říct,“ přerušil ho inženýr, „že šťáva z obyčejné baterie za pár šupů projde tímhle náhražkovým reostatem, nebo co to je, a proudí v modelu jen do těchhle fušerácky namotaných cíveček. A jinak vůbec nic, žádný motor, žádné další zařízení. Snad mi nechcete nabulíkovat, že to lítá jen a jen díky těm vašim cívkám. Podívejte se, člověče, jestli mám vysolit devatenáct dolarů a devadesát pět centů za pár deka plechu a drátů, tak chci taky vědět, proč to za to dám a co vlastně kupuju.“

Zdálo se, že prodavač trochu zrudl. „Já se moc omlouvám, pane,“ řekl a slabě přitom zadrhával. „Podívejte, já vám nic zatajovat nechci. Ale chápejte, jde tu o určitý trik a já vám ho do všech detailů předvést nesmím, dokud si tu legrácku nekoupíte,“ říkal a důvěrně se přitom nakláněl k Hawtonovi. „Heleďte, já vám prozradím ještě něco. Jsem si jistý, že je to zatraceně předražená záležitost a takhle, jak to tu stojí, na to nikdo neskočí. Ale šéf mi povídal, že můžu jít až na tři dolary, hlavně, když se mi toho podaří co nejvíc prodat. Takže — jen pro vás — jestli chcete mít tenhle zázrak za tři dolary…?“

„Platí, hochu,“ řekl inženýr Hawton a vysázel na stůl tři dolary. „To za tu legraci stojí, ať už zázrak funguje nebo ne. Chlapi od nás se rozhodně pobaví,“ řekl a stejně důvěrně, jako se před chvílí nakláněl mladý prodavač k němu, říkal mu teď sám: „Heleďte, já vám taky něco prozradím. Já jsem totiž od fochu, pracuju v kosmickém výzkumu. Konstruuju rakety.“ Zasmál se. „Tak — a teď doopravdy, co ten zázračný drapák vlastně zvedá?“

Prodavač se rozhlédl, jako by se bál, že ho někdo sleduje, a pak řekl: „Obyčejný provázek. Nebo spíš černá nit. Mám ji nataženou od vršku modelu ke stropu, kde je provlečená malým očkem a vede mi zpátky do ruky. Mám ji přivázanou k prstenu. Když ustupuju, model pomalu stoupá nahoru. Jdu zpátky ke stolu, model klesá. Je to úplně jednoduché.“

„Ty nejpůsobivější triky jsou vždycky jednoduché,“ zamumlal inženýr a nespouštěl oči z černé niti. „Pokud si ovšem člověk dá pozor a odláká pozornost diváků k něčemu jinému.“

„Když nemáte černý stůl, stačí kus černé látky,“ radil dál mladík. „Nejlepší je předvádět model ve dveřích místnosti, která má hodně temnou zadní stěnu. Nebo kde jsou alespoň zatažené závěsy na oknech.“

„Jen to klidně zabalte, hochu. Já nejsem žádný začátečník, v tom, jak provozovat triky, se vyznám.“

Inženýr Biff Hawton se nemohl dočkat, až skončí porada oddělení vývoje raketových kosmických nosičů. Když se všichni chystali domů, zakřičel, že má ještě něco důležitého a pozval všechny k sobě do laboratoře. Krátce pohovořil o novém významném objevu, jenž se mu dostal do ruky, a potom se vytasil s modelem.

„Moment, Biffe,“ vykřikl někdo, „nech mě, abych si mohl obkreslit plánky. Potřeboval bych trochu pohnout s posledním stupněm nové lunární sondy.“

„Člověče, to je nápad, tužkové baterie,“ hulákal šéf skupiny konstrukce motorů. „Je to levnější než všecko, co jsme zkoušeli. Monočlánky, raketové palivo budoucnosti!“

Jen Teddy Kaner z počítačového centra všecko prokoukl, sotva se Zázračný kosmický drapák zvedl nad plochu stolu, pokrytou zčernalým fotografickým papírem. Hawton to poznal okamžitě, když si uvědomil, jak se trochu ironicky, avšak velice pozorně dívá vzhůru. Teddy však neřekl ani slovo a když si Hawton vzápětí vzpomněl, že kdysi vyprávěl, jak v mládí vehementně kouzlil, aby si přivydělal na studiích, bylo mu jasné, že profesionální zdvořilost Teddymu teď velí, aby ho neprozradil.

Nenechal se znervóznit a pokračoval s elegancí hodnou podstatnější věci. Skoro se zdálo, že všechny odborníky přesvědčí o existenci nového, zázračného zdroje energie. Avšak na rozdíl od mladého prodavače nedokázal poté, když stroječek přistál, zabránit tomu, aby ho někdo z chumlu, který se kolem stolu natlačil, nevzal do ruky.

„Nit! Je to nit!“ vykřikl jeden z inženýrů a úleva, s níž se všichni rozesmáli, prozrazovala, jak veliký problém právě přestal všechny tížit. „To je ale mizérie!“ zvolal se špatně zahranou lítostí hlavní projektant Kindery, „Já už doufal, že by nám Zázračný kosmický drapák mohl trochu pomoct. Můžu si taky zkusit vytáhnout to ke stropu?“

„Nejdřív Teddy Kaner,“ prohlásil rezolutně Biff Hawton. „Díky, Teddy. Dobře jsem viděl, že sis všiml, v čem celý trik spočívá, když ještě všichni ohromeně zírali, jak hezky mi bliká světýlko na ovladači.“

Kaner si navlékl prsten s přivázanou černou nití a chystal se ustupovat. „Zapomněl jsi to zapnout,“ řekl Hawton.

„Nezapomněl,“ usmál se Kaner. „Ale teď to nepotřebuju. To blikání a knoflík, který hračku ovládá, má jen připoutat pozornost — aby si všichni přestali všímat věci samotné. Zkusím to nejdřív bez efektu, aby všichni viděli, jak drapák hladce stoupá a klesá. A teprve potom to zkusíme znovu, s celou parádou.“ Elegantně a téměř profesionálně máchl rukou a lehce ukročil dozadu. Model se zdvihl nad stůl — a potom spadl.

„Hmm. Nit se přetrhla,“ řekl Kaner. „Asi jsi tím moc trhl.“ usoudil Hawton. „Musíš plynuleji.“

Potom přetrženou nit navázal. „Počkej, zkusím to sám.“

Jenže teď se nit přetrhla i jemu.

Všichni se znovu rozesmáli. Inženýr Hawton zaťal zuby a zkusil to do třetice.

Nit znovu praskla a někdo řekl, že už je nejvyšší čas jít domů.

Ale přesto tam zůstali ten den až dlouho do noci. Protože když za chvíli zjistili, že Zázračný kosmický drapák se zvedne ze stolu jedině, když je vypínač zapnutý a těmi směšnými napodobeninami cívek procházejí tři volty, začalo jim to být dost divné. Když byl proud vypnutý, byl model pokaždé příliš těžký a nit se přetrhla. Jak je to možné, nedokázal vysvětlit nikdo, ani tak zkušený kouzelník jako Teddy Kaner.

„Stejně si myslím, že je to úplně praštěné,“ řekl mladý prodavač. „Vždycky si týden šoupat podrážky od tržnice k tržnici a předvádět tu hračku kdejakému utřinosovi, který je v okruhu tisíce mil na ni zvědavý. A to všecko jenom proto, aby se pak někdo uráčil koupit kousek za tři dolary. Vždyť jen vyrobit tu věc stojí víc než stovku!“

Seděl v kabině malé dodávky, kodrcající se prašnou silnicí od městečka, v němž sídlil výzkumný ústav, zabývající se raketovou technikou a kosmickým výzkumem. Dodávku řídil starší šedivý chlapík s pronikavýma očima.

„Ale podařilo se ti už prodat přinejmenším deset kousků lidem, kteří se o tenhle problém zajímají — nebo začnou zajímat,“ řekl mladíkovi.

„To ano, chytilo se už pár vysokých důstojníků od letectva a jeden chlápek, co fušuje do raket. Taky takový strejda z Úřadu pro patenty a vynálezy. Naštěstí mě nepoznal. Jo, a dva profesoři ze zdejší univerzity.“

„Takže těm všem jsme teď nasadili brouka do hlavy. A musíme čekat, co se z toho vyvine.“

„Co se vyvine … co by se vyvíjelo. Když jsme u nich klepali na dveře a nabízeli důkazy, tak se nikdo z nich neráčil zajímat. Copak nemáme ty cívky patentované? Copak nemůžeme každému na požádání předvést, že když cívkami prochází proud, tak se zemská přitažlivost v jejich okolí zmenšuje?“

„Jo, můžeme. Ale to zmenšení je jen nepatrné. A navíc nevíme, co ho způsobuje. Tohle nikoho moc nezajímá — jakási nepatrná reakce, odehrávající se v nedokonalém modelu. Vždyť síly, jež se přitom vyvinou, neuzvednou ani samotný generátor. Copak se člověk, který má plnou hlavu problémů se zvedáním a přenášením tunových nákladů, který přemýšlí o palivu pro vysoce výkonné rakety, bude zabývat bláznivými nápady někoho, kdo si myslí, že objevil díry v newtonovských zákonech?“

„A myslíš, že takhle se bude o toho blázna zajímat víc?“ zeptal se mladík a zavrtěl se na sedadle.

„To se ví, že myslím! Pevnost nitě v tahu je spočítána přesně podle váhy modelu — je jen o málo menší, než aby model udržela. Nepřetrhne se teprve v okamžiku, když se modelu nepatrně odlehčí. Neboli, když proud, procházející cívkami nepatrně zredukuje zemskou přitažlivost v jeho okolí. A na to se všichni ti vědátoři konečně chytnou. Nikdo je nebude nutit, aby se zajímali o složitý problém, aby hledali řešení, protože je to nutné. Ale bude je pronásledovat pocit čehosi nepatřičného, protože tohle se přece nemá a nemůže stát. Jak to, že dva monočlánky můžou způsobit tohle? A časem jim dojde, že s teorií magnetických vln asi není všecko v pořádku. Nebo je? To zatím nevíme. A vsadím se, že v nějaké zasuté suterénní laboratoři se už teď někdo pouští do experimentů. Ne protože je to jeho úkol, ale protože ho to zajímá, protože téhle divné hračce musí přijít na kloub. Musí na ten omyl přijít!

A někdo nejen objeví, proč ty cívky fungují a jak, ale taky jak je vylepšit.“

„My ovšem ty cívky máme patentované…“

„To ano. A oni se pustí časem do výzkumu i na tomhle poli. Pořád si myslím, že to je ta nejlepší cesta k ovládnutí vesmírného prostoru.“

„Co myslíš, zbohatneme na tom — až se tvoje sny jednou uskuteční?“ podíval se mladík tázavě na muže za volantem.

Chvíli bylo ticho, jen starý, unavený motor chrchlal pod kapotou dodávky.

„To, hochu, nevím,“ řekl potom šedivý muž za volantem. Koutkem oka se podíval po mladíkovi. „Ale až k tomu jednou dojde, tak svět zbohatne určitě. Vsaď se, že za deset let starou dobrou zeměkouli nepoznáme.“

Dodávka kodrcala dál po úzké silnici a nechávala za sebou jen rozvířený, pomalu se usazující prach.

PODZEMNÍ POTÁPĚČ

Nad hřbetem kopce se převaloval vítr. Jeho ledový proud se hnal po úbočí dolů, narážel do Peteho nepromokavého oblečení a tvrdou ledovou tříští ho sekal jako kovovými pilinami. Pete sklonil hlavu, namáhavě se bránil větru a pomalu stoupal vzhůru k žulovému vrcholku.

Mrznul až na kost. Taková vrstva oblečení, aby dokázala udržet člověka při životě v teplotě mínus padesát stupňů prostě neexistuje. Ruce mu úplně zdřevěněly. Když si otíral zmrzlý dech z vousů, už je vůbec necítil. Jeho kůže zbělala a na místech, vystavených aljašskému větru, se začínala lesknout.

„Tak tohle je moje práce,“ popraskané rty se zformovaly do náznaku úsměvu. „Jestli se dneska za mnou vypravili nějací neregistrovaní potápěči, docela určitě zmrznou na kost dřív, než se vrátím.“

Když začal šmátrat rukou po spínači za pasem, před vichrem ho kryl žulový výběžek. Z malé ocelové krabičky, která mu visela na zádech, se ozvalo hučení, jež vteřinu za vteřinou mohutnělo. Pete zacvaknul čelní sklo helmy a hvizdot vzduchu unikajícího z láhve ustal. Pak se vyšplhal na žulový vrcholek vyrůstající ze zmrzlého sněhu.

Teď se sice vystavil nebezpečí, že se do něj vítr opře naplno, ale v tuto chvíli ho už necítil — vločky sněhu totiž volně pronikaly jeho tělem. Zlehka, jako by se nedělo nic zvláštního, vstoupil do skály a oklepal si z oblečení sníh. Opatrně vyndal z tašky ultrafialovou baterku a rozsvítil ji. Kužel světla, polarizovaný na frekvenci pronikající jeho vlastní hmotou, pronikl vrstvou zeminy, která ho obklopovala, jako matnou želatinou.

Pete byl podzemním potápěčem už jedenáct let, ale dodnes ho nepřestalo naplňovat údivem neobyčejné prostředí, v němž se ocital, když sestoupil pod zem. O tom, jak úžasný je přístroj nazývaný prostě pátrač, příliš neuvažoval. Pro něj to byl prostě nástroj — dobrý pracovní předmět — rozebrat a opravit. Nejdůležitější ale bylo to, co onen přístroj mohl udělat ve světě, jenž ho obklopoval.

Žulová deska se zvolna ztrácela ve smutném moři načervenalé mlhy. Ta mlha, to byl vlastně vápenec a jiné horniny, které byly všude ve zmrzlých vrstvách Země. Mezi nimi, jako zavěšené ve vzduchu, visely žulové bloky a jiné horniny roztodivných tvarů. Pete opatrně sklonil hlavu, aby do nich nenarazil.

Nespletl-li se při vstupních měřeních, měl by ho tenhle skalnatý hřeben zavést až k hledané žíle. Pete už rok zkoumal geologické složení země v blízkém okolí a konečně narazil, jak doufal, na místo, kde hlavní žíla začínala.

V lehkém předklonu klesal stále do hloubky, protože se musel téměř prodírat hustým těstem vápence. Míjel skalnaté vlnky podobající se silnému prameni vody. Vnikat pod zem mu působilo stále větší problémy. Krystal jeho penetrátoru se den ode dne odchyloval od optimálního kmitočtu. Atomy jeho těla se prodíraly skrz atomy hmoty, která ho obklopovala, se stále větším úsilím. Otočil hlavu a několikrát zamrkal, aby si jeho zrak zvykl na deseticentimetrovou obrazovku osciloskopu, umístěného na helmě. Usmála se na něj malá zelená tvář — graf chvění připomínal na obrazovce řadu vyceněných, zlámaných zubů.

Když uviděl rozdíl mezi ideální křivkou a kresbou na obrazovce osciloskopu, nezbylo mu než zatnout zuby.

Jestli krystal přestane pracovat, nebude trvat dlouho a generátor ho bude následovat a Peta pak čeká ledová smrt na povrchu nebo — ještě horší — pod zemí. Zůstane navěky zakletý v kameni jako moucha v jantaru. A stejně tak jako moucha, i on se stane součástí skály. Vzpomněl si na strašný konec Měkké hlavy a otřásl se.

Samuels, kterému se říkalo Měkká hlava, patřil ke staré gardě životem řádně zocelených podzemních potápěčů, kteří jako první objevovali bohatství skryté pod věčným ledem Aljašky. Jednou se žulovým lomem spustil pod zem asi do dvousetmetrové hloubky a doslova přistál v lůně jednoho z nejbohatších pokladů Bílé sovy. Právě tenhle objev způsobil ‚zlatou horečku‘ ve třiašedesátém. Davy lidí toužících po bohatství se tehdy vydaly směrem na sever od Dawsonu, zatímco Měkká hlava odjel s majetkem na jih. Vrátil se za tři roky, to mu zbylo sotva na letenku zpátky na Aljašku, a přinesl si s sebou nekonečné pohrdání lidstvem.

Vrátil se tedy ke svým starým známým. Byl rád, že s nimi zase může usednout kolem polní pece. O třech letech strávených v civilizovaném světě toho moc nenapovídal — a nikdo se ho na ně ani moc neptal. Jediným znakem toho, že se za tu relativně krátkou dobu přece jen změnil, bylo nervózní okusování doutníků, kdykoli do pokoje vstoupil někdo cizí. Severoamerické hornické sdružení ho najalo do nové skupiny potápěčů a Měkká hlava se znovu začal potulovat po podzemním světě.

Jednoho dne sestoupil pod zem a už se neobjevil. Říkalo se, že se o něco zachytil, ale nikdo to nevěděl jistě, dokud na něj v jedenasedmdesátém nenarazil Pete.

Pete si na tu chvíli pamatoval, jako by se to stalo včera. Byl tehdy hrozně unavený a chtělo se mu spát, protože ten den už ‚prošlapal‘ pěkný kus skály. Stál tam, na věčnost zakletý v pískovci, s tváří zkřivenou šokem. Ještě se stačil trochu předklonit, aby uchopil kontrolní krabičku. Po strašný zlomek vteřiny musel docela určitě vědět, že se v jeho penetrátoru něco rozbilo, a pak se kolem něj i v něm uzavřela skála. Už sedm dlouhých let stál nehybně v této pozici, kterou měl zaujímat až na věčnost, atomy jeho těla splynuly s atomy skály, jež ho obklopovala.

Pete pod vousy zaklel. Jestli se mu v nejbližší době nebude dařit alespoň natolik, aby si mohl koupit nový krystal, stane se také součástí galerie zmizelých potápěčů všech dob. Navíc kyslíková bomba, kterou měl na zádech, byla také děravá a ani energetický blok nepatřil k nejnovějším. Zničená kombinéza byla už také muzeálním exponátem. Byla zalátaná jako stará duše u auta a přesto nedržela vzduch tak, jak by měla. Stačilo, aby o něco jenom trochu silněji zavadil, stačilo by jenom jednou a…

Světélka na helmě se odrazila modrým odleskem od jakýchsi krystalů ve stěně. To by mohl být Ytt! Pete zabočil z žulové lavice, kterou doposud klesal, doleva a vnikl do řidší řady pískovce. Do energetického zdroje zapojil ruční neutralizátor a vzal do ruky pořádný kus horniny. Svítící ručička neutralizátoru vyrovnala frekvenci chvění zkumavky na frekvenci jeho těla. Pete pak vsunul otvor spektrálního analyzátoru, podobný rybí tlamičce, do skály a stiskl spoušť. Krátký žhavý atomový plamen vnikl pod tvrdý povrch a v mžiku jej rozpustil v páru.

Z analyzátoru se vysunul jazýček pásky, z něhož Pete pečlivě přečetl záznam spektrografu. Opět se zmýlil: ani stopa po známých liniích yttrotanalitu. Znechuceně schoval testovací soupravu do tašky a vydal se dál skalou, která se chovala, jak by byla z gumy.

Yttrotanalit byla ruda a tantal kov, který se z ní získával. Ten vzácný kov byl hlavní součástí piezoelektrických krystalů, které umožňovaly stavbu penetrátorů vibračních hmot. Z Yttu byl tantal, z tantalu krystaly, krystaly řídily vibrátory, vibrátory byly srdcem penetrátorů, které se používaly především při podzemních výpravách při pátrání po yttu… Uzavřený kruh. Stále se otáčející kolo, v němž běhá veverka. A Pete byl ta veverka… a v této chvíli dokonce velmi nešťastná veverka.

Opatrně točil reostatem penetrátoru a lehce zvýšil napětí v obvodech… To samozřejmě více vyčerpávalo krystal, ale umožňovalo mu to lehčí pronikání skrz sulcovitou horninu.

Myšlenkami se stále vracel k malému krystalku, na němž teď závisel jeho život. Byla to tenounká destička podobající se kousku špinavého skla a vybroušená na odpovídající tloušťku s minimální tolerancí. Když jí procházel proud, její frekvence umožňovala průnik jedné hmoty molekulami hmoty jiné. Ten zdroj nezachytitelného chvění kontrolovaly dále silnější obvody, které Petemu a celému jeho vybavení umožňovaly pohybovat se skrz zemi. Kdyby krystal zklamal, atomy jeho těla by se vrátily na úroveň frekvence normálního světa a splynuly by s atomy hmoty, skrz kterou procházel… Pete pohnul hlavou, jako by ze sebe chtěl setřást ty nepříjemné obavy, a přidal do kroku v cestě dolů po žulové lavici.

Už tři hodiny šel tou bránící se masou pískovce a svaly na nohou ho pálily jako kusy rozžhaveného železa. Za několik minut se bude muset vrátit, aby si nechal alespoň trochu času. Ale už hodinu narážel na stopy Yttu, které byly stále zřetelnější. Hlavní žíla musí být velmi bohatá — jen aby ji už našel.

Nejvyšší čas, aby se vydal na zpáteční cestu! Pete vzal poslední vzorek skály. Zaznamená si místo, na které narazil, a zítra bude hledat dál. Zapnul testovací lampu a postavil pod ni zkumavku.

Najednou se z toho téměř zpotil, srdce mu začalo bít rychleji. Nervózně zamrkal a ještě jednou se podíval. Našel Ytt! Žilky tantalu se ostře odrážely od výrazně světlejších složek rudy. Když otevíral kapsu na koleně, ruka se mu chvěla. Měl u sebe srovnávací filmový pás z oblasti Bílé sovy, nejbohatšího naleziště na Aljašce. Už o tom nemohlo být nejmenších pochyb! Našel rudu na tantal ještě bohatší.

Z měkkého pytlíčku vyndal dva krystaly polodrahokamů a jemně je položil na krystal v jamce, kterou udělal, když odebíral vzorky. Nikdo nikdy tohle místo nenajde, nebude-li mít druhou polovinu stejného krystalu, co nejkvalitněji vybroušeného na stejnou ultrakrátkou frekvenci. Jedna polovina se položila do obvodu generátoru signálů a druhá polovina odrážela echo o stejné frekvenci, které bylo přijímáno mikropřijímačem. Tímto způsobem zajišťoval krystal Petemu právo na objevenou žílu a současně mu umožňoval návrat na stejné místo.

Opatrně schoval polovinu krystalu do měkce vystlané krabičky a vydal se na zpáteční cestu směrem k hoře s žulovou lavicí. Pochod byl namáhavý. Starý krystal jeho penetrátoru signalizoval velkou odchylku od normy a Pete se jenom stěží prodíral skrz lepivý pískovec. Téměř na sobě cítil tu masu kilometrové vrstvy skal, číhajících, aby ho navěky uvěznily ve svém náručí. Jediná cesta na povrch vedla po žulové lavici, která směřovala ostře vzhůru.

Krystal jeho penetrátoru byl v ustavičné činnosti už pět hodin. Kdyby ho Pete mohl alespoň na chvíli vypnout, celý přístroj by si trochu odpočinul. Ruka se mu chvěla, když si upravoval popruhy ocelové skříňky na zádech. Zpomalil krok a popruhy si přitáhl.

Přetočil ruční neutralizátor na nejvyšší výkon a držel zářící páčku ve vzdálenosti ramene. Z načervenalé mlhy se náhle vynořil třímetrový vápencový kámen. Gigantický balvan se pomalu propadal. Pete k němu přistoupil, vypnul neutralizátor a vstoupil dovnitř… Když molekuly kamene vplynuly do okolní skály, rozlehla se silná, suchá rána.

Pete se ocitl v umělé dutině a vypnul penetrátor.

S rychlostí, která ho nikdy nepřestávala překvapovat, se mlhavé okolí začalo měnit v tvrdou skálu. Kužel světla z lampičky umístěné na helmě se odrážel od stěn dutiny — místnosti bez východu, kilometr pod věčně zamrzlou půdou Aljašky.

Pete s pocitem úlevy sundal ze zad těžkou krabici a protáhl si unavené svaly. Musel šetřit kyslíkem. Právě kvůli tomu si na odpočinek vybral tohle místo. Uměle vytvořená jeskyně se nacházela v žíle RbO. Byla to levná hornina všestranného použití. Ale tak daleko na severu se ji těžit nevyplácelo. RbO byl největší přítel podzemních potápěčů.

Pete hrábl rukou do batohu a hledal kyslíkovou bombu. Vyndal ji a za pásek si pověsil její energetický zdroj. Elektrody a vzduchový přístroj vložil do žíly RbO. Mléčné světlo rozzářilo jeskyni, jiskřivě se odráželo od vloček bílého sněhu. To byl kyslík uvolněný z bomby, který padal na zem a po cestě se vypařoval. Místnost získala životodárnou atmosféru, díky níž mohl Pete otevřít uzávěr přilby a pustit se do snídaně.

Opatrně popotáhl nosem. Vzduch byl dobrý, i když tlak byl ještě dost nízký… Navíc tu byla dost vysoká koncentrace kyslíku. Spokojeně se zasmál; připadal si jako pacient na zubařském křesle, který je trochu omámený uspávacím plynem. Zatímco otvíral balíček se snídaní, nehlasně si pobrukoval.

Studenou vodou z polní láhve zapil nepříliš chutné chlebíčky a při myšlence na pěkně tlustý a šťavnatý biftek se usmál. Jeho objev bude prověřen a majitelé dolu budou mít oči navrch hlavy, až si přečtou zprávu z analyzátoru. Jo, jo, ještě za ním přijdou s prosíkem. Slušní, otevření, celí pokorní a v rukou pravidelně ošetřovaných manikúrou budou mít smlouvy! A on to naleziště prodá tomu, kdo mu nabídne nejvíc. Prodá celou žílu. Jen ať si teď popracuje zase někdo jiný. Srovnají terén nad žulovým hřbetem, velké tlakové buldozery se budou prodírat pod zem a budou převážet horníky sem a tam do hlubinných dolů. Zády se opřel o nerovnou stěnu dutiny a po tváři se mu rozlil spokojený úsměv. Už se viděl vykoupaný, oholený, s ostříhanými nehty, jak vchází do Hornického klubu…

Lákavý obraz zmizel, když se ze stěny vynořili dva lidé v nafouklých podzemních kombinézách. Jejich obrysy byly průzračné, nohy se jim každým krokem propadaly do země. Oba muži najednou skočili do vzduchové bubliny a v letu vypnuli své přístroje. Jejich obrysy přestaly být průzračné; těžce dopadli na zem. Otevřeli ochranné štíty helem a natáhli do plic vzduch.

Menší z nich se usmál. „Hezky to tu voní, co, Mo?“

Mo měl nějaké problémy se sundáním helmy, jeho hlas se prodíral vrstvami materiálu. „Máš pravdu Algie.“ Konečně se mu podařilo jedním prudkým pohybem helmu strhnout.

Při pohledu na něj se Petemu rozšířily oči hrůzou. Algie se nepříjemně usmál.

„Mo není zrovna hezký, ale časem si ho dokážete oblíbit.“

Mo byl obr — měl sedm stop, hlavu jako vajíčko, byl hladce oholený, tvář se mu leskla potem. Musel se už takhle odporný narodit a léta mu na kráse nic nepřidala: rozpláclý nos, z jednoho ucha mu zbyl jen malý kousek a horní ret přetínala velká bílá jizva, která odkrývala dva zažloutlé zuby.

Pete pomalu zavřel vojenskou láhev a vrátil ji do batohu. Ti dva samozřejmě mohli být obyčejní slušní potápěči, ale moc na to nevypadali.

„S čím vám můžu pomoct?“

„S ničím, kolego, vůbec s ničím,“ odpověděl menší z nich. „Šli jsme kolem a zahlédli jsme odraz dýchací bomby. Napadlo nás, že je to možná nějaký náš kolega, a tak jsme se vypravili blíž. Jo, dneska je hledání žíly pěkně těžká rachota, co?“ Zatímco hovořil, rozhlížel se po dutině, aby mu nic neuniklo. Mo si s heknutím sedl ke stěně.

„Máte pravdu,“ odvětil Pete opatrně. „Už několik měsíců jsem neměl štěstí. Vy jste tu teprve krátce, že? V táboře jsem vás ještě neviděl.“

Algie neodpověděl. Pohled zapíchl do Peteho tašky plné vzorků.

Otevřel dlouhý zavírací nůž. „Co máš v tý tašce?“ zeptal se.

„Nízkoprocentní rudu, kterou jsem si nabral tady různě kolem. Dám ji přetestovat, ale tomu, že by měla nějakou velkou cenu, zrovna moc nevěřím. Ukážu vám to.“

Pete vstal a zamířil směrem k tašce se vzorky. Když míjel Algieho, předklonil se, rychle uchopil rukojeť jeho nože a kolenem ho vší silou nakopl, Algie se nožem rozmáchl, ale Pete ho hranou dlaně udeřil do ohryzku.

Nečekal, až Algie upadne a vymrštil se co nejrychleji směrem k batohu.

Jednou rukou z něj vyndal starou vojenskou pistoli, druhou uchopil signální krystal a zvedl okovanou botu, aby ho roztříštil na nejjemnější prach.

Nestihl to. Silná dlaň ho uchopila za kotník a zadržela ho v polovině pohybu. Pokusil se s revolverem v ruce otočit, ale druhá obrovitá dlaň ho uchopila za předloktí. Vykřikl bolestí. Zbraň mu z prstů zbavených citu vypadla na zem.

Celých pět minut visel hlavou dolů, zatímco Mo se pokoušel zapříst hovor s bezvědomým Algiem; ptal se ho, co má dělat dál. Algie se konečně probral, posadil se, hlasitě zaklel a protáhl se v zádech. Řekl Moovi, co a jak dál a pak zůstal sedět a usmíval se, dokud Pete neztratil vědomí.

Raz, dva, ještě jedna a pak druhá — hlava se mu komíhala v rytmu úderů, které dostával. Nemohl dělat vůbec nic, o obraně nemluvě. Údery otřásaly celým jeho tělem. Odněkud z dáli slyšel Algieho hlas:

„Stačí, Mo. To úplně stačí. Už se probírá.“

Pete se s velkým úsilím opřel o stěnu komory a rukou si otřel krev, která mu stékala do očí.

Uviděl před sebou tvář toho menšího.

„Máme s tebou setsakramentsky moc problémů. Vezmeme si tvůj krystal a najdeme tu tvoji žílu. Jestli bude opravdu tak dobrá jako ty vzorky, které tu máš, budeme hrozně rádi. Pak zorganizujeme malou slavnost a při ní tě zlikvidujeme. A když tu žílu nenajdeme, odkrouhneme tě jakbysmet. Nemáš se čeho bát, nezapomeneme na tebe ani v jednom případě. Víš o tom, že ještě nikdo nevyvázl se zdravou kůží, když udeřil Algieho?“

Zapojili Peteho penetrátor a napůl ho přenesli, napůl přetáhli skrz stěnu. Asi o čtyři a půl metru dál vstoupili do druhé, podstatně větší podzemní dutiny. Téměř celou ji vyplňoval ocelový monolit podzemního traktoru.

Mo srazil Peteho pěstí k zemi a jediným kopancem mu rozbil penetrátor. Potom prošel jeho tělem a usedl na traktor. Algie vypnul velký agregát. Pete zahlédl už jen Algieho ústa zkřivená v němém úsměvu, když se stroj, podobající se obrovskému duchovi, pohnul vpřed a vstoupil do stěny.

Pete se otočil a zadíval se na zbytky svého penetrátoru. Nezůstalo z něj vůbec nic. Dobře to s ním sehráli. V podzemní hrobce nebylo nic, co by ho mohlo zachránit. Dokonce i vysílačka zůstala ve vedlejší dutině. Kdyby ji měl u sebe, mohl na sebe upozornit vojenskou základnu a netrvalo by ani dvacet minut a byla by tu hlídka. Ano, ale mezi ním a vysílačkou leželo pár metrů skály.

Celou dutinou procházela světlá žíla. Metr široká žíla RbO. Určitě stejná, jaká procházela i jeho dutinou.

Dotkl se pásu — kyslíková bomba to přežila! Vtlačil elektrody do žíly a sledoval stříbřitý sníh, který se začal snášet dolů. Pustil se do práce po celé šíři žíly, na zem dutiny padaly kousky rozpadající se rudy. Jestli zásoba energie v bombě vydrží… A hlavně, aby se ti dva nevrátili příliš brzo…!

S každým blesknutím bomby odpadávalo stále větší a větší množství úlomků. Akumulátory potřebovaly vždycky tři vteřiny a sedm desetin na opětovné nabití. A pak nové zablýsknutí. Pete pracoval se zanícením, levou rukou za sebe odsouval úlomky.

Pravou rukou útok elektrodami, odstrčení úlomků levou, vtlačení a odstrčení, vtlačení a odstrčení… Smál se i plakal současně, pálící slzy mu stékaly po tvářích. Zapomněl, že uvolňuje obrovské množství kyslíku. Stěny kolem něj se mu před očima houpaly jako opilé.

Na chvíli se zastavil, aby uzavřel helmu. Ohlédl se za sebe do vykopaného tunelu. Potom se znovu pustil do práce. Rozbíjel bránící se skálu, snažil se zvítězit nad svou motající se hlavou, ležel na boku a odstrkoval za sebe úlomky skály a udupával je nohama.

Nacházel se teď uzavřený v malinké chodbičce hluboko pod zemí. Téměř cítil váhu kilometr tlusté skály, která mu vytlačovala dech z plic. Kdyby kyslíková bomba zklamala, už by tu zůstal a hnil ve vlastnoručně vyhrabaném hrobě. Snažil se na to nemyslet a soustředit se jedině na cíl svého snažení.

Čas se zastavil. Pete se prodíral zeminou, jeho ramena pracovala jako ramena pístů a zakrvácené prsty odhazovaly rozbité kusy skály.

Na několik vteřin si odpočinul a lačně vtáhl vzduch do plic. Zeslabená stěna praskla a s rachotem odskočila. Vzduch s hvízdotem prolétl rozervaným okrajem vzniklého otvoru: to se vyrovnal tlak v obou komorách. Zvítězil!

Už jen slabě pracující kyslíková bomba zvětšovala otvor, když se mu před nosem objevily čísi nohy. Byl to Algie, který si ho prohlížel se zlým výrazem ve tváři. Neměl ale dost místa na to, aby se do otvoru vecpal celý a vypnul jeho penetrátor. Mohutný Algie mohl před Peteho tváří leda tak mávat pěstí.

Zezadu se ozval rachot rozhrnovaného kamení. To se k němu snažil prodrat Mo. Pete se nemohl otočit a bojovat, ale dokázal obra kopnout do beztvarého nosu ještě dříve, než ho stačil chytit za nohy.

Potom Peteho z jeho vlastnoručně vykopaného tunelu vytáhli jako malé dítě a hodili ho do kouta velké dutiny. Dýchalo se mu těžce. Vždyť měl k vítězství tak blízko!

Algie se nad ním sklonil. „Jsi nějak moc chytrý. Teď tě zabiju, abys nám už nedělal další problémy.“

Vytáhl z Peteho kapsy vlastní jedenáctku a poznamenal: „Jo, jen tak mimochodem, tu tvoji žílu jsme našli. Pořádně na ní vyděláme. Jsi rád?“

Algie stiskl kohoutek spouště a Pete ucítil škubnutí v noze.

Malý človíček stál nad ním a křivě se usmíval.

„Nenapálím ti všechny kulky tam, kde tě hned zabijou. Hezky to s tebou udělám pomaloučku. Jseš připravenej na další pokračování?“

Pete se přitáhl loktem a dlaní strčil do hlavně pistole. Algie se ještě víc usmál.

„Výborně, chceš rukou zadržet kulku?“

Stiskl spoušť, pistole odskočila a na Algieho tváři se objevil výraz překvapení. Pete rychle vstal a kontakty kyslíkové bomby přitiskl k destičce zakrývající otvor jeho helmy. Výraz překvapení zůstal v Algieho tváři i ve chvíli, kdy se jeho hlava začala zvolna rozpadat na stříbrné kusy ledu.

Pete vyskočil, uchopil pistoli, opět ji odjistil a v mžiku se otočil. Algie byl chytrý, ale ne natolik, aby věděl, že hlaveň vojenské jedenáctky pracuje současně jako pojistka. Když se do ní strčilo, ucouvla vzad a nedalo se z ní vystřelit, dokud se neuvolnila pojistná pružina.

Mo se k němu blížil, ústa měl otevřená v rozhodném úsměvu. Pete, stojící na zdravé noze, na něj namířil pistoli. „Stůj, Mo! Pomůžeš mi vrátit se do města.“

Obr ho neslyšel. Hlavou se mu honila jediná myšlenka. On zabil Algieho, zabil Algieho!

Než obr padl na zem, Pete do něj musel vyprázdnit polovinu zásobníku.

Otočil hlavu od umírajícího a celý se roztřásl. Udělal to v sebeobraně, ale ani toto vědomí ho nezbavilo divného svírání v žaludku. Na nohu si dal popruh a pevně ho stáhl, aby zastavil krvácení. Potom nohu obvázal sterilizovaným obvazem z balíčku první pomoci.

Na povrch se vrátí traktorem. Spojí se s vojenskou jednotkou, která se už bude zabývat těmi dvěma. Usedl za řízení traktoru a nastartoval motor. Penetrátor traktoru pracoval výborně. Stroj se plazil přímo k povrchu. Pete pohodlně položil svou zraněnou nohu na plachtu z nepromokavého plátna a spokojeně sledoval zem, která ho míjela a procházela jím.

Když traktor vyjel na povrch, ještě pořád sněžilo.

přeložil Jaroslav Olša, jr.

KONEČNĚ PRAVDIVÝ PŘÍBĚH FRANKENSTEINA

„A zde, přímo před vašimi zraky, leží onen netvor, zhotovený mým všemi obdivovaným prapradědečkem Victorem Frankensteinem. To je ta bytost stvořená z částí mrtvol, získaných v pitevnách, z částí ukradených těl nedlouho předtím pohřbených, a dokonce i z kusů zvířat z jatek… Podívejte se!“

Muž ve fraku, stojící na pódiu, máchl teatrálně paží a dav lidí, namačkaných pod pódiem, se otočil naznačeným směrem. Zaprášené závěsy se roztáhly do stran a uprostřed stál netvor, nasvícený bledě zeleným světlem.

Z davu se ozval mnohohlasý vzdech a mezi lidmi nastal pohyb. Dan Bream, který stál v první řadě a byl teď tlačen na provazovou bariéru, si otřel promočeným kapesníkem obličej a usmál se. Netvor nevypadal nejhůř, když se uváží, že šlo o ubohou pouť v malém městě. Měl mrtvolně bledou pokožku, na níž se nevytvářel pot, přestože ve stanu bylo vlhko jako v prádelně, a bylo možno rozeznat stehy a švy tam, kde byl obličej sešit. Plus dva kovové výstupky na spáncích, jako v nějakém filmu.

„Zvedni pravou ruku,“ zavelel Victor Frankenstein V. a jeho ostrý německý přízvuk dodal těm slovům prušácký ráz. Tělo netvora se nepohnulo, avšak jeho ruka se pomalu — škubavým pohybem špatně fungujícího stroje — zvedla do úrovně ramene a pak se zastavila.

„Tento netvor, sestavený z částí mrtvol, nemůže zemřít… Pokud se některá část příliš opotřebuje, jednoduše přišiji novou část podle tajného návodu děděného z otce na syna už od mého prapradědečka. Nemůže zemřít, ani…jak vidíte…necítí bolest…“

Tentokrát byl vzdech ještě hlasitější a někteří z diváků odvrátili zrak, zatímco jiní dychtivě přihlíželi. Vyvolávač vytáhl čtvrt metru dlouhou a ostrou jehlici, jíž pak probodl netvorův biceps, takže jehlice vyčnívala po obou stranách. Nevytekla jediná kapka krve a netvor se ani nepohnul, jako by si ani neuvědomoval, že se s jeho tělem cosi stalo.

„…odolává bolesti, extrémnímu horku i chladu, a má sílu deseti lidí…“

Hlas neutichal, ale Danu Breamovi to už stačilo. Představení už viděl třikrát, což bylo dost na to, aby zjistil vše, co chtěl vědět. Bylo příšerné vedro, kdyby zůstal ve stanu ještě další minutu, roztekl by se. Východ byl blízko, a tak si prorazil ohromeným, sinalým davem cestu ven, do vlhkého soumraku. Nebylo tam o mnoho chladněji. V srpnu je život na pobřeží Mexického zálivu téměř nesnesitelný a ani Panama City na Floridě nebyla v tomto směru výjimkou.

Dan zamířil do nejbližšího klimatizovaného výčepu a s úlevou vydechl, když jeho rozpařený oblek obklopil chladivý vzduch. Láhev s pivem, vytažená z mrazicího boxu, se ihned orosila, stejně jako masivní sklenice. První hluboký doušek mu sklouzl přímo do žaludku. Přenesl si pivo do jednoho z dřevěných boxů, několika papírovými kapesníky otřel stůl a zhroutil se na lavici. Z vnitřní kapsy saka vytáhl pár složených archů žlutého papíru, nyní poněkud provlhlého, a rozprostřel je před sebou. Když připojil několik řádek k původně napsaným poznámkám, zastrčil papíry zpět do saka a dlouze se napil piva.

Vypil už asi půlku druhé lahve, když vstoupil muž, jenž si říkal Victor Frankenstein V. Vzhled, který měl na pódiu, zmizel spolu s frakem a monoklem; prušácký sestřih teď vypadal jako normální ježek.

„Měl jste výborné vystoupení,“ zavolal Dan přátelsky a zamával na muže. „Napijete se se mnou?“

„Pokud vám to nebude vadit,“ odpověděl Frankenstein a jeho samohlásky měly nosový přízvuk, typický pro New York City — německý akcent zmizel spolu s monoklem. „Snad mají Schlitz nebo Bud…nebo cokoli jiného než tu místní břečku!“

Usadil se v boxu, zatímco Dan došel pro pivo, a zaúpěl, když spatřil etikety na lahvích.

„Aspoň je to studené,“ konstatoval a nasypal do své lahve trochu soli, aby se vytvořila pěna. Pak jediným lokem vyprázdnil půl sklenice.

„Všiml jsem si, že jste při většině dnešních představení stál v první řadě těch čumilů. To číslo se vám tak líbí…anebo máte prostě rád poutě?“

„Je to dobré číslo. Já jsem novinář…mé jméno je Dan Bream.“

„Vždycky rád hovořím s tiskem, Dane. Publicita je základem šoubyznysu, jak se říká. Já jsem Stanley Arnold…pro Vás Stan.“

„Takže Frankenstein je jenom umělecké jméno?“

„Co jiného? Na reportéra reagujete trošku divně, ne?“

Mávnutím ruky odmítl novinářskou průkazku, kterou Dan vytáhl z náprsní kapsy. „Ale ne…věřím vám, Dane. Musíte ovšem uznat, že jste se domníval, že ten netvor je pravý!“

„Uznejte sám, že jako pravý vypadá. Ta sešívaná kůže, výstupky na hlavě…“

„Drží tam lepidlem na vousy…a stehy jsem namaloval tužkou na obočí. To je šoubyznys…všechno je jen iluze. Ale těší mě, že to všechno připadá jako pravé dokonce i zkušenému reportérovi, jako jste vy. U jakých že jste to novin?“

„Nejsem u novin, pracuji v tiskové agentuře. Všiml jsem si vašeho čísla asi před šesti měsíci a zaujalo mě. Trošku blíž jsem se o něj zajímal ve Washingtonu a pak vás následoval až sem. Opravdu chcete, abych vám říkal Stane? Steine by snad bylo přesnější. Koneckonců, Victor Frankenstein je jméno uvedené ve vaší žádosti o naturalizaci.“

„Pokračujte…“ Ve Frankensteinově hlase se náhle objevil chladný tón.

Dan rychle listoval žlutými papíry. „Ano, tady to je… Teď čtu z úředních záznamů: Frankenstein Victor, narozený v Ženevě, přijel do USA v roce 1938, a tak dále…“

„Ale jděte…snad mi ještě nebudete tvrdit, že netvor je pravý!“ Frankensteinovy rty se stáhly do krátkého neupřímného úsměvu.

„Vsadím se, že je. Ani jogínský výcvik, ani hypnóza, ani cokoli jiného nedokáže učinit člověka tak netečným k bolesti jako je tahle… věc… A také tak silným. Chci slyšet pravdivý příběh…tentokrát skutečně pravdivý!“

„Skutečně?“ zareagoval Frankenstein chladně a nadlouho zavládlo napjaté ticho. Pak se zasmál a poplácal novináře po rameni.

„All right, Dane, řeknu vám to. Jste vytrvalý jako buldok a dobrý novinář k tomu a tohle si naprosto zasloužíte. Ale nejdřív přineste něco k pití…rozhodně něco silnějšího než tohle odporné pivo.“

Jeho newyorský přízvuk zmizel stejně rychle jako předtím přízvuk německý; mluvil teď anglicky zcela dokonale, bez jakéhokoli přízvuku.

Dan zvedl prázdné sklenice. „Musí to být zase pivo…v tomhle státě se jiný alkohol neprodává.“

„Hloupost! Jsme v Americe…v zemi, která se chvěje hrůzou před cizími koncepcemi double-thinku, ale přitom ho sama uplatňuje tak účinně, že před ní Starý svět bledne závistí. Možná, že se v tomhle státě alkohol oficiálně prodávat nesmí, ale zákon má také mnoho dychtivých dlaní. Pod pultem je slušná zásoba čiré kapaliny s hrdým názvem Bílá mula, o níž je známo, že dá člověku stejný kopanec jako zvíře, po němž dostala jméno. Pokud ještě váháte, tak tamhle na té zdi visí federální licence, která takový prodej legalizuje. Stačí, když na pult položíte pětidolarovku a požádáte o Horskou rosu — nečekejte ovšem, že dostanete zpátky drobné.“

Poté, co vypili první doušky pálenky, Victor Frankenstein úlevně vydechl a dobrá nálada se mu vrátila.

„Říkejte mi Vicu, Dane. Chci, aby z nás byli přátelé. Teď vám totiž svěřím příběh, který dosud slyšelo jen pár lidí; příběh neuvěřitelný, ale pravdivý. Pravdivý příběh — všimněte si těch slov — a ne slátanina překroucených údajů a polopravd, anebo dokonce naprostá neznalost, jako v případě té příšerné knihy od Mary Godwinové. Jak jen můj otec litoval, že tu ženu kdy potkal a ve slabé chvilce jí svěřil tajemství několika svých výzkumných prací…“

„Moment,“ vpadl mu do řeči Dan. „Mluvil jste o pravdě, ale na tohle vám neskočím. Mary Godwinová-Shelleyová napsala knihu Frankenstein, aneb moderní Prométheus v roce 1818. Což by znamenalo, že vy a váš otec jste tak staří…“

„Prosím vás, Dane, nepřerušujte mě. Zmínil jsem se o výzkumech svého otce — všimněte si toho množného čísla. Všechny se týkaly tajemství života. Netvor, jak se mu začalo říkat, představoval pouze část jeho práce. Dlouhověkost byla to, oč se skutečně zajímal, a opravdu se dožil velmi vysokého věku. To čeká i mne. Nebudu teď riskovat ztrátu vaší důvěry tím, že bych vám prozradil datum svého narození. Pojďme rychle dál. Ta Mary Godwinová! Ona a ten básník v té době žili spolu, ale ještě nebyli manželé, což živilo v mém otci naději, že by snad krásná Mary mohla jednoho dne zjistit, že i on je docela přitažlivý. Byl do ní prostě zamilovaný až po uši. Dovedete si jistě představit, jak to skončilo. Ona si poznamenala všechno, co jí řekl, pak se o něj přestala zajímat a podle těch poznámek sepsala onu nechutnou knihu. Chyb je tam bezpočet, poslouchejte…“

Naklonil se přes stůl a opět Dana přátelsky poplácal po rameni. Tohle důvěrné gesto neměl reportér zrovna v oblibě, ale nenamítal nic. Chtěl, aby muž pokračoval ve vyprávění.

„V první řadě udělala z otce Švýcara…kdykoli si na to vzpomněl, rval si vlasy, protože pocházíme z dobré bavorské rodiny se starým šlechtickým rodokmenem. Dále ho nechala studovat na univerzitě v Ingolstadtu — a každý školáček přitom ví, že ta byla v roce 1800 přemístěna do Landshutu. A otcova osobnost — jakých se v tomhle dopustila zločinů! V tom nactiutrhačném spisku je vylíčen jako slabošsky neúspěšný jedinec — a přitom ve skutečnosti byl zosobněním síly a rozhodnosti. A jako by to nestačilo, neporozuměla ani v nejmenším významu jeho experimentů. Ta její nesmyslná sbírka částí těl, ze které byl sešit umělý člověk, je naprosto směšná. Legendy o Talosovi a Golemovi ji tak uchvátily, že si špatně vyložila otcovu práci a sepsala to ve stejném duchu jako ty dvě staré smyšlenky. Otec nesestrojil umělého člověka, nýbrž oživil člověka mrtvého! To je, jak jistě pochopíte, měřítkem jeho génia. Po dlouhé roky cestoval po temných koutech africké džungle a učil se, jak stvořit zombie. Sjednotil všechny poznatky a ještě je vylepšil, až nakonec překonal všechny své africké učitele. Oživit mrtvé…to on dokázal! Bylo to jeho tajemství…a jak teď zajistit, aby to zůstalo tajemstvím i do budoucna, pane Dane Breame?“

Při posledních slovech se Victoru Frankensteinovi rozšířily oči a jako by se v nich objevilo podivné světlo. Dan se instinktivně stáhl, ale pak se uklidnil.

V téhle jasně osvětlené místnosti s lidmi kolem dokola mu nehrozilo žádné nebezpečí.

„Máte strach, Dane? To byste mít neměl,“ usmál se Victor, opět se natáhl a dotkl se Danova ramene.

„Co to bylo?“ vylekal Dana krátký, slabý pocit bolesti v rameni.

„Ale nic, vůbec nic…jen tohle.“ Frankenstein se znovu usmál, ale tentokrát to byl lstivý úsměv, v němž nebylo sebemenší stopy humoru. Otevřel dlaň, na níž ležela malá injekční stříkačka se stlačeným pístem a prázdnou nádržkou.

„Zůstaňte sedět,“ řekl tiše, když se Dan pokusil vstát.

Danovy svaly náhle ochably a když usedal zpátky, zmocnila se ho hrůza. „Co jste to se mnou udělal?“

„Jen maličkost. Ta injekce je neškodná. Hypnotikum, jehož účinek po pár hodinách pomine. Do té doby ovšem nebudete mít mnoho vlastní vůle. Takže budete sedět a vyslechnete mě až do konce. Napijte se, nechci, abyste měl žízeň.“

Z vyděšeného Dana se stal bezmocný divák, jehož ruka se o své vlastní vůli zvedla a nalila mu do úst několik doušků piva.

„Teď se soustřeďte, Dane, a přemýšlejte o významu mých slov. Takzvaný Frankensteinův netvor není sešitá hromada odřezků, ale poctivý zombie. Mrtvý člověk, který dokáže chodit, ale ne mluvit, umí poslouchat rozkazy, ale ne přemýšlet. Je oživený — ale přesto mrtvý. Chudák Charley je zombie — to je to stvoření, které jste viděl chodit na pódiu během představení. Ale Charley je už dost sešlý. Poněvadž je mrtvý, nedokáže obnovovat buňky, které se ničí při běžném provozu. Ten hoch je po těch představeních jako živý jehelníček, samá díra. Nohy má hrozné, ani jeden prst na nich není — při rychlé chůzi se totiž lámou. Řekl bych, že je čas poslat Charleye na odpočinek. Měl dlouhý život i dlouhou smrt… Vstaň, Dane!“

Ač jeho já křičelo Ne! Ne!, Dan pomalu vstal. Victor se usmál a potěšené přikývl.

„Ani tě nezajímá, čím býval Charley, než se stal netvorem v tomhle čísle? Mělo by tě to zajímat, Dane. Náš milý Charley byl reportér — zrovna jako ty. A přišel na cosi, co považoval za senzační příběh. Stejně jako ty si neuvědomoval význam toho, co objevil, a mluvil o tom se mnou. Vy reportéři jste velice zvídaví, někdy ti musím ukázat svou sbírku novinářských navštívenek. Samozřejmě ještě předtím, než zemřeš. Pak už bys ji nemohl ocenit. A teď pojď.“

Dan za ním vyšel do dusné noci — uvnitř řval strachy, avšak přesto kráčel ulicí klidně a tiše.

přeložil Ivo Hofrajtr

MUŽ Z B.R.A.V.

1

„To je konec našeho trápení, guvernére, to teda jo!“ zajásal farmář. Venkovan stojící vedle něj přitakal a byl tak rozradostněn, že nadzdvihl klobouk, zavýskl jupííí a nasadil si ho zpět na hlavu.

„Abych pravdu řekl, nemůžu nic slíbit,“ řekl guvernér Haydin; v jeho slovech však bylo slyšet pohnutí a při řeči si neustále uhlazoval knírek. „Nevím o tom nic, co byste nevěděli také. Žádal jsem vysílačkou o pomoc a Patrola slíbila, že se na to podívají…“

„A teď tam nahoře na orbitu krouží křižník a jeho výsadkovej modul je na cestě dolů,“ přerušil ho farmář, dokončuje tak guvernérovu větu. „Podle mýho to vypadá dobře. Pomoc je na cestě!“

V odpověď na jeho slova se nebe rozburácelo a jasný plamen přistávacího modulu začal pronikat mraky, ležícími nízko nad zemí. Dav obklopující pole — téměř všichni obyvatelé Trowbri City — propukl v nadšený jásot. Když loď chrlila své ohnivé spaliny dolů na oraniště a přistávala v oblaku dýmu, lidé se rozestoupili; ale jakmile tryskové motory pohasly, sevřeli kolem ní těsný kruh.

„Co je v ní, guvernére,“ zeptal se kdosi, „oddíl vesmírnýho komanda nebo tak něco?“

„To ve zprávě nebylo — jen žádali o vyklizení místa pro přistání.“

Za naprostého ticha se výstupní rampa sklopila k zemi a její konec se zabořil do hlíny. Venkovní dveře se otevřely. V otvoru se objevil muž a rozhlédl se po davu pod sebou.

„Nazdárek,“ řekl. Pak se otočil a houkl dovnitř: „Poďte všecky ven,“ strčil prsty do pusy a ostře zahvízdal.

Jeho slova vyvolala v nitru modulu směsici pronikavých výkřiků a vřískotu. Potom se na rampu vyvalila hřmící vlna zvířat. Jejích záda — růžová, černobílá a šedá — se vlnila nahoru a dolů a jejich kopýtka rozezvučela děrovaný kov.

„Prasata!“ vykřikl guvernér a jeho rozzlobený hlas se nesl nad chórem prasečího kvíkotu. „Je na té lodi kromě prasat ještě něco jiného?“

„Eště sem tady já, pane,“ řekl muž a zastavil se před guvernérem. „Ňákej Wurber, Bron Wurber, a todle sou moje zvířátka. Sem rád, že vás poznávám.“

Guvernér si ho prohlédl od hlavy až k patě, jeho zrak revidoval každý centimetr vysokého muže, stojícího před ním. Zaznamenal vysoké holínky, hrubou látku chatrných kalhot, notně poskvrněné záhyby kdysi červené vesty, širokou usměvavou tvář a jasně modré oči chovatele vepřů. Když v jeho vlasech zahlédl stébla trávy, trhl sebou. Wurberovu nabízenou ruku zcela ignoroval.

„Co tady děláte?“ zajímal se guvernér.

„Přišel sem se usadit. Počítám, že mi dovolíte založit prasečí ranč. Bude to jedinej takovej v okruhu padesáti světelnejch let, a to nepřeháním ani se nevytahuju.“ Otřel si pravou ruku o vestu a pak ji opět podal guvernérovi. „Menuju se Wurber, ale většina lidí mi říká Bron, páč je to mý křestní méno. Asi sem přeslech to vaše?“

„Haydin,“ řekl guvernér a s odporem natáhl ruku. „Jsem zdejší guvernér.“ Nevraživě se zahleděl na baculaté, kvičící tvory, kteří kolem něj pobíhali v soustředných kruzích.

„Jo, sem rád, že vás poznávám, guvernére. Je to určitě pořádná fuška, co tady děláte,“ Bron mu nadšeně potřásal rukou.

Zbytek diváků už byl na odchodu, když k nim jeden z vepřů — obrovská baculatá prasnice — přišel příliš blízko. Jeden z odcházejících mužů se otočil a kopl vepře okovanou botou. Prasnice polekaně uskočila a vzduchem se nesl její pronikavý kvikot.

„Zpátky, nic takovýho,“ křičel Bron nad hřbety svých svěřenců. Vzteklý muž jen pohrozil pěstí a odešel se zbytkem davu.

„Vykliďte prostor,“ zabečel zesílený hlas z modulu. „Startujeme za minutu. Opakuji, šedesát sekund do startu.“

Bron znovu zapískal a ukázal směrem k hájku na kraji pole. Vepříci zakvičeli v odpověď a dali se do pohybu naznačeným směrem. Náklaďáky a auta odjížděly a když chrochtající horda — s Bronem a guvernérem ve svém středu — dorazila na okraj pole, zůstal jen guvernérův automobil. Bron chtěl něco říci, ale jeho slova zanikla v burácení raketových motorů a ohlušující vřavě, která následovala. Když vše utichlo, promluvil znovu.

„Esli jedete do města, pane, moh‘ byste mě vzít s sebou. Chtěl bych si vyřídit svý nároky na pozemek a to papírování kolem.“

„To bych vám nedoporučoval,“ řekl guvernér, hledaje záminku, jak se toho venkovského burana zbavit. „Vaše stádo je cenný majetek, neměl byste tady všechny ty vepře nechávat o samotě.“

„Tím chcete říct, že ve vašem městě máte kriminálníky a zloděje?“

„To jsem neřekl,“ vybuchl Haydin. „Zdejší lidé jsou stejně slušní a dbalí zákonů jako kdekoli jinde. Říkám to proto, že, zkrátka, máme nedostatek domácích zvířat a pohled na všechno tohle pobíhající čerstvé vepřové…“

„Ale to je pěkně nebezpečnej názor, guvernére. Todle jsou nejfajnovější chovný kusy, který de sehnat, a žádnej z nich nejni na porážku. Chápete, že každej z těch tvorů může bejt předkem celejch stád…“

„Ušetřete mě přednášky o šlechtění zvířat. Potřebují mě ve městě.“

„To nemůžete ty dobrý lidi nechat čekat,“ řekl Bron a dobrácky se usmál. „Pojedu s váma a vrátim se po svejch. Věřim, že tyhle svině tady budou v naprostym bezpečí. Můžou si porejt v tom háječku a trochu se vo sebe postarat.“

„To bude váš pohřeb — nebo možná jejich,“ zamumlal Haydin, nasedl do elektromobilu a zabouchl dvířka. Když pozoroval Brona, jak z druhé strany nasedá, něco ho napadlo. „Kde máte vlastně zavazadla? Zapomněl jste je v modulu?“

„To je vod vás milý, že se vo mě tak staráte,“ Bron ukázal ven na stádo, které se částečně rozpadlo, jak prasata spokojeně ryla v lesním humusu. Jeden kanec úctyhodné velikosti měl na zádech připevněny dvě dlouhé bedny a trochu menší poblíž nesl kymácející se otlučený kufr.

„Lidi si vůbec neuvědomujou, jak moc sou ty prasata užitečný. Na Zemi byly používaný k nošení nákladů stovky tisíc let, vám řikám. Praseti se prostě nic nevyrovná. Starý Egypťani je používali k setí. Chápete, jejich vostrý mrňavý kopejtka zamačkávaly semena v měkký hlíně do tý správný hloubky.“

Guvernér Haydin dupl na reostat a s podrobným výkladem vepřologie, rezonujícím v jeho hlavě, vyrazil do města.

2

„To je vaše radnice?“ zeptal se Bron. „Ty podpěry sou moc pěkný.“

Guvernér smykem zastavil elektromobil před konstrukcí a z ulice bez chodníků se kolem nich vznesla vířivá mračna prachu. Nedůvěřivě se na Brona zamračil.

„Být vámi, nedělal bych si legraci,“ vyštěkl. „Tohle je jedna z prvních postavených budov, a přestože je … ehm … poněkud starší, slouží svému účelu.“

Když se na ni po dlouhé době důkladně zadíval, usoudil, že je víc než stará. Byla úplně v rozkladu. Vnější zdi sestávaly z dřevotřískových desek. Ty byly pro zpevnění pokryty plastikem a zřejmě již několikrát opravovány. S údržbou to ale tenkrát bývalo všelijaké. Krycí plastik opadával a na nechráněných místech prosvítaly hnědé dřevěné hobliny.

„Já si vůbec nedělám legraci,“ řekl Bron a vystoupil z vozu. „Na hraničních planetách sem viděl o moc horší domy, úplně se rozpadající. Vaši lidi tady postavili parádní, fešnej barák. Vydržel pěknou řádku let a řek‘ bych, že eště ňákej ten čas vydrží.“ Kamarádsky poplácal zeď a potom se podíval na svou dlaň. „Ale asi by chtěl trochu voholit nebo přistřihnout.“

Guvernér Haydin s brumláním zamířil ke vchodu. Prostoduše se usmívající Bron ho následoval. Hala procházela celou budovou — na jejím opačném konci byl vidět zadní východ — dveře byly na obou stranách otevřené dokořán. Guvernér proklouzl dveřmi s cedulkou VSTUP ZAKÁZÁN a Bron ho těsně následoval.

„Sem nemůžete, hlupáku,“ zlobil se guvernér Haydin hlasitě. „To je má soukromá kancelář. Pro vás jsou sousední dveře.“

„Tak to pardón,“ omlouval se Bron a couval pod jemným tlakem guvernérovy ruky. Pokoj byl jednoduše zařízenou kanceláří a skrz otevřené dveře v protější stěně bylo vidět obytnou část. Jediné, co v ní stálo za zmínku, byla dívka zabořená v křesle. Měla rusé vlasy, byla štíhlá a vypadala mladě. Bron o ní nedokázal říci nic víc, protože měla tvář zakrytou kapesníkem. Zdálo se, že pláče. Dveře se mu zabouchly před nosem.

Sousední vchod jej zavedl do větší kanceláře, rozdělené v půli přepážkou, sahající do výše pasu. Opřel se o nenatřené dřevo a pročítal porůznu rozvěšené nápisy, dokud se na druhé straně neotevřely dveře a nevešla dívka. Byla mladá a štíhlá, měla rudé vlasy a ještě víc rudé oči. Bezpochyby to byla ta dívka, kterou viděl v guvernérově kanceláři.

„Hrozně nerad vás vidim brečet, slečno,“ oslovil ji. „Moh‘ bych vám ňák pomoct?“

„Já nebrečím,“ popotáhla. „To je jen … alergie, nic víc.“

„Měla byste si říct doktorovi vo injekci nebo tak něco…“

„Hleďte si laskavě svého, mám dneska moc práce.“

„Nechtěl sem vás vobtěžovat, zvlášť když máte alergii a moc práce. Neni tady někdo jinej, za kym bych moh‘ jít?“

„Není. Já — a tyhle počítací bedny — jsme jedinými zaměstnanci. Co si přejete?“

„Chtěl bych si zapsat zábor pozemků a menuju se Bron Wurber.“

Krátce stiskla jeho nabízenou pravačku, rychle ji pustila, jako by byla do ruda rozpálená, a popadla hromádku papírů. „Já jsem Lea Daviesová. Vyplňte všechny tyto formuláře a nic nevynechte. Kdyby vám něco nebylo jasné, zeptejte se mě, než budete pokračovat. Umíte psát, že?“ zeptala se, když si povšimla soustředěného výrazu, s nímž Bron studoval přidělené tiskopisy.

„Na psaní mám děsně lehkou ruku, madam, takže můžete bejt úplně klidná.“ Z kapsy u košile vytáhl důkladně ožužlaného špačka tužky a dal se do práce.

Když skončil, Lea Daviesová zkontrolovala všechny papíry, něco v nich opravila a podala mu svazek map. „Zde jsou zanesena všechna volná místa v okolí určená k usazení; jsou označena červeně. To, jaká půda vám bude nejvíce vyhovovat, samozřejmě závisí na tom, co chcete pěstovat.“

„Prasata,“ zasmál se s nadšením, úsměvu z druhé strany se však nedočkal. „Nejdřív se tady trochu porozhlídnu, podivám se na ty pozemky a pak se vrátim a řeknu vám, kterej je ten pravej. Mockrát děkuju, slečno Daviesová.“

Bron složil všechny papíry do tlustého balíčku, který si při odchodu strčil do zadní kapsy u kalhot. Aby se dostal ke svému stádu, čekajícímu poblíž kosmodromu, musel na zpáteční cestě projít středem Trowbri City, jež bylo městem jen podle jména. Jak ve svých těžkých botách neohrabaně dupal jeho jedinou ulicí, zvedala se mračna prachu. Všechny stavby vypadaly dočasno-trvale. Byly postaveny ve spěchu a nikdy nebyly nahrazeny ničím důkladnějším, jelikož rostoucí městečko potřebovalo stále nové a nové budovy. Domky z prefabrikátů a chatrče z plsti tu stály vedle dřevěných a hliněných staveb. Takovýchto budov tu bylo mnoho — jílovitá hlína nasypaná do dřevěných forem a důkladně upěchovaná. Po odstranění forem byly natřeny plastikem, aby se nemohly rozpustit v dešti. Přesto mnoho z nich vyhlíželo přikrčeně a zaobleně, jak pozvolna klesaly k zemi, z níž povstaly. Bron minul několik obchůdků a garáž. Na periferii města stály továrny a za nimi farmy. Před Bronem se tyčila holírna, označená univerzálním symbolem — Červenobílou hladkou polokoulí — a o ni se opírala malá skupinka mužů, ve snaze udržet ji pohromadě.

„Hej, pasáčku,“ zavolal jeden z nich na Brona, „nabízím ti horkou koupel za pár vepřovejch kotlet.“ Zbytek povalečů se nahlas rozchechtal z radosti nad povedeným vtipem.

Bron se zastavil a otočil se. „Jů,“ řekl, „todle město musí bejt ale bohatý, když si může dovolit vydržovat tolik mladejch flákačů, který nemaj‘ do čeho píchnout.“

Reakcí na jeho slova bylo rozčilené brumlání a samozvaný mluvčí na Brona křikl: „Myslíš si, že seš chytrej nebo co?“

Bron neodpověděl. Jen se ledově usmíval a pěstí jedné ruky si bouchal do dlaně druhé. Vydávalo to hlasitý mlaskavý zvuk a jeho pěst vypadala velká a tvrdá. Chlapi se natlačili zpátky ke stěně a začali se bavit mezi sebou. Dál si ho už nevšímali.

„Budou s ním problémy, hoši, a vy byste mu měli dát lekci,“ ozval se hlas z holičství. Bron vystoupil po schodech nahoru a otevřenými dveřmi nahlédl dovnitř. Muž, který na kosmodromu kopl jednoho z jeho svěřenců, seděl v křesle, obletován šťastným roboholičem.

„To bys, kamaráde, neměl řikat, dyť vo mně vůbec nic nevíš.“

„Nevím, a ani nechci vědět,“ řekl muž nasupeně. „Měl by sis prostě vzít svý prasata a…“

Bron, stále se usmívaje, se naklonil k automatu, stiskl tlačítko HORKÝ RUČNÍK a kouřící ručník pohltil zbytek mužových slov. Dřív, než se rozsvítila nouzová kontrolka a robot se se zlověstným hukotem zastavil, stačil rozcupovat kus ručníku. Bron odešel a nikdo se mu nepokusil zastoupit cestu.

„Není to moc přátelské město,“ řekl si pro sebe. „Ale proč by taky mělo být?“ Zabočil do malé kavárničky.

„Nemáme nic k jídlu,“ řekl číšník.

„Kafe, chci jen kafe,“ sdělil mu Bron a posadil se na jednu ze stoliček. „Krásný město,“ poznamenal, když káva dorazila.

Číšník si něco zabručel pod vousy a vzal si od Brona peníze. Ten to zkusil znovu.

„Řek‘ bych, že tady máte úrodnou půdu a spoustu nerostů a dolů. Komise pro osidlování vesmíru mě pobízela, abych se tady usadil. Měla by sem dostat víc lidí. Je to krásná planeta.“

„Pane,“ řekl číšník, „já nemluvím s váma, tak vy nemluvte se mnou. Jasný?“ Otočil se, aniž by čekal na odpověď, a začal leštit klávesy na automatickém vrchním.

„Přátelští,“ říkal si Bron na cestě ven z města. „Mají tady všechno, nač si jen vzpomenou — ale nikdo tu nevypadá moc šťastně. A to děvče plakalo. Co se s tou planetou děje?“ Tiše si pohvizdoval, s rukama v kapsách zvolna pokračoval v cestě a rozhlížel se kolem sebe. Ke kosmodromu, který byl umístěn kousek za městem — jen bezpečnostní prostor a kontrolní věž — to nebylo příliš daleko.

Když se přiblížil k hájku, v němž zanechal svá zvířata, zaslechl pronikavé zuřivé kvílení. Zrychlil krok a když se přidaly další hlasy, přešel do běhu. Někteří z vepřů ještě nevšímavě ryli v zemi, ale většina jich byla shromážděna kolem vysokého vřetenovitého stromu s krátkými větvemi. Jeden kanec sklonil hlavu, oddělil se od pobíhajícího stáda a vrazil do stromu, odtrhávaje z kmene metrové pruhy kůry. Z koruny kdosi volal chraplavým hlasem o pomoc.

Bron hvízdal, vykřikoval povely, tahal za ocasy a strkal do tučných boků, až se mu podařilo prasata rozehnat. Jakmile se opět začala rochnit a očesávat bobule z keřů, zavolal nahoru:

„Hej, vy tam nahoře, můžete slízt. Už je tady klid.“

Strom se začal otřásat, na zem začaly padat kousky odrolené kůry a nakonec se vynořil vysoký hubený muž a opatrně slézal dolů. Zastavil se nad Bronovou hlavou a pevně se držel kmene. Měl potrhané kalhoty a na jedné botě mu chyběl podpatek.

„Co ste zač?“ zeptal se Bron.

„Ty bestie sou vaše?“ vyjel na něj muž. „Měly by se postřílet. Bezdůvodně mě napadly, kdybych se nedostal na ten strom, byly by mě zabily.“

„Co ste zač?“ zopakoval Bron.

„… divoký a bez dozoru. Esli se vo ně nepostaráte, tak si to vemu na starost já. Máme tady na Trowbri taky nějaký zákony…“

„Jestli nezavřete hubu a neřeknete mi, co ste zač, pane, můžete si na tom stromě kliďánko zůstat, dokaď neshnijete,“ řekl Bron klidně. Ukázal na obrovského kance, který ležel asi tři metry od stromu a rentgenoval ho malýma, zarudlýma očkama. „Nemusím dělat nic, tydle prasátka se o vás už postaraj sami. Maj to v krvi. Pekari v Mexiku zaženou člověka na strom a pak se u něj střídaj, dokaď neumře nebo nespadne dolu. Moje zvířata neútočej na nikoho bezdůvodně. Podle mě byl ten důvod to, že ste chtěl chytit jedno ze selat, páč ste najednou dostal chuť na čerstvý vepřový. Co ste zač?“

„Vy mě máte za lháře?“ hulákal muž.

„Jo. Co ste zač?“

Kanec přišel blíž, stoupl si proti stromu a z jeho hrdla začal vycházet hluboký výhružný zvuk. Muž objal kmen oběma rukama a zatajil dech.

„Já sem — Reymon — dělám tady u vysílačky. Naváděl sem modul na přistání. Když vodletěl, popad sem moped a vyrazil do města. Zahlíd sem tady ty prasata a zastavil, jen abych se kouknul, a pak mě napadly. Bez příčiny…“

„Jasný, jasný,“ přerušil ho Bron. Špičku boty zabořil kanci do boku a přejížděl nahoru a dolů po jeho mohutných žebrech. Kanec mával ušima a chrochtal rozkoší. „Líbí se vám na tom stromě, pane Reymon?“

„Dobře, vohnul jsem se, abych pohladil jedno z vašich špinavejch zvířat — ani nevim proč. Pak mě napadly.“

„To už je trochu lepší a já vás ani nechci votravovat hloupejma votázkama, jako proč jste měl najednou nutkání pohladit špinavý prase. Teď můžete slízt, naskočit na svý rudý vozítko a vodjet.“

Kanec zavrtěl ocasem a zmizel v podrostu. Reymon roztřeseně seskočil na zem a oprášil si šaty. Byl to hezký snědý muž se vztekle staženými ústy.

„Eště vo mně uslyšíte,“ zavolal přes rameno, když klopýtal pryč.

„Vo tom pochybuju,“ vyprovodil ho Bron. Vyšel na silnici a čekal, dokud elektromoped nevyrazil směrem k městu. Teprve potom se vrátil a hvízdl na své stádo, aby ho svolal dohromady.

3

Tiché kovové zvonění vrnělo Bronovi v uchu a když si ho nevšímal, stále se zesilovalo. Zívl, zvedl ruku a sundal si budík-náušnici z ušního lalůčku, nehtem ho vypnul a strčil do tobolky na svém opasku. Zkřehlýma rukama si vytíral ospalky z očí. Nad hlavou mu v průzračném vzduchu zářila neznámá souhvězdí. Do úsvitu zbývalo ještě několik hodin a lesík byl temný a tichý, jen tu a tam se ozvalo zachrápání nebo tlumené zachrochtání některého ze spících prasat.

Zcela oblečen, sroloval Bron spací pytel a nazul si boty, které večer postavil podrážkami vzhůru, aby nenavlhly. Nechá to tady na starost Queeny. Čtyřsetkilová prasnice, rýsující se ve tmě jako černá hora, zvedla hlavu a nespokojeně zachrochtala. Bron se nad ni naklonil, nadzdvihl jí ucho, a zašeptal do něj:

„Jdu pryč, ale do úsvitu budu zpátky. Beru s sebou Jasmínu. Pohlídej to tady.“

Queeny velice lidsky zachrochtala na souhlas a zase si lehla. Bron tiše hvízdl, v odpověď se ozval dupot ostrých kopýtek, jak přibíhala malá Jasmina. „Pojď se mnou,“ řekl jí. Pověsila se mu na paty a pak tiše jako stíny opustili tábor. Byla bezměsíčná noc. Trowbri City tonulo ve tmě a spalo. Nikdo si nevšiml stínů pohybujících se městem, směrem k radnici. Nikdo nezaregistroval, jak se neslyšně otevřelo jedno z oken a stíny zmizely.

Když se v jeho ložnici rozsvítilo světlo, guvernér se prudce posadil na posteli. První, co spatřil, bylo růžové prasátko sedící na předložce u postele. Otočilo hlavu a podívalo se mu zpříma do očí — potom mrklo. Mělo rozkošné dlouhé bílé řasy.

„Omlouvám se, že vás ruším v tuto hodinu,“ řekl Bron, když se ujistil, že okenní závěsy jsou zcela zatažené, „ale nechci, aby nás někdo viděl pohromadě.“

„Vypadněte, vy pomatená prasečí tlupo, dřív, než vás vyhodím osobně!“ hulákal Haydin.

„Ne tak hlasitě, pane,“ upozorňoval ho Bron. „Mohl by vás někdo zaslechnout. Zde je můj průkaz,“ podával mu plastový obdélník.

„Vím, kdo jste, tak jakou cenu má…“

„To jsem nemyslel. Požádal jste Patrolu o pomoc na této planetě, že?“

„Co vy o tom víte?“ Guvernérovy oči se rozšířily údivem. „Chcete tím říct, že s nimi máte něco společného?“

„Můj průkaz,“ řekl Bron, podávaje mu kartičku.

Guvernér Haydin ji uchopil oběma rukama. „BRAV“ četl. „Co to je?“ Pak, když přelouskal následující řádek, si chraplavým hlasem odpověděl.

„Brigáda Astronautických Vepřů! To má být nějaký vtip?“

„Vůbec ne, guvernére. Brigáda byla sestavena a aktivována teprve nedávno. Údaje o jejích úkolech byly dosud omezeny na úroveň velení, kde jsou její operační schopnosti označeny jako přísně tajné.“

„Najednou už nemluvíte jako chovatel vepřů.“

„Já jsem chovatelem prasat, guvernére. Ale mám šlechtitelský kurs, doktorát z galaktické politiky a černý pásek v judu. Chovatel vepřů slouží jako maskování v poli.“

„Takže vy jste ta odpověď na mé hlášení Patrole?“

„Ano, jsem. Nemohu vás seznámit s podrobnostmi, ale měl byste vědět, jak řídce je v současnosti Patrola rozmístěna — a ještě nějaký čas bude. Vždy, když je osídlena nová planeta, rozšíří se oblast vlivu Země lineárním směrem — avšak objem vesmíru, který musí být pod kontrolou, je třetí mocninou této vzdálenosti.“

„Nevadilo by vám, kdybyste to přeložil do srozumitelného jazyka?“

„S radostí.“ Bron se rozhlédl a na stole spatřil misku s ovocem. Vzal z ní dva kulaté červené plody a zvedl je do vzduchu. „Tento kousek ovoce je ‚oblast vlivu‘. Je-li Země ve středu tohoto plodu, vesmírné lodě z ní mohou letět libovolným směrem ke slupce a veškerá dužnina uvnitř této oblasti musí být spravována Zemí. Dejme tomu, že je zpřístupněna další planeta. Koráb letí přímou čarou od Země asi takhle daleko.“ Palcem a ukazovákem naznačil vzdálenost velkou asi jako průměr jednoho plodu. „To je lineární vzdálenost, úsečka; ale Patrola nehlídá jen tuto čáru.“ Přiblížil druhý plod k tomu prvnímu tak, že se dotýkaly. „Patrola má teď na starosti celou oblast uvnitř toho druhého plodu, trojrozměrnou vzdálenost, protože koráby létají po různých trasách a směřují k různým cílům. Je to těžká práce a s postupem času její objem stále narůstá.“

„Už chápu, co chcete říci,“ řekl guvernér, prohlédl si ovoce a položil je zpět do misky.

„To je jádro našeho problému. Patrola musí působit mezi všemi planetami a velikost prostoru, který spravuje, je nepředstavitelná. Doufáme, že jednoho dne budeme mít dostatek hlídkových člunů k pokrytí tohoto objemu, takže každá loď se vždy dočká žádané pomoci. Je rozpracováno mnoho projektů a BRAV je jedním z prvních, které byly realizovány. Viděl jste mou jednotku. Jsme schopni cestovat libovolnou linkou civilní přepravy, takže můžeme pracovat nezávisle na Patrole. Máme s sebou zásoby, ale když je třeba, dovedeme být soběstační. Jsme připraveni zvládnout jakoukoli taktickou situaci.“

Haydin se mu snažil porozumět, ale bylo toho na něj trochu moc. „Slyšel jsem, co jste říkal. Pořád…“ zakoktával se, „pořád ale, všechno co máte, je stádo prasat.“

Bron se snažil ovládnout, jeho oči se unaveně stáhly do úzkých štěrbin. „Cítil byste se lépe, kdybych přistál se smečkou vlků? Dodalo by vám to nějaký pocit bezpečí?“

„No, připouštím, že by to bylo něco jiného. Viděl bych v tom nějaký smysl.“

„Opravdu? Přestože vlk — nebo i vlci — ve své přirozené podstatě před dospělým divočákem uteče, a vůbec ho nenapadne na něj zaútočit? A já tady mám mutované kance, kteří si to rozdají s libovolnými šesti vlky a v minutě je roztrhají na cucky. Pochybujete o tom?“

„To není věc pochyb. Ale musíte uznat, že na stádu vepřů je něco … jak bych to řekl… směšného, nejspíš.“

„Tento názor není ojedinělý,“ řekl Bron strojeným, ledovým hlasem. „Abych pravdu řekl, je to důvod, proč jsem s sebou vzal celé stádo a ne jenom kance a proč se chovám jako přihlouplý farmář. Lidé si toho nevšimnou a to mi pomůže při vyšetřování. To je také důvod, proč jsem vás navštívil teď v noci. Nerad bych přišel o své inkognito předčasně.“

„O to se nemusíte bát. Náš problém se netýká nikoho z osadníků.“

„Co vlastně máte za problém? Vaše hlášení bylo právě v tomto bodu nejasné.“

Guvernér Haydin vypadal nesvůj. Ošíval se a znovu zkoumal Bronův průkaz. „Dřív, než vám cokoli řeknu, si ho musím ověřit.“

„Udělejte to, prosím.“

Na konci stolu stál fluoroskop a Haydin si dal záležet na porovnávání neviditelného vzoru s kódovou knížkou, kterou vyndal z trezoru. Konečně, s velkým přemáháním, Bronovi kartičku vrátil. „Je v pořádku,“ řekl.

Bron ji zastrčil zpět do kapsy. „Takže v čem je problém?“ zeptal se.

Haydin pohlédl na vepříka, spokojeně pochrupujícího na rohoži. „Jsou to duchové,“ řekl sotva slyšitelně.

„A vy se posmíváte prasatům?“

„Nemusíte se rozčilovat,“ odpověděl guvernér dopáleně. „Vím, že to zní divně, ale je to tak. Nazýváme je — nebo jejich fenomén — ‚duchové‘, protože o nich nic nevíme. Jestli je to nadpřirozené nebo ne, to záleží na pozorovateli, ale určitě to není hmotné.“ Otočil se k mapě na zdi a ukázal na okrovou oblast, vystupující z okolní zelené. „Právě tady, na Plošině duchů, je to problematické místo.“

„Jak problematické?“

„To se dá těžko popsat — jde hlavně o pocity. Po celých padesát let, co je tato planeta osídlena, se lidé neradi přibližovali k téhle plošině, přestože leží téměř v sousedství města. Svým způsobem se tam nahoře nikdo necítí dobře. Vyhýbají se mu i zvířata. A několik lidí tam beze stopy zmizelo.“

Bron si prohlížel mapu a prstem objížděl žlutou plochu. „Byla někdy prozkoumána?“ zeptal se.

„Byla, při prvním mapování. Létají nad ní vrtulníky, ale není tam nic vidět. Ale jen ve dne. Nikdo z těch, kteří letěli, jeli, nebo šli na Plošinu duchů v noci, o tom už nikomu nic neřekne. Všichni beze stopy zmizeli a nikdy nebylo nalezeno žádné tělo.“

Z guvernérova hlasu zaznívalo pohnutí, nebylo pochyb o tom, že mluví vážně. „Pokusili jste se s tím něco udělat?“ zeptal se Bron.

„Ano, naučili jsme se tomu vyhýbat. Tohle není Země, pane Wurbere, bez ohledu na to, v kolika věcech ji tato planeta připomíná. Je to cizí planeta s cizím životem a lidské osídlení je jen špendlíkem zabodnutým do její kůže. Kdo ví, jaká … stvoření jsou venku v noci? Jsme osadníci, ne dobrodruzi. Zvykli jsme si nevšímat si plošiny, alespoň v noci, a tím ustaly i veškeré problémy s ní.“

„Tak proč jste přivolali Patrolu?“

„Protože jsme se zmýlili. Starousedlíci už o plošině moc nemluví a mnoho nově příchozích si myslí, že ty příběhy jsou pouhé … příběhy. Někteří z nás dokonce začali pochybovat i o svých vlastních vzpomínkách. Zkrátka — tým průzkumníků se chtěl poohlédnout po nějakých nových nalezištích a jedinou nedotčenou oblastí v blízkosti města byla ta plošina. Navzdory našemu odrazování se tam skupina vydala, pod vedením inženýra Huwa Daviese.“

„Nějaký příbuzný vaší sekretářky?“

„Její bratr.“

„To vysvětluje její rozrušení. Co se tam přihodilo?“

Haydin se zahleděl do prázdna, jak vzpomínal. „Bylo to strašné,“ řekl. „Učinili jsme samozřejmě potřebná opatření — ve dne jsme sledovali vrtulníky a označili jejich tábor. Helikoptéry byly vybaveny světly a hlídkovaly celou noc. Dole měli tři vysílačky a všechny zapnuté, takže nemohlo dojít ke ztrátě spojení. Vyčkávali jsme celou noc a nic se nedělo. Pak, chvíli před rozbřeskem — bez jakéhokoli poplachu nebo výstrahy — přestaly vysílačky fungovat. Byli jsme tam v minutě, ale přesto příliš pozdě.

To, co jsme našli, je příliš těžké popsat. Všechno — jejich vybavení, stany, zásoby — bylo zničeno. Všude byla krev, potřísnila zpřerážené stromy i zem — ale lidé byli pryč, zmizeli. Nenašli jsme žádné stopy, ani zvířat, ani lidí, ani strojů — nic. Otestovali jsme vzorky krve; byla to lidská krev. A útržky masa byly … lidským masem.“

„Muselo tam něco být,“ nesouhlasil Bron. „Cokoli, nějaké stopy, možná pach výbušniny — nebo něco na vašem radaru, když je plošina tak blízko.“

„Nejsme hlupáci. Máme techniky a vědce. Nebyly tam žádné stopy, žádné pachy, nic na radaru. Prostě vůbec nic.“

„A to vás vedlo k tomu, abyste zavolali Patrolu.“

„Ano, tahle záležitost je příliš záhadná na to, abychom ji zvládli sami.“

„Zachoval jste se naprosto správně, guvernére. Já vás toho zbavím. Abych pravdu řekl, mám už velmi jasnou představu o tom, co se tam stalo.“

Haydin se prudce vztyčil. „To není možné! Co to je?“

„Bohužel, ještě je poněkud brzo na to, abych vám to řekl. Ráno se vypravím na plošinu, abych si prohlédl místo, kde k masakru došlo. Můžete mi dát souřadnice? A o mé návštěvě se prosím, nikomu nezmiňujte.“

„Můžete se spolehnout,“ přikývl Haydin s pohledem upřeným na prasátko. To vstalo, protáhlo se a hlasitě zavětřilo ve směru misky s ovocem.

„Jasmina by si kousek dala,“ řekl Bron. „Nebude vám to vadit, že?“

„Jen si poslužte,“ odpověděl guvernér rezignovaně; hlasité mlaskání naplnilo místnost, když zapisoval souřadnice a směr.

4

Museli si pospíšit, aby byli před svítáním z města pryč. Než dorazili k táboru, nebe na východě zešedlo; zvířata už byla vzhůru a pobíhala kolem.

„Myslím, že tady ještě jeden den zůstaneme,“ řekl Bron, když otevíral krabičku s vitamínovými dávkami. Queeny, čtyřsetkilová prasnice, nad tou zprávou radostně zachrochtala, vyrývala trsy listí a vyhazovala je do vzduchu.

„Pochutnáníčko, co? Nedivím se, po tak dlouhé době v lodi. Vyrazím si na výlet, Queeny, ale do setmění se vrátím. Pohlídej to tady.“ Zvýšil hlas: „Curly! Moe!“

V odpověď na jeho slova se v lesíku ozval praskot a o chvíli později vyrazila z podrostu dvě dlouhá šedočerná těla — tuna kostí a svalů na nohách. Curlymu překážela v cestě větev, ale on ani neuhnul, ani nezpomalil. Ozvalo se ostré prásk a Curly zabrzdil před Bronem s ulomenou větví na zádech. Bron odhodil větev stranou a pohlédl na svůj úderný oddíl.

Byli to kanci, oba z jednoho vrhu, a každý z nich vážil přes pět set kilo. Normální divočák váží až 330 kilo a je to jedna z nejrychlejších, nejnebezpečnějších a nejzuřivějších bestií. Curly a Moe byli mutanti, o třetinu těžší a mnohem chytřejší než jejich divocí předkové. Ale stále stejně rychlí, nebezpeční a zuřiví. Špičky svých pětadvaceticentimetrových klů měli potažené nerez ocelí, aby si je neulomili.

„Moe, chci, abys tu zůstal s Queeny a ve všem ji poslouchal.“

Moe zakvičel vzteky a pohodil svou mohutnou hlavou. Bron zabořil ruku do srsti a tlustých štětin mezi Moeovými lopatkami, jeho nejoblíbenějšího místa, a důkladně ho podrbal. Moe slastně funěl. Byl to prasečí génius, což by v lidském měřítku odpovídalo úrovni mentálně retardovaného, ale on nebyl člověk. Rozuměl jednoduchým povelům a v rámci svých možností je plnil.

„Zůstaň a hlídej Moe, zůstaň a hlídej. Sleduj Queeny, ona ví, co je správné. Hlídej, nezabíjej. Je tady spousta dobrot k snědku — a bonbony, až se vrátím. Curly jde se mnou a až se vrátíme, každý dostane cukrátko.“ Ze všech stran se ozývalo šťastné chrochtání a Queeny se Bronovi svým tučným bokem otřela o nohu.

„Ty pojď taky, Jasmino,“ dodal Bron. „Procházka tě uchrání před problémy. Vezmi s sebou Maisii Mezkonohou; pohyb jí udělá dobře.“

Jasmina byla jeho problémovým děckem. Přestože vypadala jako nedorostlé sele, byla dospělým Pitman-Mooreovým trpaslíkem — jednou z rasy malých vepřů původně vyšlechtěných pro laboratorní použití. Byli kříženi kvůli inteligenci a Jasmina měla nejspíš nejvyšší IQ, jaké kdy opustilo světlo laboratoří. Ale mělo to i svou slabší stránku: s inteligencí se snoubila labilita a téměř lidská hysterie; její mysl balancovala na ostré hraně. Kdyby zůstala s ostatními, mohla by je dráždit, týrat a dělat problémy, takže ji Bron bral s sebou, vždy když se měl od stáda vzdálit na delší čas.

Maisie byla jejím pravým opakem: typická baculatá prasnice — Mezkonohá, vyšlechtěná k všeobecným účelům. Její inteligence byla nízká — nebo běžná prasečí — a její plodnost vysoká. Někteří krutí lidé by mohli říci, že je dobrá leda na slaninu. Měla však příjemné chování a byla dobrou matkou; vlastně právě odstavila svůj poslední vrh. Bron si ji vybral proto, aby si trochu odpočinula od svého potomstva — a také aby se zbavila nějakého tuku, protože během cesty vesmírem nepředstavitelně přibrala.

Bron prostudoval mapy a objevil jakousi starou dřevorubeckou cestu vedoucí jeho směrem, téměř až k plošině. On a jeho svěřenci sice mohli jít poměrně snadno i terénem, ale když půjdou po cestě, ušetří nějaký čas. Nasměroval busolu k větrnému ukazateli na řídící věži a určil azimut k cestě vedoucí k Plošině duchů. Jakmile ukázal správný směr, Curly sklonil hlavu a vyrazil do podrostu. Bylo slyšet rachot a praskání, jak si prorážel cestu — dokonalý hledač pěšin, který si otevíral vlastní průseky v místech, kde chyběly.

Chůze po travnatém úvozu, vinoucím se k horám, byla snadná.

Dřevorubecká základna musela být dlouhý čas uzavřena, protože v cestě nebyly vyjeté žádné koleje. Čuníci čmuchali v husté trávě a požírali náhodně se vyskytující kousky něčeho natolik lákavého, že neodolali, jen Maisie si funěním stěžovala na přílišnou námahu. Kolem cesty rostly stromy, ale jinak byla půda z větší části vyklučena a oseta rostlinami. Curly se zastavil, zafuněl, kývl hlavou směrem k velkému remízku a tázavě zachrochtal. Jasmina a Maisie se zastavily vedle něj, dívaly se stejným směrem a se vztyčenými hlavami naslouchaly.

„Co to je? Co je tam?“ ptal se Bron.

Bylo jasné, že to není nic nebezpečného. Kdyby něco hrozilo, Curly by se chystal k útoku. Se svým mnohem citlivějším sluchem naslouchala prasata něčemu, co on neslyšel, něčemu, co je zaujalo, ale nepostrašilo.

„Tak běžte,“ řekl. „Máme před sebou ještě dlouhou cestu.“ Strčil do Curlyho boku, ale stejně tak by se mohl snažit strkat do kamenné zdi. Curly, stále napjatý, zahrabal přední nohou a pohodil hlavou směrem ke stromům.

„Tak dobrá, když na tom trváš. S kanci vážícími přes půl tuny se nikdy nehádám. Jdeme se tam podívat.“ Poplácal ho mezi lopatkami a Curly vyrazil ke stromům.

Ještě neušli ani čtyřicet metrů, když Bron ten zvuk také zaslechl — pronikavě křičící pták nebo nějaké malé zvíře. Ale proč by se tím prasata vzrušovala? Najednou poznal, co to je.

„To je dítě — a pláče! Dělej, Curly!“

Takto povzbuzen, klusal Curly vpřed, prorážeje si cestu křovisky takovou rychlostí, že mu Bron sotva stačil. Přiběhli ke sráznému bahnitému břehu a temné tůni. Pláč byl nyní hlasitější. Holčička, asi dva roky stará, stála po pás ve vodě, mokrá a nešťastná, a žalostně naříkala.

„Vydrž, hned ti pomůžu ven,“ zavolal na ni Bron a nářek přešel do pronikavého vřískotu. Curly stál na okraji kluzkého bahnitého svahu a Bron použil jeho statného nehybného kolena jako držadla, když se spouštěl dolů. Dítě se k nim probrodilo, Bron je volnou rukou chytil a vytáhl do bezpečí. Bylo mokré a zubožené, ale ztichlo, jakmile je vzal do náruče.

„Co s tebou uděláme?“ zeptal se Bron, když byli zpátky nahoře. Odpověď zaslechl ve stejném okamžiku jako vepři. Vzdálené nepřerušované zvonění zvonu. Vyslal vepře příslušným směrem a stezkou, kterou Curly prorazil v podrostu, kráčel za nimi. Za lesíkem se rozkládala velká louka. Na jejím protějším konci stál červený statek a u něho žena, zvonící na velký poplašný zvon. Spatřila Brona hned, jak vyšel z hájku, a rozeběhla se mu vstříc.

„Amy,“ volala, „jsi v pořádku!“ Přitiskla dítě k sobě, nevšímajíc si skvrn od bláta, jež ulpívaly na její bělostné zástěře.

„Našel jsem ji támdlenc v tůňce, pani. Zapadla do bahna a nemohla vylízt. Hádám, že je jen vystrašená.“

„Nevím, jak vám mám poděkovat. Když jsem šla dojit krávy, myslela jsem si, že spí. Musela se zatoulat ven…“

„Mně neděkujte, pani, poděkujte mejm prasatum. Ty slyšely její brek, já sem jenom šel za nima.“

Teprve teď si žena všimla zvířat.

„Moc pěkný kousek,“ řekla s obdivem při pohledu na Maisiiny zaoblené tvary. „Doma jsme taky chovali prasata, ale když jsme se vystěhovali, vzali jsme s sebou jen krávy pro mléčnou farmu. Teď toho lituju. Dám jim čerstvé mléko — a vám taky. Je to to jediné, co pro vás můžu udělat.“

„Mockrát děkuju, ale my musíme jít dál. Hledám, kde bych se usadil, a chtěl bych se dostat na plošinu a zpátky, než bude tma.“

„Tam ne!“ vydechla a přitiskla holčičku k sobě. „Tam nahoru nemůžete!“

„Pročpak ne? Na mapě to vypadá pěkně.“

„Prostě nemůžete … je tam něco … moc o tom nemluvíme. Něco, co není vidět. Vím, že to tam je. Na pastvině pod plošinou jsme mívali nějaký dobytek. Víte, proč už tam nepaseme? Krávy měly málo mléka. Ani z poloviny tolik, co ostatní. Tam nahoře je něco špatného, velmi špatného. Běžte se tam podívat, když jinak nedáte, ale musíte se vrátit před setměním. Brzy pochopíte, proč vám to říkám.“

„Díky za radu; vážim si toho. Tak, vidim, že holčička už je v pořádku, no a já už musim jít.“

Bron přivolal prasata, zamával farmářce na rozloučenou a zamířil zpátky k cestě. Plošina se stávala stále zajímavější. Od této chvíle nutil vepře udržovat pravidelnou rychlost, bez ohledu na Maisiino supění a zoufalé pohledy, a za hodinu minuli opuštěnou dřevorubeckou základnu — opuštěnou kvůli podivným událostem na plošině? — a začali stoupat mezi stromy. Stanuli na okraji plošiny.

Překročili potok a zatímco si Bron vyráběl hůl, zvířata se žíznivě napájela. Maisie, rozpálená námahou, sebou s ohromným cáknutím plácla do vody a chladila se. Jasmina, pedantské zvíře, vztekle vykvikla a odběhla se vyválet v trávě, aby si osušila pocákaná místa. Curly, funící a chrochtající jako spokojená lokomotiva, vrazil rypák pod práchnivějící kmen, jenž musel vážit nejméně tunu, odstrčil ho stranou a slastně požíral nejrůznější hmyz a živočichy, které pod ním našel. Potom pokračovali v cestě.

Výstup nebyl příliš obtížný a jakmile zdolali hranu, zemský povrch znovu klesal a přecházel v řídce porostlou pláň. Bron si opět pohrál s busolou a ukázal Curlymu správný směr. Ten zafuněl a než vyrazili, vyhrabal v zemi předním kopýtkem brázdu. Jasmina se přitiskla Bronovi k noze a zakvičela.

Bron to cítil také a musel přemoci mrazení v zádech. S tím místem bylo něco — jak to popsat? — špatného. Nevěděl, proč to tak cítí, ale bylo to tak. Prasata to podle všeho cítila také. Bylo tam divné i něco jiného: ve vzduchu nebylo vidět žádného ptáka, ačkoli v kopcích dole jich bylo plno. Tady to vypadalo, že široko daleko není vůbec žádný živočich. I kdyby on nějakého přehlédl, prasata by si ho jistě všimla.

Bron nepříjemný pocit potlačil a následoval Curlyho vlnící se kýty, zatímco další dva vepři, stále protestujíce, klusali za ním, co nejblíž u jeho nohou. Bylo zřejmé, že všichni cítí blížící se nebezpečí a že jsou rozrušeni. Všichni, s výjimkou Curlyho, který, když nějaký nepříjemný dojem nebo pocit zasáhne jeho kančí povahu, skloní hlavu a kypě vztekem, vyrazí vpřed.

Když dorazili na paseku, hned poznali, že jsou na místě. Větve všude kolem byly zohýbané a pokroucené, malé stromky byly ohnuté až k zemi a celou paseku pokrývaly potrhané stany a rozbité příslušenství. Bron zdvihl vysílačku, ležící na zemi u jeho nohou, a viděl, že kovová krabička je popraskaná a zkroucená, jako by ji ždímala nějaká obrovská ruka.

Po celou dobu, co to místo prohledával, cítil nepříjemné napětí a tlak.

„Tady, Jasmino,“ řekl, „očichej tohle. Vím, že to leží týden na dešti a slunci, ale nějaká stopa tam mohla zůstat. Čichni si.“

Jasmina se otřásla, zavrtěla hlavou ne a přitiskla se mu k noze; cítil, jak se chvěje. Byla v jednom ze svých stavů a než to pomine, nic s ní nepořídí. Bron ji nepřemlouval — sám se cítil tak trochu podobně. Dal krabičku očichat Curlymu, ten k ní automaticky přičichl, ale ve skutečnosti jí nevěnoval pozornost. Jeho očička těkala po pasece všemi směry, čenichal a pofrkával, aby se zbavil špíny v rypáku. Když začal rýt v zemi, myslel si Bron, že na něco narazil, ale ukázalo se, že je to jen šťavnatý kořen. Curly začal přežvykovat — pak najednou zvedl hlavu a zahleděl se mezi stromy, kořen se mu nepovšimnut klátil mezi čelistmi.

„Co je to?“ zeptal se Bron, protože i ostatní zvířata hleděla stejným směrem a ostražitě naslouchala. Když se z křoví náhle ozval praskot, jak se jím prodíralo něco obrovského, jejich uši se vztyčily.

Náhlost útoku Brona téměř vyřadila. Praskot se ozýval ještě zpovzdálí, když ze stromů téměř nad jeho hlavou vyrazil Skokan s třicet centimetrů dlouhými, rozevřenými čelistmi. Bron obrázky těchto obrovských vačnatců, původních obyvatel planety, už viděl, ale skutečnost předčila všechny jeho představy. Tři a půl metru vysoký Skokan stál na zadních, a skutečnost, že je býložravec a čelisti používá jen k rytí v bahně, Brona příliš neuklidnila. Skokan čelisti používal také proti svým nepřátelům a Bron byl do této kategorie právě zařazen. Tvor vyskočil a sklonil hlavu.

Curly, řvoucí vzteky, se vrhl na netvora ze strany. Ani třiapůlmetrový hnědosrstý vačnatec se nemůže postavit pětisetkilovému rozzuřenému kanci, a tak se obří bestie dala na ústup. Když se míjeli, Curly pohodil hlavou, rychlým švihem vrazil jeden ze svých klů do protivníkovy nohy a rozpáral ji. Poté se v ladném oblouku obrátil a nájezd opakoval.

Skokan však nečekal. Řval bolestí a strachem a běžel opačným směrem. V tu chvíli se na pasece objevil jeho společník — ten, kterého slyšeli předtím. Curly opět zavrčel, otočil se na místě a naježil se. Druhý Skokan — podle velikosti samec — pochopil situaci a vůbec se mu nezamlouvala. Jeho družka utekla s bolestí — kterou dávala hlasitě najevo — a bezpochyby za to mohla ta přízemní, pobíhající masa ďábelsky vypadajícího tvora. Skokan, jenž bez zpomalení pokračoval v běhu, zmizel mezi stromy na protější straně paseky.

Jasmina, celou tu dobu na pokraji nervového zkroucení, bezhlavě pobíhala kolem. Maisie, nezvyklá na prudké reakce, stála na místě, plácala ušima a vzrušeně chrochtala.

Když Bron sáhl do kapsy pro tabletku, aby utišil Jasmínu, ze stromu mu spadl k nohám dlouhý zelený had.

Bron strnul uprostřed pohybu, s rukou napůl v kapse, protože věděl, že hledí do očí smrti. Byl to Andělíčkář, nejjedovatější had na Trowbri, mnohem nebezpečnější než cokoli, co poskytovala matička Země. Prahl po masu jako škrtič — protože chováním to byl škrtič — ale měl také dobře naplněné jedové váčky. A teď byl neklidný, kýval se dopředu a dozadu a byl připraven k útoku.

Bylo pochopitelné, že usedlá, růžová Maisie, prasnice a matka, nemá reflexy nebo temperament, aby si poradila s útočícími vačnatci — ale had byl něco docela jiného. Zakvičela a poskočila vpřed, nesouc svou hmotu s rozvážnou čilostí.

Andělíčkář spatřil vyzývavou horu natřásajícího se masa a zpozorněl, vzápětí zaklonil hlavu a zaútočil.

Maisie, funíc námahou, otočila hlavu a podívala se přes rameno. Znovu zakvičela a vracela se zpět k hadovi. Ten hlasitě syčel a znovu provedl výpad, možná se v nějakém zasutém koutku mozku divil, jak je možné, že tenhle oběd ještě nepadl k zemi, aby si na něm mohl pochutnat. Kdyby Andělíčkář věděl o prasatech trochu víc, mohl jednat jinak. Místo toho znovu zaútočil a tak přišel o většinu jedu.

I když tento druh prasete není sádelnatý, je konstitučně statný a jeho samice mají sklon k tloustnutí. Maisie byla víc než tlustá. Její kýty — jimž by někteří krutí masožravci mohli říkat šunky — byly silně obalené tukem. A v tuku nekoluje krev. Jed se uložil do sádla, kde nemohl vniknout do krevního oběhu a tím způsobit otravu. Časem bude neutralizován a rozložen tělesnými chemickými látkami. Teď však byla Maisie připravena k odvetě. Andělíčkář vyrazil znovu, již letargicky, protože jeho zásoby jedu byly vyčerpány. Maisie se zvedla na zadní a připravila si kopýtka — silnou a ostrou zbraň. Jelikož hadi rádi zabíjejí prasata, prasata také s oblibou žerou hady. S kvikotem těžce dopadla na hadovu páteř a téměř mu amputovala hlavu. Jeho tělo se stále svíjelo, a tak útočila znovu a znovu, dokud had nebyl rozdělen na několik nehybných kusů. Teprve poté ustala a šťastně chrochtala, když ho pojídala. Byl to velký plaz, a tak dovolila Jasmině a Curlymu, aby se k ní přidali. Bron počkal, dokud neskončí, protože jídlo je uklidňovalo. Teprve když zmizelo poslední sousto, vydali se na zpáteční cestu k táboru. Bron se stále ohlížel přes rameno a poznal, že všichni pocítili úlevu, když začali sestupovat z Plošiny duchů.

5

Když dorazili ke zbytku stáda, přivítalo je radostné chrochtání. Nejinteligentnější zvířata si vzpomněla na slibované cukroví a nedočkavě Brona obklopila. Bron otevřel krabičku s pochoutkou plnou minerálů a vitamínů. Když bonbony rozdával, zaslechl bzučení telefonu — velmi slabé, protože telefon dosud nevybalil ze svého zavazadla.

Když na radnici vyplňoval všechny ty formuláře, uvedl samozřejmě také své telefonní číslo, protože k němu patřilo stejně jako jeho jméno. Každému je hned po narození doživotně přiděleno telefonní číslo. V počítačem spravované síti je možno dovolat se kohokoli kdekoli na planetě prostou volbou jediného čísla. Ale kdo by mu tady volal? Pokud věděl, měla jeho číslo jen Lea Daviesová. Vyndal kompaktní telefon — ne větší než jeho dlaň, napájený celoživotní atomovou baterií — a vyklopil malé stínítko. Tím telefon aktivoval. Ozval se statický šum a obrazovka se rozsvítila. „Teďkonc zrovna sem na vás myslel, slečno Daviesová,“ řekl. „Náhodička, co?“

„Ano,“ odpověděla a neznatelně pohybovala rty, jako by hledala slova. Byla opravdu hezká, teď ale vypadala příliš slabá. Bratrova smrt jí značně otřásla. „Musím se s vámi setkat, pane Wurbere. A to co nejdříve.“

„To je vod vás milý, slečno Leo, moc se těšim.“

„Potřebuji vaši pomoc, ale nikdo nás nesmí vidět spolu. Můžete přijít hned po setmění, sám, k zadnímu vchodu do radnice? Budu tam na vás čekat.“

„Budu tam — můžete se na mě spolehnout,“ řekl a zavěsil. Co se stalo? Věděla snad ta dívka něco, co nevěděl nikdo jiný? Bylo to možné. Ale proč právě on? Ledaže by jí guvernér řekl o BRAV — což bylo dost dobře možné, když byla jeho sekretářkou. A navíc byla velmi atraktivní, když nebrečela. Jakmile nakrmil stádo, vybalil čisté oblečení a holicí strojek.

Bron vyrazil za setmění. Queeny zvedla hlavu a sledovala, jak odchází. Zastupovala ho, když byl pryč — ostatní vepři to věděli a respektovali — a kdyby se objevily nějaké problémy, měla k dispozici Curlyho a Moa. Curly po celodenní námaze spal. Vedle něj podřimovala Jasmina, ještě unavenější, s obrovským Miltownem po boku. Situace byla pod kontrolou.

Přiblížit se k radnici z neosvětlené zadní strany nebyl žádný problém, zvlášť když tudy šel včera v noci. Byl unaven putováním po okolí a nedostatkem spánku a mohutně zíval.

„Slečno Leo, jste tady?“ zavolal tiše, když pootevřel dveře. Chodba před ním tonula ve tmě, a tak zaváhal. „Ano, jsem tu,“ ozval se její hlas. „Pojďte, prosím, dál.“ Bron dveře otevřel a vstoupil dovnitř. Náhle mu spánek vybuchl pronikavou bolestí a její trýzeň na chvíli osvětlila temnotu jeho nervů. Snažil se něco říci, ale nevydal ze sebe ani hlásku, a tak se pokusil zvednout ruku. Další rána však zasáhla jeho předloktí a ochromila ho tak, že kleslo zpět. Třetí úder do týla ho poslal do říše snů.

„Co se stalo?“ ptala se ho vlnící se růžová placka. Bron mrkal — snažil se zaostřit — až se mu podařilo rozeznat ustaranou tvář guvernéra Haydina.

„To byste měl říct vy mně,“ odpověděl Bron chraptivě. Přepadla ho bolest hlavy a on málem znovu omdlel. Za krkem mu pofrkávalo něco vlhkého a studeného. Bron s námahou zvedl ruku, aby Jasmině potřásl uchem.

„Měl byste to prase poslat pryč,“ řekl kdosi.

„Nechte ji,“ řekl Bron sípavě, „a řekněte mi, co se stalo.“ Velmi opatrně pootočil hlavu a zjistil, že leží na gauči v guvernérově kanceláři. Vedle lůžka stál džentlmen s vizáží lékaře, strnulou tváří a klátícím se stetoskopem. Ve dveřích se tlačilo několik dalších lidí.

„Našli jsme vás tady,“ řekl guvernér. „To je všechno, co víme. Pracoval jsem v kanceláři, když jsem zaslechl ten jekot, jako když někdo křičí ukrutnou bolestí — něco strašného. Někteří z ostatních zde to zaslechli venku na ulici. Všichni jsme se k vám rozeběhli. Našli jsme vás ležícího v zadní hale — prochladlého a s rozbitou hlavou — a tohle prase stálo vedle vás a ječelo. Nikdy bych si nemyslel, že zvíře může takhle ječet. Nedovolilo nikomu, aby se k vám přiblížil — stálo na stráži a výstražně cenilo zuby. Než přišel doktor, podařilo se nám je trochu uklidnit, takže ho k vám nakonec pustilo.“

Bron rychle přemýšlel — nebo alespoň tak rychle, jak mu dovolovala bolest tepající v týlní části jeho hlavy.

„Takže vo tom víte tolik, co já,“ řekl. „Přišel sem, abych si doplnil svoje papíry. Přední dveře byly zamčený, tak sem si řek‘, že to zkusím zezadu, jestli tady eště někdo je. Vešel sem zadníma dveřma a něco mě praštilo. A pak sem se probudil až tady. Myslim, že za to můžu poděkovat Jasmině. Musela jít za mnou, a tak viděla, jak mě někdo praštil. Pak začla ječet, jak ste slyšeli, a možná, že se zakousla do lejtka toho, kdo mě napad‘. Prasata maj‘ proklatě dobrý zuby. Musela ho zastrašit, ať to byl kdo to byl.“ Povzdychl si, šlo to snadno. „Moh‘ byste mi dát něco na hlavu, doktore?“ zeptal se.

„Možná, že máte otřes mozku,“ řekl doktor.

„To nechte na mně, doktore; lepší malej votřes, než když se mi hlava rozskočí na dvě půlky.“

Po chvíli doktor odešel, dav se rozplynul, bolest v Bronově hlavě poklesla na úroveň tepavého třeštění a on si prohmatával pohmožděnou paži, na kterou si vzpomněl teprve teď. Mluvit začal, teprve když guvernér zavřel a zamkl dveře.

„Neřekl jsem vám to celé,“ začal.

„Myslel jsem si to. O co vlastně jde?“

„Nevím, kdo mě napadl — až sem to byla pravda. A kdyby se Jasmina neprobudila a nezjistila, že jsem pryč, a kdyby se necítila tak zranitelná, asi bych už byl po smrti. Byla to pečlivě připravená past a já do ní spadl.“

„Co tím chcete říct?“

„Chci tím říct, že je v tom zapletená Lea Daviesová. Zavolala mi a chtěla, abychom se sešli, a když jsem přišel, čekala na mě.“

„Tím mi chcete naznačit…“

„Jen tolik, kolik jsem řekl. Zavolejte ji sem, prosím, abychom si mohli vyslechnout její verzi.“

Když guvernér odešel k telefonu, Bron pomalu spustil jednu nohu na zem a uvažoval, co se stane, když se pokusí vstát. Nebylo to nic moc. Držel se opěradla pohovky, zatímco mu pokoj pomalu kroužil před očima a podlaha se houpala jako loď na moři. Jasmina ležela u jeho nohou a šťastně vzdychala. Po chvíli, když se pokoj přestal točit, zkusil pomalu jít a zamířil ke kuchyni.

„Čím vám posloužím, pane?“ zeptala se kuchyň, když vešel. „Což takhle lehkou půlnoční přesnídávku?“

„Kávu, jen černou kávu — ale hodně.“

„Hned to bude, pane. Dietetici však tvrdí, že káva může na prázdný žaludek působit dráždivé. Co třeba lehce opečený sendvič, nebo grilovanou kotletu…“

„Ticho!“ Hlava mu začínala znovu třeštit. „Nemám rád supermoderní ukecaný kuchyňský roboty. Líbí se mi staromódní kuchyně, které rozsvěcují kontrolku hotovo — a to je všechno, co dokážou říct.“

„Vaše káva, pane,“ oznámila kuchyň notně uraženým tónem. Dvířka nad deskou se otevřela a v nich se objevila kouřící konvice. Bron se rozhlédl. „A co takhle šálek — nebo to mám pít z dlaní?“

„Šálek, ale ovšem, pane. Nezadal jste, že chcete šálek.“ Uvnitř stroje se ozval tlumený cinkot a skluzem profičel otlučený hrnek, který přistál na stole před ním.

To mi ještě scházelo, pomyslel si Bron. Náladová robokuchyň. Jasmina přišla za ním, její kopýtka klapala po podlaze. Musím si tu mašinu udobřit, jinak bych mohl mít problémy s guvernérem, až se to dozví.

„Když o tom tak mluvíš, kuchyně,“ řekl hlasitě tím nejvlídnějším tónem, jakého byl schopen, „hodně jsem slyšel o různých báječných jídlech. Dokázala bys mi připravit vajíčka Benedict?“

„Ve vteřince, pane,“ odvětila kuchyň radostně a o chvilku později dorazil kouřící talíř s ubrouskem a příborem.

„Báječné,“ řekl Bron a položil talíř Jasmině na zem. „Lepší jsem ještě nejedl.“ Místnost naplnilo hlasité mlaskání a přežvykování.

„Jste opravdu rychlý jedlík, pane,“ zahučela kuchyň. „Dobrou chuť.“

Bron si odnesl kávu zpět do sousedního pokoje a opatrně usedl na gauč. Guvernér ustaraně vzhlédl od telefonu. „Není doma,“ řekl, „ani s přáteli, ani nikde jinde. Hlídka prohledala celou oblast a já jsem poslal zprávu do všech telefonů. Nikdo ji neviděl — a nikde po ní není ani stopy. To není možné. Zkusím ještě důlní stanice.“

Guvernéru Haydinovi trvalo přes hodinu, než se důkladně přesvědčil, že Lea zmizela. Osídlená část Trowbri pokrývala omezenou oblast a každý byl dosažitelný telefonem. Nikdo ji neviděl, ani nevěděl, kde by mohla být. Zmizela. Bron se tou skutečností zabýval mnohem dřív než guvernér — a věděl, co musí udělat. Natáhl se zpět na pohovku, zul si boty, položil nohy na hřejivý Jasminin bok a trochu si zdříml. Prasátko se vypnulo jako stolní lampa, dokázalo spát na povel.

„Zmizela,“ řekl Haydin, když naposledy zavěsil. „Ale proč? S útokem na vás nemohla mít nic společného.“

„Mohla — kdyby k tomu byla přinucena.“

„O čem to mluvíte?“

„Jen přemýšlím, ale dává to smysl. Jestliže její bratr není mrtvý…“

„Jak to myslíte?“

„Nechte mě to dokončit. Řekněme, že její bratr je naživu, ale hrozí mu smrt. A ona ho může zachránit, když udělá, co jí přikážou — dostane mě sem. Nezatracujme ji, nejspíš nevěděla, že mě chtějí zabít. Asi jim kladla odpor, a proto ji odvlekli s sebou.“

„Co o tom víte, Wurbere?“ vykřikl Haydin. „Všechno mi řekněte. Jsem zde guvernérem a mám právo to vědět.“

„Dozvíte se to — až vám budu schopen říct něco víc než pouhé domněnky a dohady. Ten útok a únos znamená, že se někomu nezamlouvá moje přítomnost, ale zároveň to znamená, že se blížím k cíli. Mám v úmyslu všechno urychlit a pokusit se nachytat ty ‚duchy‘ na švestkách.“

„Myslíte si, že mezi událostmi zde a Plošinou duchů existuje nějaká spojitost?“

„Vím to. Proto také chci, aby ráno mezi lidmi kolovaly zvěsti, že se zítra přesouvám na místo, kde se chci usadit, a aby všichni věděli, jaké místo to je.“

„Jaké?“

„Plošina duchů, samozřejmě.“

„To je sebevražda!“

„Ale není. Myslím, že vím, co se tam nahoře stalo, a mám proti tomu obranu — doufám. Mám také svou skupinu, která se dnes již dvakrát osvědčila. Pokusím se o to, pokusím se o to už jen proto, že máme naději najít Leu.“

Haydin udeřil pěstí do stolu a zamyslel se. „Kdybych chtěl, můžu to zakázat — ale neudělám to, když přistoupíte na mé podmínky. Plný radiokontakt, ozbrojené stráže, hlídkové vrtulníky…“

„Ne, pane, mnohokrát vám děkuji, ale nezapomínám, co se stalo poslední skupině, která to zkoušela tímhle způsobem.“

„Tak půjdu s vámi. Jsem za Leu zodpovědný. Buď mě vezmete s sebou, nebo nepůjdete nikam.“

Bron se usmál. „To je dilema, guvernére. Hodila by se mi pomocná ruka, a možná i svědek, dnes v noci bude na plošině pěkně horko. Ale beze zbraní.“

„To je sebevražda.“

„Vzpomeňte si na předchozí výpravu a udělejte, co vám říkám. Nechám tady většinu svých věcí. Myslím, že můžete zařídit, aby byly uloženy do skladiště, než se vrátím. Brzy pochopíte, že mám dobrý důvod pro to, co dělám.“

6

Bron se přinutil k více než desetihodinovému spánku, cítil, že to potřebuje. O půlnoci přijel a odjel náklaďák a teď už byli na cestě. Guvernér Haydin, náležitě oblečen do hrubých šatů a loveckých bot, vyrazil s nimi. Nepostupovali příliš svižně, rychlost přizpůsobili nejpomalejšímu seleti. Zvířata si navíc putování zpříjemňovala hlasitou konzumací pochoutek, jež nacházela podél cesty. Tentokrát šli stejnou trasou jako předchozí výprava — klikatým úvozem vedoucím na plošinu nejschůdnějšími cestami, po většinu cesty podél kalné bystřiny. Bron na ni ukázal:

„To je říčka, která protéká plošinou?“ zeptal se.

Haydin přitakal: „Ano, je; pramení v támhletom pohoří.“

Bron pokývl hlavou a vyrazil na pomoc kvičícímu seleti, jemuž se podařilo dokonale vyplnit trhlinu ve skále. Pak pokračovali v cestě.

Za soumraku se utábořili na mýtině sousedící s tou, na níž skončila cesta předchozí výpravy.

„Myslíte, že je to dobrý nápad?“ zeptal se Haydin.

„Ten nejlepší,“ odpověděl Bron. „Je to místo zcela vyhovující našim potřebám.“ Pohlédl na slunce sklánějící se k obzoru. „Dáme se do jídla. Chci, aby bylo do setmění všechno odklizeno.“

Bron rozbalil ohromný stan, jenž byl však zařízen velmi skromně — obsahoval pouze dvě skládací židle a bateriové svítidlo.

„Není to trochu spartánské?“ zeptal se Haydin.

„Nevidím důvod, proč bych si měl nechat zničit vybavení, s nímž jsem se sem vláčel pětačtyřicet světelných let.“ Sáhl po malém plastovém sáčku, který měl zavěšený okolo krku. „A teď něco na zub.“

Jako stůl jim posloužila prázdná bedna od prasečí večeře. Dobrý velitel se nejdřív postará o své vojsko, takže zvířata jedla jako první. Bron postavil na bednu dvě samoohřívací večeře, rozlomil pojistku a podal Haydinovi plastovou vidličku. Když dojedli, byla skoro tma. Bron se vyklonil ze stanu a zahvízdal na Curlyho a Moa. Kanci dorazili takovou rychlostí, že vyryli do prachu před ním brázdy.

„Pašáci,“ řekl a podrbal je na štětinatých hlavách. Oba slastně pochrochtávali a zvedali k němu zrak. „Myslí si, že jsem jejich matka,“ řekl na vysvětlenou. Klidně vyčkával, až se s tím Haydin, pozvolna rudnoucí v obličeji, vyrovná. „Může to znít trochu směšně, ale je to pravda. Hned po narození byli odděleni od svých sourozenců a vychovával jsem je já. Takže jsem jejich ‚adoptivní‘ rodič.“

„Jejich rodiči byla prasata. Vy jako prase příliš nevypadáte.“

„Asi jste nikdy neslyšel o osvojení. Každý ví, že když kotě vyrůstá se štěňaty, žije potom v přesvědčení, že je trochu jiný pes. Je to více než asociace na raný věk. Existují i fyzikální projevy adopce. Je to zařízeno tak, že prvního tvora, jehož mládě spatří, když se narodí, automaticky považuje za svého rodiče. Většinou je to skutečný předek — ale ne vždy. Kotě si myslí, že jeho matkou je fena. Tihle dva přerostlí kanci si myslí, že jejich rodičem jsem já, bez ohledu na to, jak vám to může připadat fyzicky nemožné. Přesvědčil jsem se o tom ještě dřív, než jsem vůbec začal uvažovat o jejich tréninku. Je to totiž jediný způsob, jak můžu být v jejich blízkosti v naprostém bezpečí. I když vezmu v úvahu jejich inteligenci, jsou to stále divoké a nebezpečné bestie. A také to znamená, že když jsou někde poblíž, nic mi nehrozí. Jestliže se mi někdo pokusí ublížit, bude ve vteřině zpacifikován. Říkám vám to proto, abyste se nedopustil nějaké hlouposti. A teď mi prosím dejte tu pistoli, kterou jste slíbil, že si nevezmete.“

Haydinova ruka vystřelila k zadní kapse — a zarazila se ve stejném okamžiku, kdy se oba kanci prudce otočili. Moe slintal rozkoší z drbání a sliny mu stékaly po pětadvaceticentimetrovém tesáku.

„Potřebuji ji na svou vlastní ochranu…“ protestoval Haydin.

„Bez ní jste daleko bezpečnější. Pomalu ji vyndejte.“

Haydin opatrně sáhl dozadu, vyndal malou energetickou pistoli a hodil ji Bronovi. Ten ji chytil a pověsil ke stropu, vedle světla. „Teď vyprázdněte kapsy,“ řekl. „Chci, aby všechno, co je z kovu, bylo uloženo do bedny.“

„Kam tím míříte?“

„Promluvíme si o tom později; teď není čas. Všechno vyndejte.“

Haydin pozoroval kance a vyprazdňoval kapsy. Bron se k němu připojil. Odložili do krabice sbírku mincí, klíčů, nožů a drobných nástrojů.

„S očky ve vašich holínkách nic nenaděláme,“ řekl Bron. „Ale neřekl bych, že s nimi budou problémy. Já dávám přednost natahovačkám.“

Když se setmělo, Bron odvedl své svěřence pod stromy vzdálené dobrých sto metrů od paseky. Jen Queeny, inteligentní prasnice, zůstala s nimi a ztěžka ulehla vedle Bronovy stoličky.

„Žádám vysvětlení,“ řekl guvernér Haydin.

„Nevyrušujte mě, guvernére. Stále ještě stavím na dohadech. Když se do rána nic nestane, nabídnu vám vysvětlení — a svou omluvu. Není nádherná?“ dodal a kývl směrem k rozložitému vepři u svých nohou.

„Obávám se, že já bych použil jiného přívlastku.“

„Tak ho neříkejte nahlas. Queeny rozumí proklatě dobře a já nechci, aby ji to ranilo.

Je to nedorozumění. Lidé nazývají vepře špinavými, ale to je jen proto, že jsou nuceni žít ve špíně. Ve skutečnosti to jsou celkem čistotná a pečlivá zvířata. Bývají tlustí. Mají sklony k pohodlnosti a obezitě — stejně jako lidé. Stejně tak mohou i zhubnout, když budou držet dietu. Ve skutečnosti se podobají člověku ze všech živočichů nejvíc. Mívají vředy stejně jako my, trpí i obdobnými srdečními potížemi. Stejně jako lidé nemají na těle téměř žádnou srst, dokonce i jejich zuby se podobají našim.

Mají také podobné chování. Před mnoha staletími dělal jeden fyziolog jménem Pavlov pokusy na psech. Chtěl to vyzkoušet také s prasaty, ale jakmile je položil na operační stůl, začala zděšeně kvičet a mlátit kolem sebe. Prohlásil, že trpí ‚vrozenou hysterií‘ a vrátil se k práci se psy. Tady vidíte, že i nejinteligentnější lidé mají někdy mezery ve znalostech. Prasata nebyla hysterická — byla normálně vnímavá. To psi byli tupí. Vepři reagovali stejně, jako by reagovali lidé, které by se někdo pokoušel připoutat na operační stůl a provádět na nich pokusy. … Co se děje, Queeny?“

Poslední větu dodal Bron, když Queeny náhle zvedla hlavu, napřímila uši a zachrochtala.

„Slyšíš něco?“ zeptal se Bron. Prase zachrochtalo znovu, o poznání hlasitěji a postavilo se na všechny čtyři. „Vypadá to na nepřátele?“ Queeny pokývala majestátní hlavou velice lidským ano.

„Utíkejte do lesa — zpátky pod stromy!“ burcoval Bron Haydina. „Rychle — nebo je po vás.“

Utíkali, jak nejrychleji dovedli. Když dorazili mezi stromy, zaslechli vzdálené stoupající kvílení. Haydin se chtěl na něco zeptat, ale než stačil promluvit, byl stržen tváří do listí. Nad pasekou se objevilo skučící a hučící těleso, které zaclonilo hvězdy. Vypadalo to jako přízrak — ale co to bylo? Kolem začalo vířit listí a Haydin cítil, jak nějaká síla nutí jeho nohy do tance v šíleném rytmu. Snažil se něco říct, jeho slova však zanikla v hvízdotu plastové píšťalky a Bronově křiku:

„Curly, Moe — útok!“

Ve stejném okamžiku vyndal Bron z batohu podlouhlý předmět a hodil ho na paseku. Předmět chytil, bouchl a vzplál jasným plamenem — byla to jakási pochodeň.

Temné těleso byl stroj — to bylo zřejmé. Byl oválný, tmavý a hlučný, nejméně tři metry dlouhý, vznášel se asi třicet centimetrů nad zemí a po stranách měl připevněno množství disků. Jeden z nich vyrazil směrem ke stanu. Následovala série výbuchů a praskání, jak stan explodoval a sesul se k zemi.

Vzápětí se na protější straně paseky objevili útočící kanci. Neuvěřitelnou rychlostí se skloněnými hlavami a míhajícíma se nohama se řítili na stroj. Jeden dorazil o zlomek sekundy dřív a narazil do jeho boku. Ozvala se rána a jekot sraženého stroje kolísal, až téměř utichl.

Druhý kanec toho díky své inteligenci a rychlým reflexům využil, za běhu se odrazil a otevřeným vrchem stroje skočil dovnitř. Haydin zatajil dech. Stroj se téměř dotýkal země, ať už v důsledku poškození nebo pod vahou kance. První zvíře již také přeskočilo bočnici a zmizelo uvnitř. Skrz hukot motoru bylo slyšet hlasité praskání, lámání kovu a pronikavý vřískot. Něco zařinčelo, utrhlo se a zvuk motoru pomalu utichal. Když se rámus utišil, bylo slyšet blížící se druhý stroj.

„Letí sem další!“ hulákal Bron, vyskočil na nohy a hvízdal z plných plic. Jeden z kanců vykoukl z trosek a vyskočil ven. Druhý byl stále ještě zaneprázdněn. První z nich vypálil ve směru přibližujícího se zvuku a když se stroj objevil na okraji paseky, byl již na místě. Ihned vyrazil do útoku a zaryl do té věci špičáky. Něco se utrhlo a ze stroje zůstal viset dolů široký pruh plastu. Stroj zakolísal. Pilot zřejmě zahlédl trosky prvního stroje, protože se otočil jako na obrtlíku a zmizel ve směru, odkud přiletěl.

Bron zapálil druhou pochodeň a vyhodil ji do vzduchu, když ta první pohasla. Byly to dvouminutové světlice, takže celá událost — od začátku do konce — netrvala déle než čtyři minuty.

Vydal se ke zničenému stroji a Haydin pospíchal za ním. Kanec vyskočil ven, ostražitě se rozhlédl a pak si začal čistit kly.

„Co to je?“ ptal se Haydin.

„Vznášedlo,“ řekl Bron. „Dnes už nejsou příliš často k vidění — ale plní svůj účel. Mohou se pohybovat kdekoli nad zemí nebo vodou a nezanechávají žádné stopy. Ale nemohou létat nad lesem.“

„Nikdy jsem o ničem podobném neslyšel.“

„Ani jste nemohl. Když začaly být všeobecně používány silové svazky a energetické buňky, byly vyvinuty lepší způsoby dopravy. Ale kdysi se stavěla vznášedla veliká jako domy. Jsou jakýmsi křížencem mezi pozemní a vzdušnou dopravou. Létají ve vzduchu, ale opírají se o zemi, protože se pohybují na polštáři vytvářeném tlakem vzduchu hnaného do prostoru pod strojem.“

„Vy jste věděl, že se ta věc blíží — proto jste nás hnal do lesa?“

„Očekával jsem to. A podle určitých příznaků jsem očekával je.“ Ukázal do nitra zříceného vznášedla a Haydin překvapeně ucouvl.

„Snažil jsem se na ně nemyslet — asi jako každý,“ řekl guvernér. „Viděl jsem jen obrázky vetřelců, takže si je nedovedu představit. Ale tahle stvoření? Vypadá to, že jsou všichni mrtví. Zelená krev, šedá kůže, hůlkovité končetiny… Jen podle obrázků, které jsem viděl, bych řekl, že to jsou…“

„Ano, Sulbani. Jedna ze tří inteligentních ras mimozemšťanů, které jsme poznali během našeho pronikání do galaxie — a jsou jediní, kteří vlastnili mezihvězdné stroje dřív, než jsme se my objevili na scéně. Už měli svůj malý koutek galaxie propátraný a náš přílet ani v nejmenším neuvítali. Drželi jsme se od nich dál a snažili jsme se je přesvědčit, že si na jejich planetách nečiníme žádné územní nároky. S některými lidmi je však těžká domluva. S některými mimozemšťany ještě těžší. Sulbani jsou ti nejhorší. Mají nedůvěru v krvi.“

„Všechno ukazuje na jejich přítomnost tady na Trowbri, ale nemůžu si být naprosto jistý, dokud se s nimi nesetkám tváří v tvář. Používání vysokofrekvenčních zbraní je pro ně typické. Víte, že když stále zvyšujete frekvenci zvuku, stane se pro lidský sluch neslyšitelným — zvířata ho však stále slyší. Když frekvenci ještě zvýšíte, přestanou zvuk slyšet i zvířata — stále ho však cítí, stejně jako my. Ultrazvuk se může používat k nejrůznějším věcem.“

Kopl do jednoho z připevněných disků, připomínajícího mikrovlnnou anténu. „To bylo první vodítko. V lese mají vysílač ultrazvuku, vysílající v pásmu, které je neslyšitelné, ale u většiny tvorů vyvolává pocit úzkosti a napětí. To byla ta nepříjemná aura, jež po většinu času držela lidi v patřičné vzdálenosti od plošiny.“ Zahvízdal signál ke shromáždění stáda. „Zvířata, stejně jako lidé, se budou vzdalovat od zdroje. Sulbani to použili k tomu, aby na nás poštvali tu nejdivočejší zvěř. Když to nezabralo, a my jsme se vrátili, nasadili mnohem účinnější věc. Podívejte se na své boty — a na tu lucernu.“

Haydin zíral. Očka z jeho bot zmizela a z potrhaných dírek trčely cáry tkaniček. Lampa, podobně jako kovové vybavení předchozí výpravy, byla zmačkaná a pokroucená.

„Magnetismus,“ řekl Bron. „Vyvíjeli a směrovali rozšiřující se magnetické pole v nepředstavitelném počtu gaussů. Tahle technika se používá v továrnách ke tvarování kovů, účinkuje však stejně dobře i na bojišti. Tohle, a vysílače ultrazvuku na závěr. I běžný pozorovací radar vás může spálit, když se ocitnete příliš blízko. A ultrazvuk určité vlnové délky dokáže přivést vodu do varu nebo odpálit organickou hmotu. To udělali vašim lidem, kteří zde tábořili. Nečekaně se objevili a zastihli je obklopené jejich vybavením, které ihned explodovalo a bylo rozmetáno kolem. To jim pomohlo je přemoci. Ale teď do práce.“

„Nerozumím, co to znamená, já…“

„Později. Musíme chytit toho, který utekl.“

Na okraji paseky, kde zmizel stroj, našli odtržený pruh černého plastu. „Kus manžety ze vznášedla,“ řekl Bron. „Zadržuje vzduch, čímž pomáhá při nadnášení. Díky tomu ho můžeme sledovat.“ Podal útržek Queeny, Jasmině a ostatním vepřům, kteří se tlačili kolem. „Jak víte, psi dokáží sledovat pachovou stopu, a prasata mají stejně dobrý čich, ne-li lepší. V Anglii byla po mnoho let používána lovecká prasata. Někteří vepři bývají také cvičeni k hledání lanýžů. Jdou tamtím směrem!“

S chrochtáním a kvikotem vyrazili vůdci do tmy. Oba muži klopýtali za nimi, následováni zbytkem stáda. Po několika metrech se musel Haydin zastavit a svázat si boty pruhy kapesníku, aby mohl pokračovat. Držel se Bronova opasku a ten měl zase prsty zaklesnuty do hustých štětin, pokrývajících Curlyho hřbet. Tímto způsobem pronikali do lesa. Kdyby vznášedlo nebylo nuceno letět otevřenou krajinou, bylo by jejich plahočení k ničemu.

Když se před nimi objevily temné obrysy hor, Bron svolal stádo k sobě. „Zůstaňte,“ poručil. „Zůstaňte s Queeny. Curly, Moe a Jasmino — se mnou.“

Teď postupovali mnohem pomaleji. Trávu pod nohama vystřídala kamenná drť a po chvíli stanuli u úpatí téměř kolmé skály. Po levé straně se vinuly temné zákruty řeky a pod sebou slyšeli její zurčení.

„Říkal jste, že tyhle věci nemůžou létat,“ poznamenal Haydin.

„Taky že nemohou. Jasmino, sleduj stopu.“ Prasátko, s hlavou zdviženou a čenichající, přeběhlo přes suť a zamířilo k holé skalní stěně.

7

„Je možné, že je tam skrytý vchod?“ zeptal se Haydin, když přejížděl zrakem hrubou strukturu skály. „Určitě tam bude — ale my nemáme čas, abychom se sháněli po klíči. Schovejte se za tamty kameny, než tu věc otevřu.“

Bron vyndal z batohu kvádr z materiálu připomínajícího hlínu a položil ho na skálu, kde stáli — k místu, které určila Jasmina. Potom do výbušniny vtiskl rozbušku, odstranil pojistku a utíkal. V okamžiku, kdy dopadl na zem k ostatním, vyrazil k nebi plamen a země pod nimi se otřásla. Všude kolem pršely úlomky skály.

Skrz mračna prachu spatřili světlo vycházející z podlouhlé štěrbiny ve skále. Kanci se na ni vrhli a patřičně ji rozšířili. Když pronikli dovnitř, zahlédli kovové dveře zasazené do skály a otevírající se směrem ven. Byl to východ z jeskyně, v níž právě stáli. Bron si mnul ret a zkoumal chodbu vedoucí do nitra hory.

„Co dál?“ zeptal se guvernér.

„O tom právě přemýšlím. V noci a venku bych své kance vyslal proti Sulbanům — nebo i proti lidem, na tom nesejde. Ale tyhle tunely jsou pro ně jako past. Před střelbou je nezachrání ani jejich rychlost. Takže — podtrženo a sečteno — všichni se přitiskněte k téhle zdi.“

Guvernér poslechl ihned, ale přimět k poslušnosti kance si vyžádalo trochu tahání za ocasy a dva dobře mířené kopance. Když byli všichni na určených místech, stiskl Bron vypínač na zdi vedle vchodu do tunelu. Velké, celokovové dveře se pomalu otvíraly — a rozšiřujícím se otvorem pronikaly laserové paprsky.

„Hangár vznášedel,“ šeptal Bron. „Vypadá to, že jich tam pár zůstalo.“

Kanci nepotřebovali žádné rozkazy. Čekali a chvěli se nahromaděnou energií, dokud se dveře neotevřely natolik, aby se vzniklou škvírou mohli protáhnout. Pak vypálili jako dvě fúrie.

„Nepoškoďte zbraň!“ křičel Bron, když opět divoce spustil laser. Po chvíli střelba ustala. Zevnitř se ozýval hlasitý praskot.

„Už můžeme dovnitř,“ řekl Bron.

Uvnitř místnosti přeplněné přístroji našli jediného Sulbana. Musel to být mechanik, protože potrhaná manžeta byla ze vznášedla odstraněna a nová byla připravena k montáži. Bron mrtvolu překročil a sebral laserovou pušku.

„Střílel jste už někdy z něčeho podobného?“ zeptal se guvernéra.

„Ne, ale chci se to naučit.“

„Někdy příště. Já jsem výtečný střelec z tohoto druhu zbraní a rád bych se dále zdokonaloval. Zůstaňte tady.“

„Ne.“

„Je to vaše rozhodnutí. Tak se držte za mnou. Možná, že seženu i něco pro vás. Musíme si pospíšit, jestli je chceme alespoň trochu překvapit.“

Ostražitě, jištěn dvěma kanci, postupoval Bron jasně osvětlenou chodbou. Haydin se držel těsně za nimi. Problémy nastaly u první křižovatky. Když byli asi dvacet metrů od ústí druhého tunelu, vyskočil z něho Sulban se zbraní připravenou ke střelbě. Bron, nezatěžuje se mířením, vypálil od boku a vetřelec se zhroutil na zem, kde zůstal nehybně ležet.

„Vemte si je!“ vykřikl. Kanci zmizeli každý v jedné chodbě. Bron střílel nad ně do ústí chodeb, až vzduch kolem jiskřil a zářil. Oba muži se dali do běhu, když ale dorazili ke křižovatce, bylo už po boji. Moe měl popálený bok. Nijak mu to však nevadilo, naopak — byl ještě zuřivější. S funěním připomínajícím parostroj se hrabal v narychlo postavené barikádě a házel bedny a kusy nábytku za sebe.

„Tady máte zbraň,“ řekl Bron, když z hromady vyprostil nepoškozenou laserovou pušku. „Nastavím ji na maximální ráži a jednotlivé rány. Stačí jen zamířit a stisknout spoušť. Musíme pokračovat. Teď vědí, že po nich jdeme, naštěstí ale nebyli připraveni na bitvu uvnitř vlastního úkrytu.“

Běželi dál a spoléhali na to, že proniknou díky rychlosti a momentu překvapení. Zastavovali se, jen když narazili na odpor. Když míjeli ústí jedné chodby, zaslechli vzdálený křik. Bron se zastavil a zavolal na ostatní.

„Počkejte. Tudy. Zní to jako lidské hlasy.“

Kovové dveře byly zasazeny do pevné skály. Laserový paprsek však změnil zámek v louži roztaveného kovu, a tak mohl Bron dveře otevřít.

„Už jsem nedoufala, že nás tady někdo najde. Byla jsem si jistá, že tady zemřeme,“ řekla Lea Daviesová. Vyšla z kobky, opírajíc se o vysokého muže se stejně rusými vlasy.

„Huw Davies?“ zeptal se Bron.

„Se ví,“ odvětil, „ale představování si nechme na pozdější dobu. Když mě sem vezli, viděl jsem značnou část jejich hnízda. Nejdůležitějším místem je centrální řídící místnost. Všechno je ovládáno odtamtud — a hned vedle mají elektrárnu. A taky komunikační zařízení.“

„Souhlasím s vámi,“ řekl Bron. „Když to obsadíme, můžeme vypnout napájení a donutit je postupovat potmě. To se bude mým kancům líbit. Budou hlídkovat a držet všechno pod kontrolou, dokud nedorazí vojsko. Zavoláme odtud do města.“

Huw Davies ukázal na pušku v Haydinových rukou. „Rád bych si ji od vás na chvíli půjčil, jestli dovolíte, guvernére. Mám tady nějaké nevyřízené účty.“

„Je vaše. Teď nám ukažte cestu.“

Bitva o velín patřila mezi ty bleskové — postarali se o to kanci. Téměř všechen nábytek byl na kusy, ovládací panely se však zdály být v pořádku.

„Huwe, vy budete hlídat vchod,“ řekl Bron. „Protože já znám písmo Sulbanů a vy asi ne.“ Mumlal si pro sebe fonetické znaky a potom se spokojeně usmál. „Světelný okruh — to je jediné, co by tohle mohlo znamenat.“ Stiskl tlačítko a všechna světla zhasla.

„Doufám, že je tma všude, a ne jenom tady,“ ozval se z temnoty s obavami Lein hlas.

„Všude,“ odpověděl jí Bron. „A spínač nouzového osvětlení pro tuhle místnost musí být tady.“ Modré žárovky rozeseté po stropě zablikaly a ožily. Lea si hlasitě oddechla. „Už mám toho vzrušení dost,“ řekla.

Oba kanci, s rudě zářícíma očkama, vyčkávavě sledovali Brona. „Jděte na to, chlapci,“ řekl jim, „ale nezraňte se.“

„O tom pochybuji,“ podotkl Haydin, když mohutné bestie vypálily ze dveří a za hlasitého dupotu kopýtek zmizely. „Viděl jsem je v akci a jsem rád, že nestojím na opačné straně.“ Odpověděl mu vzdálený praskot a tlumený křik.

Guvernér Haydin se rozhlédl po panelech s přístroji a ovladači. „A teď,“ řekl, „když je bezprostřední nebezpečí zažehnáno, by mi někdo z vás mohl říci, co se tady vlastně děje a co má tohle všechno znamenat.“

„Důl,“ řekl Huw a ukázal na schéma tunelů, visící na protější stěně. „Uranový důl — udržovaný v tajnosti po mnoho let. Nevím, jak odvážejí rudu pryč, ale tady ji těží a částečně upravují za pomoci automatických linek. Hlušinu drtí na prach a sypou do téhle říčky.“

„Řeknu vám, co se děje potom,“ ozval se Bron. „Když mají celý náklad, odvezou ho kosmickou lodí. Sulbani si dělají nároky na cesty mimo jejich oblast a na moc nad větší částí vesmíru. Mají ale nedostatek pohonných hmot a Země se snaží, aby víc nezískali. Jeden z důvodů k osídlení této planety byl ten, že je blízko jejich sektoru. Přestože my uran nepotřebujeme, nechceme, aby se dostal do rukou jim. Patrola nevěděla o tom, že těží uran na Trowbri — věděla ale, že to musí být někde v této oblasti. A tohle byla jedna z možností. Když zdejší guvernér poslal žádost o pomoc, stala se ta možnost pravděpodobnější.“

„Stále to nechápu,“ řekl Haydin. „Museli bychom si všimnout lodí přistávajících na planetě — naše radary fungují výtečně.“

„O tom nepochybuji — tihle tvorové ale měli za komplice alespoň jednoho člověka, který dohlížel na to, aby byla přistání utajena.“

„Člověka…!“ vykřikl Haydin překvapeně. Potom zamyšleně poklepával pěstmi o sebe: „To není možné. Zrádce lidské rasy. Kdo by to mohl být?“

„Nyní je zřejmé,“ řekl Bron, „že vy nepřipadáte v úvahu.“

„Já!“

„Vy jste byl nejvíce podezřelý — na vhodném místě, abyste je kryl. Proto jsem k vám také nebyl zcela upřímný. Ale nevěděl jste nic o vznášedlech, a kdybych vás nestrhl k zemi, mohl jste přijít o život. To vás vyloučilo z okruhu podezřelých. Zůstal druhý nejpravděpodobnější — radista.“

„Máte pravdu,“ ozvala se Lea. „To on mi zprostředkoval telefonický rozhovor s Huwem. Potom mě přinutil zavolat vám a řekl, že když to neudělám, přijde Huw o život. Neřekl, proč se s vámi chce setkat, netušila jsem…“

„Ani jste nemohla,“ usmál se na ni Bron. „Nevypadá jako zabiják a zřejmě plnil příkazy Sulbanů, když se mě chtěl zbavit. Skutečně si přivydělával tím, že na radaru neviděl jejich lodě. Byl to on, kdo přerušil rádiové spojení s Huwovou skupinou, když na ně zaútočili Sulbani. Signály nejspíš nahrával a dal vrahům nejméně hodinu nebo dvě na jejich práci, než odvysílal přepad a ztrátu spojení. Mělo to vypadat tajemně. Doufám, guvernére, že teď pošlete pochvalnou zprávu o této operaci BRAV.“

„Tu nejlepší,“ odvětil Haydin. Podíval se dolů na Jasmínu, která je vystopovala a nyní ležela stočená u jeho nohou a přežvykovala cosi ze zásob Sulbanů. „Jsem ochoten přísahat, že se do konce života zřeknu konzumace vepřového.“

přeložil Jiří T. Pelech

MUŽ Z R.O.B.O.T.

1

Konstrukce opotřebované kosmické lodi se po přistání ještě chvěla, když se poklop nákladového prostoru se skřípěním otevřel. S nebývalou mechanickou rychlostí položil jeřáb, vybavený drapákem, dolů na sežehnutou zem obchodní pult, plný různých zásuvek. Poté vytáhl křiklavou, bohatě záplatovanou stahovací střechu a roztáhl ji nad pultem. Ve stejně svižném tempu vynesl ven židle, krabice, roboty, chladící zařízení, pokladnu, plivátko a nespočet dalších věcí.

Téměř jakoby mimochodem se uprostřed té horečné činnosti spustil od poklopu na zem kovový žebřík. Dolů po něm, vyhýbaje se chvátající mechanické ruce, slézal muž. Byl oblečen do kombinézy s pestrým vzorem a na hlavě měl elegantním způsobem nasazenou pokrývku hlavy starobylého stylu s širokým okrajem, zvanou bouřka . Než se dostal na zem, vydatně se zpotil. Jmenoval se Henry Venn, ale jeho přátelé mu říkali Hank.

Když se Henry plahočil k dlouhému pultu, kde pak vklouzl do křesla, zvířil oblaka na troud vysušeného prachu. Rychle stiskl jedno z tlačítek a vzápětí se rozezněla hlučná, halasná hudba. V okamžiku, kdy vytáhl z chladničky papírový pohárek plný vody, se hudba vytratila, aby byla vystřídána hřímající nahrávkou jeho hlasu.

„Přijďte, prohlédněte si je, přijďte, kupte je, přijďte, sáhněte si na ně — dokud jsou horké, studené, či právě vlažné. Již nikdy ve svém životě nebudete mít příležitost vidět přístroje, spotřebiče pro domácnost a roboty jako jsou tyto, a tak kupujte, kupujte, kupujte, než budou všechny vyprodané!“

Všechny tyto neodbytné obchodnické praktiky a pulsující činnost se zčistajasna objevily v této pustině. Oranžové slunce pálilo, až se horký vzduch tetelil. Kosmická loď přistála až na úplném konci kosmodromu, který byl vlastně jen vyčištěným a oploceným polem. Na opačném konci, stěží viditelné skrz tetelící se vzduch, byly provozní budovy a řídící věž. Země se spékala a ani lístek se nepohnul. Henry smekl klobouk a než si ho nasadil zpět, otřel si nejdřív kapesníkem čelo a vnitřní okraj klobouku. Z reproduktorů vycházela břeskná hudba, ztrácející se v horku a nekonečném tichu.

Na vzdálenějším konci pole se něco pohnulo. Rychle se to zvětšovalo, provázeno oblaky zvířeného prachu. Řítilo se to k Henryho kosmické lodi, až dopadl tmavý stín na pult. V ohlušujícím hlomozu stačil Henry zavřít oči dřív, než ho zahalilo mračno prachu. Když je otevřel, viděl, že z tmavé skvrny se stal rozložitý muž, jedoucí na jednostopém vozítku, jež prudce zabrzdilo u lodi. Ten muž mluvil úsečně a jasně, nedalo se pochybovat o jeho úmyslech.

„Zalezte do tý lodi a vypadněte odsuď.“

„Velice rád bych vám vyhověl,“ řekl Henry s vřelým úsměvem. „Ale obávám se, že nemohu. Mám poškozený vnitřní plášť raketového potrubí.“

V tichu, jež po jeho slovech nastalo, si jeden druhého změřili. Byli naprosto rozdílní. Muž, sedící jako přikovaný na pásocyklu, jakémsi typu motocyklu gyroskopicky stabilizovaném, s mohutným pásem místo kol, byl vysoký, rozložitý, větrem ošlehaný. Vzhlížel zpod velkého širáku, ruku výhružně položenou na vyhlazené pažbě pistole, zastrčené v pouzdře připevněném na noze. Vypadal, že je schopen všeho.

Henry Venn naopak vypadal úplně neškodně. Byl dobrácký a usměvavý a nepřející lidé mu dokonce říkali cvaldo. Popošel přikrčen k druhému muži, sedícímu vzpřímeně, a jeho průsvitně bílá ruka, kterou vztáhl po pohárku vody, se stále trochu chvěla.

„Napijete se?“ zeptal se. „Dobrá chlazená voda. Jmenuji se Venn, Henry Venn, ale přátelé mi říkají Hank. Je mi líto, asi jsem přeslechl vaše jméno. Šerife,“ dodal, když si všiml nápisu na zlatém odznaku, připíchnutém na mohutné hrudi druhého muže.

„Schovejte to vaše haraburdí zpátky do lodi. A vypadněte odtud. Máte na to dvě minuty, pak vás zastřelím.“

„S největší radostí bych vám vyhověl, věřte mi. Ale prasklý vnitřní plášť…“

„Tak tam dejte nový. A vypadněte odsuď.“

„Kdybych měl náhradní, tak to udělám. Nemám ho. Nevíte náhodou, jestli bych mohl sehnat nějaký tady na kosmodromu?“

„Vypadněte odtud,“ opakoval šerif, avšak duchem už byl jinde. Bylo vidět, že přemýšlí o vnitřním plášti trysek a o tom, co by se mělo udělat, aby dostal cizince a jeho loď pryč z téhle planety. Henry využil chvíle klidu a stiskl kolenem tlačítko na zadní straně pultu.

„Nefalšovaná Old Rottgutt whisky, nejlepší v galaxii,“ nabízel tenkým hláskem drobný robot, jenž se znenadání objevil na pultě. Byl vyroben z částí trubek a měl velké kleště místo čelistí. Ve svých klepetech držel láhev s jantarově zbarveným obsahem a podával ji šerifovi.

Vysoký muž okamžitě zareagoval, vytáhl pistoli s dlouhou hlavní a vystřelil. Oblak kouře, hlasitá rána a láhev se rozlétla na kousky.

„Snažíš se mě zabít, co?“ vykřikl šerif, napřáhl zbraň proti Henrymu a natáhl kohoutek.

Henry zůstal nehybně stát s úsměvem na tváři. Zbraň cvakla jednou, pak podruhé, jak šerif stiskl spoušť. S vyděšeným pohledem na stále nehybného Henryho zastrčil pistoli zpátky do pouzdra, natočil motor a vyrazil pryč, obklopen zvířeným prachem.

„A teď, co to mělo všechno znamenat?“ zeptal se Henry, zdánlivě promlouvaje k řídkému vzduchu kolem sebe. Vzduch hned odpověděl, do ucha mu šeptal zastřený hlas:

„Individuum se spalovací střelnou zbraní se ti snažilo způsobit zranění. Ta zbraň je zkonstruována z kovů na bázi železa. Vygeneroval jsem proto intenzivní orientované magnetické pole, jež zabránilo vnitřnímu mechanismu v pohybu, a tak zbraň vyřadilo z provozu.“

„Bude mu to připadat podezřelé.“

„Těžko. Záznamy potvrzují, že tento typ zbraní je náchylný k poruchám. Této poruše se říká selhání.“

„To si budu pamatovat,“ řekl Henry a usrkl si vody.

„Co si budete pamatovat?“ zeptal se pronikavý hlas z druhé strany pultu.

Henry se musel natáhnout hodně dopředu, aby uviděl malého chlapce. Stál tam s hlavou pod úrovní desky pultu.

„Zapamatuji si, že jsi můj první zákazník na téhle správné planetě, a to je důvod, proč musíš obdržet zvláštní prémii.“

Předvedl několik rychlých pohybů na klávesnici před sebou a na desce pultu se otevřel poklop. Trubkovitý robot sáhl do vzniklého otvoru a vytáhl na stopu široké, barevně pruhované lízátko. Postrčil je k malému chlapci, jenž si je nedůvěřivě měřil.

„Co je to za věc?“

„Zvlášť chutný druh cukroví. Uchopíš do ruky dřevěnou část a kulatou část si dáš do pusy.“

Chlapec to okamžitě udělal a začal lízátko chroustat.

„Nevíš, kdo byl ten chlap, co právě odjel?“ zeptal se Henry.

„Šerif,“ zamumlal s plnou pusou rozpouštějící se sladké hmoty.

„To je jediné jméno, které má?“

„Šerif Mordret. Děti ho nemají rády.“

„Ani se jim nedivím…“

„Co to jí?“ zeptal se kdosi. Henry se otočil a spatřil většího chlapce, puberťáka, který se objevil stejně tiše jako ten první.

„Cukroví. Dal by sis taky? První kousek je zdarma.“

Po krátkém rozmýšlení chlapec přikývl. Henry se sklonil ke spodní přihrádce tak, aby zůstala jeho tvář skryta, zatímco šeptal. Chlapci ho zaslechnout nemohli, ale ruchové lodní mikrofony zachytily jeho slova jasně.

„Co se to děje? Odkud se tyhle děti berou? Spíš nebo co?“

„Počítače nikdy nespí,“ odpověděl mu reprodukovaný hlas lodi do ucha. „Chlapci nejsou ozbrojeni a pohybují se velice obezřetně. Domnívám se tedy, že nejsou nebezpeční. Dalších pět se z různých směrů blíží k lodi.“

Přikradli se k pultu jeden po druhém a každý dostal kousek cukroví zdarma. Henry stiskl klávesu na pokladně, zazněl zvonek, zásuvka vyjela ven a na displeji se objevil drobný nápis ŽÁDNÝ PRODEJ .

„Tak, a tak je to až dosud, chlapci,“ řekl jim. „Nic prodáno. Ani kousek. Co to bude — další cukroví? Mám ho mraky. Hračky, knihy, řekněte jaké, já je mám všechny. Spěchejte domů, rozbijte prasátka a kupte si memrobota, obousměrné rádio…“

„Pistoli?“ zeptal se puberťák. „Myslím, že bych mohl chtít pistoli.“

„Robbie už bude dost veliký, brzy bude pistoli potřebovat,“ řekl malý chlapec a ostatní přitakali.

„Bohužel, zbraně na skladě nemám,“ odpověděl Henry. Byla to naprostá lež. „A i kdybych je měl, nemohl bych je prodat nezletilým.“

„Dostanu pistoli od strýčka, kdykoli budu chtít,“ řekl Robbie a zamračil se.

Pokladna pár minut spokojeně rachotila, jak chlapci vytahovali drobné, které měli u sebe, aby je vyměnili za rozmanité zboží, takové, jaké malí chlapci vždy kupují.

„Máte tady pěknou planetu,“ řekl Henry, podávaje přes pult svazek zvukových comicsových knih, aby si je Robbie prohlédl. Když listoval stránkami, bylo slyšet zvuky drobných výbuchů, útržky rozhovorů, řev miniaturních raketových motorů. „Není špatná, pokud máte rád krávy,“ mumlal, hluboce zaujat novými comicsy.

„Máte tu hodně návštěvníků?“

„Žádné, lidé tady na Slagteru nemají cizince rádi.“

„Dobře, ale nějaké přece jen mít musíte. Aspoň jednoho. Vím, že v tomhle systému před nedávnem proběhlo sčítání lidu. Myslím, že byl zrovna ve službě kapitán Sergejev.“

„A tak, ten.“ Z otevřených stránek se ozýval tichý křik divochů. „Ale ten tu jen přistál a hned zase odletěl…“

Robbie se zarazil a otočil hlavu na stranu. Zavřel časopis a postrčil přes pult minci, aby za něj zaplatil. A pak zmizel. Ostatní chlapci zmizeli se svými nákupy též. Za okamžik byli všichni pryč.

2

„Co má tohle všechno znamenat?“ zeptal se Henry nahlas.

„Směrem od letištních budov se blíží vozidlo,“ odpověděl počítač. „Sluch těch chlapců je daleko citlivější než tvůj, a tak ho slyšeli dřív.“

„Jsou mladší, a tak slyší vyšší frekvence,“ reptal Henry. „Taky to teď slyším. A dokonce svým perfektním zrakem vidím prach. Počítači, chytrý brachu.“

„Já jednoduše konstatuji fakta,“ odpověděl počítač s mechanickou arogancí.

Přijíždějící vozidlo byl kolopásový náklaďák, jenž se hřmotně sunul k lodi, u níž se se skřípěním brzd zastavil. Když ho zahalil oblak prachu, Henry si povzdechl. Cožpak skutečně každý na Slagteru řídí takhle zbrkle?

Z kabiny vyskočil muž, který klidně mohl být bratrem nebo blízkým příbuzným šerifa. Opět týž široký klobouk, ocelový pohled, do bronzova opálená kůže a zbraň v pohotovosti.

„Nazdar, cizinče,“ řekl Henry a upřeně se díval na mohutnou hlaveň pistole. „Jmenuji se Henry Venn, ale přátelé mi říkají Hank. A vaše jméno musí být…“

Nevrlá zamručení bylo jedinou odpovědí, kterou dostal na svou přátelskou otázku. Na oplátku se usmál a zkusil to znovu.

„No dobrá, nebudeme se v tom teď šťourat. Je tu něco, co bych pro vás mohl udělat. Prodat vám malý okřídlený tranzistor, který vás bude všude následovat a zpívat vám ve dne v noci sladkou hudbu do ouška…“

„Bude vnitřní plášť typ 30-M3 pasovat do trysek téhle hromady šroubů, se kterou lítáte?“ zeptal se muž.

„Jistě ano,“ odvětil Henry rozradostněně. „Nevíte, kde bych takový mohl dostat?“

„Tady,“ řekl příchozí a vyndal z korby náklaďáku dlouhou keramickou trubku, kterou pak položil na pult. „Bude to přesně 467 kreditů.“

Henry přikývl a s cinkotem otevřel pokladnu. „Mohu vám dát 3,25 v hotovosti a zbytek dorovnat šekem.“

„Hezky pěkně všechno v hotovosti.“

„Pak se obávám, že budete muset počkat, dokud neprodám některé ze špičkových výrobků, neboť nemám v této chvíli tolik.“

Muž se na něj přísně zadíval a poklepal prsty na pažbu své pistole.

„Já vám řeknu, co udělám. Výměnej obchod. Vyměním tenhle vnitřní plášť za hromadu pistolí, pušek, granátů, stře…“

„Je mi líto, ale smrtící zbraně nemám na skladě. Mám však několik robotů první třídy pro každé použití.“

„Válečný a zabijácký roboty?“

„Ne, ne, takové ne. Ale mohu vám prodat robota tělesného strážce, jenž zabrání čemukoli a komukoli, aby vám ublížil. Co vy na to?“

„Je-li to pravda, beru ho. Tak ho vybalte.“

Henry rychle zadal pár příkazů na ovládacím panelu. Robot bude normální typ pro všeobecné použití, ale jeho jednání bude zvlášť naprogramováno pro daný účel. Henry dal počítači instrukce, jimiž upřesnil, co vlastně chce. Ani ne za 20 vteřin se nahoře v otevřeném průlezu objevil nablýskaný robot podobný člověku, jenž překotně slézal dolů po žebříku. Seskočil na zem a svižně zasalutoval.

„Jaký jsi robot?“ zeptal se ho Henry.

„Jsem robot — osobní strážce. Udělám vše, co je v mých silách, aby ho, ji, nebo ty, které chráním, nepotkalo nic zlého.“

„Je to on a je tamhle. Ochraňuj ho.“

Robot oběhl malé kolečko kolem svého nového pána a když zjistil, že mu nehrozí žádné bezprostřední nebezpečí, zůstal stát, výhružně mumlaje, po jeho boku. Muž si stroj podezřívavě prohlédl od hlavy až k patě.

„Nevypadá nijak zvláštně. Jak poznám, že bude fungovat?“

„Předvedu.“ Henry vytáhl z jedné ze zásuvek lovecký nůž s dlouho čepelí a pevně ho uchopil za rukojeť. Pak se s překvapivou rychlostí přehoupl přes pult a křičel: „Smrt, smrt.“

Než mohl vyplašený muž vytáhnout pistoli, bylo po všem. Nůž odletěl daleko do prachu a Henry zůstal ležet jak dlouhý, tak široký na zádech, nohou robota pevně přitlačený k zemi.

„Ujednáno,“ řekl muž a nechal pistoli vklouznout zpět do pouzdra. „Teď si spravte loď a vypadněte odtud před západem slunce, jinak nebudete za úsvitu mezi živými.“

„Je od vás milé, že mi to říkáte. Ale poprosím vás o jednu formalitu. Budu potřebovat vaše jméno na účtenku a registraci robota,“ požádal ho Henry, propisovačku připravenou nad svými účetními knihami.

Muž vykazoval všechny viditelné příznaky náhlého utrpení, svraštělé obočí, vyděšený pohled, poškubávání prstů. „Nač chcete mé jméno?“ zeptal se hlasem, z něhož čišelo podezření.

„To je otázka zákonů, pane. Bez vašeho jména není tento účetní doklad úplný a vy oficiálně nevlastníte tohoto skvělého robota, který vás nyní ochraňuje každou molekulou svého ocelového já. Tento robot by vám mohl být odebrán, takže byste byl znovu vystaven nepřízni samoty…“

„Silas Enderby,“ zašeptal chraplavě muž. Když neochotně cedil slova skrz zuby, potil se a klepal. Jako by se bál toho, co řekl, vskočil do svého náklaďáčku a nastartoval.

„Stále záhadnější,“ řekl si Henry a oklepával si prach ze šatů, zatímco sledoval, jak polopásák s jeho robotem odjíždí. „Chudák Silas se choval, jako by vyslovení vlastního jména bylo zločinem. Na jaké zvláštní zvyklosti tady ještě můžu narazit?“ Dumal nad tou otázkou, ale nenapadla ho žádná odpověď, a tak ji na chvíli odložil a promluvil k počítači.

„Věříš té historce, že Sergejev tuhle planetu opustil?“

„Stěží pravděpodobné,“ odpověděl počítač, „přesně v poměru 97.346 ku 1 proti této možnosti. Kapitán Galaktického sčítání lidu neodlétá bez své lodi.“

„A jeho loď je zakopána právě zde pod tímto polem. Jak jsme od ní daleko?“

„Ukrytá loď je 4,6 metru pod povrchem a přesně 41 metrů 30 centimetrů severovýchodně od špičky tvé pravé boty. Určil jsem její polohu naprosto přesně před přistáním výměnou informací s jejím počítačem. Cítil jsem, že by vzbudilo podezření, kdybychom přistáli přímo na tom místě.“

„Moudré rozhodnutí, to si piš. Jak pokračuješ s tunelem?“

„Je hotov. Vyslal jsem vrtnou soupravu dolů přes přistávací nohu a ta dosáhla vstupního modulu druhé lodi přesně před 3,86 minuty. Nyní se vrací a hloubí druhý tunel, vedoucí k tvému pultu.“

„Dej mi vědět, až dorazí. A tentokrát upřímně doufám, že uděláš něco účinného, abys zajistil stěny tunelu.“

Následovala krátká odmlka, než počítač znovu promluvil, značící chvatné prohledávání nespočetných paměťových souborů, následované několika stejně rychlými dedukcemi.

„Došel jsem k závěru, že narážíš v negativním nebo ironickém smyslu na tu událost na Gilgameši IV, kde došlo k nepodstatnému závalu. Už dřív jsem ti vysvětlil, že šlo o naprostou náhodu, kvůli…“

„Tvé zdůvodnění jsem už slyšel. Chci jen, abys zajistil, že se to nebude opakovat.“

„Veškerá preventivní opatření jsem provedl,“ řekl počítač hlasem, který ani náhodou nemohl být dotčený, protože, přese všechno, to byl jen stroj.

Henry naplnil další papírový pohárek vodou a poklepal na nový vnitřní plášť: znělo to velmi melodicky. Roboti by ho dokázali instalovat během hodiny, ale kdyby vytáhl vrátek a předstíral, že to udělá sám, mohl by celou činnost protáhnout až do tmy. Musel najít způsob, jak na této planetě získat víc času; pochyboval, že by mohl splnit svůj úkol před zítřejším ránem.

„Tunel je hotov,“ zašeptala mu loď do ucha.

„Dobrá, připrav se. Jdu na to.“

Pro případ, že by byl sledován, hrál svou roli naplno. Napil se z pohárku a položil ho téměř na kraj pultu. Pak zívl, zakrývaje si ústa rukou, aby bylo vidět, že zívá, ne jen že umí široce rozevřít čelisti. Potom se protáhl, přičemž rukou shodil pohárek na zem. Podíval se za ním a pak se sehnul, aby ho zvedl. Jakmile to udělal, ocitl se pod úrovní pultu a z dohledu kohokoli na druhém konci pole.

Zadní stěna pultu se otevřela dokořán a Henry vlezl do vzniklého otvoru. Když se vplížil dovnitř, protlačil se kolem sebe a vyplížil se ven. Ten, který vylezl ven, nebyl totožný s tím, který vešel dovnitř. Byl to humanoid, jehož plastové maso bylo vytvarováno podle Henryho rysů, věrně do posledního záhybu a mateřského znaménka. Robot zdvihl papírový pohárek, narovnal se a posadil se do křesla. Pro nezúčastněného pozorovatele seděl Henry stále na svém místě a čekal na zákazníky.

Ale on nic takového nedělal. Slézal po žebříku do dobře osvětleného tunelu nějakých 6 metrů pod zemí.

3

„Zdá se, že je to tu o něco lepší než v tunelu, co byl zavalen,“ řekl Henry.

„To je pravda,“ souhlasila loď, prostřednictvím malého mnohorukého robota, jenž držel ve svých drapavých rukou směrovku, na níž byla namalována šipka, pod kterou byl nápis K ZAKOPANÉ LODI. Henry se vydal naznačeným směrem.

Je ovšem nemožné, aby se lodní počítač cítil vinen. Ale tenhleten snad pocítil, že se minule nezachoval přiměřeně, když vyztužený podzemní tunel na jednom místě nevydržel. Tento tunel byl po celé délce pokryt svařenými a vyztuženými pláty z nerez oceli. Tunel byl dostatečně vysoký, aby mohl Henry kráčet vzpřímeně, a na cestu mu svítily vestavěné zářivky. Jak kráčel po hřebenaté, protiskluzné podlaze, ze skrytých reproduktorů zněla příjemná hudba. Chodba se prudce zahýbala v místě, kde ústila do hlavního tunelu, vyhloubeného zpod Henryho lodi. Svářecí robot ustoupil na stranu, aby ho nechal projít, pak ukázal doprava rukou, na jejímž konci měl připevněnou svítilnu.

„… zakopaná loď … je tímto směrem …,“ řekl bezbarvým monotónním hlasem.

„Není to špatný, vůbec ne,“ říkal si Henry, okouzlený velkoplošnou projekcí zasněženého lesa, která pokrývala jednu ze stěn. Tunel končil u oblého kovového boku pohřbené kosmické lodi, se vzduchovým uzávěrem šikovně umístěným přímo před ním. Těžkotonážní robot tlačil na vysokointenzivní jiskrový vrták, jímž hloubil otvor do trupu lodi.

„Zapomněl ses zmínit, že se musíme dovnitř dostávat násilím,“ ozval se Henry.

„Opomněl ses zeptat,“ odvětila loď, prostřednictvím vrtajícího robota. „Počítač na téhle lodi je velmi nízké úrovně, není schopen příliš rozumného uvažování. Vykonával navigační úkony podle potřeb, protože byl k tomu naprogramován, ale odmítá otevřít uzávěr, jelikož neznáme správnou kódovou sekvenci. Takže je třeba přerušit jeho řízení.“

V tu chvíli se vrták provrtal skrz. Robot zatlačil ještě trochu dopředu, aby bylo jisté, že je otvor začištěn. Pak vrták vytáhl. Chodbou si to přibručel titěrný robot. Nebyl silnější než lidský prst a připomínal svýma četnýma nohama mechanickou stonožku. Za ním se táhl kabel a když se drápal na stěnu zakopané kocábky, Henry zahlédl na jeho přední části něco jako drahý kámen — TV očko, zasazené přímo nad zlomyslně vypadajícím řezným zobcem. Robot zamířil přímo k otvoru a zmizel v něm, táhnouc kabel stále za sebou.

„Nač to?“

„Přímé řízení,“ odpověděla loď prostřednictvím svářecího robota, jenž ho míjel na své cestě zpět. „Odpojuji počítač a přebírám řízení.“

Jak řekla, tak se taky stalo. V mžiku se rozeběhly skryté motory a hermetický uzávěr se otevřel dokořán. Henry našel místo, kudy procházel drát otvorem, a následoval ho do řídící místnosti. Tenounký kabel vedl do inspekčních dvířek vyvedených z počítače. Uvnitř Henry letmo zahlédl přerušené dráty a mnohonohého robota, visícího jako mechanická pijavice na výstupním svazku. Vzduch byl čistý, loď byla prázdná, nikde žádné stopy lidské přítomnosti.

„Cos zjistil?“ zeptal se.

Odpověděl mu sice palubní počítač, ale Henry věděl, že to mluví počítač z jeho vlastní lodi.

„Poslední záznam v palubním deníku je starý něco přes jeden standardní rok, 372 dní, abych byl přesný. Zní: Přistání, 16:45.“

„Není moc sdílný, ten náš kapitán Sergejev. Musel přistát, udělat záznam do deníku a jít ven plnit své úkoly. A nikdy se nevrátil. Je v databankách ještě něco dalšího?“

„Pouze série rádiových varování, která loď vyslala, aby nebyl narušován majetek vlády, to bylo tři dny po přistání. Můžeme předpokládat, že to bylo tehdy, kdy byla loď zahrabána.“

„Ano, můžeme. Můžeme se taky domnívat, že se kapitánu Sergejevovi stalo něco ošklivého, což je na této mírumilovné planetě vysoce pravděpodobné. Skupina či skupiny zainteresované v této záležitosti se nemohly do lodi dostat, a tak ji zakopaly, aby se zbavily důkazů. Tak, a co teď?“

„Radil bych vrátit se k pultu. Rychle se blíží nějaké vozidlo.“

„Obraz!“

Navigační obrazovka se rozzářila, neboť počítač začal přenášet signál z jednoho ze svých čidel. Důvěrně známý oblak prachu se blížil svým obvyklým divokým tempem.

„V žádném případě se nedostanu zpět dřív, než dorazí. Ať mě pro jednou zastoupí robot.“

„Je naprogramovaný jen na jednoduché pohyby a výrazy.“

„V tom případě mě napoj na jeho hlasové obvody, to by mělo být dost snadné.“

Bylo. Když nákladní auto smykem zastavilo a seskočila z něj skupina mužů, humanoid seděl a usmíval se.

„Co to bude, pánové?“ řekl Henry. „Mám na skladě jen to nejlepší zboží.“

Počítač zaznamenal jeho slova a zpozdil je o 100 milisekund, aby mohl odpovídajícím způsobem naprogramovat pohyby robotových čelistí. Zdálo se, že trik vyšel, protože Slagteřané popošli až k pultu a zakaboněně shlíželi na sedící postavu. Jeden z nich byl šerif a ostatní měli postavu i oblečení stejné jako on.

„Tak ty ses vyptával?“ zeptal se výhružně šerif.

„Kdo — já?“ koktal Henry a robot si poslušně ukázal prstem na hruď.

„Ano, ty. Vyptával ses na kapitána Sergejeva?“

Na obrazovce se nad obrazem šerifa postupně objevovala slova: JEDEN Z MUŽŮ NYNÍ OBCHÁZÍ PULT … VE ZVEDNUTÉ RUCE MÁ NĚCO, CO VYPADÁ JAKO TUPÁ ZBRAŇ.

„Nemohu si vybavit, že bych to jméno vyslovil,“ řekl Henry. Pak zakryl dlaní mikrofon. „Když chtějí dělat problémy — nech je. Můžeme se tak víc dozvědět.“

„Myslím, že ano,“ řekl šerif, nakláněje se blíž a blíž. „Já vlastně vím, že ses na něj vyptával.“

BYL JSI UDEŘEN ZEZADU DO LEBKY, sdělovala pohybující se slova a záběr se změnil, aby ukázal Henryho-robota, jak padá přes pult.

„Ohhhhh,“ zasténal Henry, pak se odmlčel.

„Teď jsi odpojen,“ oznámil počítač.

„Dostaňme nějaké štěnice na ten náklaďák, spoustu štěnic. Plně pokrýt zařízení a kanály.“

Slagteřané si se svým zajatcem, zdánlivě omráčeným a v bezvědomí, počínali zdatně — skoro jako profesionálové. Dva muži uchopili Henryho-robota v podpaží, třetí ho popadl za kotníky a zvedli ho z pultu. Rychle ho odnesli k zadní části náklaďáku a hodili ho dovnitř. Šerif byl již v kabině a startoval. Když poslední noha opustila zemi, vyrazil s náklaďákem přískokem vpřed. Od úderu do odjezdu uplynulo sotva pár vteřin. Jednali rychle.

Nicméně roboti se pohybovali rychleji. Zatímco nervové impulsy se šíří velmi nízkou rychlostí 91,4 metru za sekundu, elektřina rychlostí světla. Což, dle nejnovějších měření dává 298 122 kilometrů během té samé sekundy. A tak ve chvíli, kdy se muži blížili ke zhroucené postavě, elektronické příkazy už na lodi otevřely přihrádky a komory. Když muži zvedali své bezvládné břímě, stovky robotů pospíchaly splnit rozkazy. Největší z nich byl veliký jako knoflík, nejmenší jako mravenec. Všichni byli přímo podřízení lodnímu počítači. Proudili dolů dutou přistávací nohou, tunelem ven a nahoru do pultu. Dvířka na straně obrácené k náklaďáku se rozletěla dokořán a ta mihotavá, cupitající horda se vyrojila ven. Někteří z nich se vyšplhali na běhouny polopásáku, další vskočili mohutnými skoky dovnitř, zatímco jiní uvedli do chodu své miniaturní trysky a letěli za svým cílem. Než se Slagteřané objevili, byli všichni roboti z dohledu.

„Ukaž mi pohled z přední části náklaďáku,“ řekl Henry a pohodlně se posadil do křesla pilota, připraven prožít svůj vlastní únos v pohodlí.

Obrazovka před ním ztmavla, pak se zase rozsvítila a představila mu ideální záběr na ubíhající hlínu, množství prachu a něco málo jiného.

„Příliš nízko. Cožpak nemáš nějaké očko nahoře na kabině?“

Záběr se změnil. Okolí teď snímalo čidlo umístěné výš na náklaďáku, odkud byl pěkný pohled na rychle se přibližující budovy kosmodromu. Budovy se jen mihly, jak náklaďák zatočil a hnal se zběsilým tempem vyjetými kolejemi polní cesty.

„Dlažba by potřebovala opravit. Už chápu, proč všechna jejich vozidla mají pásy. Doufám, že jsi využil téhle jízdy, abys nasadil štěnice na všechny cestující v náklaďáku?“

„Už se stalo. V této chvíli je na každém jedinci minimálně šest čidel. Tento počet bude zvýšen v závislosti na délce právě probíhající vyjížďky.“

„Čím delší jízda, tím zavšivenější budou. Zajímalo by mě, kam míří. Vyhýbají se městu, že jo?“

„Ano, vyhýbají.“

Silnice zabočila a zvlnila se a náhle bylo vpředu skrz prach vidět pohybující se stíny. Aniž snížil rychlost, opustil šerif cestu a vůz mocně rozhoupán projel křovím, aby se vyhnul překážce. Cesta přes pole byla, když nic jiného, rovnější než silnice, a tak snímače přinášely jasné záběry stáda pasoucích se zvířat, jež míjeli. Henry užasle sledoval vykulené oči, mohutné boky a velký pár jako jehla ostrých rohů, který každé zvíře neslo.

„Ve jménu zdravého rozumu, co jsou zač tahle ďábelsky vyhlížející zvířata?“ zeptal se Henry. Lodní počítač prohledal nekonečné zdroje svých paměťových souborů a zformuloval odpověď během několika milisekund.

„Poddruh pozemského druhu bos domesticus. Toto zvíře bylo vyšlechtěno z běžného krátkorohého hovězího dobytka, aby obnovilo dlouhorohý, kdysi běžný dobytek v části Země, které se říká Spojené státy, zvláště v zeměpisné kategorii bájného významu zvané Texas. Dlouhorohý dobytek pocházel ze Španělska…“

„To mi úplně stačí. Další podrobnosti by mi jen přivodily bolesti hlavy. Myslím, že tahle divoce vyhlížející zvířata musí být základem slagterského hospodářství. Velmi zajímavé. Podívej se, jestli nemůžeš umístit štěnici na toho drsného jedince na pásocyklu, provázejícího hejno.“

„Hejno je výraz označující skupinu ptáků. Správný výraz používaný pro dobytek je stádo…“

„Dělals něco, zatímco jsi mi dával lekci?“

„Požadovaný zákrok byl proveden.“

Náhle je přerušila střelba, následovaná ostrým výbuchem. Obrazovka byla plná mračen prachu, pak oslepla.

4

„Nepředpokládám, že bys mi mohl říct, co se stalo,“ poznamenal Henry co nejsarkastičtěji.

„Jsem šťastna, že ti to mohu říci,“ odpověděla loď, ignorujíc tón jeho hlasu. „Polopásák byl nejprve ostřelován a potom najel na minu. Přepnu na záběr z výzvědného očka nad scénou.“

Objevil se obraz naprostého zmatku. Zdálo se, že nikdo v převráceném polopásáku nebyl těžce raněn, poněvadž všichni se teď ukrývali za ním a energicky ostřelovali jinou skupinu mužů. Tito muži, kteří seděli na pásocyklech, pravděpodobně doprovázeli stádo dobytka. Nyní opustili svá místa a hledali bezpečí za nerovnostmi terénu tak, aby mohli opětovat střelbu. Zazněly výstřely z malých ručních zbraní, dobytek bučel a pobíhal kolem. Zavládl všeobecný chaos.

Henry-robot ležel zhroucený v prachu jako odložená loutka.

Ve střelbě nastala krátká pauza — snad že nabíjeli své zbraně — a za převráceným náklaďákem se objevila bílá vlajka. Pár výstřelů proděravělo látku, než střelba úplně ustala. Jeden z útočníků zakřičel:

„Odhoďte zbraně, vy zloději dobytka, jinak budete do západu slunce viset.“

„Jaký zloději dobytka?“ ozval se podrážděný hlas. „Tady je šerif. Váš šerif, zvolený tento měsíc. Proč jste na nás stříleli a vyhodili náš auťák do vzduchu?“

„Proč se pokoušíte ukrást naše krávy!?“

„Nechceme vaše krávy. Máme tu muže, kterého jsme zajali. Návštěvníka z kosmu.“

Poté bylo slyšet mumlavé dohadování, než mluvčí znovu promluvil. „Tak ho ukažte.“

Henry viděl sebe, zvednutého nad obrněný bok náklaďáku a třesoucího se strachem, v očekávání kulek, jež ho zasáhnou. Nic se nestalo.

„V pořádku, jste skutečně šerif. Můžete jet. Ale nezkoušejte znovu ukrást naše krávy, slyšíte?“

„Jak můžeme jet? Rozbili jste nám vůz.“

Po chvilce hlasitého dohadování se obě skupiny objevily a s rukama připravenýma sáhnout po zbrani obhlížely rozsah škod. Ty se nezdály být velké, patrně byl polopásák stavěn tak, aby vydržel takovou nálož. Přivázaly k němu lana a s pomocí pásocyklů se jim podařilo převrátit ho zpátky na pásy. Šerifova skupina se vyšplhala dovnitř a její odjezd provázely mnohé zamračené pohledy.

„Nikdy bys je nemohl vinit z toho, že jsou přátelští,“ řekl Henry, když jízda pokračovala.

Vpředu byly nyní vidět ohrady a náklaďák rychle projížděl kolem velkého množství dobytka shromážděného v oddělených prostorách. Cesta končila u velké budovy bez oken. Náklaďák, jak bylo jeho zvykem, smykem zastavil a když se zvířený prach rozptýlil, objevila se skupina mužů, shromážděná u zamčených dveří.

Byly to nejzamčenější dveře, jaké kdy Henry viděl. Pohlížel na ně se zmatenou bázní. Podél kraje dveří byl umístěn nejméně tucet petlic, na nichž se pohupovaly visací zámky různých velikostí a tvarů. Smysl tohoto podivného výtvoru byl patrný, až když se nově příchozí zapojili do důležité rozmluvy čekajících mužů. Nestáli u sebe, byli spíše rozestoupeni do kruhu, v dostatečných odstupech, s rukama dostatečně blízko zbraní, které všichni měli. Shody bylo rychle dosaženo — Henry nevěnoval hovoru pozornost, protože jej počítač nahrával a on si ho mohl přehrát, kdykoli chtěl — a jeden po druhém se bokem přiblížili k zamčeným dveřím.

Každý odemkl nějaký zámek, právě jeden zámek.

„Nejsou příliš důvěřiví, že?“ podotkl Henry. „Každý muž má zřejmě klíč ke svému vlastnímu zámku, takže při otevírání dveří musí být přítomni všichni. Jaká tajemství se mohou skrývat za tak komplikovanými bezpečnostními opatřeními?“

„Z umístění této budovy se zdá zřejmé, že obsahuje…“

„Zadrž. Ponech v lidském životě trochu tajemna. Ty jsi, počítači, příliš chladně uvažující a vypočítavý. Cožpak sis nikdy nepřál zakusit potěšení z očekávání, strachu, pochyb, zvědavosti…?“

„Jsem naprosto spokojen i bez nich, děkuji. Zadostiučinění ze znalostí a fungování logických operací je pro stroj postačující.“

„Ano, umím si to představit. Ale naši přátelé se přesunují. Dveře jsou odemčené a oni nesou mého dvojníka do budovy. Přepni na štěnici uvnitř, ať vidíme, jaká tajemství se tam skrývají.“

Optický snímač musel být umístěn na klobouku jednoho z mužů, protože záběry, ač v rytmu jeho kroku poskakovaly, byly z nadhledu a jasné.

„Jatka,“ řekl Henry. „No ovšem.“

Bylo to víc než jen jatka. Od chvíle, kdy byla zvířata zahnána do ohrad na vzdálenějším konci budovy, šlo o plně automatizovaný provoz. Odtud byl hovězí dobytek poháněn elektrickými podněty do oddělených uliček. Zklidňující opar utišujících a hypnotických drog naplnil vzduch, takže šťastná zvířata v povznesené náladě zvolna procházela za svým slunce západem. Přetvořená na hovězí maso, okamžitě a bezbolestně, byla převážena dál k jakýmsi montážním linkám naruby. Na rozdíl od aut či vrtulníků, jež jsou montovány z dílů a vycházejí zkompletovány, byly půlky hovězího rychle naporcovány na jednotlivé části a vyvrženy do mrazících boxů. Vlastní pracovní postup byl rychlý, sterilní, snadno ovladatelný — a plně automatický. Za vestavěnou skleněnou příčkou nebylo vidět ani jednu lidskou bytost. Bourací linka se posunovala vpřed rovnoměrně a bez ustání, bez zásahu lidské ruky.

Přece jen tu ale musel být nějaký velín, kde byly umístěny provozní počítače a databanky. Ukázalo se, že je to právě tam, kam únosci míří. Šerif vytáhl těžkou závoru, zajišťující kovové dveře, a Henry-robot byl vnesen dovnitř. Ne všichni muži vstoupili a obraz divoce poskakoval, jak počítač střídal záběry.

Vše se seběhlo rychle. Obraz se vrátil zpátky k prvnímu snímači, jelikož muži vyšli ven a šerif znovu zajistil dveře. Robota nechali za nimi.

„Jaký má tohle všechno smysl?“ zeptal se Henry a dostal odpověď v okamžiku, kdy ta slova vyslovil.

Henry-robot otevřel oči a posadil se. Jeho pohled sklouzl dolů na pouta, upevněná kolem kotníku, a pak postupoval podél celé délky řetězu až k masivnímu kruhu přikovanému ke zdi. Všude kolem tu byly součásti počítače a paměťová média. V nejvzdálenější stěně byly dveře, v nichž se objevil muž, který si mnul rozespalé oči. Když uviděl nově příchozího, prudce se zastavil.

„Konečně — jeden z vás sám!“ zařval a vyrazil vpřed. Prsty sevřel hrdlo Henryho-robota a pevně stiskl. „Pusť mě nebo tě zabiju!“

Obrazovka byla, užívajíc oči robota jako snímače, vyplněna rozhněvanou tváří útočníka. Mohutná černá bradka se námahou chvěla a jeho holá hlava se leskla.

Henry dal počítači signál, aby mohl opět mluvit prostřednictvím robota.

„Hádám, že jste kapitán Sergejev.“

„Vy máte ale silný krk,“ reptal Sergejev, pevně svírajíc robotův krk, ač jeho ruce už ztrácely sílu.

„Velmi mě těší, že vás poznávám, kapitáne, přestože bych byl raději, kdybyste tiskl mou ruku místo hrdla. Podíváte-li se dolů, zjistíte, že jsem zajatcem, přikovaným stejně jako vy, takže z toho, že mě rdousíte, nebudete nic mít.“

Sergejev uvolnil sevření a ustoupil zpět, od jeho kotníku vedl řetěz do místnosti, z níž přišel.

„Kdo jste — a co tu pohledáváte?“ zeptal se Sergejev.

„Jmenuji se Henry Venn, moji přátelé mi říkají Hank a jsem ubohým podomním obchodníkem s hřmotnými roboty, nečestně napadeným hrdlořezy obývajícími tuto planetu.“

„Skoro bych vaší historce uvěřil — protože mě dostali stejným způsobem. Ale stejně, s vaší šíjí není něco v pořádku…“

Přes obrazovku přeběhla slova psaná počítačem.

MÍSTNOSTI PROHLEDÁNY A NALEZEN POUZE JEDEN SKRYTÝ MIKROFON … TEN BYL ODPOJEN A NYNÍ JEJ ZÁSOBUJI SIMULOVANÝMI INFORMACEMI Z PAMĚŤOVÝCH BLOKŮ.

„Dobrá,“ řekl Henry. „Na chvíli můžeme snížit utajení. Nechte mě vstát.“ Kapitán Sergejev ustoupil a automaticky pozvedl pěsti.

„Nemáte se čeho obávat,“ uklidňoval ho Henry ústy robota. „Vy jste kapitán Sergejev z Galaktického sčítání lidu, před osmi standardními měsíci poprvé hlášen jako pohřešovaný. Byl jsem vyslán, abych vás našel.“

„No dobrá, našel jste mě, ale jinak se mi nezdá, že by se vám příliš dařilo.“

„Zdání klame, kapitáne. Zde je můj průkaz.“

Robot otevřel ústa, sáhl dovnitř, vytáhl identifikační kartu a podal ji druhému muži.

„To je ale dobrej trik,“ řekl Sergejev. „Není vůbec vlhká.“

„Není důvod, aby byla. To, s čím nyní mluvíte, je můj dvojník — robot. Já jsem na kosmodromu. Kdybyste byl tak laskav a prohlédl si kartu…“

„ROBOT! Co to má znamenat? Tenhle hloupej robot s velkou hubou mně podá průkaz, potvrzující, že je robot!“

„Přečtěte si to drobné písmo dole, prosím,“ požádal ho trpělivě Henry.

Sergejev držel kartu v natažené paži a pomalu četl.

„Robotí Odbojový Batalion — Omega Tři. Henry Venn, velící důstojník.“ Nedůvěřivě se rozhlédl. „A kde je ten batalion? Co je to za vtipy?“

„Vůbec nejde o žert. Mohu předpokládat, že jako vyšší důstojník Galaktického sčítání lidu jste měl přístup k tajným dokumentům?“

„I kdyby jo, tak vám to teda říkat nebudu.“

„Není třeba. Jistě víte, že není možné, aby se policie zabývala všemi případy porušení zákona, vznikajícími v její sféře vlivu. Většina planet osídlených člověkem si udržuje pořádek sama — ne však všechny. Policie registruje více žádostí o pomoc, než může při současném počtu ozbrojených kosmických lodí zvládnout. A navíc, ozbrojený útok není vždy tou správnou reakcí na vzniklý problém. Proto vzniklo několik dalších zvláštních jednotek.“

„Ano, slyšel jsem o BRAV, Brigádě Astronautických Vepřů. Vy s sebou nemáte žádná prasata, že ne?“ zeptal se Sergejev s nadějí v hlase. „Nemůžete prasata násilím nutit, aby zvládla obtížný úkol.“

„Je mi líto, žádná prasata, ale myslím, že přijdete na to, že ROBOT dělá svou práci stejně dobře. Pracuji sám, ale jsem podporován těmi nejmodernějšími počítači, detektory, přístroji a…“

„Na inventář bude čas později. Nejdřív mě odtud dostaňte.“

„Brzy, kapitáne, už brzy,“ řekl Henry konejšivě. „Ale nemáme tu drobný problém, který by se měl nejprve vyřešit? Jak a proč jste byl zajat — a co tu děláte? Mohu vás odtuď dostat dost snadno, ale situace na planetě zůstane nezměněna.“

„No a!“ Sergejev přecházel sem a tam a za ním řinčel řetěz. „Tahle planeta je drsnej zapadákov a měla by taková zůstat. Zvrácenost pionýrského ducha — vše na vlastní pěst, kdy je každý člověk individualistou a zabije kohokoli jiného, aby to dokázal.“

„To nezní zrovna zdravě,“ uvažoval Henry.

„Koho to zajímá? Forbrugeňanům je to jedno — a to jim tahle planeta patřívala. Původně ji osídlili jako svou kolonii. Obývají čtvrtou planetu tohohle slunce, tu následující, vzdálenější.“

„Vím, sledoval jsem vás až tam. Řekli mi, že jste přistál tady na Slagteru, přestože vás varovali, ať to neděláte.“

„Měl jsem je poslechnout. Ale já bral tehdy svou přísahu Sčítání lidu vážně. To bylo před tím, než mě na rok zavřeli na tyhle jatka. Po úniku z tlaku vysoce industrializovaného života na Forbrugenu byli osadníci, kteří sem přišli, šťastní, že si mohou vytvořit nový způsob života. Téměř úplně zpřetrhali svazky s mateřskou planetou a vybudovali společnost, která, jak jsem nucen připustit, je asi nejnestoudnější, s jakou jsem se kdy za svých šedesát sedm let služby u Sčítání lidu setkal.“

„Prosím, vyprávějte.“

„Kolik toho už víte?“ zeptal se Sergejev stále ještě podezíravě. Věznění v mechanizovaných jatkách mu na náladě nepřidalo.

„Jen obecná fakta. Forbrugen je vysoce mechanizovaný svět a Slagter hraje v jeho hospodářství velmi důležitou roli. Tato planeta je vhodná pro chov hovězího dobytka a patrně se zde nic jiného nedělá. Hovězí maso je zmrazeno, naloženo do útrob nákladních lodí a pak vyneseno na oběžnou dráhu kosmickými remorkéry. Nákladní lodi bez lidské posádky jsou vlečnými loděmi vypuštěny na oběžnou dráhu, směrem na místo určení — Forbrugen. Tyto meziplanetární přepravky potřebují na svou cestu šest až deset měsíců v závislosti na relativní poloze obou planet. Na délce putování nezáleží, protože na cestě masovodem je vždy několik zásilek najednou. V době, kdy je zde jedna vypuštěna, je na opačném konci jiná zachycena a zpomalena remorkéry. Nepřetržité dodávky masa jsou zaručeny.“

„Víte o té dohodě?“

„Ano, vím. Slagteřané naloží maso do nákladních lodí a tím jejich odpovědnost končí. Forbrugenské lodi doručí všechno spotřební zboží, jež tu potřebují, vyzvednou plné přepravky, vrátí prázdné — a Forbrugeňané nikdy nevkročí na povrch této planety. Dodají všechno spotřební zboží, které Slagteřané potřebují, ale jinak s nimi nemají vůbec žádné kontakty. Vlastní ujednání vypadá dostatečně poctivě — dokud se na tuhle planetu nepodíváte blíž.“

„Že to říkáte zrovna vy — co! Jenom já, Sergejev, znám plnou pravdu o týhle planetě a ta je taková, že vám bude tuhnout krev v žilách. Kdysi jsem byl, stejně jako vy, bez poskvrny, a dokonce jsem se smál, když mi říkali o Slagteru…“

5

„Je to to, co byste mohl nazvat… zvláštními vztahy,“ řekl úředník za přepážkou a prsty nervózně poťukával na desku stolu.

„A to?“ zeptal se kapitán Sergejev a snažil se, aby to neznělo znuděně. Z velkého okna za zády druhého muže byl krásný výhled na hlavní forbrugenský kosmodrom. Díval se na svou kosmickou loď, vycíděnou a uhlazenou, a tankovací hadice, které byly právě odpojovány. Už se nemohl dočkat, až odletí. Provedení sčítání lidu na Forbrugenu bylo maličkostí, bylo snad až příliš snadné. Planeta byla vysoce organizovaná a centralizovaná, s počítačovými záznamy o veškerém obyvatelstvu. Strávil několik dní zkoumáním systému, dokud se nepřesvědčil, že každý z planety je v těchto záznamech podchycen. Vlastní sčítání pak spočívalo pouze v otázce, položené počítači, kolik je na planetě lidí. Za pouhou mikrosekundu se na obrazovce objevil výsledek a on si jej opsal do svých vlastních formulářů. Taková námaha. Následující planeta, Slagter, slibovala alespoň nějaké drobné problémy, a tak by měla být o hodně zajímavější než tahleta. Sergejev si uvědomil, že úředník stále hovoří, vynaložil tedy trochu úsilí a naslouchal.

„ … téměř všechno naše maso, jediný zdroj bílkovin pro naše obyvatelstvo. I když si uvědomujeme, že si Slagteřané vytvořili jakési, jak je nazvat? — exotické zvyklosti — není tu opravdu vůbec nic, co bychom s tím mohli dělat. Cizinci tam nejsou vítáni a naši lidé nikdy nevstoupí na povrch jejich planety. A tak vám nemůžeme nabídnout žádnou pomoc pro případ, že byste měl nějaké nesnáze –“

„S obtížemi se při sčítání lidu počítá,“ přerušil ho kapitán Sergejev, vyskočil na nohy a hrdě pohlédl na úředníka. „My pomoc nepotřebujeme. Je-li to vše, vyrážím za svým úkolem. Ani déšť, ani meteorická bouře, ani noční temnota nemohou člověku pověřenému sčítáním lidu zabránit, aby splnil úkol.“

„Ach, ano, to je jistě pravda. Hodně štěstí, kapitáne.“ Úředník mu slabě potřásl rukou. Kapitán, vždy muž činu, úředníkovu ruku svým obvyklým způsobem hrubě stiskl a cítil, jak drobné kosti druhého muže křupají a klouzají jedna po druhé. Pak se otočil na podpatku a zmizel.

Byl svěží den a on byl šťasten, že odlétá. Jak si rychle vykračoval ke své lodi, jeho těžké boty duněly na železobetonovém povrchu. Doklady potřebné k odletu byly v pořádku: naškrábal na ně svůj podpis a do kapsy si vstrčil kopii. Po těchto formalitách za sebou zavřel vzduchový uzávěr a přešel na kapitánský můstek. Bystré oko palubního počítače ho sledovalo, jak si sedá a připoutává se. S tváří zakaboněnou hlubokým soustředěním se ujal řízení.

Na navigačním panelu zadal příkaz NASTAV KURS NA SLAGTER a počkal, až se rozsvítí kontrolka připraveno. Jakmile se tak stalo, stiskl tlačítko označené odlet. A loď vzlétla. Zavedení počítačů značně usnadnilo pilotování i navigaci.

Hned, jak byla loď na oběžné dráze, pospíchal Sergejev do herny a v očekávání si mnul ruce. V posledních pár dnech, když nebyl plně vytížen prací, přemýšlel o Druhé bitvě o Spica III. Váleční historici ji považovali za klasický konflikt, v němž museli Denebiané prohrát. Všichni teoretici s tím souhlasili. Ale kapitán Sergejev ne. On tu bitvu znovu vybojuje a tentokrát Denebiané vyhrají. Herna byla jen zvlášť upravená jeho vlastní kajuta, s výstupy z palubního počítače. Všechny bitvy mohly být v herně znovu vybojovány — mezi počítačem na jedné a kapitánem na druhé straně. S jednou zvláštností, průběh bojů se při přehrávání mohl měnit a nemusel se přesně držet původního modelu. Tímto způsobem trávil Sergejev dny a týdny, ustávaje jen na pokyn počítače — který monitoroval jeho životní funkce — kvůli jídlu a spánku.

„Druhou bitvu o Spica III,“ zvolal, když vstoupil. Okamžitě potemněla světla a místnost se naplnila symboly lodí ve vesmíru, se žhnoucím sluncem v pozadí. Sergejev se krutě pousmál, vrhl se k řídicímu pultu a začal zadávat první povely.

Nenechal toho, ani když už byli na oběžné dráze Slagteru a počítač mu tuto skutečnost sedmkrát oznámil. Protože kapitán nereagoval, počítač přerušil hrací obvody a místnost znovu zaplavilo světlo, zatímco se zpustošené slunce a kosmické vraky vytratily. Sergejev vzhlédl a zamrkal.

„Ty si to klidně přerušíš — zrovna když vyhrávám!“ zakřičel.

„Prohrál jsi tuto bitvu už devatenáctkrát za sebou,“ klidně oznámil počítač. „Má analýza právě probíhajícího střetnutí ukazuje, že bys tentokrát opět prohrál. Jsme na oběžné dráze Slagteru.“

„Mohl jsem vyhrát,“ reptal Sergejev, když se šel převléknout do čisté uniformy a nanést barvicí pěnu na svou bradku. „Vyhrál bych.“

Přistání proběhlo stejně snadno jako vzlet, řízený počítačem. Existoval tu totiž rádiový signál navádějící forbrugenské lodi, a tak ho následovali, až přistáli na prašném a pustém kosmodromu. Kapitán zavolal řídící věž na pravidelné frekvenci kosmodromu, ale nedostal žádnou odpověď. Zamračil se, použil další lodní frekvence a nakonec tísňové pásmo. Nikdo neodpovídal.

„Jak nehostinné,“ zavrčel, „ale sčítání lidu nemůže být přehlíženo.“ Rukávem si vyleštil štítek čepice, pak si čepici nasadil — pečlivě ve správném úhlu předepsaném Základními řády. Průkaz totožnosti měl ve vnitřní kapse a slavnostní zbraň zacvakl do poutek na opasku. Byl připraven. Sčítání lidu nebude přehlíženo. V půli cesty po visutém schodišti na zem, když už se začal ve své těžké uniformě potit, spatřil oblak prachu, který se rychle přibližoval. Čekal na posledním schodu a byl zvědavý, jakého přijetí se mu dostane.

Bylo to úplně jiné, než očekával. Jakési terénní vozidlo, poháněné kombinací kol a pásů, zabrzdilo a způsobem nahánějícím hrůzu před ním zastavilo. Uvnitř byli dva muži, oba vystoupili a začali na něj střílet, jeden pistolí a druhý automatickou zbraní.

Vypěstované reflexy převzaly kontrolu. I když se už Sergejevova sebevědomá mysl vzpamatovávala ze šoku a počínala častovat úkladné vrahy kletbami, jeho bojové instinkty mu velely padnout střemhlav na zem a odkutálet se stranou. Přitom vytahoval slavnostní pistoli, kterou — ať už byla slavnostní či nikoli — vždy starostlivě udržoval čistou a měl nabitou. Byla to staromódní zbraň velkého kalibru, vystřelující raketové výbušné střely.

Ač sám a překvapen, byl kapitán daleko lepší střelec než útočníci. Všude kolem něj dopadaly kulky a s řinkotem se odrážely od visutého schodiště, páchaje drobné nebo žádné škody.

Jeho první rána odstřelila pancéřované přední sklo vozidla. Druhá vyrazila z útočníkových rukou automatickou zbraň. Třetí zničila dveře a odletující střepiny zranily druhého z banditů. Čtvrtá střela roztrhala motor.

Muži vyděšeně prchali a Sergejev je na jejich cestě ještě popoháněl dalšími vybuchujícími střelami, jež je jen o vlásek míjely, dokud se nevrhli do rokle a nezmizeli z dohledu.

„To si pište, že si budu stěžovat,“ mumlal kapitán, když ze sebe oklepával prach. „Galaktické sčítání lidu nestrpí takovéhle zacházení.“

Prohlédl si pásové vozidlo a zalitoval, že ho vyřadil z provozu tak důkladně. Budovy na konci pole byly v tom vedru příliš daleko. Zatímco uvažoval o dalším postupu, v dálce se objevil další oblak prachu. Tentokrát se rozhodl, že zůstane skryt za vrakem vozidla, dokud nezjistí, jakou další neplechu si tu na něj nachystali.

Nově příchozí, v čtyřkolovém voze, přijížděl mnohem pomaleji a zastavil na samém kraji pásma dostřelu.

„Jsem úplně sám!“ volal řidič. „A nejsem ozbrojen.“ Zamával rukama ve vzduchu, aby to dokázal.

„Jeďte pomalu vpřed,“ odpověděl kapitán a zamířil na blížící se postavu.

Muž byl opravdu sám, sestupoval a třásl se strachem či zlou předtuchou, s prsty nataženými k obloze. „Já jsem šerif,“ volal, „a rád bych si s vámi promluvil.“

„Rozmlouvat je správné, střílet už méně,“ řekl kapitán Sergejev a vyšel ze svého úkrytu, s rukou položenou na pažbě pistole, zastrčené v pouzdře.

„Za to se omlouvám, cizinče, ale někteří z hochů jsou, abych tak řekl, podráždění. Vidí cizince a už to je. Ale já jsem šerif a chci vás tu, víceméně, oficiálně přivítat.“

„Tak, to se mi zamlouvá. Já jsem kapitán Sergejev z Galaktického sčítání lidu a jsem tu proto, abych provedl sčítání lidu na vaší planetě.“

„Nevím o tom, že bychom měli sčítání lidu, o žádném kolem jsem nikdy neslyšel…“

„Kdybychom mohli zajet do vaší kanceláře, která je, jak pevně doufám, klimatizovaná, rád vám to vysvětlím,“ řekl kapitán a pokoušel se skrýt odpor ve svém hlase. Zabedněnost na některých z těchto zaostalých planet byla k neuvěření.

„Nu, tomu říkám dobrý nápad. Pokud si nastoupíte, hned vás tam zavezu.“

Byla to krátká jízda, vůz měl zjevně pouze jednu rychlost — plnou parou vpřed — za okamžik smykem zastavili před řadou chátrajících budov. Šerif šel halou do kanceláře a kapitán ho následoval.

Když procházel dveřmi, objevil se muž, jenž ho uchopil kolem těla a sevřel mu paže.

Kapitán zařval vzteky a mocně mu dupl na nohu. Vyprostil se ze sevření a sahal po zbrani. Ale v tu chvíli už u něj byli další muži, kteří byli schováni ve vedlejší místnosti a v přístěnku, a jeden, který byl dokonce pod stolem. Přemohli ho a přitlačili k podlaze vzdor tomu, že křičel a vzpíral se. Pistoli mu vytrhli a dovedně ho svázali.

„Co to má znamenat?“ křičel. „Víte, co děláte…?“

„Víme to dost dobře,“ odpověděl šerif, s ďábelskou jiskrou v oku. „Náš poslední správce provozu zemřel a stroje se o sebe navždy samy nepostarají. Máme pro vás dobrou práci.“

6

„Tak to je můj příběh, úplně celej,“ vykřikl Sergejev a jak přecházel sem a tam, řetěz, táhnoucí se za ním, řinčel a rachotil.

„A od tý doby jsem furt tady. Oběť těhle domorodejch blbců. Otročím pro ně a žiju s realitou tohohle systému, ztřeštěností svobodného podnikání, nejzazším extrémem laissez faire. Všichni jsou tady neuvěřitelně sobecký, úplně nedůvěřivý a fantasticky líný. Pasou svoje zvířata a s každým se hádají — a to celej svůj život. Forbrugeňané postavili tohle plně automatický a samoopravující se balící zařízení — a místní jsou příliš líný dokonce i na to, aby se o ně starali sami. Namísto toho zajali mě, úplnýho cizince, a uvěznili mě tady, abych bděl nad těma strojema.“

„A to jste se nevzepřel?“

„Ale to víte, že jo!“ zahučel Sergejev. „Přestali mi dávat jídlo, tak teď spolupracuju. V každém případě je to práce pro idiota, jen sledovat ciferníky. Stroje dělají všechno, úplně všechno. Teď mě osvobodíte a navždy opustíme tohle místo.“

„Brzy, už brzy,“ řekl Henry a počítač doprovodil jeho konejšivý hlas vřelým úsměvem na tváři robota. „Nehrozí vám žádné nebezpečí a jakmile ukončím své pátrání, odletíme…“

„Teď! Hned teď!“ zahromoval Sergejev.

„Musíte pochopit, že mám nějakou odpovědnost vůči těm lidem tady, stejně tak jako vůči vám. A škrcením robota se v této chvíli ještě víc rozčílíte. Ničeho tím nedosáhnete. První O ve zkratce ROBOT znamená odbojový a to je to, co děláme. Strkáme nosy tam, kde to není nikomu milé. Na této planetě je něco prohnilého a já hodlám zjistit co. Do té doby budete v bezpečí tam, kde jste. Nemělo by mi trvat déle než pár dní…“

„Tak vy mě tu necháte samotnýho. Vy sviňja, sabaka, glupyj…“

„No vidíte, jak krásně vládnete svým rodným jazykem po všech těch letech cestování! Nebudete sám, protože tento robot zůstane spojen s mým počítačem. Může vám zpívat písničky nebo třeba číst knížky. Než se zase ohlásím, strávíte příjemné chvíle.“

Henry rychle přerušil spojení, protože kapitán Sergejev stále nadával, a teď to bylo množství dobře známých slov.

„K lodi se blíží tři vozidla,“ oznámil počítač.

„Uzavři tunel vedoucí k pultu, nalož pult zpátky na palubu lodi a zajisti poklop. Chladicí box a další zbytečnosti jsou postradatelné.“

„Stane se, jak si přeješ.“

Henry opustil zakopanou loď a kráčel pomalu a zamyšleně zpátky do své vlastní lodi. Jeho obočí se soustředěním svraštilo tak, že ani nevnímal chladnou krásu obrazu zasněžené krajiny, ani neslyšel melodický rytmus hudby v pozadí. Tunel, který předtím ústil pod pultem, byl zavalen a když Henry procházel kolem, svářecí robot právě ocelovým plátem uzavíral vchod. Na konci tunelu na něj čekal jednomístný výtah a jakmile do něj vstoupil, vyjel hladce z podzemí a skrz dutou přistávací nohu až nahoru do lodi. Henry se zabořil do svého křesla před ovládacím panelem v řídící místnosti a stiskl tlačítko. Obrazovka se rozzářila a on se díval na krásný záběr ze snímače vysoko na trupu lodi. Mechanická paže právě nakládala poslední kousky zboží a uzávěr se uzavíral. V téže chvíli zastavila dole v písku tři pásová vozidla. Jedno z nich přitom elegantně zničilo jeho chladničku. Když muži vyskákali ven, objevily se záblesky světla, jak ostřelovali loď. Henry slyšel odraz střely od kovového trupu. Museli by se vyzbrojit těžšími zbraněmi, než jsou tyto, kdyby chtěli loď nějak poškodit. Někteří z mužů dali hlavy dohromady, aby se poradili, pak nastoupili do svých vozidel a pospíchali pryč.

„Vždycky ve spěchu,“ řekl Henry. „Hádám, že odjeli, aby vymysleli, jak způsobit více škody.“ Zamyslel se. „A já jsem taky přemýšlel. S touto planetou je něco v nepořádku.“

Loď, protože jí nebyla položena žádná otázka, nic neříkala a jen tiše naslouchala svému vytrvalému dechu — ševelivému oddechování vzduchového filtru. Henry se lodními okénky zasmušile podíval na slunce, zapadající nad prašnou planinou.

„Mám hlad,“ řekl. „Dej mi jídlo k rozjímání. Biftek, nějaký kousek ze slagterského hovězího, které jsme si obstarali na Forbrugenu. Mělo by být dobře proleželé po své mnoho milionů kilometrů dlouhé pouti.“

„Středně propečený, hlávkový salát s česnekovou zálivkou, česnekový chléb a láhev nejlepšího červeného vína.“

„Beru, ale úplně bez česneku. To by mě společensky znemožnilo, kdybych měl s někým hovořit — a prozradilo by mě to v temnotě, chceš-li slyšet rozumnější důvod.“

Slunce sklouzlo za obzor a zanechalo za sebou okázalé tóny nachu, ryzího zlata a zeleně, když dorazila večeře. Henry se dobře najedl a napil a tíha dobrého jídla v žaludku vyvolala v jeho mozku hluboké myšlenky.

„Ač je náš přítel, laskavý kapitán Sergejev, již přes rok na této planetě, jsem přesvědčen, že jeho postřehy jsou chybné. Tohle místo je daleko složitější, než si myslí. Obsahují tvé rozsáhlé záznamy nějaké údaje o jeho minulosti?“

„Samozřejmě. Před příchodem ke Galaktickému sčítání lidu byl u policie velitelem křižníku, propuštěn z činné služby v důsledku zranění a pokročilého věku.“

„Dobrá! Drsný a přísný voják s malým zájmem o sociologii, antropologii, exobiologii a všechny další z krásných -ologií, jež hýbou světem. Nebudeme brát kapitánova pozorování v úvahu a provedeme nějaká vlastní. V této společnosti jsou činitele, které jsou velmi záhadné. Jen se nad tím zamysli. Proč se děti ustavičně a s úspěchem vyhýbají dospělým? Ne všechny děti — jen chlapci. Žádná děvčata, nebylo vidět žádné ženy. Proč? A nač jsou všechny ty jednotlivé zámky na dveřích jatek?“

„Nemám ve svých záznamech dostatek podkladů, abych mohl zodpovědět některou z těchto otázek.“

„V tom případě shromáždíme další fakta. Podívejme se nejprve do jednoho z jejich domovů. Mám za to, že zaznamenáváš všechny informace od robota, jehož si koupil Silas Enderby jako osobního strážce?“

„Jistě.“

„Ukaž mi dům jeho pána, zevnitř i zvenčí.“

Obraz na obrazovce ubíhal klidně proti Henrymu, jak se Enderby a robot blížili k budově s holým průčelím. Ne úplně holým. Sice tam nebyla žádná okna, ale průčelí bylo provrtáno úzkými otvory, ne nepodobnými střílnám. Robot následoval svého majitele dozadu za dům, kde se nacházel do hloubky zapuštěný vchod chráněný silnou zdí. Silas se naklonil těsně k otvoru vedle nýtovaných dveří s ocelovým rámem.

„Zvuk,“ nařídil Henry.

„Proud, jenž plyne,“ řekl Silas.

„Tráva, jež roste,“ odpověděl jiný hlas z otvoru a spodní část dveří se pomalu otevřela.

„Výzva a odezva,“ řekl Henry. „To je spíš pevnost než rodinný domek.“

Taky že byla. Za dveřmi stál regál plný automatických zbraní, barelů s municí a granátometů. Během prohlídky domu viděl Henry řídící prvky složitého poplašného zařízení a detekčního systému, zásoby potravin, vody a stlačeného kyslíku pro případ, že by byla budova uzavřena proti plynovému útoku, jakož i přenosný generátor nouzového napětí. Ještě zajímavější byly letmo zahlédnuté svůdné siluety jedné ženy a dvou mladých dívek za prudce se zavírajícími dveřmi. Zdálo se, že se drží stranou hlavní části domu a že pán domu nevstupuje do jejich sektoru.

„Stále podivnější,“ přemítal Henry. „Je čas provést malý přímý průzkum. Myslíš, že mě můžeš dostat do té obytné pevnosti bez zbytečného povyku?“

„Snadný úkol. Ten robot může bez potíží obsluhovat poplašné zařízení.“

„Tak tedy, pojďme na to. Připrav jednokolku a mobilní krytí s výzvědnými očky.“

„Budeš chtít bojového robota, aby tě chránil?“

„Nebudu. Takové věci jsou tak nenápadné jako porouchaná přistávací noha. Spoléhám na svou rychlost a na tvou zpravodajskou síť, která mě uchrání před problémy.“ Vstal, nasadil si bouřku na hlavu a odešel.

V duté přistávací noze byl skrytý východ, jenž byl méně nápadný než otevření jednoho z poklopů. Jednokolka již čekala, stála vzpřímeně a plna očekávání vrněla. Bylo to jednokolové, nebo spíše jednokulové vozidlo, které bylo udržováno ve vzpřímené poloze vestavěným gyroskopem. Koule, po níž se pohybovalo, byla měkká, pružná a jak se vozítko vzdalovalo temnotou, vydávala jen ten nejnepatrnější šelest. Před jednokolkou a za ní letěla výzvědná očka jako neviditelná ochranka.

„Jaké jsou poslední zprávy z města?“ zeptal se Henry.

„Až do této chvíle bylo náhodou zničeno šest štěnic. Žádná nebyla odhalena. Čtyřicet tři různých jedinců je nyní pod stálým dohledem. Tady vpředu je ohromný příkop, navrhuji změnit směr mírně doprava.“

„V tom případě mě veď, je tmavá noc. Nejkratší a nejlepší cestou do města. Co dělá šerif?“

Vpředu ve volném prostoru se objevilo tlumené zelené světlo, když jedno z výzvědných oček slétlo níž, aby ukazovalo Henrymu cestu. Následoval ho. Počítač znovu promluvil z drobného přijímače přilepeného ke kosti za Henryho uchem.

„Právě pojídá večeři se ženou, kterou oslovuje jako manželku. Na tom jídle je něco zvláštního.“

„Exotické stravovací návyky? Je-li to příliš hrůzné, radši mi to neříkej.“

„To zrovna nemám na mysli, ale podivný je způsob, jak je jídlo podáváno. Všechny chody jsou v krytých mísách. Šerif nejdříve nabídl z každé z nich manželce, pak si sedl a čekal, až se nají. Když ochutnala všechny chody, předala mu podnos a on nyní dojídá to, co zbylo.“

„Na tom není vůbec nic zvláštního. Zalistuj ve svém rejstříku a podívej se na ochutnávače, Dávná Země.“

„Vím, co máš na mysli,“ odpověděl počítač po kratičké pauze. „Obává se, aby nebyl otráven, a tak jí jen jídlo, které už někdo jiný ochutnal. Prosím, zpomal své vozidlo a buď připraven zabočit doleva. Povedu tě těmi nejopuštěnějšími uličkami na místo, které hledáš — STOP.“

Když Henry prudce šlápl na brzdy, jednokolka se zakymácela a zůstala stát za kvílení gyroskopu, snažícího se udržet ji ve vertikální poloze.

„Nevadilo by ti, kdybys mi řekl proč?“ zašeptal.

„Za rohem této budovy čekají tři lidé. Zřejmě se tam skrývají a pozorují loď. Je to jedna žena a dvě děti. Jedno z nich je chlapec Robbie, s nímž jsi dnes již hovořil. To druhé je dívka asi tak stejně stará.“

„Jsou nablízku nějaké zbraně? Vzpomínám si, že ten chlapec nějakou sháněl.“

„Žádné zbraně jsem neobjevil.“

„V pořádku. Propoj mě na reproduktor ve výzvědném očku a naveď ho blízko k nim.“

„Hotovo. Vznáší se nad jejich hlavami.“

„Ahoj, vy tam dole. Hovoří k vám Henry Venn. Chcete se se mnou setkat?“

V Henryho přijímači se ozvaly tlumené výkřiky a šepot plný překvapení, pak promluvil ženský hlas. „Kde jste — nevidím vás?“

„Jsem nablízku. Mluvím k vám vysílačkou. Chcete se se mnou setkat?“

„Prosím, ano, je to důležité.“ I přes rádiové spojení rozpoznal napětí v jejím hlase.

„Hned jsem u vás.“

Čekali, přikrčeni v přítmí, s chlapcem stojícím vpředu, aby je chránil.

„To není můj nápad,“ řekl a vykročil vpřed se zaťatými pěstmi. „Ani si nejsem jist, jestli dělám dobře. Ale matka řekla, že v každém případě půjde, tak jsem jít musel. Abych ji chránil, pochopte.“

„Samozřejmě. A tak je to také správné. Těší mě, že vás poznávám, vážená paní,“ řekl Henry a smekl klobouk, jak nejelegantněji dokázal.

„Musíte mi pomoct. Až budete opouštět tuhle planetu, musíte vzít s sebou na Forbrugen mého syna a dceru. Budou tam očekáváni.“

„Já nepůjdu,“ řekl chlapec rázně. „Ale Kitt může jít, to je v pořádku.“

Vnitřní měsíc Slagteru vyšel a vrhal mdlé světlo do přítmí u zdi. Kitt byla puberťačka stejně jako její bratr, snad o jeden, o dva roky starší, tak kolem patnácti. Byla velmi podobná své matce, pohledné ženě s bledou pletí a dlouhými tmavými vlasy.

„Co tomu všemu říkáš ty, Kitt?“ zeptal se Henry.

„Je to tak daleko. Vím, že se už nikdy nevrátím. Nechci opustit matku, ale … zároveň … vím, že má pravdu.“ Děvče mělo slzy na krajíčku.

„Ovšem, že mám pravdu. Ty to víš, máš přece oči,“ řekla její matka. Popošla blíž a pohlédla na Henryho. „Vy jste cizinec, tak vám to můžu říct. Nikdy neuvěříte tomu, co to znamená být ženou na této planetě. Není to kruté — ale je to, jako když jste ve vězení. Moje dcera tomu může uniknout. Jsem tajně ve spojení s úřady na Forbrugenu. Ujistily mě, že naše planeta tam má kreditní přebytky, které použijí na studijní stipendia pro kterékoli ze slagterských dětí. Forbrugeňané jsou velkými zastánci této myšlenky. Uděláte to?“ V jejích očích se zračila neskrývaná prosba.

„Mohlo by se to zařídit, ačkoliv já hned neodlétám. A jsou tu komplikace…“

„Skryjte se!“ varovalo je výzvědné očko, které se sneslo níž. „Blíží se vozidla, ozývá se střelba.“

7

Střemhlav se vrhli na zem, aby se skryli. Henry táhl svou jednokolku za sebou, neboť už bylo slyšet třesk prvních výstřelů. Když se ještě víc přikrčil, spatřil dva polopásáky, které se s rachotem vynořily ze tmy. Reflektory zaplály a poskočily; zaburácely motory. Řidiči zjevně jednou rukou řídili a druhou stříleli — což neprospívalo ani způsobu jízdy, ani přesnosti střelby. Když se vozidla řítila kolem, všude svištěly kulky. Potom zmizela za rohem. Bouchání a třeskot se ztrácely v dálce.

Henry vstal, rozhlédl se a zjistil, že je sám. Výzvědné očko slétlo blíž k němu. „Vrátili se domů,“ řeklo. „Chceš-li, mohu tě k té budově zavést.“

„Teď ne. Nejdříve nás čeká trochu závažnější záležitost. Kráčím na schůzku se Slagteřanem na jeho vlastní půdě, aby mi odpověděl na mé otázky. Zablikej na mě svým malým zadním světlem a veď mě.“

Výzvědné očko vzlétlo, zatímco Henry nastartoval jednokolku a následoval je.

„Příští budova napravo,“ zašeptal mu počítač do ucha.

„Poznávám ji. A teď, jak se dostanu dovnitř?“

„Robot odpojil poplašné zařízení na vstupních dveřích a umístil do obvodů pro otevírání dveří vysílačkou řízené relé. Až dojdeš ke dveřím, otevřu je.“

„Hlídej jednokolku,“ řekl Henry, když zastavil v tmavém koutě a vypínal motor. „Nemám vůbec představu, jak dlouho to může trvat.“

Přistoupil ke dveřím, které se když popošel blíž, tiše otevřely. Rychle vešel dovnitř, protože těžké kovové dveře se zase rychle zavíraly a hrozilo, že ho zachytí. Ocitl se v šedé a stísněné úzké chodbě, jen o něco málo širší než jeho ramena, osvětlené slabou žárovkou v kovovém koši. Dál se musel protáhnout bokem, aby se dostal kolem police se zbraněmi a municí vedle dveří. Velmi účelné. Víc pevnost než domov. Ale proč? Henry měl pocit, že kdyby znal odpověď na tuto otázku, byl by schopen odpovědět zrovna tak i na další, týkající se této záhadné planety.

Hlavní chodba uvnitř už vypadala docela normálně — když si ovšem odmyslíte náhodně umístěné, uzamčené bedny s plynovými granáty, roztodivně vystavené zákopnické nože a kopí s ostrými hroty. Ale na podlaze byla háčkovaná předložka, kousek výrazné barvy v té uniformní šedi všude okolo, a pár zarámovaných obrazů na stěně. Henry si právě prohlížel jeden z nich, tropický ostrov v modrém moři, vystřižený z nějakého magazínu, když dveřmi na vzdálenějším konci chodby proklouzl robot — tělesný strážce a potichu je za sebou zavřel.

„Podej hlášení,“ vyzval ho Henry.

„Silas Enderby dojídá svou večeři, paní Enderbyová ho obsluhuje, zatímco mladí sledují na videu nahrávku vesmírné opery.“

„Skvělé. Zaveď mě za svým pánem.“

Robot přikývl, otevřel dveře a ustoupil stranou, aby mohl Henry vstoupit. Ten tak také učinil. Když vcházel, smekl klobouk, zeširoka se usmíval a zdravil přítomné co možná nejpřátelštějším způsobem.

„Pane a paní, dobrý večer vám oběma. Upřímně doufám, že jste dobře povečeřeli.“

Paní Enderbyová pronikavě vyjekla, něco mezi pískotem kočky, jíž někdo přišlápl ocas, a kničením nakopnutého prasete. Upustila servírovací mísu, kterou držela, a se štkaním vyběhla z místnosti, zakrývajíc si zástěrou tvář. Její muž seděl jako přikovaný, s vykulenýma očima, s kávovou lžičkou se zákuskem na půli cesty do úst, a vydával ze sebe trochu přidušené zvuky. Když se k němu Henry přiblížil, s vypětím všech sil se vzpamatoval a sápal se po pouzdru s revolverem. Kohoutek se ale zamotal do ubrusu, a tak, jak s ním zápasil, shodil většinu nádobí na podlahu. Henry, pokyvujíc kajícně hlavou, se natáhl, vyprostil zbraň a vzal ji z Enderbyho ochablých rukou.

„Jak…“ Silas zalapal po dechu. „Jak … jste se sem dostal…?“

„Jednoduše,“ řekl Henry a rychle si připravil nevinnou lež. „Zaklepal jsem na dveře a tvůj věrný robot — osobní strážce mě pustil dovnitř.“

„Zrádce!“ procedil Silas skrz pevně stisknuté zuby. Vytáhl další, menší pistoli a než ho Henry znovu odzbrojil, dvakrát na robota vystřelil. Kulky se odrazily od ocelového břicha a zavrtaly se do zdi.

„Nikdo,“ mumlal Silas, „nikdo nikdy nebyl v tomhle domě. Nikdo…“ Seděl a tupě zíral do prázdna.

„O tom bych nikdy ani na chvíli nepochyboval,“ řekl Henry a přehraboval se v kapsách bundy. „Nu, já jsem byl vychován na přátelštějším místě a na mé poměry by si vaše míra pohostinnosti žádala jisté vylepšení. Ale já si nestěžuji, chraň bůh. Žij a nech žít, to je mé motto. Už jsem viděl hodně světů a některé z nich bojovnější než ten váš, ač si tenhle nevede špatně. Tím jsem ovšem nechtěl nikoho urazit.“ Konečně našel svou účetní knihu a rozložil ji před sebe na stůl. „Kdybyste se mi mohl podepsat tady na kupní smlouvu, pane Enderby, už vás nebudu více obtěžovat. Bez toho je prodej nezákonný a já vím, že my oba chceme, aby šlo o legální obchod, že pane?“

Stále v šoku, naškrábl Silas své jméno na formulář — a jako by se na židli scvrkl.

„Zabijte mě,“ zašeptal sípavě. „Vím, že jste mě přišel zabít. Skončete to, rychle, ať necítím žádnou bolest.“

„Nic takového, Silasi, starý zákazníku,“ řekl Henry a poklepal chvějícímu se muži na rameno. Silas zasténal a téměř se vytratil. „To nemám ve zvyku. Já hledám zákazníky, ne mrtvoly. Nemáte pro mě vůbec žádnou cenu, pane, pokud jste mrtvý.“

„Vy mě nezabijete?“ zeptal se překvapeně Silas a narovnal se na židli.

„To by mě v životě nenapadlo. Jestli chcete, prodám vám dalšího robota.“

„Zrádce!“ zvolal Silas a upřeně se díval na ztichlého robota.

„Konal jen svou povinnost,“ řekl Henry, přistrčil si židli a posadil se. „O robota nemějte starost. Bude vás chránit, dokud bude v jeho těle alespoň jediná kapka oleje. Je to stroj, nezapomeňte na to, naprogramovaný tak, aby byl stále na vaší straně. Ne jako lidé, z nichž mnohým nemůžete věřit.“

„Nevěřte nikomu.“ Silas odstrčil svou židli dál od Henryho a zálibně se podíval na kombinaci sekyry a krumpáče pověšenou na stěně.

„Tomu nemohu uvěřit,“ odpověděl Henry, jenž listoval svou účetní knihou, ale současně ani na chvíli nespouštěl oči z nervózního Silase. „Jsem zvědav, proč tomu tak je?“

„Chtějí mě zabít,“ odvětil Silas a díval se všude kolem, jen ne na své ruce, které se pomalu sunuly dolů podél kredence k míse na ovoce plné ručních granátů.

„Nepochybně. A chtějí zabít mě a každého dalšího. Ale mě zajímá důvod, proč? Co způsobuje tu obecnou podezřívavost a nenávist? Musí tu být nějaký důvod.“

„Zemři, vrahu!“ zvolal Silas a skočil po granátech. Když jeden uchopil, pokynul Henry prstem směrem k robotovi.

„Velmi nebezpečné, můj pane,“ řekl robot. Sehnul se a vytrhl granát ze Silasových sevřených prstů. Vrátil ho zpátky k ostatním a všechny je odstranil z dosahu. „Chráním váš život, pane. Kdyby granát explodoval v této malé místnosti, jistě byste utrpěl zranění.“

Silas se odšoural od robota a ze zoufalství si začal okusovat nehty. Henry se tvářil, že si ničeho nevšiml.

„Zajímá mě, proč tomu tak je, proč si každý na této planetě buduje takovou obranu? Jak to vůbec začalo? Čeho se bojíte?“

„Těch divochů. Chtějí nás dostat. Divoši. Tam venku. Čekají.“

„Divoši?“ Při této neočekávané informaci nastražil Henry uši. Bylo to ono chybějící vysvětlení? „Co jsou zač?“

„Divoši, tam venku v horách. Skrývají se, přepadávají naše stáda, koho můžou, toho zabijí. To jsou oni.“ Silas prudce pohodil hlavou nad vážností situace. Henryho se zmocnilo nadšení.

„Divoši. To zní fantasticky. Oni musí být příčinou všech těch potíží. Dobrá, teď už musím jít, Silasi. Díky za pohostinství. Není třeba mě vyprovázet, cestu znám.“

Ale Silas už byl na nohou, probuzen k životu pomyšlením na to, že vetřelec nyní skutečně odchází. Celou cestu halou šel krok za Henrym a pak se rychle rozhlédl kolem pancéřovaným periskopem, než mu dovolil otevřít dveře.

„Teď rychle. Ven. A nevracet se zpátky!“

„Bylo mi potěšením vás vidět,“ rozloučil se Henry a uskočil, aby se dostal před rychle se zavírající dveře. Vykročil na ulici a v téže chvíli vybuchl svět halasem a lomozem. Zapotácel se a hledal nějaké útočiště, ale marně. Zeď budovy na druhé straně ulice se s hrozným rachotem rozlétla na hromadu trosek a ze zříceniny se přímo na Henryho vyřítil polopásák. Jeho světlomety ho přišpendlily na zeď Silasova domu jako štěnici. Zbraně pálily na všechny strany a kulky se tříštily na stěně nad Henryho hlavou.

8

Nejprve jeden, pak i další světlomet pohasl a neovladatelný polopásák se řítil pryč. Henry uskočil, když narazil do zdi kousek od něj.

Střílení pokračovalo. Bylo do něj nyní zapojeno více vozidel a ostřelování z děl dunělo jako hrom. Střelba byla z domu opětována, na vozovce něco s velkým duněním vybuchlo a vyšlehly plameny. Dveře byly zase zavřené — a nepochybně zamčené — a tak se Henry vrhl k jednokolce.

Ale on ji předtím, než šel k Enderbymu, vypnul, takže byl gyroskop zastaven. Vozítko vyrazilo vpřed pomalu a vydávalo děsný drnčivý jekot, poskakovalo a naklánělo se jako pořádně rozkurážený divoký kůň. Henry zápasil s řízením, až se mu podařilo dostat se na ulici a nasměrovat jednokolku pryč z dost velké bitky, která zuřila za ním. Jak motor nabral otáčky, jednokolka se napřímila a začala se pohybovat rychleji.

„Rychle, stále to není dost rychle,“ křičel Henry a držel si klobouk, aby mu nemohl ulétnout. „A ty stále bdělý robote tisíce očí, nevadilo by ti kdybys mi sdělil, co to má všechno znamenat? Způsob, jak se nás náhlým útokem zmocnit, že ano?“

„Je mi velice líto, ale je nemožné vědět všechno…“

„Vždy hovoříš, jako by tomu tak bylo!“

„… nebo prozkoumat každou budovu. Teď to vypadá, že neznámá osoba či osoby byly skryty v tamté budově. Měly tu, do níž jsi vstoupil, pod dohledem. Jejich plánem bylo zřejmě vynutit si vstup násilím, až se budou dveře příště otvírat. Zdá se, že jsi se, čistě náhodou, k tomu připletl.“

„Podařilo se jim vniknout dovnitř?“

„Ne. Úmyslně jsem nasadil výzvědná očka do každého z předních světel a útok minul v temnotě dveře. Účastní se toho i další vozidla a já musím s politováním říci, že jedno z nich tě nyní sleduje.“

„Byl jsem zvědav, kdy si toho všimneš,“ zavrčel Henry a přidal plyn, jak nejvíc to šlo, honíc svůj vlastní stín, vrhaný mohutnými světlomety za ním. „Nemůžeš ta světla vyřadit z provozu?“

„V blízkém okolí mám pouze dvě výzvědná očka, z nichž jedno potřebuji, abych neztratil spojení.“ Jeden světlomet pohasl, zatímco tato slova zněla Henrymu v uších. „Ale to druhé mohu postrádat. Navrhuji, abys co nejdřív zabočil, protože se zepředu blíží další vozidlo, aby ti odřízlo cestu. Odposlouchávám jejich rádiové spojení.“

„Zruš ho!“

„To jsem už provedl, ale tvou polohu a směr zná ještě jedna skupina.“

Vepředu zaplály světlomety a řítily se k němu.

„Doporučoval bych příští odbočku doprava,“ řekl počítač. Henry stočil řidítka. „Ne! Tuto ne…“

Před ním se rýsovala zeď, brzdy zaskřípěly, Henry seskočil a odkutálel se, zatímco vozítko narazilo do masivních cihel. Udělal několik kotrmelců a pak zůstal ležet, s motající se hlavou a celý potlučený, přímo u zdi. V uších mu zněla poslední slova počítače.

„… touto ne. To je slepá ulička. Příští odbočku.“

„Trochu ses s tou informací zpozdil,“ procedil skrz bolavé zuby, zatímco se namáhavě zvedal. Zatlačil na krempu svého klobouku, který měl naražený přes oči. „Máš nějakou skvělou radu, jak se dostanu z téhle nepříjemné situace?“ Zasmušile sledoval, jak polopásák smykem zastavil a zatarasil tak ústí ulice. Seskočili z něj dva muži a rozeběhli se přímo k němu.

„Utečeš,“ zašeptalo mu do ucha výzvědné očko, právě když něco s tlumeným zaduněním vybuchlo a uličku zahalil neproniknutelný dým. „Když mě budeš následovat.“

„Rád bych — kdybych něco viděl,“ opáčil Henry a rozkašlal se, jak vdechl z plných plic ten světlo pohlcující dým. Něco ho šťouchlo do ramene.

„Chytni se výzvědného očka,“ vyzval ho počítač.

Henry nechal své prsty lehce spočinout na vibrující ocasní ploše výzvědného očka a následoval je, klopýtaje dolů ulicí. Slyšel za sebou šouravé kroky a potom kovový náraz, jak kdosi upadl přes vrak jeho jednokolky. Zazněl hlasitý výbuch a všude kolem hvízdaly kulky. Cosi kovového se Henrymu otřelo o tvář, a tak provedl výpad.

„To je žebřík,“ uklidnil ho počítač.

„Teď mi to říkáš.“

„Když se na něj vyšplháš, bude odtud vyzdvižen sondážním vznášedlem, které se vznáší nad tebou. Mám za to, že se chceš vrátit na loď?“

„Nechci,“ řekl Henry, nahmatal nohama příčky žebříku a pevně se na nich zapřel. „Výš, výš a pryč. Veď nás do hor. Chci se seznámit s jedním z těch divochů, o nichž mluvil Silas.“

Žebřík se pod jeho vahou zachvěl a pak se velmi lehce pohnul vzhůru. O chvíli později už byl nad převalujícími se oblaky dýmu, ze kterých se stále ozýval ostrý třeskot střelby. Pod ním ležely jednotlivé opevněné budovy města a v dálce se rýsoval temný horský masiv. Černý kotouč vznášedla, těžkotonážního nákladního zdviháku, zakrýval hvězdy nad ním. Po žebříku slezl pavouku podobný robot a položil mu na rameno jeden z pařátů, jak se naklonil vpřed, aby mohl Henrymu promluvit do ucha.

„V noci toho zmůžeme málo. Navrhuji, abychom se vrátili na loď a ráno…“

„Buď zticha, ty mateřská kvočno počítače mdlého rozumu. Řekl jsem na vysočinu, tak letíme na vysočinu. Obstarej mi spací pytel nebo něco takového. Přespím pod těmito cizími hvězdami. A zatímco budu spát, můžeš přesunout svá drobná výzvědná očka, provést infračervené snímkování vysočiny a nalézt pro mě některého z těch divochů, abych si ho mohl ráno prohlédnout. Rozuměls?“

Po chvilkovém zaváhání přišla odpověď, což znamenalo buď sebezpytování počítače nebo nedůtklivost robotů.

„Stane se, jak si přeješ. Máš v úmyslu cestovat na tomto žebříku?“

„Ano. Noc je chladná po tom žáru přes den a navíc shledávám vánek velmi osvěžujícím po naší drobné dopravní nehodě. Pokračuj.“

Temná krajina ubíhala potichu kolem a z beztvarých travnatých plání se začala zvedat úpatí hor. Vysočina byla střídavě pokryta lesy a loukami, občas se zatřpytil odraz hvězdné oblohy na vodní hladině. Když se přiblížili až k příkrým srázům horského pásma, vznášedlo zpomalilo, zastavilo se a začalo klesat. Dole se rozkládala travnatá prohlubenina obklopená skalními stěnami, s útesy spadajícími dolů vpředu i po stranách.

„Toto místo je nepřístupné,“ řekl pavouk, „a neviditelné z úpatí tam dole. Doufám, že se tu budeš cítit dobře.“

„Já taky,“ odvětil Henry a zívl, „protože jsem právě pocítil neodbytnou potřebu spánku.“

Zatímco Henry sestupoval, rozžala se rozptýlená světla a on viděl, že se loď činila. Žádal o spací pytel nebo něco takového a počítač plně využil neurčitosti obsažené v této poslední poznámce. V trávě se tyčil jehlanovitý stan, ozdobený slavobránou a pestrobarevnými vlajkami. Uvnitř plála světla, odrážející se se zlatým třpytem od mosazné postele s přehozeným nadýchaným povlakem. Pod baldachýnem před stanem byl rozložen stůl a vedle něj pohodlné křesílko. Když se Henryho nohy dotkly země, z poletujícího výzvědného očka vyšlehly drobné plamínky, aby zapálily svíčky. Ozářily mísu kaviáru, tence ukrojený toast, na drobno nakrájenou cibuli a natvrdo uvařené vejce. Pavoučí robot seskočil z Henryho ramene a přeběhl k vědru s vínem, po němž se vyšplhal, aby uchopil za hrdlo láhev chlazeného šampaňského.

„Něco drobného k zakousnutí před ulehnutím,“ řekl a zapíchl své ocelové pařáty do korku. „Vždy to nejlepší.“ Zátka s bouchnutím vyletěla, šampaňské zaperlilo.

Henry se usadil do křesla a chopil se své sklenky.

„Je to od tebe velmi milé,“ řekl a usrkl. „Tvá schopnost vcítit se a podpůrné psychologické obvody musí dnes v noci skutečně pracovat přesčas.“ Vzal si od robota toast potřený kaviárem a zakousl se do něj. „To nemá chybu. Vždycky mě opravdu potěší skromné stanování v divočině.“

Doklopýtal do postele, kde upadl do tak hlubokého spánku, že mu za úsvitu musel mycí robot pustit dechovou kapelu dvojnásob hlasitě, aby ho vzbudil.

„Dej pokoj,“ reptal Henry a mával křečovitě rukama, s očima ještě zalepenýma. „Dej pokoj s velkými bubny v tuto hodinu.“ Zatímco vyskočil z postele bosýma nohama na zem a oklepal se při tom chladném dotyku, hudba se změnila na smyčcový kvartet. „Podej hlášení.“

Mycí robot si oddělil od svých prsou umývadlo, jež naplnil teplou vodou z pípy na konci jednoho z prstů.

„V noci jsem objevil řadu tepelných zdrojů a za úsvitu jsem vyloučil velká zvířata, která snad nemohou být těmi divochy. Jsou to všechno býložravci s plachou a skromnou povahou, jejichž přežití je závislé na výdrži a křepkosti jejich nohou. Nicméně, v těsné blízkosti se nachází přinejmenším pět domorodých lidských bytostí, které jsou po zuby ozbrojeny primitivními zbraněmi, a zdá se, že se na ně hodí uvedený popis divochů.“

„Prapůvodní humanoidní obyvatelé této planety?“ zeptal se Henry a vlhčil si tváře, do dlaní si nechal stříknout tekuté mýdlo z robotova malíčku.

„To je vysoce nepravděpodobné. Podle fotometrických srovnání to vypadá na lidi, a to na sedm desetinných míst. Můžeme klidně teoretizovat, že jde o lidské bytosti, žijící nyní tímto drsným způsobem z důvodu či důvodů nám neznámých.“ Robot vsunul Henrymu do ruky hřeben a jeho plochá tvář se postříbřila a stala se zrcadlem. Když se Henry učesal, robot vytáhl zubní kartáček s nanesenou zubní pastou a začal mu pilně čistit zuby.

„Čím dál zajímavější,“ mumlal Henry skrz kartáček. „Hned po snídani se na jednoho z těch zvrhlíků podíváme hezky zblízka.“

Do ruky mu byl podstrčen šálek vroucí černé kávy, z něhož usrkl, a vyšel ven ke stolku, kde si pochutnal na grilovaném párku a smažené kukuřičné kaši. Pak se šel s šálkem kávy v ruce projít na kraj útesu, aby se pokochal impozantním pohledem na úpatí hor, vynořující se z ranní mlhy. Za ním se kvapně míhaly nohy robotů, kteří sklízeli všechno zařízení do přepravních klecí, jež nákladní zdvihák rychle vytáhl k obloze.

„Jsem připraven,“ řekl Henry, stiskl na šálku tlačítko odstranit a hodil ho z útesu. Než ulétl tři metry, rozpadl se na oblak jemného prachu. „Jak se zkontaktujeme s naším subjektem?“

„Sondážní vznášedlo tě zanese co možná nejblíž, aniž bys byl zpozorován,“ odpověděl pavoučí robot vezoucí se na žebříku, který se spustil vedle Henryho. Ten se zachytil spodní příčky. „Zbytek cesty tě povedu.“

9

Byla to krátká projížďka, na žebříku vytaženém přímo pod spodek sondážního vznášedla tak, aby mohli zůstat pod úrovní hřebenů, když mířili rozvětvujícím se údolím zpátky na planinu.

„Jsme na místě,“ řekl pavouk, když se vznášeli nad travnatou strání. Seskočil na zem a Henry za ním. „Přímo za tímto hřebenem a doporučuji kráčet velmi obezřetně.“

„Já ti doporučuji být zticha. Udávej směr a plížení nech na mně.“

Pak pokračovali bez řečí, stoupali po kolena vysokou trávou a klestili si cestu nízko visícími větvemi stromů. Pavouk Henryho potichu dovedl až na skalní římsu a ukázal dolů. Henry smekl klobouk, položil ho na zem a proplížil se dopředu, aby se opatrně podíval přes okraj. To byl panečku pohled.

To, co se ukázalo být důkladně ožehnutým a napůl snědeným hovězím bokem, leželo přímo pod ním ve studeném loži z popela. Vedle něj, napůl v trávě, napůl v popelu, se nedbale protahoval neobyčejně odpudivý příslušník lidské rasy. Jeho šaty, můžeme-li je tak nazvat, sestávaly z řady špatně vydělaných kožešin, sešněrovaných dohromady nerovnými proužky kůží. Dlouhé propletené vlasy splývaly s ještě delšími a více spletenými vousy. Všechno bylo zcuchané a špinavé a nyní volně rozhozené v popelu. Kožešiny sklouzly z hrozně přecpaného břicha tohoto jedince, jenž se dmul jako přezrálý meloun. Zřejmě se nacpal až k prasknutí připáleným masem. Teď ho něco trápilo, bezpochyby jeho zažívání, a tak sténal a převaloval se, aniž by otevřel oči. Jeho ruka, spočívající v popelu, se přesunula jako ohromný hmyz a cloumala kusem hovězího, dokud se jí nepodařilo vytrhnout sousto. To bylo dopraveno do široce otevřených úst, rozžvýkáno a polknuto zjevně bez toho, aby hodující procitl.

„Velmi pěkné,“ řekl Henry, postavil se a oprášil a nasadil si bouřku zpátky na hlavu. „Na týden mě opustila chuť k jídlu. Uvidíme, co nám poupátko řekne na svou obranu?“ Pavouk mu skočil na rameno, zatímco on se sklouzl ze svahu dolů do zarostlého údolíčka.

Divoch byl ihned vzhůru, posadil se — což ho stálo nemalé úsilí — a zíral na Henryho párem téměř prasečích a krví podlitých očí.

„Velmi mě těší, že vás poznávám, pane, a rád vidím, že jste dobře poobědval. Dovolte, abych se představil…“

„Smrt! Smrt!“ zachrochtal divoch a uchopil kamenné kladivo, na němž ležel, a mrštil jím po Henrym jediným, překvapivě svižným pohybem. Zasáhlo ho přímo do čela. Nebyl čas uskočit nebo jen zvednout na obranu paži.

Pavoučí robot se mu sesunul z ramene, zanechávaje tak za sebou nohama osm krásných drobných dírek v kůži, a narazil do kladiva. Kladivo a pavouk padly na zem ve spleti kovových nohou, pavouk rozdrcený a nehybný.

„Ujišťuji vás, pane, že vám nechci ublížit…“

„Smrt! Smrt!“ znovu zachrochtal divoch, sehnul se pro kámen veliký jako pěst a stejně jako předtím jím mrštil. Tentokrát připraven, stačil Henry uhnout.

„Poslyšte, můžeme si o tom promluvit jako dospělí muži…“

„Smrt! Smrt!“ zaskučel divoch a vrhl se s roztaženými prsty do útoku. Henry vykročil proti sápajícím se pažím a rychle seknul malíkovou hranou do protivníkova krku. Ustoupil stranou, když sebou útočník praštil o zem.

„Bohužel si myslím, že vy a já máme problémy s komunikací,“ řekl, zatímco se sehnul, aby si v trávě utřel umaštěnou ruku. Kolem hlavy mu zabzučel nějaký hmyz a on se po něm ohnal, než uslyšel mečivý hlas, který zašeptal:

„Hlášení. Další divoch přichází touto cestou nahoru roklí. Nezdá se, že by byl ozbrojen.“

„Malá útěcha,“ řekl Henry a zaujal s nataženýma rukama bojový postoj.

Ozvalo se svižné šourání blížících se kroků a vzápětí se objevil divoch. Byl stejně špinavý jako ten druhý a oblečen byl do týchž otrhaných kožešin, ale tím podobnost končila. Na první pohled byl mnohem starší, s šedými vlasy a vousy. Kolem krku měl nějaký cár, tak potřísněný a ušmudlaný, až nebylo poznat, že to mohl být kdysi pestrobarevný nákrčník. Vysoko na jeho nose byly posazeny trosky toho, co kdysi bylo brýlemi. Jedno sklo chybělo a to zbylé bylo tak oprýskané a popraskané, že bylo téměř neprůhledné. Muž se zastavil a když uviděl Henryho, pohodil hlavou na jednu stranu. Mžoural skrz sklo a tiše se chichotal.

„Dobrá, dobrá, dobrá, copak to tu máme,“ řekl a pomalu se šoural vpřed.

„To už si dám líbit,“ pomyslel si Henry, uvolňujíc své napjaté svaly. „Těší mě, že vás poznávám…“

„Potěšení, potěšení? Nepoužívejte to slovo tak neuváženě,“ napomenul ho starý muž a usadil se vedle připáleného hovězího boku. „Jazyk je přesný nástroj, slova mají hodnotu, slova mohou konat činy. Tak jako jména. Vezměte si jména. Kdybych vám řekl své jméno, měl byste nade mnou moc, ano měl, jména mohou konat činy.“ Zatímco mluvil tím nejklidnějším hlasem, jeho prsty nerušené trhaly maso a cpaly kousky do úst, až slova zněla přidušeně a nejasně.

„Jsem o tom přesvědčen,“ řekl Henry, „a bez váhání s vámi souhlasím. Ale musím se ptát, co tak vzdělaný muž jako vy dělá tady a proč žije v těchto podmínkách…“

„Dovolená, nic víc.“ Žvýkání, cvaknutí, jeho zuby trhaly maso. „Ani na chvilku neuvažujte o tom, že pocházím z téhle zaostalé planety, ne můj drahý. Jsem z Forbrugenu, badatel, jsem zde, abych zkoumal místní formy života. Velmi zajímavé. Brzy napíši studii. Muž vědy a míru…“

„Moje! Moje!“ řekl druhý divoch, který se probudil k životu a převalil se, aby objal propečený kus dobytka oběma rukama. Aniž by si přestal jednou rukou plnit ústa, zvedl nově příchozí druhou rukou kámen a klepl jím divocha rázně z boku do hlavy. Ten se se zasténáním zhroutil zpátky do popela. Henry klidně přihlížel, ale ani se nepohnul, aby jim nepokazil zábavu.

„Velmi zajímavé,“ řekl. „Váš pohled na věc, názor Forbrugeňana, cizince, je nejdůležitější. Vy snad víte, proč jsou lidé na této planetě tak podezřívaví a násilničtí.“

„To vím.“ Mlask.

Mlčení se protahovalo, až se konečně Henry zeptal: „Dobrá — řeknete mi to?“

„Ovšem. Věřte, kde je správné věřit, a pamatujte, já to uveřejním první. Všechno je věc vyzařování, osobního vyzařování, víte. Z hříšných myšlenek vyzařují hříšné proudy, jimž můžeme přiřadit hodnotu n. Když užijeme n v rovnici s místem působení vlnového záření l…“

Bylo toho víc v témže duchu, mnohem víc, Henry si hlasitě povzdechl.

„Úplný cvok, chudák,“ řekl malé kovové ornitoptéře, která se nyní v drobných kruzích třepotala kolem jeho hlavy.

„Máš-li na mysli jeho index normálnosti, pak máš pravdu,“ hbitě odpověděl počítač prostřednictvím ornitoptéry. „Provedl jsem porovnání se známými parametry v archivu a vychází z toho, že být na jiné planetě, má 97,89 procentní šanci být hospitalizován na psychiatrii k nápravné léčbě.“

„Udělej z toho 100 procent. To je tragédie, inteligentní člověk, který sem přišel, aby studoval, a který to vypětí nevydržel. Musíme dohlédnout na to, aby byl poslán zpět na Forbrugen.“

„Udělal jsem si o tom záznam.“

„Vraťme se, tady už pro nás není nic zajímavého. Tihle divoši, zdá se, jsou právě jen tohle, samotáři a psanci. Oni snad nemohou být zodpovědní za nesnáze na této planetě… Co se to tam děje?“

Starý muž náhle vzhlédl a přiložil si jednu ruku k uchu. Pak ze zdechliny vytrhl velký kus masa a spěchal s ním pryč. Druhý divoch nezůstal příliš pozadu. Zasténal, posadil se — potom vyskočil na nohy a potácivě zmizel z dohledu.

„Slyšeli přijíždět skupinu pásocyklů,“ řekl počítač. „Blíží se sem od stád v nížinách.“

„Teď mi to říkáš, vždy jsem poslední, kdo se něco dozví.“

„Ještě nehrozí žádné nebezpečí. Čekal jsem, abych tě informoval.“

„Příště mě o všem zprav hned na začátku. Jak se z toho dostanu?“

„Sondážní vznášedlo je na cestě. Navrhoval bych, aby ses vyšplhal zpátky do skal dřív, než dorazí. Pronásledovatelé, zdá se, sledují někoho, kdo jim ukradl jejich zvíře, a tak nepochybně budou pokračovat ve štvaní těch ostatních.“

„Kéž bys měl pravdu,“ řekl Henry a šplhal, co mu síly stačily.

Bylo to dobré, výhodné místo. Mohl sledovat, aniž by byl zpozorován, jak řvoucí pásocykly dole pod ním smykem zastavují.

„Tady je zdechlina!“ vykřikl jeden z mužů. „Ukradli ho, opekli a snědli. Říkal jsem vám, že nám chybí volek.“

„Kterým směrem běželi?“

„To nám řekne honicí pes.“

Henry sykl na ornitoptéru, která složila svá křídla a přistála vedle jeho hlavy. „Co, neobtěžuje-li tě má otázka, je honicí pes?“

Prohledávání paměti zabralo počítači jen pár mikrosekund. „Honicí pes, zvíře velmi ceněné pro svůj jemný čich a poživatelnost, v různých dobách a na různých místech. Nyní se toto označení používá pro komerční stopovací přístroj, který sleduje pachové stopy způsobem vlastním původnímu nositeli tohoto jména.“

„Kde je sondážní vznášedlo?“ optal se Henry a po zádech mu náhle přeběhl mráz.

„Pouhé tři minuty odtud –“

„Sem s ním!“

„Hej,“ zajásal hlas zespoda. „Lovecký pes našel tři stopy. Dvě vedou pryč támhle tudy a jedna vede přímo nahoru po týhle skále.“

„Někdo je tam nahoře!“

„Chyťme ho!“

Henry si počínal dobře, ale právě byl odhalen. Pásocykly se hlučně vydrápaly do svahu a už ho měly. Vyhodil prvního muže ze sedla a poslal ho, v bezvědomí, zpátky mezi ostatní. Dřív sloužil u námořní policie a jeho pěstované tukové vrstvy skrývaly ještě impozantní svalovou hmotu. A uměl bojovat. Tři muži byli na zemi, sténající a v bezvědomí, když mu čtvrtý vpadl do zad a pažbou pistole dokončil dílo zkázy na jeho bouřce. Henry se nikdy nedověděl, co ho zasáhlo.

10

Henry zasténal a otevřel oči. To co spatřil, se mu vůbec nelíbilo, znovu zasténal a zavřel je.

„Vysvětlete mi, co se stalo!“ naléhal na něj kapitán Sergejev, jenž se nad ním skláněl tak blízko, že jeho vousy škrábaly Henryho na nose.

„Pryč s tou džunglí,“ odpověděl Henry a chabě se ohnal. „Řekněte mi, co víte, než si rozmyslím, jestli umřu nebo budu žít, a já pak doplním zbytek podrobností.“

„Pcha. Nechal jste se zajmout. Teď navždy shnijeme v těhlech automatizovanejch jatkách.“

„Klid. Zkuste nekřičet. Dostanu vás odtud — ale jen mi řekněte, co se stalo.“

„Vy víte, co se stalo, nebo tamten robot, kterej vypadá jako vy, ví, co se stalo. Nemohl jsem spát, tamto stvoření nikdy nespí, tak jsme hráli šachy. Když tu náhle robot vyskočil na nohy — aby převrhl figurky, protože bych mu ve čtyřech tazích dal mat — a vytrhl ze zdi konec řetězu, kterej měl kolem nohy. Kdybych byl bejval věděl, že tohle může udělat, už dávno bych ho donutil, aby mě osvobodil. Potom vylezl nahoru na paměťové jednotky a tam se schoval. Zatímco jsem na něj křičel, rozletěly se dveře a oni přinesli vás, v tomhle stavu. Ve chvíli jste byl znovu přikovanej, či vlastně poprvé, Něébo! vy víte, co myslím, a odešli. A teď mě váš hnusnej robot úplně ignoruje, je tam nahoře a vysekává malinkou dírku do zdi. Bláznovství!“

Henry vzhlédl a spatřil své robotí já, visící hlavou dolů, s nohama přímo pod vysokým stropem, jak kusem oceli hloubí otvor do zdi. Točila se mu hlava, znovu zavřel oči a teatrálně zasténal.

„Potřebuji doktora,“ řekl.

„Pomoc je na cestě,“ zavolal robot dolů a prorazil díru skrz. Jakmile byl otvor čistý, dovnitř prudce vlétlo výzvědné očko a hnalo se dolů na podlahu vedle Henryho. Jeho stříbrné, ptačímu podobné tělo se vznášelo a netrpělivě se chvělo, zatímco se mu na zádech pomalu otevíral poklop. Robot seskočil s otřesným žuchnutím zpátky na podlahu a přeběhl k němu. Když vytáhl z výzvědného očka balíček, opět se vzneslo a rychle vylétlo otvorem ven.

„Zdravotnické potřeby,“ řekl robot. „Teď ti ošetřím tvé rány.“

„Nejdřív lék proti bolesti, ty zkratovaná ubohá náhražko počítače,“ řekl Henry. „A pak nějaké vysvětlení.“

Injekce vše okamžitě napravila a zatímco robot obvazoval pohmožděniny a boule, počítač vysvětloval.

„Zastavit ty muže nepřicházelo v úvahu, poněvadž vše, co jsem měl nablízku, byla jen drobná zařízení. Ale skutečně úspěšně jsem jim zabránil, aby tě zabili, štěnice v jejich zbraních je udělaly neškodnými. A veškerou činnost jsem ukončil, jakmile jsi byl v bezvědomí a v jejich rukou. Usoudil jsem, že budeš zavezen zpátky sem, to je tam, kam tě zavlekli poprvé. Usuzoval jsem správně.“

„A kdybys uvažoval nesprávně…?“

„Byl jsem připraven na všechny eventuality,“ odpověděl počítač s mechanickou sebejistotou. „V té době už byly vyslány těžké jednotky.“ Protože některé z těchto jednotek byly vyzbrojeny jadernými zbraněmi, zdála se být ona sebejistota oprávněná.

Henry se pohnul a posadil se. A když tak učinil, už neměl pocit, že se rozpadne na kousky.

„Hned odsuď vypadneme!“ řekl Sergejev, jehož prsty dělaly ony trhavé, hrdlo drtící pohyby.

„Ano, tím jsem si jist. Určitě toho nemůžeme mnoho dosáhnout přikováni ve velínu tohohle řeznictví. Ale — trpělivost — dejte mi ještě chvíli, abych nabral síly.“

„Máte deset minut, víc ne!“ Sergejev začal přecházet po místnosti a sledovat hodinky.

„Jste zosobněním šlechetnosti, kapitáne. Jak vás vaši muži museli milovat.“

„Snad ano, ale nikdy mi to neřekli. Pokud byli poslušní, byl jsem spokojen.“

„Nikdy byste si nevybral za člena posádky někoho z téhle planety. V životě jsem neviděl takové množství podezřívavých lidí, majících jediný cíl. Děti vypadají docela normálně a ženy, mohu-li to odhadnout, jsou v té své izolaci také normální. Ale muži! Proradní, podezřívaví, vraždychtiví — zvolte si své přídavné jméno. Snad měli Forbrugeňané pravdu, když říkali, že zdejší lidé jsou plně uchváceni pionýrským životem a rozvíjejí tuto zabij a buď-zabit kulturu. Nebudou sem dodávat žádné účinné energetické zbraně, ale jen omezené množství výbušných zbraní. Musejí nějaké posílat, jinak by byly přerušeny dodávky jejich základního zdroje bílkovin. To je dilema, které, zdá se, nemá jednoduché řešení. Svým způsobem života jsou tady zakotveni — a je téměř nemožné změnit všechny zvyklosti nějaké společnosti.“

„Proč měnit? Vypadnout! Nechme je vlastnit jejich krávy, prach a pušky. Jsou šílení, úplně všichni šílení.“

Henryho oči se rozšířily. Napřímil se, jako když do něj udeří blesk. „Co jste to řekl?“

„Slyšel jste dobře, šílení. Teď už pojďme, čas se naplnil.“

Henry pomalu vstal. „Možná, kdyby byli všichni duševně choří, plno věcí by se tím vysvětlilo. Asi jsem pátral po nesprávných příčinách…“

„Jen žádné násilí, buďte tak laskav, kapitáne,“ řekl Henry-robot a vstoupil mezi Henryho a rozlíceného muže ze Sčítání lidu, který postupoval vpřed s napřaženýma rukama a křečovitě se svírajícími prsty.

„Odcházíme, kapitáne, uklidněte se,“ řekl Henry, obraceje svou pozornost zpátky k běžným záležitostem. „Lodi, předpokládám, že jsi schopná dostat nás ven z této budovy?“

„Snadná věc,“ odpověděl robot, sklánějící se nad řetězem na Henryho kotníku. „Buďte tak laskaví a následujte mě, pánové.“

Lehce zabral a ulomil řetěz Henrymu těsně u kotníku, potom udělal to samé pro Sergejeva. Následovali ho ke dveřím, které prorazil, aniž by zvolnil. Oba muži prošli troskami a šli chodbou za robotem až k vnějším dveřím.

„Tuhle věc neprorazí tak snadno,“ řekl Sergejev a ukázal na silné, ocelí vyztužené výplně dveří.

„Kdybyste laskavě ustoupili na stranu,“ požádal je robot a pokynul jim. Když tak učinili, byly celé dveře vyraženy dovnitř. Na protilehlou stěnu se snesly střepiny a pokroucené kovové úlomky. Vyšli ven proraženým otvorem a uviděli těžkotonážního robota s energetickým dělem místo hlavy. Oči i ústa měl na břiše.

„Navrhuji rychlý ústup,“ řekl. „Vaším útěkem bylo spuštěno poplašné zařízení a vypadá to, jako by všichni muži ve městě byli vyburcováni. Jsou na cestě sem.“

Takto povzbuzeni běželi roboti a muži hustou tmou. Mraky zakryly měsíc a hvězdy a Slagteřané nedůvěřovali pouličnímu osvětlení. Varováni všudypřítomnými hmyzími a výzvědnými roboty se schovávali, měnili směr a hledali úkryty, aby se vyhnuli vozidlům a mužům, kteří je hledali. Když se nakonec dostali až na kraj kosmodromu, uviděli na vzdáleném konci kosmickou loď — obklíčenou náklaďáky a polopásáky. Okolí bylo reflektory a čelními světly nasvíceno tak, jako by byl den. Henry se prudce zastavil, těžce oddychujíc ukázal na nejbližšího robota vyčítavě prstem.

„Netvař se, že jsi o tom nevěděl. Schováváš si zprávu o tomto uvítacím výboru jako malé překvapení?“

„Ne. Neinformoval jsem vás kvůli vaší morálce, neboť jsem se domníval, že zpráva o tom, že je loď obklíčena, by vás mohla sklíčit a mít vliv na rychlost našeho přesunu.“

„Já ti zhorším výkonnost!“ vykřikl Sergejev a nakopl robota do kotníku, čímž dosáhl jen toho, že mu jeho vlastní nohou projela palčivá bolest.

„Jak se dostaneme do lodi?“ zeptal se Henry.

„Následujte mě. Kapitánova zakopaná loď je téměř vně prstence stráží a já hloubím druhý tunel tak, aby vyústil na povrch na skrytém místě. Jen tak můžeme projít.“

„Nemáme na výběr. Pojďme, kapitáne.“

Světla byla silná, a tak překonali posledních sto metrů plazením po břiše mělkým příkopem. Než se dokulili do prolákliny vyhloubené deštěm, byli vyčerpaní, špinaví a propocení.

„Jsme na místě,“ oznámil Henry-robot. „Když chvíli počkáte, prosím, tunel prorazí na povrch. Do té doby navrhuji být úplně zticha, protože přístroje odhalily jedince s pistolí, který je velmi blízko a blíží se sem.“

„Můžeme ho zajmout, aniž bychom vyvolali poplach?“ zeptal se Henry.

„To je možné. Prosím, zůstaňte tiše tam, kde jste.“

Schoulili se v prachu písčiny, když se těžké kroky přiblížily a nad nimi se zjevila postava, jasně ohraničená v záři kolem lodi. V jedné ruce měla připravený revolver a druhou si stínila oči, jak se snažila proniknout temnotou pod sebou.

Henry-robot se vyhoupl nahoru s mrštností hada a uchopil muže za oba kotníky. Než mohl vykřiknout nebo pozdvihnout zbraň, zřítil se dolů do strouhy.

Jak letěl kolem, zasáhl Henryho pořádně do brady. Po dopadu na zem pokračoval v pohybu, tiše se skládaje, v bezvědomí. Jeho tvář se natočila proti světlu a Henry radostně vykřikl.

„Náš starý přítel šerif! Nemohli jsme si přát nikoho lepšího.“

Vedle nich se ozvalo dunění a zvuk drceného kamene, lesknoucí se kovový hrot rotujícího vrtáku prorazil na povrch. O chvíli později se ven z hrubé díry v zemi vyplazil rozměrný vrtný robot a postavil se, natřásaje se na svých širokých běhounech.

„Rychle spěchejme do tunelu,“ popoháněl je Henry-robot. „Povleču šerifa za vámi. Musím vás upozornit, že tunel není vyztužen a předpokládaná životnost je něco mezi třemi až čtyřmi minutami, než se klenba propadne.“

„Ty a ty tvé mizerné tunely!“ zakřičel Henry a spustil se do otvoru. Sergejev hned za ním. Jakmile jeho nohy zmizely z dohledu, vplížil se dovnitř Henry-robot, táhnoucí za sebou bezvládné tělo šerifa. Vrtný robot ho těsně následoval. V mžiku byli pryč a robot bojovník zůstal sám, na stráži.

11

Nebyla to žádná legrace. Henry si odíral záda o strop tunelu, protože se plazil po čtyřech. Tunel byl temný a bylo v něm málo vzduchu, takže byl Henry blízko vyčerpání, už když s tím bláznivým plazením začal.

Vypadalo to, že to nemá konce. Cítil, jak na něj tlačí tíha veškeré té hlíny a hroutí se na něj. Zdálo se mu, že to nikdy nedokáže.

A vtom se tunel zatočil vzhůru a zploštil se. Henry před sebou zahlédl světlo. Z posledních sil se doškrábal k ústí vyztužené chodby a zhroutil se. Čekající robot ho odtáhl, pak se otočil, aby vytáhl kapitána Sergejeva jako korkovou zátku z láhve. Následoval Henry-robot, který stačil vytáhnout šerifa napůl z díry, když se tunel zřítil. Henry se Sergejevem si mohli, zatímco ho roboti vyhrabávali, alespoň trochu odpočinout.

„Domníval jsem se, že ti přijde vhod vychlazené pivo,“ řekl robot, jenž se vynořil ze spojovacího tunelu. Přinášel podnos se dvěma sklenicemi a dvěma orosenými lahvemi pěnivého moku. „Myslíš, že se k tobě bude kapitán chtít připojit?“

Kapitán něco nesrozumitelného zavrčel, nahnul se a hrábl po jedné z lahví. Pohrdl sklenkou, přiložil láhev ke rtům a z poloviny ji vyprázdnil, než ji odložil, lapaje po dechu. Henry upíjel své pivo trochu klidněji.

„Vaše loď se nachází právě zde, kapitáne,“ řekl. „Zakopaná, ale živa a zdráva . Nebude vám vadit, když pobudete na mé, dokud ji nevyprostíme?“

Útěk a pivo významně vylepšily kapitánovu náladu. „Rád se k vám připojím. Pro tuhle chvíli mám až po krk pobytu pod zemí, když dovolíte.“

„Nemohu, než s vámi souhlasit.“

S hekáním povstali a sestupovali tunelem do lodi. Než se Henry opláchl a natáhl si čistou kombinézu, předal do lodi s přesnými pokyny šerifa. Nohy měl na stole, pročítal nějakou sestavu z počítače a přikusoval sendvič, když vešel Sergejev.

„Sedněte si a poroučejte si, jak je vám libo, kapitáne,“ řekl a pokynul směrem k židli. „Rád vidím, že se na palubě našlo nějaké ošacení ve vaší velikosti.“

„Velikosti ano, látky ne. Nic kromě toho ošklivého pepita, které máte na sobě.“ Prohlédl si jídelníček, který mu robot podal. „Co to tam máte za velmi oficiálně vyhlížející zprávu?“

„Odpověď na slagteřanský problém. Šerif má v krvi notnou dávku DMPE či taraxeinu, jak se někdy říká. Analýza odhalila jeho původce.“

Kapitán označil svůj výběr, vrátil jídelníček a pohlédl na Henryho, zamračený, znovu jeho staré já. „Jste šílený?“ zeptal se.

„Ne, ale šerif ano. Úředně duševně chorý na kterékoli planetě kromě této. Víte, co je paranoidní schizofrenie?“

„Forma duševní choroby. Ale jak to spolu souvisí?“

„Šerif jí trpí. Paranoik žije ve svém vlastním světě, zná jen sebe a důvěřuje jen sám sobě. Při jedné specifické formě této nemoci podléhá oběť přeludům o pronásledování. Věří, že celý svět je proti ní. Jinak se může jevit úplně normálně. To, že je osoba šílená, ještě neznamená, že musí být hloupá.“

„Pokoušíte se mi namluvit, že…“

„Zcela správně. Každý muž na této planetě je zaručeným případem pro psychiatra. Kdysi se mělo za to, že paranoia je čistě psychologické povahy a pramení z konfliktů v dětství a tak podobně. Nakonec se ale zjistilo, že tyto události jsou jen spouštěcím mechanismem, který tuto chorobu vyvolává. Ta je podle klinických zjištění chemického původu. Jde o anomálii chemických pochodů v mozku. DMPE je protilátkou, vytvořenou tělesnými mechanismy na obranu proti cizorodým látkám. Potíž s DMPE je v tom, že je škodlivá nejen pro útočící organismus, ale i pro samotný mozek.“

Kapitán otevřel doširoka ústa. „To máte v úmyslu mi namluvit, že ta… DMPE, nebo jak tomu říkáte … udělá z mužů duševně choré, takže se chovají tak, jak se chovají? Pokud ano, odkud se ta DMPE bere?“

„Počítač ještě provádí mikroanalýzu, ale již objevil mikroorganismus, jenž, zdá se, je za to zodpovědný. Jde o jednobuněčnou, velmi slabou bakterii, která zjevně rozrušuje tělesné tkáně velmi zvolna. Ale tato forma infekce může být tím nejhorším druhem, jako lepra, protože její postup je tak nepatrný, že tělo nemůže spojit své obranné prostředky proti nepřátelskému organismu. A tak mikroorganismus setrvává, pomalu sílí, zatímco tělo se brání a v konečném důsledku produkuje dostatek DMPE k tomu, aby to vyvolalo duševní poruchu.“

„Za jak dlouho?“

„Musí to být tak třináct až patnáct let, protože děti nemají příznaky. Ale je tu chlapec, tak kolem patnácti, u něhož se to už začíná jasně projevovat.“

„A co dívky a ženy?“

„Ty musí být přirozeně imunní, to je nejlogičtější vysvětlení, protože ten mikroorganismus je na této planetě všude.“

„Pak to dostaneme taky!“

„Klídek, ovšemže ano. Ale vzpomeňte si, trvá patnáct let, než se to projeví. Vyřeší se to za řádově měsíce, když teď víme, co hledat. Dorazí sem lékařské týmy z Forbrugenu a ujmou se toho.“

Sergejev hrábl po sendviči, který robot přinesl, a ukousl si ohromné sousto. Poté zbytkem zamával Henrymu před očima. „Vaše argumentace má jeden háček. Je-li nemoc tak rozšířená, pak musí být v mase. Jak to, že se nikdy nerozšířila na Forbrugen?“

„To je prosté. Dlouhé vystavení teplotám pod bodem mrazu zahubí téměř všechny organismy za pár měsíců. Maso je odtud odesláno mražené a pobude měsíce ve vesmíru. Už nikdy nepřijde do styku s povrchem této planety.“

„Hm, to dává smysl,“ připustil, ač nerad, Sergejev. Dorazil poslední drobečky svého sendviče a poslal robota pro další. „V takovém případě musím zůstat tady, dokud nebude vykopána moje loď. Tito lidé jsou nemocní a budou léčeni. A až se vyléčí, spočítám je pro Galaktické sčítání lidu a můj úkol bude splněn.“

„Čeká je všechny lepší život. Děti mohou jít studovat do škol na Forbrugen a až se vrátí, vybudují tu rozumnou společnost namísto této zvláštní.“ Henry se kysele usmál. „Toto je bezpochyby působivá myšlenka.“

„Jaká?“ zeptal se Sergejev, který byl víc zaujat sendvičem a pivem, jež mu byly přinášeny, než Henryho úvahami.

„Děti. Představuji si, jak se kdekoli děcka bouří, když dospívají. Dívají se spatra na starší generaci, a dokonce si myslí, že jejich rodiče jsou blázniví, když mají představy takové, jaké mají.“

„Ale tady na Slagteru — mají děti pravdu!“

přeložil Tomáš Filip

NA ONOM SVĚTĚ

Ranní pošta přišla v době, kdy byl Amos Cabot na nákupu. Byla pohozena na rozviklaném stolku u domovních dveří a Cabot dopisy jen ledabyle prohrábl, věděl, že tam pro něj stejně nic nebude; kromě šeku od pojišťovny a odborářské podpory, které dostával pravidelně každého třináctého a čtyřiadvacátého v měsíci, a každým rokem se tenčící hromádky vánočních lístků, mu totiž žádná pošta nechodila. Už se chtěl otočit a pokračovat v cestě, když si všiml velké modré obálky, opřené o zrcadlo. Naklonil se a napínal zrak, aby přečetl jméno adresáta — hrom aby uhodil do té skrblické paní Peaveyové a jejích dvouwatových žárovek! — a nakonec jen udiveně zamrkal, když zjistil, že obálka je pro něho. Vypadalo to, jako by uvnitř byl nějaký objemný časopis nebo katalog. Co to asi může být, kdo mu to mohl poslat? Kloubovitou stařeckou rukou si přitiskl obálku k hrudi a pomalu stoupal do svého pokoje ve třetím poschodí. Zabouchl za sebou dveře, síťovku se dvěma plechovkami fazolí a bochníkem včerejšího bílého chleba položil na stůl a těžce dosedl na židli u okna. Roztrhl obálku. Byl to skutečně časopis, a na krásném křídovém papíře.

Položil si ho na klín a užasle hleděl na lesklou obálku, z níž zlověstně vystupoval nápis, vyvedený černými gotickými písmeny na šedozeleném pozadí: „Na onom světě“. A o něco níže stálo: Časopis přípravy na odchod. Zbytek obálky byl černý jako uhel, kromě malé fotografie ve tvaru náhrobního kamene, zobrazující sluncem ozářený hřbitov, plný květů, křížů, hrobů a hrobek.

Co je to za hloupý vtip? Chtěl si z něj snad někdo vystřelit? Ale nevypadalo to tak. Naopak, zdálo se, že je to myšleno opravdu vážně: jak obracel list za listem, viděl samé fotografie rakví, hrobů, uren a hřbitovních parcel. S odporem hodil časopis na stůl. Vypadl z něj dopis, na němž byla hlavička časopisu, Amosovo jméno a adresa.

„Velevážený pane, vítáme Vás do rodiny šťastných čtenářů časopisu „Na onom světě“, který Vás připraví na cestu, jež Vás čeká. Máte za sebou dlouhý, plodný a šťastný život. Nyní se před vámi otvírají brány věčnosti, aby Vás přivítaly a přivedly do náručí Vašich blízkých a drahých zesnulých. V této poslední hodině Vašeho života stojíme po Vašem boku, abychom Vám podali pomocnou ruku na Vaší cestě. Napsal jste již svou poslední vůli? Pravděpodobně ještě ne, ale to se dá lehce napravit. Obraťte na stranu 109, přečtěte si inspirující článek „Kde poslední vůle nechybí“ a dozvíte se vše, co budete potřebovat. Na straně 114 pak najdete příslušný tiskopis, který se dá lehce vytrhnout. Stačí vyplnit několik rubrik, podepsat a dát potvrdit Vaším místním notářem. Neodkládejte tento čin! A ještě jeden důvěrný dotaz: uvažoval jste už o kremaci? Překrásné poselství dr. Philipa Musgrova z Malého kostela za rohem krematoria najdete na straně…“

Třesoucíma se rukama uchopil Amos časopis a vztekle jím mrštil na druhý konec místnosti. Časopis se roztrhl v půli a Amosovi se hned udělalo líp.

„Kterého rošťáka napadlo posílat lidem takové svinstvo?“ vykřikl a pak poněkud ztlumil hlas, když Antonelli vedle začal bouchat na stěnu. „Co to má za smysl?“

„Ano, jaký to má smysl? Zvedl ze země roztržený časopis a položil ho na stůl. Vypadal příliš luxusně, příliš dobře na to, aby ho člověk prostě hodil do koše s tím, že jde o výplod skupiny nějakých pomatenců. Inzerovaly tam samé seriózní firmy. Po chvíli listování našel stránku s obsahem a v droboučkém tisku, který se dal sotva číst, hledal vydavatele. Saxon-Morris Publishers, Inc. Tak to bylo jasné. Nemohlo jít o žádnou obskurní záležitost, když měli redakci v budově společnosti Saxon-Morris. Znal dobře ten obrovský mrakodrap na Park Avenue.

Ale stejně jim to přijde draho, protože on to tak nenechá. Ve vyhublých prsou Amose Cabota vzplál hněv. Nedonutil snad jednu z největších autobusových společností, aby se mu písemně omluvila za to, jak s ním jednal jeden z jejích řidičů a společnost Triborough Automatic Drink, aby mu vrátila padesát centů ve známkách za mince, které pohltil její automat, aniž mu vydal požadovaný nápoj? A teď je řada na firmě Saxon-Morris; ani jí to neprojde!

Venku bylo teplo, ale březnové počasí je nestálé, a tak si vzal raději ještě silnou vlněnou šálu. Na autobus a nějaký ten šálek čaje v automatu mu pár dolarů musí stačit, řekl si a vytáhl z kredence dvě pokrčené bankovky, zastrčené za cukřenkou. A teď se těšte, vážení, jak vám Amos Cabot zatopí!

Amos Cabot však brzy zjistil, jak obtížné je dostat se k někomu od firmy Saxon-Morris bez předem sjednané schůzky. Mladá dívka s nahoru vyčesanými rusými vlasy a vrstvami líčidla na obličeji, sedící v hale v přízemí, si ani nebyla jista, zda vůbec nějaký časopis „Na onom světě“ vydávají. Na zdi za jejím červeným ledvinovým stolem byl sice seznam všech publikací vydávaných touto firmou, ale zlatá písmena na tmavozeleném mramorovém podkladu se při slabém osvětlení dala špatně číst. Když však Amos trval na svém, dívka začala listovat v podnikovém seznamu a nakonec neochotně přiznala, že firma tento časopis skutečně vydává.

„Chci mluvit s redaktorem,“ řekl Amos.

„S kterým redaktorem?“

„To je jedno.“

Po těchto slovech její chování ještě více ochladlo.

„Smím vědět, oč se jedná?“

„To už je moje věc. Zavolejte mi nějakého redaktora.“

Trvalo přes hodinu, než mu sjednala návštěvu. A čekal by asi ještě déle, kdyby ji už zřejmě neomrzelo dívat se, jak sedí na lavici a podmračeně na ni hledí. Po několika tlumených hovorech zavěsila telefon.

„Běžte prosím těmito dveřmi,“ řekla, „zahněte doprava, pak kousek po schodech nahoru, čtvrté patro nalevo, přijme vás pan Mercer, dveře číslo 782.“

Amos se v bludišti chodeb a šedých dveří okamžitě ztratil. Když podruhé vrazil do podatelny, jeden ze znuděně vyhlížejících mladíků se ho ujal a dovedl ho ke dveřím č. 782. Amos bez zaklepání vrazil dovnitř.

„Jste Mercer, redaktor Na onom světě?“

„Ano, jmenuji se Mercer.“

Tento zavalitý muž kulaté tváře, s ještě kulatějšími brýlemi, seděl nacpán za stolem zaplňujícím celý konec malinké kanceláře, v níž nebylo žádné okno.

„Ale já mám na starosti distribuci,“ pokračoval, „redakce je jinde. Slyšel jsem, že máte nějaký problém se zasíláním časopisu.“

„To opravdu mám. Proč mi ten váš hnusný plátek posíláte, když se vás o to nikdo neprosí?“

„No, podíváme se na to, snad vám budu moci pomoct.“ Mercer prohrabal dvě kartotéky, než našel složku, kterou hledal. Chvíli v ní listoval a nakonec vytáhl list papíru. „Tak vám asi moc nepomůžu, pane Cabote. Jste zřejmě mezi těmi, jimž zasíláme časopis zdarma. Je mi líto.“

„Jaké je mi líto? Nechci to svinstvo ani vidět, tak mi to laskavě přestaňte posílat.“

Mercer se snažil chovat přátelsky a podařilo se mu dokonce vykouzlit na tváři úsměv.

„Dívejte se na to rozumně, pane Cabote,“ řekl. „Vždyť jde opravdu o kvalitní časopis a vy ho dostáváte zdarma. Víte, že předplatné stojí deset dolarů ročně? Octl jste se mezi těmi šťastlivci, kteří ho mají gratis, tak proč si ještě stěžovat…?“

„Jací šťastlivci? Já jsem o nic nežádal.“

„To jste ani nemusel. Vaše jméno se pravděpodobně objevilo na jednom ze seznamů, které získáváme od pojišťoven, nemocnic pro přestárlé a tak dále. „Na onom světě“ patří k těm časopisům, ze kterých nemáme nic, žádný zisk. Posíláme ho jen pečlivě vybraným abonentům; náklady však nejsou kryty z předplatného, ale z inzerce. Lze říct, že „Na onom světě“ a ještě některé další časopisy vydáváme spíš jako jistou službu veřejnosti. Vezměte si například nastávající matky. Všechny nemocnice nám zasílají seznamy budoucích maminek a těm pak poskytujeme předplatné na časopis „Vaše dítě“, kde jsou skutečně dobré rady a články, a samozřejmě inzeráty, které jsou také poučné…“

„Nejsem nastávající matka a nemám o žádný váš časopis zájem!“

Mercer pokračoval: „ Na onom světě není samozřejmě úplně totéž co Vaše dítě , ale i v tomto případě jde o službu veřejnosti. Je to věc statistiky, vážený pane. Každý den přece umírá spousta lidí — a co při tom hraje hlavní roli? Věk, způsob života a tak dále. Pracovníci pojišťoven všechna tato fakta a údaje sledují a vytvářejí různé grafy a tabulky, které jsou prý velmi přesné — aspoň nám to tvrdí — a s jejich pomocí potom odhadují pravděpodobnou délku lidského života. Samozřejmě, že ne na den a na hodinu. I když předpokládám, že by to mohli udělat, kdyby chtěli. Ale spokojují se s rozmezím dvou let.

To nám umožňuje zasílat dotyčnému náš časopis po řadu měsíců, obeznámit ho postupně se vším, co ho čeká, i se službami, které mu nabízejí naši inzerenti; takže existuje vysoká pravděpodobnost, že než dotyčný zemře, inzerce splní svůj účel.“

„Tak vy mi říkáte, že umřu do dvou let?“ vykřikl chraptivým hlasem Amos, zrudlý vztekem.

„To rozhodně ne, v žádném případě prosím,“ ohrazoval se Mercer. „To je věc pojistných statistiků. Jejich počítač vás vytipoval a oni nám dali vaše jméno a adresu. My jsme vám jenom poslali časopis „Na onom světě“ jako službu veřejnosti.“

„Ale já do dvou let nezemřu, vážený pane. Já, Amos Cabot, rozhodně ne!“

„S tím já prosím už nemám nic společného. To je čistě vaše věc. Já jsem pouze zodpovědný za řádnou distribuci časopisu. Byl jste zanesen do seznamu abonentů, a proto vám časopis zasíláme. Pokud by se však některé číslo vrátilo s poznámkou, že adresát zemřel, bude zasílání časopisu okamžitě ukončeno.“

„Ale já nezemřu!“

„I to se samozřejmě může stát, přestože si na žádný takový případ nevzpomínám. Předplatné je na dva roky, a proto na konci druhého roku automaticky vyprší, nedojde-li ovšem k tomu, že zasílání časopisu bude předčasně ukončeno, jak jsem vám teď říkal. Tak je to prosím.“

Amos měl úplně zkažený a otrávený den. Ani nevnímal, jak je venku krásně, jak slunce mile a teple hřeje. Šel rovnou domů a pořád o tom musel přemýšlet, v noci nemohl ani pořádně spát. Druhý den to nebylo o nic lepší a on si říkal, jestli se opravdu nezačíná naplňovat chmurné proroctví, které mu ten příšerný časopis tlumočil. Když si byli tak jisti jeho smrtí, měli to propočítáno a tak dále, tak proč se nad tím nakonec trápit? Nebylo by lepší dát jim prostě za pravdu? Napsat poslední vůli, objednat náhrobní kámen a pozemek na hřbitově, vyplnit formulář Posledního poselství a tiše zemřít?

Ne, tak jednoduché to mít nebudou!

Nejdříve si řekl, že počká na další číslo, na obálku napíše „adresát zemřel“ a pošle časopis zpět. A bude od něj pokoj. Potom si však vzpomněl na malého tlustého Mercera a v duchu viděl, jak dostává na stůl zprávu o zrušení jeho předplatného. Představil si šťastný výraz v jeho obličeji, který jako by říkal: „No prosím, a už to máme tady. A ten starý páprda nechtěl věřit statistice. Myslel si, že na něho to neplatí.“

Starý páprda! Ale on jim ukáže. Cabotové žili dlouho, byla to prostě rodinná tradice, statistika nestatistika. A byli tvrdohlaví jako mezci. Jen ať si tamti pánové nemyslí, že ho jen tak lehce vyřídí. To teda ne!

Po určitém otálení se nakonec přece jen odhodlal a navštívil lékaře své pojišťovny. Přesvědčil ho, aby mu udělal důkladnou celkovou prohlídku. „S ohledem na váš věk jste na tom docela dobře,“ řekl doktor, zatímco si Amos zapínal košili.

„Jaký věk, vždyť je mi teprve dvaasedmdesát.“

„No samozřejmě, to ještě není žádné stáří,“ řekl doktor konejšivě. „Statistika nám však říká, že muž vašeho věku…“

„O statistikách už nechci nic slyšet, pane doktore. Chtěl bych jenom vědět, jak to se mnou celkově vypadá.“

„Na svou fyzickou kondici si nemůžete naříkat, Amosi,“ řekl doktor. „Krevní tlak vypadá dobře, ale projevuje se u vás mírný sklon k chudokrevnosti, měl byste jíst častěji játra a čerstvou zeleninu.“

„Játra nesnáším a zelenina je moc drahá.“

„Jak myslíte. Ale k čemu jsou vám peníze? S sebou si je stejně vzít nemůžete, takže se vyplatí vydat trochu víc za jídlo. A taky si šetřte srdce, nechoďte moc do schodů.“

„Bydlím ve třetím patře, tak jak to mám udělat?“

„Přestěhovat se do přízemí. Prakticky si to už musíte vyřešit sám. A v zimě nezapomínejte na vitamíny D a…“

Bylo toho ještě mnohem víc, a když Amose přešla počáteční zlost, začal si dělat poznámky. O jídle a vitamínech a spánku a čerstvém vzduchu — nekonečný seznam samých takových hloupostí, které by normálně vůbec nebral v úvahu. Ale byl tady časopis a dvouroční předplatné, a to ho přimělo, aby si své poznámky po návratu domů pročítal znovu a znovu.

Další měsíc uplynul dřív, než si to Amos vůbec stačil uvědomit. Byl zcela zaměstnán sháněním pokoje v přízemí, změnou svých stravovacích návyků a stěhováním. Časopis „Na onom světě“ mu chodil dál a Amos ho začal pravidelně a okamžitě vyhazovat, jen co zahlédl ve schránce na dopisy jeho modrou obálku. Až po roce se stal odvážnějším. Jednou časopis otevřel a jeho zrak upoutal veliký inzerát, nabízející prodej hrobek. Na jedné z nejhezčích bylo červeně předtištěno „Rezervováno pro vás.“ Načmáral nahoru „Pro mne NE!“, vytrhl celý list z časopisu a pověsil ho na stěnu. Pak udělal totéž s jinými ilustracemi. Po osmnácti měsících se bavil tím, že se šipkou strefoval do fotografie vynálezce Kremaxu neboli Věčné urny a v kalendáři si pečlivě zaškrtával ubíhající dny.

Teprve během několika posledních měsíců v něm začaly narůstat obavy. Je sice pravda, že se cítil dobře a že mu lékař z pojišťovny blahopřál, ale to nebylo rozhodující. Co kdyby ti pojistní statistikové měli přece jen pravdu? Ale ne, nebude se nad tím trápit, on rozhodně ne. Musí zvítězit a taky zvítězí!

Když zbývalo do konce dvouleté lhůty posledních pět dnů, zamkl se v pokoji a jídlo si dal posílat z blízkého lahůdkářství. Bylo to drahé, ale teď už nemohl riskovat nehodu na silnici. Dostal všech čtyřiadvacet čísel časopisu a tím to mělo skončit. Noc přede dnem, kdy pravidelně dostával časopis, vůbec nemohl usnout, přestože věděl, jak je pravidelný spánek důležitý. Ležel jen tak až do rozednění. Potom začal na chvilku dřímat, ale když venku uslyšel listonoše, hned se probral. Přinesl časopis, nebo ne? Přehodil přes sebe župan a pomalu kráčel ke dveřím. Srdce mu přitom bilo jako zvon. Jeho pokoj byl první v přízemí, takže stačilo udělat jen pár kroků a otevřít dveře.

„Dobrý den,“ pozdravil Amos Cabot listonoše.

„Dobrý,“ odpověděl listonoš, pošoupl si těžkou brašnu dopředu a začal se v ní probírat. „Pro vás tu dneska nic nemám, pane Cabote,“ řekl nakonec.

Tak přece. Zvítězil!

Byl to málem nejšťastnější den Amosova života. Co proti tomu znamenalo jeho vítězství nad autobusovou společností nebo majiteli špatně fungujících automatů? Vůbec nic. Tohle bylo jako vítězství ve válce, ne pouze v boji. Nandal jim to, všem těm jejich propočtům, pojistným statistikům, mechanickým mozkům, kartotékám, úředníkům a redaktorům. Zvítězil!

Šel do hospody a dal si pivo. Poprvé za celé dva roky. Pak ještě jedno. Smál se a bavil se se všemi u barového pultu. Lehnout si šel tentokrát pozdě a spal jako dřevo, dokud ho ráno neprobudilo klepání na dveře.

„Máte tu poštu, pane Cabote. Poštu!“ volala jeho domácí.

Strnul strachem a jen pomalu se vzpamatovával. To přece není možné! Za celé dva roky se časopis ani jednou neopozdil, ani o jediný den. Musí to být něco jiného, ale co, když ten den žádnou poštu nečekal? Pomalu otevřel dveře a nejistě uchopil velkou obálku, téměř mu vypadla z ruky.

Teprve když ji položil na postel, začal zas normálně dýchat. Nebyla to odporně modrá obálka v níž chodil časopis „Na onom světě“ — tahle byla slabě růžová, — ale byl v ní taky časopis, zhruba stejně velký a objemný jako ten předchozí. Jeho název zněl: „Umění stárnout“. Černá písmena byla nakreslena tak, jako by byla z popraskaného, rozpukaného kamene. O něco níže stálo: „Časopis přestárlých“. Na obálce byla fotografie bezmocného starce v kolečkovém křesle s pokrývkou přes ramena, jak skleněnou trubičkou saje vodu, uvnitř pak inzeráty nabízející toaletní židle, berle a mechanické polohovací postele; a články s titulky jako „Naučte se slepeckému písmu, dřív než bude pozdě“ a „Šťasten, ač upoután na lůžko a neschopen pohybu celých pětadvacet let“. Z časopisu vypadl dopis a Amos tu a tam přečetl kus věty.

„Vítáme vás do rodiny…náš časopis Vás naučí umění stárnout…máte před sebou…prázdných let…jak toužebně budete očekávat časopis každý měsíc…zvláštní vydání pro slepce…pro němé…každý měsíc…“

Amos upustil časopis na podlahu…

Bylo pošmourné, deštivé a chladné dubnové ráno. Vítr se opíral do okenních tabulí a dešťové kapky stékaly po skle jako velké studené slzy.

přeložil Jiří Šmíd

VŽDYCKY UDĚLÁM, CO MI MÉĎA ŘEKNE

Chlapec ležel a spal. Měsíční paprsky, procházející velkým oknem, vrhaly na jeho klidný obličej bledý svit. Jednou rukou objímal svého medvídka, takže kulatý obličej s očima jako knoflíky měl blízko vlastní tváře. Jeho otec, doprovázený vysokým mužem s černými vousy, přešel po špičkách přes dětský pokoj a postavil se vedle postele.

„Opatrně ho vytáhni,“ řekl vysoký muž, „a pak tam dej toho druhého.“

„Ne, to by se probudil a rozplakal by se,“ nesouhlasil Davyho otec. „Provedu to jinak. Vím, co mám dělat.“

Opatrně položil druhého medvídka vedle chlapce z druhé strany. Andělská tvářička spícího chlapce spočívala mezi bdícími obličeji hraček. Pak jemně zvedl chlapcovu ruku a uvolnil z jejího objetí prvního medvídka. To Davyho vyrušilo z klidného spánku, ale neprobudil se. Zaskřípěl zuby a převalil se, přičemž si k obličeji přitáhl druhého medvídka. Za chvíli byl jeho tichý dech opět pravidelný a hluboký. Chlapcův otec zvedl prst k ústům a druhý muž přikývl. Tiše opustili místnost a nehlučně za sebou zavřeli dveře.

„Tak začneme,“ prohlásil Torrence a natáhl se pro medvídka. Jeho úzké rty rudě probleskovaly mezi černými vousy. Medvídek se z jeho sevření snažil vykroutit a koulel černými kuličkami, jež nahrazovaly oči.

„Odneste mě zpátky k Davymu,“ ozval se slabounkým hláskem.

„Dejte mi ho,“ navrhl chlapcův otec. „Mě zná a nebude mu to vadit.“

Jmenoval se Numen a stejně jako Torrence měl titul doktor vlády. Navzdory svým vynikajícím schopnostem byli teď oba doktoři nadbyteční a současná vláda je nezaměstnávala.

Vzhledem si podobní nebyli. Torrence připomínal medvěda, třebas i malého černého medvěda, jemuž hustě rašily chlupy na kloubech prstů, vykukovaly zpod bílých manžet a lemovaly jeho uši. Hustý plnovous, bující i na lícních kostech, mu sahal až na prsa.

Zatímco Torrence byl tmavovlasý, Numen měl vlasy světlé; zatímco Torrence byl malý, Numen byl vysoký. Ačkoli sedavé zaměstnání ho poněkud shrbilo, vlasy měl dosud kudrnaté a světlé, takže se podobaly nazlátlým kučerám chlapce spícího o patro výš. Teď vzal hračku a nesl ji do skryté místnosti, v níž čekal Eigg.

„Dejte to sem…honem!“ vyštěkl Eigg, jakmile vstoupili a sápal se po hračce. To byl celý Eigg — nedočkavý a neurvalý — jeho celkovou mohutnost ještě zvýrazňovala široká čelist. Vždy měl na sobě sněhobílý laboratorní plášť. Teď ho docela určitě potřebovali.

„Opatrně,“ upozorňoval Numen, ale to už mu Eigg medvídka vytrhl. „Nebude se mu to líbit, vím to…“

„Pusťte mě… pusťte mě…!“ zoufale kvičel medvídek.

„Je to jenom stroj,“ – prohlásil Eigg chladně, položil medvídka obličejem dolů na desku stolu a sáhl pro skalpel. „Jste dospělý člověk, měl byste uvažovat racionálněji a lépe kontrolovat své emoce. Když mluvíte, ovlivňují vás vzpomínky z dětství — vidíte před sebou svého vlastního medvídka, který byl vaším kamarádem a společníkem. Tohle je jenom stroj.“

Rychlým pohybem rozřízl tkaninu nad švem a dotkl se jí. Umělá kožešina se rozevřela jako lidská ústa.

„Pusťte mě… pusťte mě…,“ naříkal medvídek a jeho krátké silné ruce a nohy se zmítaly. Oba přihlížející muži zbledli.

„Skutečně je nutné, aby…?“

„Zase ty emoce. Ovládejte se,“ zareagoval Eigg a uchopil šroubovák. Ozvalo se cvaknutí a hračka znehybněla. Pak začal odšroubovávat jakousi desku.

Numen se odvrátil a uvědomil si, že si musí k obličeji přitisknout kapesník. Eigg měl pravdu, příliš ho ovládaly emoce. Tohle byl přece pouhý stroj. Bylo hloupé nechat se takhle ovládat city. Obzvláště pak vzhledem k tomu, co měli v úmyslu.

„Jak dlouho to potrvá?“ Podíval se na hodinky; bylo něco po deváté večer.

„Už jsme to zkoušeli a žádné další diskuse na tom nic nezmění.“ Eiggův hlas jako by přicházel z dálky, když uvolňoval malou destičku, pak si začal prohlížet vnitřek stroje lupou. „Prováděl jsem experimenty na páskách ve dvou ukradených medvídcích a pečlivě jsem načasoval každý krok. Nepočítám vyjmutí a vrácení pásku, ty zaberou jen po několika minutách. Nalezení požadovaného místa na pásku a jeho pozměnění mi v obou případech zabralo skoro deset hodin. Lepší čas se od horšího lišil ani ne o patnáct minut, což není nijak důležité. Lze tedy bezpečně říci…ááá!“

Na okamžik se odmlčel a vyjmul pouzdro s paměťovými cívkami. „Lze s jistotou říct, že se jedná o desetihodinovou operaci.“

„To je příliš dlouhá doba. Chlapec se obvykle budí před sedmou hodinou — do té doby musí mít medvídka zpátky. Nesmí mít podezření, že byl pryč.“

„Je to trochu riskantní, můžete mu ale dát nějaké vysvětlení. Nebudu spěchat, abych něco nezkazil. A teď už buďte zticha!“

Oba vládní specialisté mohli jen sledovat, jak Eigg vkládá pouzdro do velikého stroje, který v místnosti sestavil. V tomhle se nevyznali.

„Pusťte mě…,“ ozval se slaboučký hlásek z reproduktoru na zdi, po chvíli přerušený praskáním statické elektřiny.

„Pusťte mě… bzzzzzt… ne, ne, Davy, tohle by se mamince nelíbilo… vidličku do levé, nůž do pravé… jestli to uděláš, budeš to muset utřít… hodný chlapec, hodný…“

Hlas střídavě ječel a šeptal a na ciferníku ubíhala hodina za hodinou. Numen několikrát přinesl kávu. Torrence před svítáním usnul vsedě na židli, aby se za chvíli probudil s pocitem provinění. Jediný Eigg nevykazoval žádnou známku únavy a jeho prsty pracovaly pravidelně jako metronom. Mečivý hlas z pouzdra se zařezával do noci jako projev nějakého ducha.

* * *

„Hotovo,“ ozval se Eigg, když zašíval látku několika rychlými chirurgickými stehy.

„Tohle je váš nejrychlejší čas,“ vydechl Numen s úlevou. Pohlédl na obrazovku, jež ukazovala jeho klidně spícího syna v ostrém obraze infračerveného světla. „Chlapec ještě spí, takže nebude problém dát mu medvídka zpátky. Ale je ta páska…?“

„Je v pořádku. Je perfektní, slyšel jste ji. Ptal jsem se a dostával odpovědi. Zahladil jsem všechny stopy po své práci. Pokud nevíte, kde úpravy hledat, nikdy je nenajdete. Ve všech ostatních směrech jsou paměť a instrukce stejné jako všechny ostatní. Došlo jen k téhle jediné malé změně.“

„Dej bůh, abychom ji nikdy nemuseli použít,“ přál si Numen.

„Netušil jsem, že jste věřící,“ otočil k němu Eigg bezvýraznou tvář. Zvětšovací sklo měl dosud na oku a upíral na Numena chladný pohled pětinásobně zvětšené zřítelnice.

„To nejsem,“ zrudl Numen.

„Musíme medvídka vrátit,“ přerušil je Torrence, „chlapec se právě pohnul.“

* * *

Davy byl hodný chlapec a když trochu povyrostl, i dobrý student. I poté, co začal chodit do školy, si svého medvídka nechal a povídal si s ním, když psal domácí úkoly.

„Kolik je sedm a pět, Méďo?“

Chlupatý medvídek zakoulel očima a zatleskal krátkými tlapkami. „Davy to ví… Davy by se neměl Médi ptát na to, co ví…“

„To víš, že to vím… jen mě zajímalo, jestli to víš i ty. Odpověď je třináct.“

„Davy… Odpověď je dvanáct… měl by ses víc učit, Davy… to ti říká tvůj Méďa…“

„Doběhl jsem tě!“ zasmál se Davy. „Dostal jsem z tebe odpověď!“

Nacházel způsoby, jak obelstít řídící mechanismus robota, nastavený na zodpovídání otázek malého dítěte. Medvídci mají slovní zásobu a celkový rozhled odpovídající potřebám malých dětí, protože svou činnost vykonávají v období, kdy se utváří dětská mysl. Medvídci děti učí výslovnost, jak se vyvíjí život, etiku schopnosti soužití v kolektivu, slovní zásobu, gramatiku a vůbec všechno to, co lidem umožňuje žít ve společnosti. Medvídek svou práci vykonává v období, kdy je dítě nejtvárnější. Už z podstaty tohoto úkolu musí být konverzace značně jednoduchá, avšak efektivní. V době, kdy dítě medvídka odloží, coby dětskou hračku, je už jeho poslání splněno.

Když se z Davyho stal David — to mu bylo osmnáct — odpočíval už medvídek dávno za řadou knih na horní poličce. Byl to sice starý kamarád, ale jeho doba už byla pryč. Přesto kamarádem zůstával a nešlo se ho zbavit. Davida to dokonce nikdy ani nenapadlo. Medvídek byl prostě Méďa. Z dětského pokoje byla teď studovna, postýlku dávno nahradila postel — a po prázdninách začal David balit, protože se chystal na univerzitu.

Právě zapínal tašku s věcmi, když zazvonil telefon a na obrazovce se objevila tvář jeho otce.

„Davide…“

„Copak, tati?“

„Mohl bys přijít na chvíli do knihovny? Mám pro tebe něco důležitého.“

David pohlédl na obrazovku a náhle si všiml, že otcova tvář má unavený, strhaný výraz. Srdce mu poskočilo.

„Hned tam budu!“

V knihovně byl doktor Eigg — až na zkřížené ruce seděl téměř v pozoru. Byl tam také otcův dávný přítel Torrence. Ačkoli to nebyl příbuzný, David mu vždycky říkal strýčku. A otec byl zjevně nesvůj. David prošel dveřmi a jak přecházel přes místnost, aby si vzal židli, uvědomil si, že zraky všech jsou upřeny na něj.

Dost se podobal svému otci — měl stejnou tělesnou konstrukci i výšku. Uvolněný, chytrý chlapec s minimem životních problémů.

„Není něco v pořádku?“ zeptal se.

„To snad ani ne, Davy,“ řekl otec. Určitě je rozrušený, pomyslel si David, takhle už mě neoslovil několik let.

„Vlastně něco v nepořádku je — ale jedná se o stav světa a trvá to už dlouho.“

„Aha, panstencialisté.“ David se trochu uvolnil. Slýchával o špatnostech panstencialistů odnepaměti. Šlo tedy jen o politiku, předtím se domníval, že v pořádku není něco osobního.

„Ano, Davy. Předpokládám, že dnes už o nich víš všechno. Když jsme se s tvou matkou rozešli, slíbil jsem, že tě budu vychovávat, jak nejlépe to dokážu, a snad se mi to dařilo. Jenže jsem státní úředník a všichni mí přátelé jsou na tom stejně, takže jsi v tomto domě nepochybně vyslechl nesčetné rozhovory o politice. Znáš naše názory a domnívám se, že bys je měl s námi sdílet.“

„Já je sdílím… a myslím si, že by tomu bylo stejně, i kdybych vyrůstal někde jinde. Panstencialismus je despotická filozofie, která chce zůstat navěky u moci.“

„Přesně tak. A jeden muž — Barre — je u kořene toho všeho. Zůstává u moci, nepustí ji… a s pomocí omlazovacích procesů u ní vydrží dalších sto let.“

„Barre musí být odstraněn,“ vpadl mu do řeči Eigg. „Vládne už třiadvacet let… a celou tu dobu jsou mé experimenty zakázány. Mladý muži, on přerušil mou práci na dobu delší než vy jste na světě, uvědomujete si to?“

David přikývl, ale neodpověděl. To málo, co četl o zamýšleném výzkumu doktora Eigga o behaviorální embryologii člověka, ho odpuzovalo. Ve skrytu duše souhlasil se zákazem této činnosti, který Barre vydal. Avšak souhlasil jen s tímhle. Ve všem ostatním byl zajedno se svým otcem. Panstencialismus představoval nemilosrdnou sílu ve světě politiky — stejně jako ve světě vůbec.

„Nemluvím jen za sebe,“ ozval se Numen a jeho tvář byla unavená a bílá. „Mluvím za všechny na světě… za všechny, kdo jsou proti Barremu a jeho filozofii. Přes dvacet let nejsem ve vládě — stejně jako tady Torrence — ale myslím, že bude souhlasit, že tohle je to nejmenší. Kdyby to představovalo službu lidstvu, rádi bychom to podstoupili. Anebo kdyby naše pronásledování bylo jediným negativním výsledkem Barryho nekalé činnosti — pak bych neučinil nic, abych mu v ní bránil.“

„Naprosto souhlasím,“ přikývl Torrence. „Osud dvou lidí není významný ve srovnání s osudem nás všech. Stejně tak tomu je i s osudem jednoho člověka.“

„Přesně tak!“ Numen vyskočil a začal vzrušeně přecházet po místnosti. „Kdyby to nebyla pravda, kdyby to nebyla sama podstata problému, nikdy bych se do toho nezapojil. Problémy by skončily, kdyby Barreho ranila mrtvice a zítra zemřel.“

Tři starší muži se teď upřeně dívali na Davida, i když nechápal proč, ale cítil, že od něj čekají nějakou odpověď.

„Nuže… souhlasím. Malá koronární embolie by v tuto chvíli byla pro svět tím nejlepším, co mě napadá. Mrtvý Barre by prokázal lidstvu větší službu než se to doposud podařilo Barremu živému.“

Následné ticho se protahovalo, začalo být nepříjemné a nakonec to byl Eigg, kdo ho přerušil svým suchým, jakoby strojovým hlasem.

„Všichni se tedy shodujeme v tom, že Barreho smrt by znamenala obrovský prospěch pro všechny. V tom případě, Davide, jistě souhlasíte, že by bylo dobré, kdyby mohl být… zabit...“

„To není špatný nápad,“ přikývl David a uvažoval, kam celá ta konverzace směřuje. „I když je to samozřejmě fyzicky nemožné. Jistě uplynula celá staletí od chvíle, kdy došlo k poslední… jak se to řekne… vraždě. O to se dávno postaralo uplatnění vývojové psychologie. Ohýbej proutek… a tak dále. Tohle přece bylo považováno za objev, který konečně odlišil člověka od nižších živočišných druhů, za důkaz, že se můžeme zabývat myšlenkou na vraždu a bavit se o ní, a přitom můžeme být v dětství vychováni tak, abychom ji nedokázali provést. A samozřejmě — věříte-li učebnicím — lidský rod nezměrně pokročil od okamžiku, kdy bylo odstraněno prokletí vraždy. Podívejte se… nechtěl byste mi říct, o co tady vlastně jde?“

„Barreho lze zabít,“ pronesl Eigg téměř neslyšitelným hlasem. „Na světě existuje jen jeden člověk, který ho může zabít.“

„Kdo?“ zeptal se David, avšak odpověď uhodl ke své hrůze dřív, než opustila otcovy chvějící se rty.

„Ty, Davide… ty!“

Sedl si a nehýbal se; jeho myšlenky se vracely o mnoho let zpět a mnohé z věcí, které dřív nechápal, mu teď byly jasné: jeho postoje, nepatrně odlišné od postojů jeho přátel; ten okamžik, kdy jedna z vrtulí vzducholodě zabila veverku. Překvapivé maličkosti — a někdy maličkosti znepokojující, kvůli kterým bděl i dlouho poté, co všichni ostatní dávno usnuli. Byla to pravda — věděl to bez stínu pochybnosti — a jen se divil, že už si to neuvědomil dřív. Ale bylo to jako ohyzdná socha ukrytá v zemi pod jeho nohama; vždycky tam byla, jen ji nebylo vidět, dokud nezačal kopat a neodkryl ji. Teď, když byla veškerá hlína z její ohavné tváře odstraněna, všechny její zlověstné rysy jasně vystupovaly.

„Vy chcete, abych zabil Barreho?“ zeptal se.

„Jsi jediný, kdo to dokáže, Davy… a udělat se to musí. Po řadu let jsem marně doufal, že to nebude třeba, že tu… schopnost, kterou máš, nebudeme muset použít… Ale Barre žije. V zájmu nás všech musí zemřít.“

„Jedné věci nerozumím,“ zvedl se David a vyhlédl z okna na stromy a skleněnou klenbou zakrytou dálnici. Tenhle pohled důvěrně znal. „Jak k téhle změně došlo? Proč jsem neprošel procesem, který je běžnou součástí života na tomto světě?“

„Za to může tvůj medvídek,“ vysvětloval Eigg. „Nikde se o tom nepíše, ale ten postoj k zabíjení se vytváří pomocí nahrávek ve stroji, který má každé dítě. Pozdější výchova představuje pouhé upevňování postojů a bez předchozí indoktrinace by byla bezcenná.“

„Takže můj méďa…?“

„Změnil jsem nahrávku, jen v té jedné věci, takže tato část tvé výchovy chyběla. Nic jiného se nezměnilo.“

„To stačí, doktore.“ V jeho hlase se ozval chlad, jaký se v něm dříve nevyskytoval. „Jak má být Barre zabit?“

„Tímhle.“ Eigg vytáhl ze zásuvky stolu balíček a rozbalil jej.

„Je to primitivní zbraň, pocházející z muzea. Opravil jsem ji a pak do ní vložil malé věcičky, jež lze vystřelit… říká se jim náboje.“ Držel hladkou, ošklivou, černou věc v ruce. „Při činnosti je plně automatická. Když se tohle zařízení nazývané spoušť stiskne, chemická reakce vyrazí měděný a olověný předmět, kterému se říká kulka, předním otvorem ven. Dráha jejího letu sleduje imaginární čáru protaženou od těchto dvou otvorů na horní části celého zařízení. Kulka samozřejmě klesá vlivem gravitace, ale na minimální vzdálenost, řekněme metr, je tento pokles zanedbatelný.“

Náhle věc položil na stůl. „Říká se tomu revolver.“

David se pomalu natáhl a zvedl ho. Jak jen mu pěkně padl do ruky, jak byl přesně vyvážený! Pomalu ho zvedl, pohlédl přes mířidla a stiskl spoušť. Zahřměl výstřel a revolver poskočil Davidovi v ruce. Kulka vrazila Eiggovi do prsou těsně nad srdcem takovou silou, že muž se i se židlí, na níž seděl, převrhl na podlahu. Kulka prorazila v jeho těle veliký otvor. Eiggovo hrdlo se naplnilo krví… a pak zemřel.

„Davide! Co to děláš!“ Otcův hlas se zlomil nic nechápající hrůzou.

David odvrátil pohled od objektu na podlaze a to, co provedl, ho dosud nerozrušovalo.

„Copak to nechápeš, tati? Barre a jeho Panstencialisté představují opravdu velikou hrozbu. Mnozí trpí, svoboda je okleštěna a existuje plno dalších špatných věcí, o nichž víme, že by existovat neměly. Ale copak nevidíš ten rozdíl? Sám jsi řekl, že po Barreho smrti by se všechno změnilo. Svět by pokročil dál. Tak jak chceš srovnávat jeho zločiny se zločinem, jaký představuje tohle všechno?“

Střelil svého otce tak rychle a přesně, že si oba starší muži nestačili uvědomit význam jeho slov a trpět vědomím toho, co přijde. Torrence zařval a vrhl se ke dveřím, jeho prsty v panické hrůze hledaly klíč. David postřelil i jeho, ale ne zrovna dobře, protože stál daleko. Kulka vnikla do jeho těla a srazila ho na zem. David k němu přistoupil. Nevnímal řev, ani přidušená slova — pečlivě zamířil na škubající se hlavu a vystřelil.

Náhle mu zbraň ztěžkla v ruce a on pocítil únavu. Vyjel výtahem zpět do svého pokoje a musel si stoupnout na židli, aby se mu podařilo sundat medvídka zpoza knih na nejvyšší polici. Malé chlupaté zvíře teď sedělo uprostřed velké postele, koulelo očima a mávalo krátkými tlapkami.

„Méďo,“ začal David, „vytrhám květiny ze záhonu.“

„Ne, Davy… vytrhávat květiny je ošklivé… netrhej je.“ Slabý hlásek zakolísal a medvídek zašermoval tlapkami.

„Méďo… rozbiju okno.“

„Ne, Davy… rozbíjet okna je ošklivé… nerozbíjej žádná okna.“

„Méďo… zabiju člověka.“

Ticho. Nic než ticho. I oči a tlapky zůstaly v klidu.

Zazněl výstřel z revolveru a ze zad medvídka vyrazil změť koleček, drátů a zohýbaného kovu.

„Méďo… ach, Méďo… měls mi něco říct,“ upustil David revolver a teprve teď se rozplakal.

přeložil Ivo Hofrajtr

ULICE AŠKELONU

Kdesi vysoko nad neproniknutelnými mraky Weskerovy planety sílilo burácení hromu. Obchodník John Garth se zastavil a přiložil si dlaň k uchu, aby lépe slyšel zvuk, který v husté atmosféře stále mohutněl.

„To je přesně stejný hluk, jaký vydávala tvoje loď,“ konstatoval se zdlouhavou logikou Weskeřanů Itin. Svou myšlenku pak stále víc a víc rozmělňoval, probíraje důkladně každou její část: „Ale tvoje loď stále stojí tam, kde přistála. Je tam, i když ji teď nevidíme, protože ty jsi jediný, kdo ji dokáže řídit. A i kdyby ji dokázal řídit někdo jiný, slyšeli bychom ji startovat. A protože jsme ji neslyšeli… tak v případě, že je tohle zvuk způsobený kosmickou lodí, znamená to…“

„Jistě, jiná loď,“ řekl Garth, příliš zaneprázdněný vlastními myšlenkami, než aby čekal, až těžkopádný řetězec Weskeřanovy logiky dospěje k závěru. Šlo pochopitelně o další kosmickou loď — bylo jen otázkou času, kdy se objeví. A nepochybně bude navigována pomocí laserového radaru, stejně jako Garthova. Uvidí jeho vlastní loď na obrazovce radaru — a proto přistane co nejblíž.

„Měl bys jít napřed, Itine,“ řekl. „Vezmi to vodou, ať se dostaneš do vesnice co nejdřív. Řekni všem, ať se vrátí zpět do bažin, co nejdál od pevné země. Nikdo nesmí být v blízkosti místa přistání, protože by uhořel.“

Tahle bezprostřední hrozba byla malému weskerskému obojživelníkovi jasná. Ještě než Garth domluvil, Itin stočil své obrovské uši do ruličky jako netopýr křídla a zmizel v blízkém kanálu.

Garth si zamyšleně pročvachtával cestu blátem. Když se dostal k okraji mýtiny, na níž stála vesnice, začala ho od hřmění bolet hlava — ale to už kosmická loď pronikla skrz nízko plující mračna. Garth si zastínil oči před září šlehajících plamenů a se smíšenými pocity pozoroval blížící se šedočernou loď. Celý ten rok, který strávil na Weskerově planetě, musel vzdorovat touze po přítomnosti jiné lidské bytosti. Zatímco zbytek pocitu sounáležitosti volal po přítomnosti bližního, jeho obchodnické myšlení si všechny pomyslné položky podtrhlo a sečetlo. Může to docela dobře být loď dalšího obchodníka, a je-li tomu tak, pak jeho monopol na obchod s Weskeřany skončil. Je ale také možné, že to není obchodník — proto zůstal stát v úkrytu pod obrovitým kapradím a sevřel pažbu pistole.

Loď vysušila několik set čtverečních metrů bažiny, ohlušující hřmění zaniklo a přistávací podpěry pronikly hluboko pod sežehnutý povrch. Koráb se pomalu usazoval, zatímco oblaka páry a dýmu se ve vlhkém vzduchu snášela k zemi.

„Garthe… ty vyděrači podvodnickej… kde jsi?“ zařval lodní amplión. Obrysy lodi mu sice nepřipadaly příliš povědomé, ale ten skuhravý hlas se s jiným splést nedal. Garth se usmál, vystoupil z úkrytu a zapískal na prsty. Směrový mikrofon povyjel z pouzdra a natočil se směrem ke Garthovi. Ten k němu vykřikl: „Co tady děláš, Singhu? Copak si, sakra, neumíš najít vlastní planetu a musíš přiletět sem… a připravit tak poctivého obchodníka o zisk?“

„Poctivého?“ zaburácel hlas z ampliónu. „A tohle říká člověk, který navštívil víc vězení než nevěstinců — a těch taky bylo požehnaně. Je mi to líto, drahý příteli z dětství, ale nepomůžu ti s vykořisťováním téhle domorodé chásky. Mám namířeno na planetu s trochu lidštější atmosférou… a čeká tam na mě celé jmění. Zastavil jsem se tu, poněvadž moje loď posloužila jako taxík. Přivezl jsem ti přítele… skutečně dokonalého společníka, člověka, který se zabývá úplně jinou činností než ty, ale může ti pomoct. Já se zase rozloučím a vyrazím hned dál, pokud nebudu ještě muset vyhodit odpad. Posílám cestujícího přetlakovou kabinou… a doufám, že mu pomůžeš se zavazadly.“

Tak tedy žádný další obchodník — tenhle problém odpadl. Garth byl ale zvědavý, co to může být za pasažéra, který se rozhodl přiletět a zůstat na neobydlené planetě. A proč zněl Singhův hlas tak pobaveně? Obešel loď dozadu, kde byla spuštěna rampa, a u nákladního otvoru spatřil muže, který zcela bezvýsledně zápasil s obrovskými bednami. Muž se k němu otočil a Garth spatřil kněžský kolár. Teď už mu bylo naprosto jasné, proč se Singh tak pochechtával.

„Co tu chcete?“ zeptal se Garth. Přestože se snažil ovládat, ta slova přímo vyštěkl. Pokud to muž zaregistroval, nevěnoval tomu nejmenší pozornost, neboť se stále usmíval a při sestupu z rampy rozpřáhl ruce.

„Jsem páter Marek,“ řekl, „z Misionářské společnosti bratří. Jsem velmi rád, že…“

„Ptal jsem se, co tu chcete,“ Garthův hlas byl zas pod kontrolou — zněl tiše a chladně. Věděl, co musí udělat… a musí to udělat rychle.

„To je přeci jasné,“ řekl otec Marek, aniž to narušilo jeho dobrou náladu. „Naše společnost shromáždila prostředky, aby mohla poprvé poslat duchovní posly na cizí světy. Měl jsem to štěstí…“

„Vezměte si svoje zavazadla a vraťte se do lodi. Nejste tu vítaným hostem a nemáte povolení k přistání. Musel by se za vás někdo zaručit — a to tady na Weskeru neudělá nikdo. Takže… zpátky do lodi!“

„Nevím, kdo jste, pane, ani proč mi lžete,“ řekl kněz. Stále mluvil tiše, ale úsměv se z jeho tváře vytratil. „Velmi pečlivě jsem si prostudoval galaktické právo a historii této planety. Nejsou tu žádné nemoci, ani divoká zvířata, ze kterých bych musel mít obavy. Je to otevřená planeta, a dokud Vesmírná inspekce status nezmění, mám stejné právo na pobyt jako vy.“

Muž měl samozřejmě pravdu, jenže Garth to nemohl přiznat. Snažil se lhát, v naději, že kněz nezná svá práva. Ale on je znal. Zbývala ještě poslední nepříjemná možnost — a musel ji vyzkoušet, dokud byl čas.

„Jděte zpátky do lodi!“ zařval, aniž skrýval svůj hněv. Rychlým pohybem vytáhl pistoli, její tmavá hlaveň se ocitla několik centimetrů od knězova žaludku. Muž zbledl, ale nehýbal se.

„Co to, ksakru, děláš, Garthe?!“ ozval se udiveně Singhův skřípavý hlas z ampliónu. „Ten chlapík si zaplatil cestu a ty nemáš žádné právo ho z téhle planety vyhazovat.“

„Mám právo,“ řekl Garth, zvedl pistoli a pohlédl knězi do očí. „Dávám mu dvacet sekund na to, aby se vrátil na palubu — jinak střílím!“

„Buď ses zbláznil, nebo si děláš legraci,“ zaskřípal Singhův hlas popuzeně. „A pokud to má být legrace, je pěkně uhozená. Navíc s tím nic nezmůžeš, protože v téhle hře držím trumfy v rukou já!“

Ozvalo se dunění v ložiscích a dálkově ovládaná věž se čtyřmi hlavněmi se otočila ke Garthovi.

„Tak… a teď schovej pistoli a pomoz otci Markovi se zavazadly,“ přikázal mu hlas, v němž cítil pobavení. „Jakkoli rád bych ti pomohl, starý brachu, nemohu. Cítím, že nadešel čas, aby sis s otcem pohovořil. Konečně… já jsem měl možnost s ním mluvit celou cestu ze Země až sem.“

Garth s tísnivým pocitem prohry zasunul pistoli do pouzdra. Otec Marek pokročil s vítězným úsměvem na tváři a s biblí v napřažené ruce kupředu.

„Synu!“ zvolal.

„Nejsem váš syn!“ Tahle slova byla tím jediným, co v sobě Garth dokázal potlačit, když v něm porážka rozbouřila krev. S rostoucím hněvem napřáhl ruku sevřenou v pěst a poslední, co ještě stačil udělat, bylo, že udeřil jen dlaní. Přesto úder srazil kněze k zemi a listy uvolněné z knihy se začaly snášet do hustého bahna.

Itin a ostatní Weskeřané to všechno se zdánlivě nevzrušeným zájmem sledovali a Garth se nijak nesnažil zodpovědět jejich nevyslovené otázky. Zamířil ke svému domu, ale když si všiml, že se stále nehýbají, otočil se.

„Přišel nový člověk,“ řekl jim. „A bude potřebovat pomoct s věcmi, které si přivezl. Můžete je dát do velkého skladiště, než si něco najde sám.“

Chvíli sledoval, jak se kolébají přes mýtinu směrem ke korábu, pak vešel do stavení a trochu se uklidnil tím, že práskl dveřmi, div je nevyvrátil ze zdi. Stejný pocit uspokojení mu přineslo otevření jedné ze zbývajících lahví irské whisky, které si šetřil pro zvláštní příležitosti. Tahle, pravda, byla zvláštní — i když ne tak, jak měl původně na mysli. Whisky pomohla a odplavila z úst část nepříjemné pachutě, byť ne všechnu. Kdyby jeho taktika byla vyšla, úspěch by byl omluvil všechno. Jenže neuspěl — a k pocitu porážky se navíc přidružil dojem, že ze sebe udělal dokonalého blázna. Singh odstartoval bez rozloučení. Těžko říct, co si o celé té věci myslel, ale v každém případě budou mezi obchodníky brzo kolovat podivné zkazky. Budiž… to mu bude vadit, až se jednou mezi ně zase dostane. V téhle chvíli je však nutné, aby celou záležitost s tím misionářem nějak urovnal.

Vyhlédl z okna a spatřil muže, který se snažil vztyčit skládací stan, zatímco veškeré obyvatelstvo vesnice stálo seřazeno kolem a přihlíželo. Pochopitelně, že pomoc mu nenabídl nikdo. Když stan stál a bedny a krabice byly uskladněny uvnitř, přestalo pršet. Hladina v lahvi byla zas o trochu níž a Garth se tak tváří v tvář nevyhnutelnému setkání cítil o něco lépe. Vlastně se na rozhovor s tím člověkem těšil. Když pominul celou tu nechutnou věc před chvílí, lidská společnost jakéhokoli druhu působila po roční samotě příjemně. Dovolte mi pozvat vás na oběd. John Garth. — napsal na rub starého účtu. Ale co když ten chlapík bude ještě příliš vystrašený a bude se bát přijít. To by nebyl nejšťastnější začátek přátelství. Zašátral pod palandou, vytáhl dostatečně velkou krabici a vložil do ní pistoli. Když otevřel dveře, stál za nimi samozřejmě Itin. Garth mu podal lístek a krabici.

„Odnes to tomu novému člověku,“ řekl.

„Ten nový se jmenuje Nový Člověk?“ zeptal se Itin.

„Ne!“ odsekl Garth, „jmenuje se Marek. Ale já chci, abys mu tohle doručil a ne aby ses se mnou vybavoval.“

Jako obvykle, když Garth ztrácel sebeovládání, zaznamenal Weskeřan další bod: „Ty se nechceš vybavovat, ale otec Marek možná chtít bude. A ostatní se budou ptát, jak se jmenuje. A když to nebudu vědět, tak jim to nebudu…“

Garth raději práskl dveřmi, i když věděl, že to nepomůže úplně. Příště, až ho zase Itin potká — za pár dnů, týdnů či měsíců — bude monolog zase pokračovat, a to přesně od těch slov, která pronesl naposledy, až do úplného vyčerpání. Garth tiše zaklel a zalil vodou těch pár lepších koncentrátů, které mu ještě zbývaly.

„Dále,“ řekl, když se ozvalo slabé zaklepání na dveře. Vstoupil kněz a v rukou držel krabici s pistolí: „Děkuji, pane Garthe, oceňuji důvody, které vás vedly k tomu, abyste mi ji poslal. Není mi jasné, co způsobilo onu nepříjemnou scénu po mém přistání, ale myslím si, že bude lépe na to zapomenout, máme-li být na téhle planetě delší dobu společně.“

„Dáte si něco k pití?“ zeptal se Garth a ukázal na sklenky na stole. „Jsem téhož názoru jako vy, ale stále vám dlužím vysvětlení toho, co se stalo.“

Zamračil se na sklenku a pak ji pozdvihl ke svému společníkovi: „Vesmír je velký a já si myslím, že spolu musíme vyjít po dobrém. A tak… Na zdravý rozum!“

„Bůh s vámi,“ řekl otec Marek a též pozvedl sklenku.

„Ani se mnou, ani s touhle planetou.“ řekl Garth pevně. „A v tom je právě ten problém.“ Vypil asi půlku skleničky a vzdychl.

„To říkáte, abyste mne urazil?“ zeptal se kněz s úsměvem. „To se vám nepodaří.“

„To nebyla urážka, myslel jsem to doslova. Myslím, že jsem ateista, takže náboženství mi nevadí. Ovšem tihle domorodci — prostí tvorové neznající písmo —

se dostali na svou úroveň bez jakýchkoli pověr nebo náznaků náboženství. Doufám, že se bez nich obejdou i nadále.“

„Co to říkáte?“ zamračil se kněz. „Chcete říct, že nemají žádné bohy, že nevěří v posmrtný život? Že musí zemřít…“

„Zemřít musí… a v prach se obrátí jako všichni ostatní živočichové. Mají hrom, stromy a vodu, ale obejdou se bez boha hromu, duchů stromů a bez vodních víl. Jsou to jediní primitivní tvorové — z těch, které znám — kteří jsou prosti jakýchkoli pověr, a zdají se díky tomu být šťastnější a normálnější. Chtěl bych, aby takoví zůstali.“

„Vy jim chcete bránit v poznání Boha? Ve spasení?“ Kněz vykulil oči a nevěřícně ustoupil o krok dozadu.

„Ne,“ řekl Garth. „Dokud nebudou mít dostatečné vědomosti a dokud nebudou schopni realisticky myslet, chci je uchránit pověr, protože by je mohly zničit.“

„Urážíte církev, pane, když mluvíte o pověrách…“

„Buďte tak laskav,“ řekl Garth a pozvedl ruku, „jen žádné teologické argumentace. Nemyslím, že by vaše společnost financovala cestu jen proto, abyste se snažil přesvědčit mne. Pochopte jenom, že své názory jsem si vytvářel po dlouhá léta a nezmění je žádná dávka metafyziky. Slíbím vám, že se nebudu snažit vás přesvědčovat… Když vy mi slíbíte totéž.“

„Souhlasím, pane Garthe. Jak jste mi připomněl, mým posláním je spasit tyto duše… a to udělat musím. Ale proč vám to vadilo tak moc, že jste se mi kvůli tomu snažil zabránit v přistání? Dokonce jste mne ohrožoval pistolí a…“ Kněz se odmlčel a zahleděl se do sklenky.

„A srazil vás na zem?“ zeptal se Garth zamračeně. „To ospravedlnit nelze a já se velice omlouvám. Prostě špatné návyky a ještě horší nálada. Žil jsem tu dlouho sám a prostě se to tak sešlo…“ Zamyšleně pozoroval svoje ruce a v jizvách a puchýřích jako by viděl minulost.

„Z nedostatku vhodnějších výrazů tomu říkejme třeba frustrace. Při své činnosti jste jistě měl dost příležitostí nahlédnout do skrytých koutů lidského myšlení a měl byste něco vědět o různých pohnutkách a představách o štěstí. Měl jsem vždycky příliš rušný život, než abych uvažoval o tom, že bych se mohl usadit a založit rodinu — a do nedávna mi to vůbec nevadilo. Možná mi v důsledku nějakého záření změkl mozek, ale začal jsem tyhle zarostlé obojživelné Weskeřany považovat skoro za svoje děti… jako bych za ně byl zodpovědný.“

„Všichni jsme Jeho děti,“ pronesl otec Marek tiše.

„Ano… a tady je pár Jeho dětí, které ani nemají tušení o Jeho existenci!“ řekl Garth, rozzlobený sám na sebe, že dal najevo city víc než obvykle. Pak se ale zapomněl a spustil: „Copak si neuvědomujete význam toho všeho? Zkuste s těmihle Weskeřany chvíli žít a odhalíte ten prostý a šťastný život, který odpovídá stavu milosti, o němž pořád mluvíte. Mají radost ze svého života — a nikoho nezraňují. Náhodou se vyvinuli na téměř pusté planetě, takže neměli možnost dostat se po materiální stránce za úroveň doby kamenné. Ale mentálně se nám mohou rovnat. Přinejmenším rovnat! Naučili se moji řeč, takže jim mohu vysvětlit mnoho věcí, které je zajímají. Znalosti a jejich získávání je vyloženě baví. Někdy jsou trochu podráždění, protože každý nový poznatek musí zařadit do struktury ostatních znalostí, ale čím víc se učí, tím rychleji to dokážou. Jednou se lidem vyrovnají ve všech směrech… a možná, že nás i předčí. Pokud ovšem… Můžete mi prokázat jednu laskavost?“

„Bude-li to v mých silách…“

„Nechte je být. Nebo je učte — když už je to nutné — dějepis, filozofii, právo — cokoli, co jim pomůže pochopit skutečnou podobu vesmíru, o které dosud nevěděli. Ale nepleťte jim hlavy nenávistí a bolestí, vinou, hříchem a trestem. Kdo ví, jaké zlo…“

„To je urážka, pane!“ vyskočil kněz. Jeho šedivá hlava sotva dosahovala obchodníkovi po bradu, ale zdálo se, že při obraně své víry nepociťuje pražádný strach. Garth už také stál a veškerá kajícnost ho opustila. Vztekle se na sebe dívali a žádný z nich nehodlal ustoupit od názoru, o němž se domníval, že je jedině správný.

„Vy urážíte!“ rozkřikl se Garth. „Tou vaší neuvěřitelnou samolibostí, tím pocitem, že vaše ubohá malá mytologie, jež se jenom nepatrně liší od tisícovek dalších, které dosud tíží lidstvo, dokáže něco víc, než zmást jejich nezkušené myšlení. Copak si neuvědomujete, že věří v pravdu… a že nikdy neslyšeli o žádné lži? Ještě je nikdo nevychoval tak, aby pochopili, že někdo může uvažovat jinak, než oni. Kdybyste je ušetřil těch…“

„Budu konat svou povinnost, jež je Jeho vůlí, pane Garthe. Tohle jsou tvorové Boží a mají duši. Nemohu se vyhnout své povinnosti přinést jim slovo Boží, aby byli vykoupeni a otevřelo se jim království nebeské.“

Vítr prudce otevřel dveře, když kněz vzal za kliku a zmizel ve vichřici. Dveře se divoce otvíraly a zavíraly, do místnosti dopadaly kapky deště. Garthovy boty zanechaly na podlaze blátivé šmouhy, když dveře zavíral. Z očí mu tak zmizel Itin, který trpělivě seděl v bouři a doufal, že se u něj Garth třeba na chvíli zastaví a podělí se s ním o některé ze svých úžasných znalostí.

O tomto prvním večeru se — jakoby s nevysloveným souhlasem — už nikdy nezmínili. Po několika dnech osamělosti, kterou ještě zhoršovalo vědomí přítomnosti toho druhého, zjistili, že spolu mohou mluvit o neutrálních tématech. Garth pomalu balil a uskladňoval svoje zásoby. Nepřipouštěl si, že jeho práce skončila a že může kdykoli odletět. Měl slušné množství zajímavých léků a rostlin, které může za dobrou cenu prodat. Weskerské umění pak určitě způsobí senzaci na galaktickém trhu. Řemesla na téhle planetě nebyla před Garthovým příletem zvlášť rozvinutá — většinou šlo jen o kusy dřeva či neuměle opracované úlomky kamene. Poskytl jim nástroje a zásoby surovin, nic víc. Během pár měsíců se Weskeřané nejen naučili pracovat s novými materiály, ale přetvořili si vzory, takže vyráběli nejpodivnější a zároveň nejkrásnější umělecká díla, jaká kdy viděl. Zbývalo jen, aby je dodal na trh, vyvolal primární poptávku a pak se vrátil pro další zásoby. Weskeřané chtěli na oplátku jen knihy, nástroje a vědomosti. Byl si jist, že se díky svému úsilí jednou dostanou do Galaktického svazu.

V tohle Garth doufal. Jenže osadě, která vyrostla kolem jeho lodi, začaly hrozit změny. Přestal být středem pozornosti a ohniskem života ve vesnici. Musel se usmát, když si uvědomil svůj ústup ze slávy — v tom úsměvu ale nic veselého nebylo. Vážní a vnímaví Weskeřané předtím získávali své vědomosti po částech, což bylo v kontrastu s intelektuálním hurikánem, obklopujícím kněze. Zatímco Garth je nechával pracovat, aby si na každou knihu nebo nástroj vydělali, kněz jim vše poskytoval zdarma. Garth se je snažil učit postupně, zacházel s nimi jako s bystrými, ale nevědomými dětmi. Chtěl je naučit dřív chodit než běhat, zvládnout jeden krok dřív, než učiní další.

Otec Marek jim jednoduše poskytl dobrodiní křesťanství. Jedinou fyzickou prací, kterou vyžadoval, byla stavba kostela — místa pro bohoslužby a výuku. Z nekonečných bažin přicházeli další a další Weskeřané a během několika dnů stála kostra budovy, zakončená střechou. Každé ráno chvíli pracovali na zdech, a pak pospíchali dovnitř, aby se dozvěděli všeslibující, všeobjímající a pro život nepostradatelná fakta o vesmíru. Garth Weskeřanům nikdy neřekl, co si myslí o jejich nových zájmech, a to především proto, že se ho na to neptali. Pýcha či hrdost mu bránily najít si ochotného posluchače a vyslovit své stížnosti.

Proto ho překvapilo, když po sedmnácti trojnásobně dlouhých weskerských dnech spatřil před svými dveřmi delegaci. Jejím mluvčím byl Itin. Měl — jako většina ostatních Weskeřanů — otevřená ústa, která odkrývala dvojitou řadu ostrých zubů a černočervené hrdlo. Ústa upozornila Gartha na vážnost celé situace — byl to jediný weskerský výraz, který se naučil rozeznávat. Otevřená ústa znamenala nějakou silnou emoci: radost, smutek, zlost — nikdy si nebyl přesně jist, která z nich to v dané chvíli byla.

Weskeřané byli obvykle klidní a nikdy neviděl tolik otevřených úst, aby pochopil příčinu. Ale teď jimi byl obklopen.

„Můžeš nám pomoci, Johne Garthe?“ zeptal se Itin. „Máme dotaz.“

„Zodpovím vám jakoukoli otázku.“ řekl Garth, ale pociťoval určité pochybnosti. „Oč jde?“

„Existuje Bůh?“

„Co myslíte slovem Bůh?“ zeptal se Garth. Co jim měl říci?

„Bůh je náš nebeský Otec, který nás všechny stvořil a chrání nás. K Němu se modlíme, prosíme Ho o pomoc a budeme-li spaseni…“

„To stačí,“ řekl Garth, „Bůh neexistuje.“

Všichni teď měli otevřená ústa, dívali se na Gartha a přemýšleli o jeho odpovědi. Řady růžových zubů by působily děsivě, kdyby tahle stvoření tak dobře neznal. Na okamžik ho napadlo, jestli už nejsou indoktrinováni a nepovažují ho za kacíře, ale pak tuhle myšlenku zavrhl.

„Děkujeme ti,“ řekl Itin a Weskeřané se rozešli.

Ačkoli bylo chladné ráno, Garth cítil, že se potí, a divil se, proč. Reakce na sebe nenechala dlouho čekat. Ještě týž den odpoledne přišel Itin.

„Můžeš přijít do kostela?“ zeptal se. „Plno věcí, které se učíme, je obtížné pochopit, ale tohle je vůbec nejobtížnější. Potřebujeme tvou pomoc, protože chceme slyšet tebe a otce Marka současně. Protože on o něčem tvrdí, že to pravda je, zatímco ty tvrdíš, že pravda je jiná — a oboje současně pravdou být nemůže. Musíme tedy zjistit, co je skutečná pravda.“

„Přijdu, to je samozřejmé,“ řekl Garth a pokusil se nedat najevo náhle povznesenou náladu. Neudělal pro to nic, ale oni přece přišli. Ještě byla možnost, že zůstanou šťastní.

V kostele bylo horko a Gartha překvapilo, kolik Weskeřanů bylo uvnitř — víc, než kdy viděl pohromadě. Většina měla otevřená ústa. Otec Marek seděl u stolu pokrytého knihami. Vypadal nešťastně, ale neříkal nic, když Garth vstoupil. Garth promluvil jako první.

„Doufám, že je vám jasné, že to byl jejich nápad — že za mnou přišli sami ze své vůle a žádali mě, abych přišel sem.“

„Vím to,“ řekl kněz rezignovaně, „někdy jsou s nimi potíže. Ale učí se a chtějí věřit… a to je důležité.“

„Otče Marku, obchodníku Garthe, potřebujeme vaši pomoc,“ řekl Itin. „Oba víte mnoho věcí, které my neznáme. Musíte nám pomoci přijmout náboženství, což není snadné.“

Garth chtěl něco říct, ale rozmyslel si to. Itin pokračoval: „Četli jsme bibli i všechny ostatní knihy, které nám otec Marek daroval, a jedno je nám jasné. Mluvili jsme o tom mezi sebou a jsme všichni téhož názoru. Knihy se velice liší od těch, které nám dal obchodník Garth. V jeho knihách se píše o vesmíru, jaký jsme dosud neviděli… hlavně však funguje bez Boha, o kterém se nikde nezmiňují. My jsme všechno pečlivě pročetli. Podle knih otce Marka je On všude a nic bez Něj nemůže existovat. Jedna z těchto představ musí být správná a ta druhá chybná. My nevíme, proč tomu tak je, ale až zjistíme, která je ta správná, tak to snad pochopíme. Pokud Bůh neexistuje…“

„Ovšemže existuje, děti moje,“ prohlásil otec Marek procítěně. „On je náš pozemský Otec, který nás všechny stvořil…“

„Kdo stvořil Boha?“ zeptal se Itin a šum utichl. Všichni Weskeřané upřenými zraky sledovali otce Marka. Ten sebou trochu trhl, ale pak se usmál.

„Nikdo nestvořil Boha, neboť On sám je Stvořitelem. On existoval vždy…“

„Když existoval vždy… proč už také vesmír neexistoval vždycky? Bez svého stvořitele?“ přerušil ho Itin přívalem slov.

Závažnost otázek byla zřejmá. Kněz odpovídal pomalu a s nekonečnou trpělivostí: „Kéž by odpovědi byly tak snadné, děti moje. Ale ani vědci nejsou zajedno v otázce vzniku vesmíru. A zatímco oni si nejsou jisti, my — kdož jsme spatřili světlo — víme. Můžeme kolem sebe vidět celý zázrak stvoření. A jak by mohlo dojít ke stvoření bez Stvořitele? Tím je On, náš Otec, náš Bůh na nebesích. Vím, že máte stále pochybnosti — to je tím, že máte duše a svobodnou vůli. Přesto je ale odpověď snadná. Víra… to je to, co potřebujete. Stačí věřit!“

„Jak můžeme věřit bez důkazů?“

„Pokud nevidíte, že tento svět sám je důkazem Jeho existence, říkám vám, že víra nepotřebuje důkazy… když uvěříte!“

V místnosti se ozývalo brebentění a stále více Weskeřanů otevíralo ústa, snažíce se proniknout zamotaným klubkem myšlenek a oddělit nit pravdy.

„Můžeš nám to vysvětlit, Garthe?“ zeptal se Itin, když vřava utichla.

„Mohu vám poradit, abyste použili vědecké metody, kterými můžete zkoumat všechno — včetně nich samých, a které vám poskytnou odpovědi, podle nichž poznáte pravdivost či nepravdivost jakéhokoli tvrzení.“

„Ano, to musíme udělat,“ řekl Itin, „dospěli jsme ke stejnému závěru.“

Uchopil tlustou knihu, ležící před ním a Weskeřané souhlasně přikývli hlavami.

„Studovali jsme bibli, jak nám to doporučil otec Marek, a nalezli jsme odpověď. Bůh pro nás učiní zázrak, a tím dokáže, že na nás hledí. Podle tohoto znamení Ho poznáme a budeme Ho následovat.“

„Hřešíte falešnou pýchou,“ řekl otec Marek. „Bůh nepotřebuje zázraky, aby dokázal svou existenci.“

„Ale my zázrak potřebujeme!“ vykřikl Itin, a ačkoli to nebyl člověk, v jeho hlase se ozývala naléhavost. „Četli jsme o mnoha malých zázracích… s bochníky chleba, rybami, vínem, s hady, bylo jich mnoho, a z méně důležitých důvodů. Ať teď učiní zázrak a my všichni za Ním půjdeme — to bude ten div, o němž jsi nám říkal, otče Marku… Celý nový svět Ho bude uctívat. A řekl jsi nám, jak je to důležité. Diskutovali jsme o tom a nalezli jsme zázrak, který se zdá být pro naše potřeby nejvhodnější.“

Nuda, kterou Garth pociťoval při teologických disputacích, náhle zmizela. Nepřemýšlel, neboť si neuvědomoval, kam tohle všechno směřuje. A pak zahlédl ilustraci v bibli na stránce, kde ji Itin otevřel a hned věděl, oč jde. Pomalu vstal ze židle, jako by se protahoval, a obrátil se ke knězi, který stál za ním.

„Připravte se!“ zašeptal. „Vyběhněte zadem a utíkejte k lodi, já se je zatím pokusím zdržet. Nemyslím, že mi ublíží.“

„Co máte na mysli…?“ zamrkal překvapeně otec Marek.

„Běžte, vy blázne!“ syčel Garth. „Jaký zázrak asi mají na mysli, co? Jaký zázrak by měl přivést celý svět ke křesťanství?“

„Ne!“ zvolal otec Marek. „To není možné. To přece nejde!“

„Hněte sebou!“ vykřikl Garth, vytáhl kněze ze židle a postrčil ho ke dveřím u zadní stěny. Otec Marek klopýtl, pak se zastavil a otočil. Garth k němu přiskočil, jenže už bylo pozdě. Obojživelníci byli malí, ale bylo jich příliš mnoho.

Garth se vymrštil, jeho pěst udeřila Itina a srazila ho zpět. Ostatní se vrhli kupředu, zatímco Garth se snažil probít ke knězi. Bušil do nich, ale bylo to jako zápasit s vlnami. Srstnatá těla ho obklopila. Bojoval, dokud ho nesvázali a netloukli do hlavy, až nebyl schopen odporu. Pak ho vytáhli ven, kde mohl jen ležet na dešti, klít a bezmocně přihlížet.

Weskeřané byli dobří řemeslníci a všechno bylo do posledního detailu propracováno podle ilustrace v bibli. Viděl kříž na temeni nízkého kopce. Viděl třpytivé kovové kopí, kladivo… Z otce Marka strhli oděv a ovinuli mu roušku kolem beder. Pak ho vyvedli z kostela.

Při spatření kříže téměř omdlel. Pak pozdvihl hlavu, rozhodnut zemřít tak, jak žil… ve víře.

Přesto to bylo těžké. Bylo to nesnesitelné i pro Gartha, který tomu všemu jen přihlížel. Jedna věc je mluvit o ukřižování a dívat se na jemně vyřezávanou sošku při matném světle během modlitby — něco úplně jiného je vidět nahého člověka visícího na dřevěných trámech, jemuž se zařezávají provazy do kůže. Vidět zvednutý kovový hrot, vložený do dlaně, a napřažené kladivo, které udeří s rozvážností sochařského nástroje. Slyšet hluboký zvuk kovu, pronikajícího masem.

A slyšet křik…

Málokdo se rodí mučedníkem, ani otec Marek mezi ně nepatřil. Při prvních ranách mu začala prýštit krev ze rtů. Pak se jeho ústa rozevřela, hlavu tiskl dozadu a dešťovou clonu prořízl hrozný řev — odrážel se jako tichá ozvěna od masy přihlížejících Weskeřanů. Ať už je otevřít ústa přinutila jakákoli emoce, teď je zachvátila úplně. Řady rozevřených čelistí odrážely agónii ukřižovaného kněze.

Milosrdná mdloba ho obklopila po zatlučení posledního hřebu. Z čerstvých ran prýštila krev, mísila se s deštěm. Život z kněze unikal v podobě růžových kapek, stékajících z jeho nohou.

V té chvíli, umlčen ranami do hlavy a marně se snažící zpřetrhat provazy, jimiž byl svázán, ztratil Garth vědomí. Probudil se ve vlastním skladišti. Byla tma. Kdosi přeřezával provazy, jimiž byl svázán. Stále ještě pršelo.

„Itine,“ řekl. Nemohl to být nikdo jiný.

„Ano,“ zašeptal hlas. „Ostatní diskutují v kostele. Lin zemřel po tvém úderu do hlavy a Inon je na tom taky zle. Někteří říkají, že bys měl být také ukřižován, což se asi nejspíš stane. Nebo ukamenován. Našli v bibli pasáž, ve které…“

„Já vím,“ šeptal Garth s nekonečnou únavou, „oko za oko. Najdete tam plno podobných míst, když začnete hledat. Je to nádherná kniha.“

„Můžeš jít. Dostaneš se do lodi, aniž by tě kdokoli viděl. Zabíjení už bylo dost.“ Také Itin mluvil unaveně.

Garth se pokusil vstát. Přitlačil hlavu na hrubé trámy zdi, dokud ho nevolnost nepřešla.

„Je mrtev.“ Znělo to jako konstatování, ne jako otázka.

„Ano, už delší dobu. Jinak bych k tobě nepřišel.“

„A je také samozřejmě pohřben, jinak by neuvažovali o mně jako o dalším.“

„A pohřben!“ V Itinově hlase bylo cítit vzrušení — jako by opakoval po umírajícím knězi: „Je pohřben a vstane z mrtvých. To je psáno a to se také stane… Otec Marek bude šťastný, že se to takhle stalo.“

Proslov skončil zvukem podobným lidskému vzlyku. Garth s obtížemi došel ke dveřím a opřel se o stěnu, aby neupadl.

„Udělali jsme přece správně, ne?“ zeptal se Itin.

Žádná odpověď.

„On vstane, Garthe… že vstane?“

Garth stál ve dveřích a z kostela pronikalo dost světla, aby bylo vidět jeho rozdrásané a zkrvavené ruce, zatínající se do rámu.

Itinova tvář se ocitla blízko jeho a Garth ucítil, jak se ruce s mnoha prsty a ostrými nehty zachytávají jeho oděvu.

„On vstane, viď, Garthe?“

„Ne,“ řekl Garth, „zůstane pohřben tam, kam jste ho uložili. Nestane se nic, protože je mrtvý a mrtvým zůstane.“

Déšť stékal po Itinově kožešině. Ústa měl tak široce otevřená, že vypadal, jako by křičel do noci. Jen s obtížemi mluvil a těžce vyjadřoval cizí myšlenky v cizím jazyce.

„To znamená, že nebudeme spaseni? Že na nás naše vina zůstane?“

„Byli jste nevinní!“ vykřikl Garth a jeho hlas byl cosi mezi vzlykem a smíchem. „To je jen strašný a děsivý důsledek toho všeho. Byli jste nevinní. Teď jste…“

„Vrazi…,“ doplnil Itin tiše.

Voda stékala po jeho skloněné hlavě a mizela v temnotách.

přeložil Ivo Hofrajtr

KRYSA Z NEREZ OCELI

Dveře kanceláře se otevřely a já v tu ránu věděl, že moje hra skončila. Byla to úplná továrna na peníze — ale už není. Když policajt vešel dovnitř, sedl jsem si na židli a nasadil úsměv. Měl stejně ponurý výraz a těžké boty jako všichni jeho kolegové — stejně tak málo humoru. Skoro jsem věděl, kterým slovem začne, ještě dřív než ze sebe vydal hlásku.

„Jamesi Bolivare diGrizi, zatýkám vás pro obvinění…“

Čekal jsem na slovo obvinění, neboť lahodilo mému sluchu. Jakmile ho vyslovil, zmáčkl jsem knoflík. U stropu zavířil mrak černého prachu, příčný nosník se odsunul stranou a přesně na poldovu hlavu dopadl třítunový sejf. Rozplácl se moc pěkně, díky. Když se prach u omítky usadil, zahlédl jsem jednu jeho ruku, trošku pošramocenou. Lehce se třásla a žalobně na mě mířila ukazovákem. Poldův hlas, poněkud ztlumeny sejfem, zněl jaksi nazlobeně. Nic proti němu, ale trochu se opakoval.

„… pro obvinění z nezákonného vniknutí, krádeže, padělání…“

Ještě chvíli pokračoval: jeho výčet dělal dobrý dojem, ale všechno jsem už slyšel. Ze šuplíku jsem dál vytahoval peníze, cpal je do kufru a nenechal se vyrušovat. Seznam končil novým obviněním a já bych přísahal na hromadu tisícikreditových bankovek, že při tomhle mu v hlase zazněla hořkost.

„Do záznamů vám přibude napadení policejního robota. Zbytečně, protože mám opancéřovaný mozek i hrtan a ve středové sekci…“

„To moc dobře vím, Georgi, ale obousměrné rádio máš na vršku špičaté lebky, a já nechci, abys volal svoje kamarády hned.“

Dobře mířený kopanec vyrazil ze zdi únikový panel a otevřel cestu na schodiště, vedoucí do přízemí. Když jsem obcházel hromadu suti na podlaze, chňaply mi robotovy prsty po noze, ale já to čekal, a tak prsty minuly cíl o dobré dva palce. Poznal jsem už hodně policejních robotů, takže jsem věděl, jak jsou nezničitelní. Můžete je vyhazovat do povětří a srážet k zemi, a přesto po vás pořád půjdou: povlečou se po jediném nerozbitém prstu a nepřestanou vypouštět sacharínovou morálku. Tenhle byl taky takový. Zanechte zločinného života a splaťte dluh společnosti a tak podobně. Bylo ho slyšet přes celé schodiště a ještě v přízemí.

Teď mi byla drahá každá vteřina. Zbývaly mi asi tři minuty, než se mi pověsí na paty, a mně bude trvat přesně jednu minutu a osm vteřin, než se dostanu z budovy. To nebyl velký náskok. Octl jsem se v místnosti, kde se odstraňovaly nálepky. Ani jeden robot nezvedl hlavu, když jsem se protahoval uličkou kolem nich — překvapilo by mě, kdyby to některý udělal. Všichni byli roboti typu M, nízkého stupně, hloupí a dobří jenom pro jednoduché a opakované práce. Proto jsem si je najal. Vůbec je nezajímalo, proč strhávají nálepky z ovocných konzerv nebo co je na druhém konci pásového dopravníku, přivážejícím konzervy zpoza zdi. Dokonce nevzhlédli, ani když jsem odemkl dveře, které nebyly nikdy odemčeny a které vedly skrz zeď. Nechal jsem je za sebou otevřené, protože teď už jsem neměl žádné tajemství.

Kolem běžícího pásu jsem prolezl zubatou dírou, kterou jsem ve zdi vládního skladiště vysekal. Byl jsem to taky já, kdo instaloval pásový dopravník, což už byly spolu s vysekanou dírou dva činy proti zákonu. Další zamčené dveře se otevřely přímo do skladiště. Automatický vidlicový stahovací vozík přičinlivě ládoval konzervy na pás a snaživě vydloubávat nové z hromad vysokých až do stropu. Vozík neměl ani tolik rozumu, aby se mu dalo říkat robot, řídil se prostě jenom vloženou instrukcí, jak nakládat konzervy. Obešel jsem ho a poklusem proběhl uličkou. Pomalu za mnou utichaly zvuky ilegální činnosti. Hřejivý pocit, slyšet ještě pracovní ruch.

Byl to jeden z nejhezčích triků, jaký se mi kdy podařil. Pomocí nepatrného kapitálu jsem získal malou místnost sousedící s vládním skladištěm. Jednoduchou dírou ve zdi jsem se ocitl uprostřed zásob trvanlivých potravin, o nichž jsem věděl, že v tak obrovském skladišti budou ležet nedotčeny měsíce nebo roky. Nedotčeny v tom případě, že kolem nepůjdu já.

Vysekal jsem díru a instaloval dopravník, pak už šlo jen o obchodní záležitost. Najal jsem roboty, aby odstraňovali staré nálepky a nahrazovali je barevnými, které jsem si natiskl. Pak jsem zboží nabídl naprosto legálním způsobem. Moje zásoby byly nejlepší a dík mé vynalézavosti jsem měl velmi nízké náklady, takže jsem si mohl dovolit prodávat za nižší ceny než konkurence, a přesto jsem dosahoval slušného zisku. Místní velkoobchodníci rychle vycítili možnost dohody, a tak jsem získal pořadník na měsíce dopředu. Byla to prima operace — a mohla ještě chvíli běžet.

Zarazil jsem tenhle proud myšlenek. Základní pravidlo, které si při svém podnikání musím pamatovat, je, že když operace skončila, tak SKONČILA! Pokušení zůstat tu aspoň o den déle nebo inkasovat ještě aspoň jeden šek, by mě mohlo přemoci, ach, jak jsem to dobře věděl. Stejně tak jsem věděl, že by to byl nejjistější způsob, jak se seznámit s místní policií.

Obrať se a kráčej dál — a k životu připojuj další dny.

Moje motto, a je dobré. Jen díky tomu, že jsem na něm lpěl, jsem se dostal tam, kde jsem.

A na útěku před policií se nemá snít.

Jakmile jsem doběhl na konec uličky, všechny myšlenky šly stranou. Touhle dobou se to venku určitě hemží policajty, musím sebou hodit a neudělat přitom chybu. Bleskový pohled vlevo, pak vpravo. Nikdo v dohledu. Dva kroky vpřed a přivolávač výtahu. Měřidlo, jež jsem na zadní výtah nainstaloval, ukázalo, že se používá průměrně jednou za měsíc.

Přijel za tři vteřiny, prázdný: skočil jsem do něho a zároveň zmáčkl palcem knoflík na střechu. Zdálo se, že cesta potrvá věčnost, podle záznamu přesně čtrnáct vteřin. Nejnebezpečnější část výletu. Když výtah začal zpomalovat, zbystřil jsem. V ruce jsem držel bezzákluzovou pistoli ráže 75, která by se sice o jednoho poldu postarala, ale o víc už ne.

Dveře se otevřely a já si oddechl. Nic. Určitě vykryli celé území na zemi, ale nenapadlo je posílat poldy na střechu.

Nahoře jsem uslyšel sirény — báječný zvuk. Podle randálu tady musela být nejméně polovička policejního sboru. Přijímal jsem to jako umělec ovace. Rampa byla za výtahovou šachtou, na místě, kde jsem vystoupil. Poněkud zrezivělá, avšak stále pevná. Několik vteřin a budu se posunovat po jejím okraji skryt za římsou a ocitnu se ve vedlejším domě.

Tak pomalu, tohle je jeden z bodů, kde spěch nemá smysl. Opatrně na konec rampy, kufřík držet na prsou, abych udržel těžiště nad rampou. Pomalu, krok za krokem, zem je o tisíc stop níž. Když se ale nedíváte dolů, nemůžete spadnout…

A je to. Teď rychle. Rampa je za římsou, a jestli si jí nevšimli hned, bude aspoň chvíli krýt moje stopy. Deset rychlých kroků, a už jsou tu dveře na schodiště. Otevírají se snadno — to bych prosil — taky jsem je pořádně promazal. Zevnitř jsem zastrčil závoru a pořádně, zhluboka se nadechl. Ještě to nebylo všechno, ale nejhorší už bylo za mnou. Teď stačí dvě nerušené minuty a Jamese Bolivara, alias kluzkého Jima diGriz nikdy nenajdou.

Do plesnivého, špatně osvětleného pokojíku, který nahoře tvořila šachta schodiště, nikdo nikdy nevešel. Týden předtím jsem si to pečlivě ověřoval pomocí fono- a optoštěnic a bylo tu čisto. Prach vypadal neporušeně, až na moje šlápoty. Musel jsem se spoléhat na to, že od té doby se tu žádná nová štěnice neusadila. Při mém podnikání se určitému riziku nevyhnu.

Tedy sbohem, Jamesi diGrizi, měl jsi osmadevadesát kilo a pětačtyřicet let, tlustý pas a energické čelisti, a vůbec jsi byl typickým obchodníkem, jehož fotografie jsou ozdobou policejních kartoték na tisíci planetách — stejně jako jeho otisky. Ty šly dolů první. Když je nosíte, máte pocit, že nosíte druhou kůži, ale stačí dotyk rozpouštědla a svléknou se jako pár elegantních rukavic.

Potom oblečení — a pak obrácený podvazkový pás — ten roztomilý teřich přivázaný řemeny na břicho a s obsahem dvaceti kil olova smíchaného s termitem. Rychle se přemáznu odbarvovačem z láhve a mám vlasy přirozeně hnědé, stejně jako obočí. Když si vytahuji kolíky z nosu a vycpávky z tváří, trochu to bolí, ale jen vteřinku. Pak modré kontaktní čočky. Po skončení procedury jsem nahý jako novorozeně: vždycky mi připadá, že jsem se znovu narodil. V jistém smyslu je to pravda, stal jsem se novým člověkem, o dvacet kilo lehčím, o deset let mladším, s úplně jiným zevnějškem. Ve velkém kufru byl kompletní převlek a brýle s tmavou obroučkou, které nahradily čočky. Hromada bankovek se přesně vešla do příručního kufříku.

Termit se postará o všechny důkazy: skopal jsem je na hromadu a zapálil doutnák. S hukotem chytil a láhve, šaty, tašky, boty, závaží a všechno ostatní hořelo veselým plamenem. Policie najde na cementu spálené skvrny a mikroanalýza ukáže jen pár molekul zdi. Když jsem scházel po schodišti o tři patra níž, do jednadvacátého poschodí, záře hořícího termitu vrhala na stěny poskakující stíny.

Štěstí stálo opět při mně: když jsem otevřel dveře, nikdo tam nestál. O minutu později mě svezl expresní výtah ještě s hloučkem dalších obchodnických chlapíků do haly.

Na ulici vedly jediné dveře a na ty byla namířena portýrská kamera. Nikdo se nepokoušel lidem bránit ve vcházení nebo vycházení z budovy, většinou si nikdo ani nevšiml, že tam kamera je, a s ní kupa policajtů. Blížil jsem se k nim úplně klidně. Silné nervy jsou při mém zaměstnání velkou výhodou.

Na okamžik jsem se ocitl v zorném poli chladného skleněného oka. Nestalo se nic, jsem v pořádku. Kamera byla určitě napojená přímo na hlavní počítač policejního sboru, a kdyby se můj zevnějšek blížil tomu, který mají na kartě, roboti by si mě všimli a skřípli by mě dřív, než bych udělal krok. Nemůžete předběhnout dvojici počítač — robot, protože se pohybují a myslí v mikrovteřinách — ale můžete je přechytračit. Zase jednou se to podařilo.

Taxíkem jsem se svezl o deset bloků dál. Počkal jsem, až byl z dohledu, a pak jsem si vzal další. Teprve, když jsem vlezl do třetího, cítil jsem se poměrně v bezpečí a nechal se zavézt k vesmírnému terminálu. Kvílení sirén za mnou sláblo a sláblo a jen občas kolem nás projely v opačném směru policejní vozy.

Samozřejmě, na to, že to byla jen drobná krádež, udělali velký povyk, ale tak to v přecivilizovaných městech chodí. Zločin je teď tak vzácný, že policie kolem mě pobíhá jako smyslů zbavená. Nemůžu jí to mít za zlé, vybírání blokových pokut musí být hrozná nuda. Jsem upřímně přesvědčen, že by mi policajti měli poděkovat, že do jejich jinak nudných životů vnáším trochu vzruchu.

Cesta na letiště byla příjemná, protože leželo za městem. Pohodlně jsem se usadil, pozoroval krajinu a sbíral myšlenky. Dokonce jsem měl čas na trochu filozofie. Znovu jsem si mohl dopřát požitek z doutníku, ve svém předchozím převleku jsem kouřil jenom cigarety a zvyk jsem neporušil ani v nejpřísnějším soukromí. Doutníky byly pořád čerstvé, protože jsem je už před šesti měsíci uložil do zvláštní kapesní vlhčící skříňky. Zhluboka jsem vtáhl kouř a vyfoukl ho ven do zářící krajiny. Bylo to hezké mít po práci, stejně jako tu práci dělat. Nikdy jsem se nedokázal rozhodnout, které období mě těší víc — myslím, že obě přicházejí vhod v pravý čas.

Můj život se liší takovou měrou od života drtivé většiny ostatních lidí v naší společnosti, že pochybuji, že bych jim to dokázal vůbec vysvětlit. Lidé žijí v rozvětvené, bohaté unii světů, která už skoro zapomněla význam slova zločin. V každé civilizaci se najde pouze několik málo rebelů a ještě méně společensky nepřípustných jedinců. Ti se sice rodí i přes staletou genetickou kontrolu, ale brzy jsou nalezeni a úchylky se upravují. U některých se slabé stránky projevují, jen dokud nedospějí, zkoušejí štěstí při drobných přestupcích — loupežích, vykrádání obchodů a tak podobně. Zůstanou na svobodě týden, dva nebo pár měsíců, záleží na stupni jejich vrozené inteligence. Ale s jistotou, s jakou se rozpadá atomové jádro — a stejně tak se to dá předpovědět — je policie dostihne a přiměje k poslušnosti.

A to představuje skoro veškerou zločinnost v naší organizované vyfešákované společnosti. Řekněme devadesát devět procent. Policii udržuje v pohotovosti jen zbývající procento. A to jedno procento jsem já a několik dalších mně podobných, hrstka lidí rozptýlených po celé galaxii. Teoreticky nemůžeme existovat, a pokud existujeme, tak bychom neměli mít možnost něco podnikat — ale podnikáme. Jsme krysy pod deštníkem společnosti — rajón máme mimo její bariéry a mimo její pravidla. V době, kdy byla pravidla volnější, žilo ve společnosti i více krys, stejně jako je víc krys ve starých dřevěných staveních než v moderních železobetonových budovách. Ale i ony mají své krysy. Naše společnost je teď celá železobetonová a z nerez oceli a ve spárách je méně děr, což vyžaduje mazanou krysu, aby je dokázala najít. V tomhle prostředí je dnes krysa z nerez oceli.

Krysa z nerez oceli má báječný a osamělý úděl — a je to největší zážitek v galaxii, když dokážete žít na svobodě. Odborníci na sociologii se, myslím, zatím neshodli na tom, proč existujeme, někteří dokonce o naší existenci pochybují. Obecně přijímaná teorie říká, že jsme obětmi; dalo by se to vypozorovat a upravit hned, ale projeví se to až v pozdějším životě. Přirozeně jsem o tom hodně přemýšlel a dospěl jsem k závěru, že s takovou myšlenkou vůbec nesouhlasím.

Před několika lety jsem na dané téma napsal knížku — samozřejmě pod pseudonymem — která byla docela dobře přijatá. Mám teorii, že se jedná o úchylku filozofickou a nikoli psychologickou. Na určitém stupni se poznání prosadí tak, že člověk musí žít vně pout společnosti, nebo umřít absolutní nudou. V našem životě plném plotů není žádná budoucnost ani svoboda, jedinou alternativou je naprosté odmítnutí pravidel. Není místo pro žoldáky nebo dobrodruhy-džentlmeny, kteří mohou žít mimo společnost stejně jako uvnitř. Dnes platí buď všechno nebo nic. Abych si zachoval zdravý rozum, vybral jsem si nic.

Taxík zrovna přijížděl k letišti, když jsem dospěl k těmto smutným závěrům, a já byl rád, že jsem tyto myšlenky musel opustit. V našem podnikání je nutné, abychom se samoty báli, protože spolu se sebelítostí nás mohou zničit, pokud je neudržíme v patřičných mezích. Činnost mi vždycky pomohla, příjemný pocit nebezpečí a vzrušující útěk mi vždycky pročistily mozek. Při placení jsem řidiče ošidil přímo před nosem; když jsem mu podával bankovky, tak jsem jednu štípl. Byl slepý jako patrona, nad jeho důvěřivostí jsem až předl blahem. Spropitným jsem mu ztrátu bohatě vynahradil, protože takové drobné legrace jsou pro mě jenom příjemnou změnou v monotónnosti.

Za okénkem pokladny seděl robot — úředník, s třetím okem uprostřed čela, kryjícím kameru. Když jsem platil, lehce cvakala a zabírala můj obličej a zjišťovala cíl mé cesty. Běžný preventivní policejní postup, překvapilo by mě, kdyby tomu tak nebylo. Mířil jsem do intersystému, takže jsem pochyboval, že se můj portrét objeví ještě někde jinde než v kartotéce. Žádné mezihvězdné skoky jsem tentokrát neměl v úmyslu, i když po velké práci to bývalo mým zvykem. Nyní to nebylo nutné. Po ukončení práce je jeden svět nebo malý systém příliš těsný pro další podnikání, ale Beta Cygnus má systém téměř dvaceti planet s pozemským podnebím. Na téhle planetě III pro mě začala být příliš horká půda, ale na ostatních zůstaly dveře dokořán. V systému zuřila obchodní rivalita a já věděl, že policejní sekce spolu příliš nespolupracují. A na to doplatí. Koupil jsem si lístek na Morii, číslo XVIII, velikou a z větší části zemědělskou planetu.

Na letišti fungovala spousta malých obchůdků, pozorně jsem je obhlédl a pořídil si nový kufr, kompletní garderobu a cestovní potřeby. Nakonec jsem sehnal krejčího. Spíchl mí pár cestovních obleků a společenský kilt a já si je vzal do zkušební kabiny. Jakoby náhodou jsem jeden oblek zavěsil na zeď přes optickou štěnici a vydával pak zvuky, jako že se svlékám, zatímco jsem upravoval lístek, který jsem si před chvílí koupil. Na druhém konci mého nože na doutníky byl průbojník, jímž jsem změnil kódové děrování, jež určovalo cíl cesty. Teď jsem cestoval na planetu X, nikoli XVIII. S touto změnou jsem přišel skoro o dvě stě kreditů. To je tajemství změn lístků a objednávek — nezvyšovat hodnotu — pak by vznikla příliš velká pravděpodobnost, že si toho někdo všimne. Když hodnotu snížíte a přijdete tak o peníze, i když se na to přijde, lidé si budou myslet, že chybuje stroj. Neobjeví se ani stín pochybnosti, neboť proč by někdo měnil lístek tak, aby na tom prodělal?

Aby mě policie nezačala podezřívat, sundal jsem oblek ze štěnice a zkusil si ho. Měl jsem skoro všechno hotové, do odletu lodi zbývala asi hodina. Moudře jsem čas využil k návštěvě automatické čistírny a nechal si všechny nové šaty vyčistit a vyžehlit. Pro celníky nic zajímavého, kromě kufru s nenošeným šatstvem.

Celní prohlídka trvala jen okamžik a když byla loď z poloviny plná, nastoupil jsem také a usadil se poblíž letušky. Flirtoval jsem s ní, dokud neodešla, když si mě předtím zařadila do kategorie mužský, drzý a protivný. Starší slečna sedící vedle si mě zařadila do stejné škatulky a hleděla z okna s očividně zledovatělými rameny. Spokojeně jsem podřimoval, protože než aby si vás někdo všiml jen tak, je lepší, aby si vás všiml a zařadil do nějaké kategorie. Váš zevnějšek se smíchá se všemi ostatními chlapíky, kteří s vámi v šuplíčku jsou, a tím to končí.

Když jsem se probudil, byli jsme už skoro na planetě X; napůl jsem klímal v křesle, dokud jsme nepřistáli a pak, zatímco celníci odbavovali moje zavazadlo, jsem vykouřil doutník. Zamčený příruční kufřík plný peněz nevzbudil podezření, protože jsem již před šesti měsíci předvídavě padělal papíry, kde jsem uvedl zaměstnání bankovní kurýr. Meziplanetární kredit v tomto systému skoro neexistoval, takže celníci byli zvyklí vídat spoustu hotových peněz, jak cestují sem a tam.

Spíše ze zvyku jsem opět zmátl stopu a usadil se ve velkém průmyslovém městě Brouggh vzdáleném přes tisíc kilometrů od místa přistání. Vybaven zcela novou sadou průkazů totožnosti jsem se zapsal v hotelu na předměstí.

Po takové práci obyčejně měsíc či dva odpočívám, tentokrát ale ne. Když jsem si po městě vyřizoval různé pochůzky, abych obnovil osobnost Jamese diGrize, měl jsem zároveň oči otevřené a díval se po nové příležitosti. Hned první den jsem uviděl něco naprosto jedinečného — a každým dnem to vypadalo lépe a lépe.

Jedním z hlavních důvodů, proč jsem zůstával mimo dosah ramene spravedlnosti hodně dlouho, bylo, že jsem se nikdy neopakoval. Vymýšlel jsem si bezchybné roztomilé triky, které jsem jednou použil a pak už se k nim nikdy nevrátil. Spojovalo je jedině to, že mi přinášely peníze. Zatím jsem nezkusil ozbrojenou loupež. Měl jsem nejvyšší čas změnit styl a teď k tomu byla příležitost.

Věnoval jsem se oživování břichatého Kluzkého Jima a zároveň kul plán nové operace. Byl hotov spolu s novými rukavicemi s otisky prstů. Jednoduchý jako všechny dobré plány; čím méně detailů, tím méně můžete zkazit.

Měl jsem v úmyslu přepadnout Korala, největšího obchodníka ve městě. Každý večer přesně ve stejnou dobu odváželo obrněné auto denní tržbu do banky. Čekala mě vzrušující odměna — obrovská suma v malých nesledovatelných bankovkách. Vrtal mi hlavou jediný problém, jak jeden člověk pobere takovou hromadu peněz? Jakmile jsem měl odpověď i na tuto otázku, mohl jsem operaci spustit.

Všechno jsem si samozřejmě sumíroval jenom v duchu, dokud osobnost Jamese diGrize nebyla opět připravena. Ten den, když jsem si znovu navlékl těžké břicho, jsem se cítil, jako bych zase oblékl uniformu. Skoro se zadostiučiněním jsem si zapálil cigaretu a pak se pustil do práce. Za den či dva, kdy jsem si obstarával nezbytné pochůzky a jednoduché krádeže, jsem měl všechno po kupě. Následující odpoledne jsem zasvětil práci.

Klíčem k operaci byl velký tahač s náklaďákem, který jsem koupil a který potřeboval pár nezbytných vnitřních úprav. Zaparkoval jsem ho v uličce ve tvaru L, asi půl míle od Korala. Skoro ji zablokoval, ale na tom nezáleželo, protože ožívala jen brzy ráno.

K obchodnímu domu jsem se blížil vycházkovým krokem, dorazil jsem k němu skoro zároveň s obrněnou dodávkou. Opřel jsem se o zeď obrovské budovy a díval se, jak stráže vynášejí peníze. Moje peníze.

V někom s malou představivostí by ten pohled asi vyvolal bázeň. Nejméně pět ozbrojených strážců stálo kolem vchodu, další dva byli v dodávce, a kromě nich ještě řidič a závozník. Jako další preventivní opatření vrněly u chodníku tři motocykly, jež budou chránit dodávku během cesty. Ach, jak působivé! Musel jsem za cigaretou skrýt ušklíbnutí, když jsem si pomyslel, co se s těmi pracnými opatřeními stane.

Počítal jsem ruční nákladní vozíky, vyvážející peníze. Vždycky patnáct, ne míň, ne víc, taková praxe mi umožnila, že jsem mohl přesně určit okamžik, kdy začít. Když byl naložen čtrnáctý vozík, ve vchodu se objevil patnáctý. Řidič dodávky počítal stejně jako já, vylezl z kabiny a zamířil k otevřeným zadním dveřím, aby je po naložení posledního vozíku zamkl.

Perfektně sehraní jsme oba prošli kolem dodávky. V momentě, kdy míjel zadní blatník, jsem byl u kabiny, tiše a lehce jsem se do ní vyšplhal. Závozník měl akorát čas otevřít pusu a vykulit oči, ale to už mu ležela na klíně anestetická bomba; okamžitě se zhroutil. Já jsem měl v nose samozřejmě patřičné filtry. Levačkou jsem startoval motor a zároveň jsem pravačkou spojovacím okénkem vhodil dozadu další bombu. Zaslechl jsem několik uspokojivých úderů, když se stráže skládaly na pytle drobných.

Všechno trvalo šest vteřin. Strážci na schodech si teprve začínali uvědomovat, že se něco děje. Zamával jsem jim na pozdrav a odpálil s dodávkou od chodníku. Jeden z nich se pokusil utíkat a skočit do otevřených dveří, ale trošku se opozdil. Všechno proběhlo tak rychle, že nikoho ani nenapadlo střílet, a to jsem byl přesvědčený, že pár kulek za mnou pošlou. Usedlý život těchhle planet přece jenom zpomaluje reflexy. Řidiči motocyklů se probrali rychleji; vyrazili za mnou dřív, než dodávka ujela třicet metrů. Zpomalil jsem, aby mě dojeli, a pak jsem přidal jen tolik plynu, aby mě nemohli předjet.

Samozřejmě spustili sirény a ani jejich pušky nezahálely; přesně tak, jak jsem očekával. Hasili jsme si to ulicí jako tryskáče, ostatní auta před námi prchala na všechny strany. Strážci vůbec neměli čas si všimnout, že mi krásně uvolňují cestu k útěku. Dobře jsem se bavil a myslím, že jsem se hlasitě chechtal, když jsem dodávku protahoval kolem těsných rohů.

Poplach běžel v plném proudu a určitě už začali blokovat ulice — ale moji půlmíli jsme při naší rychlosti urazili jako nic. Za několik vteřin jsem před sebou zahlédl ústí nové uličky. Stočil jsem dodávku do ní a zároveň stiskl knoflík své kapesní vysílačky.

Po celé délce ulice se vznítily dýmovnice. Samozřejmě, že jsem je dělal podomácku, stejně jako ostatní výbavu, přesto se z nich nad vozovkou vyvalil mrak potřebné hustoty. Strhl jsem dodávku trochu doprava, až jsem nárazníky dřel o zeď, a zmírnil jsem rychlost, tak jsem mohl řídit podle hmatu. Motocykly si to samozřejmě dovolit nemohly, a tak musely buď zastavit, nebo se řítit po hlavě do temnot. Doufám, že si vybraly správnou variantu a nikdo se nezranil.

Stejný rádiový impuls jako ten, co spustil dýmovnice, měl otevřít i zadní sajtnu mého náklaďáku a spustit rampu. Při zkouškách fungovalo všechno báječně, mohl jsem jenom doufat, že naostro se to povede taky. Zkusil jsem podle rychlosti a času odhadnout vzdálenost, kterou jsem v uličce urazil, ale trochu jsem se spletl. Přední kolo dodávky s hrozivým křapnutím narazilo na rampu a obrněný vůz spíš vletěl než vjel do nitra velkého náklaďáku. Malinko mě to vyvedlo z míry, ale stačil jsem dupnout na brzdu, takže jsem se nepropasíroval přepážkou do kabiny.

Kouř vyrobil hutnou mlhu, vypadalo to tu jako o půlnoci, což spolu s mým otřeseným mozkem skoro zkazilo celou operaci. Drahocenné vteřiny utíkaly a já se opíral o stěnu korby a snažil se zorientovat. Nevím, jak dlouho jsem se vzpamatovával, ale když jsem konečně doklopýtal k zadní plošině, zaslechl jsem hlasy strážců, hulákajících v dýmu. Slyšeli, jak rampa třískala, když jsem ji zvedal, tak jsem vyhodil další dvě plynové bomby, abych je zklidnil.

Když jsem vylézal do kabiny tahače a začal startovat, mlha pomalu řídla. O pár stop dál se silnice i se mnou vyhoupla na slunce a pak už jsem byl na místě, kde ulička ústila na hlavní třídu. Zahlédl jsem, jak tudy prolétla dvě policejní auta. Zastavil jsem a pořádně se podíval po všech svědcích. Nikdo nejevil zájem ani o auťák, ani o uličku. Vypadalo to, že veškeré pozdvižení zůstává na druhém konci. Přidal jsem plyn a vyjel na hlavní, pryč od obchodu, který jsem právě vyloupil.

Samozřejmě jsem tím směrem jel pouze pár bloků, potom jsem zabočil do postranní ulice. Na dalším rohu jsem znovu zatočil a vyrazil zpátky ke Koralovi, k dějišti nedávného zločinu. Chladný vzduch, proudící okénkem dovnitř, mi udělal dobře, takže jsem si, když jsem protahoval velký náklaďák přístupovou komunikací, dokonce pískal.

Dojet přímo před Koral a podívat se na celý ten rozruch by bylo příjemné, ale říkal bych si jen o další starosti. Čas hrál pořád důležitou roli.

Měl jsem pečlivě naplánovanou cestu ulicemi, v nichž nebyl tak hustý provoz. Zajel jsem do jedné z nich. Po několika minutách jsem vjel do nakládacího prostoru v zadním traktu vyloupeného obchodního domu. Trochu rozruchu se tu také objevilo, ale ztratil se v běžném shonu. Sem tam si hloučky řidičů nebo nákladových předáků vyměňovaly názory na loupež, protože se však roboti nevybavují, pokračovala práce svým normálním tempem. Vzrušení lidé si mého auta samozřejmě ani nevšimli, a tak jsem se s ním zařadil k ostatním. Vypnul jsem zapalování, pohodlně si sedl a ulehčené vydechl.

První jednání bylo u konce. Ale druhé bude stejně důležité. Vydoloval jsem z břicha pomůcku, kterou do práce vždycky nosím pro případ takového vypětí, jaké nastalo teď. Normálně na povzbuzující prášky nevěřím, ale byl jsem trochu grogy z toho střílení kolem. Dva kubíky Linotenu do předloktí mě rychle postavily na nohy. K zadní části nakládací plošiny jsem si vykračoval docela lehce.

Závozník i strážci byli pořád bez sebe a vydrží tak ještě nejméně deset hodin. Poskládal jsem je do řady před dodávkou tak, aby mi nepřekáželi a pak jsem se dal do práce.

Obrněné auto náklaďák skoro vyplnilo, což jsem předpokládal. Proto jsem krabice natěsnal ke stěnám, pěkné přepravní bedny, potištěné emblémy Koralovy firmy. Ukradl jsem je v jeho skladišti, nikdo si toho nevšiml. Skládal jsem krabice a připravoval je k balení. Rovnal jsem do nich svazky bankovek a brzo jsem z toho byl zpocený. Musel jsem si sundat košili.

Trvalo mi skoro dvě hodiny, než jsem krabice naplnil a zapečetil páskou. Každých deset minut jsem vykukoval škvírou ve dveřích; venku šlo všechno normálně. Policie nepochybně obklíčila celé město a pročesávala jednu ulici po druhé. Byl jsem si naprosto jistý, že poslední místo, kde by je napadlo dodávku hledat, je zadní trakt postiženého obchodu. Ve skladišti, odkud jsem si vzal krabice, bylo také dost přepravních listů. Lepil jsem je tedy na bedny a popisoval různými adresami a samozřejmě je maskoval.

Už byla skoro tma, ale já věděl, že se bude nakládat celou noc. Motor chytil hned napoprvé, odlepil jsem se z parkoviště a pomalu zacouval na volné prostranství. Byl jsem v prostoru, kde hraničil nakládací dok s vykládacím. Zastavil jsem se u dělící čáry, jak jsem mohl nejblíž. Otevřel jsem zadní dveře, až když jsem viděl, že se všichni dívají jiným směrem. I ten nejhloupější z nich by se mohl zajímat, proč tady ten náklaďák vykládá zboží své vlastní firmy. Když jsem stavěl bedny na rampu, přetahoval jsem přes ně dehtovanou plachtu, což trvalo jen pár minut. Když jsem náklaďák zavřel a zamkl, sedl jsem si na jednu krabici a dal si cigaretu.

Nečekal jsem dlouho. Než jsem dokouřil, objevil se robot z nakládacího oddělení tak blízko, že jsem na něj zavolal.

„Tady! M-19, který to nakládal, spálil brzdy, raději dohlédni, ať s tím zacházejí opatrně.“

Oči mu plály horlivostí. Některé vyšší typy berou svou práci hrozně vážně. Když se ve vjezdu za mnou najednou objevily nákladní vozíky, musel jsem rychle uskočit. Nastal shon nakládání a třídění a můj náklad z rampy zmizel. Zapálil jsem si další cigaretu a chvíli se díval, jak jsou krabice kódovány, razítkovány a nakládány na odjíždějící auťáky a místní dopravníky.

Teď už mi zbývalo jen nechat dodávku v nějaké zastrčené ulici a změnit si osobnost.

Poprvé jsem si uvědomil, že něco nehraje, když jsem nastupoval do náklaďáku. Celou dobu jsem sledoval brány — ale ne dost pozorně. Auta odjížděla a přijížděla. Teď mě to praštilo jako rána kladivem na solar plexus. Byla pořád stejná. Právě vyjížděl ven velký červený kamión. Slyšel jsem, jak se ulicí rozléhá ryk jeho motoru, který postupně utichal do líného brumlání. Když se znovu rozeřval, poznal jsem, že neodjíždí pryč, ale že se vrací dovnitř druhou bránou. Za zdí čekaly policejní vozy. Čekaly na mě.

Poprvé za svou utěšenou kariéru jsem cítil pronikavý strach štvaného člověka. Poprvé mi policie byla na stopě — a když jsem to nečekal. Nejdřív myslet, pak jednat. Pro tuto chvíli jsem byl v bezpečí. No jistě, šli po mně pomalu, jako by netušili, kde mě na obrovském prostranství hledat. Jak mě našli? Tohle bylo důležité! Místní policajti jsou zvyklí, že tu kriminalita téměř neexistuje, nemohli mě vystopovat tak rychle. Ale já vlastně žádnou stopu nezanechal, takže ten, kdo tady na mě nastražil past, se musel řídit logikou a úsudkem. Mozkem mi mimoděk projela dvě slova. Zvláštní jednotky.

Nikdy se o nich nic nepsalo. V galaxii se o nich jen šeptalo. Zvláštní jednotky, odnož ligy, zabývající se problémy, jež jednotlivé planety nemohou samy zvládnout. Jednotky, které pravděpodobně skoncovaly se zbytkem Raiderovy přepadovky, vyřadily z činnosti ilegální obchodní firmu TZ, nakonec chytily Skokana a teď chtějí mě.

Čekaly venku, aby se mnou pěkně zatočily. Promyslely všechny únikové cesty stejně jako já — a zablokovaly je. Musel jsem přemýšlet rychle a musel jsem přemýšlet správně.

Ven vedou jenom dvě cesty. Branami nebo skladištěm. Brány byly příliš dobře hlídané, než aby se mi podařilo prorazit, ve skladišti se spíš najdou nějaké cesty ven. Musí to být tudy. Když jsem docházel k tomuto závěru, věděl jsem, že jiné mozky k němu dospěly taky a že lovci se už pohnuli, aby zatarasili i tyto východy. To mi nahnalo strach — a stejně tak i rozzuřilo. Myšlenka, že na mě někdo dokázal vyzrát, byla odporná. Ať si to zkusí — ale budou si muset za svoje peníze pěkně zaběhat. Měl jsem v záloze ještě několik triků.

Nejdřív zmatení směru. Nastartoval jsem, zařadil nízkou rychlost a zamířil k bráně. Když proti mně vyjel auťák, zamkl jsem volant svorkou, vyskočil z kabiny a vydal se krokem ke skladišti. Vevnitř jsem sebou hodil. Za zády jsem slyšel nějaké střílení, dunivé výbuchy a spoustu křiku. To už bylo lepší.

Na vratech skladiště byly zapojeny noční pojistky. Staromódní poplašné zařízení, které jsem ve chvilce rozpojil. Paklíčem jsem otevřel, kopancem zase rychle zabouchl a rozběhl se pryč. Žádné poplašné zvonění se neozvalo, ale já věděl, že čidlo někde v budově prozradilo, že se vrata otevřela. Utíkal jsem co nejrychleji ke dveřím v protější zdi. Než jsem jimi prošel, ujistil jsem se, že je poplašné zařízení rozpojené. Zamkl jsem za sebou.

Nejtěžší věc na světě je utíkat a být přitom úplně zticha. Plíce jsem měl v jednom ohni. Několikrát jsem před sebou zahlédl záblesky světla a musel jsem se dát do běhu. Měl jsem štěstí, že mě nezahlédli. U dveří, kterými jsem chtěl projít, stáli dva muži. Držel jsem se u zdi, přišoural jsem se co nejblíž a ze vzdálenosti dvaceti stop jsem hodil směrem k nim plynový granát. Zlomek vteřiny jsem byl přesvědčen, že mají plynové masky a že tím pádem končím — a pak se složili na zem. Jeden zablokoval dveře, odvalil jsem ho stranou a otevřel je na pár palců.

Světlomet nebyl dál než třicet stop; když se rozzářil, spíš působil bolest než oslňoval. Práskl jsem sebou v okamžiku, kdy to rozpálili a kulky z automatické pistole prokousaly v plechu řadu svítivých dírek. Uši mi zalehly duněním vybuchujících střel a já jen rozeznával dusot běžících nohou. V ruce jsem držel svou pětasedmdesátku, skrz dveře jsem vystřílel celý zásobník, ale mířil jsem tak vysoko, abych nikoho nezranil. Nezastaví je to, ale trochu je tím zdržím.

Začali zase pálit, venku jich musela být celá četa. Kousky umělé hmoty odletovaly od stěny a kulky hvízdaly chodbou. Tím mě kryly. Mohl jsem si být jist, že se ke mně nikdo nepřiblíží zezadu. Skrčil jsem se co nejvíc a plazil se opačným směrem, pryč z dostřelu. Dvakrát jsem zahnul za roh, až jsem byl tak daleko, že jsem si dovolil vstát. Třásla se mi kolena a před očima mi plavaly barevné skvrny. Světlomet odvedl dobrou práci, v šeru jsem skoro neviděl.

Pohyboval jsem se pomalu a snažil se stále dostat co nejdál od střelby. Četa začala střílet, jakmile jsem pootevřel, to znamená, že mají příkaz střílet na každého, kdo se pokusí opustit budovu. Pěkná past. Policajti uvnitř budou hledat tak dlouho, dokud mě nenajdou. Když se pokusím dostat ven, rozmetají mě na kousky. Měl jsem pocit, že jsem krysa chycená do pasti.

Ve skladišti se najednou rozsvítila všechna světla a já na místě ztuhl. Stál jsem u zdi velké předváděčky zemědělského zboží. Naproti mně, na druhé straně místnosti stáli tři vojáci. Spatřili jsme se naráz; vrhl jsem se ke dveřím a kolem mě zapleskaly kulky. Tak vojáci jsou tu taky, jdou po mně teda fest. Na drahé straně průchodu byl přivolávač výtahu — a schody nahoru. Vrazil jsem do kabiny a zmáčkl knoflík do suterénu, jen tak tak jsem stačil vyletět zavírajícími se dveřmi ven. Schody byly kus zpátky ve směru blížících se vojáků, měl jsem pocit, že jim běžím přímo do rány. Vyrazil jsem nahoru a na prvním odpočívadle jsem byl dřív než oni v přízemí. Štěstí stálo pořád při mně. Neviděli mě a byli si jistí, že jsem jel dolů. Ztěžka jsem se opřel o stěnu, poslouchal křik a pískání, jak směrovali honičku do sklepa.

V celé té tlupě to jednomu myslelo. Zatímco ostatní sledovali stopu podle sluchu, slyšel jsem ho, jak se pomalu vydal po schodech nahoru. Nezbyly mi už žádné plynové granáty, takže jsem mohl jedině stoupat před ním a snažit se nevydat ani hlásku.

Kráčel pomalu a stejnoměrně a já zůstával před ním. Tak jsme prošli čtyři poschodí, já v ponožkách, s botami kolem krku, on dutě dupající v těžkých botách po kovových schodech za mnou.

Když jsem se blížil do pátého poschodí, strnul jsem s nohou ve vzduchu.

Někdo se blížil shora, někdo se stejnýma vojenskýma botama. Našel jsem dveře, vedoucí do chodby, otevřel je a proklouzl ven. Přede mnou se táhl dlouhý koridor lemovaný nějakými kancelářemi. Rozběhl jsem se podél nich a snažil se někam zabočit, než se dveře za mnou otevřou a trhavé střely ze mě udělají kaši. Chodba se zdála nekonečná a já najednou věděl, že se na její konec nedostanu včas.

Byl jsem krysa hledající díru — a tady žádná nebyla. Všechny dveře, které jsem zkusil, byly zamčené. Dveře ze schodiště se otvíraly a pistole se zvedala.

Neodvážil jsem se obrátit a podívat se, ale cítil jsem to. Náhle mi pod rukou povolily jedny dveře a já vpadl do místnosti dřív, než jsem si uvědomil, co se stalo. Zamkl jsem za sebou a opřel se zády o zeď. Funěl jsem ve tmě jako vyčerpané zvíře.

Pak se rozsvítilo světlo; za stolem seděl muž a usmíval se na mne.

Existuje určitá hranice, po kterou je lidský organismus schopný vnímat šoky. Já té hranice dosáhl. Bylo mi jedno, jestli mě zastřelí nebo mi nabídne cigaretu — já byl u konce sil. Udělal to druhé.

„Vezměte si, diGrizi, věřím, že vám přijde k chuti.“

Tělo je otrokem zvyku, i v bezprostřední blízkosti smrti reaguje vžitým způsobem. Prsty se vlastní vůlí pohnuly a vzaly si cigaretu, moje rty ji sevřely a plíce se probudily k životu. Oči neustále pozorovaly člověka za stolem a čekaly, kdy je dostihne smrt.

Musel to poznat. Mávl rukou k židli a úzkostlivě držel ruce na stole. Pořád jsem totiž třímal pistoli a mířil na něj. „Sedněte si, diGrizi, a dejte ten kanón pryč. Kdybych vás chtěl zabít, udělal bych to dřív, než jsem vás zahnal do téhle místnosti.“ Zdvihl překvapeně obočí, když si všiml mého údivu. „Snad jste si nemyslel, že jste tu skončil náhodou?“

Právě to jsem si myslel až do téhle chvíle. Zastyděl jsem se za svoji neschopnost inteligentně usuzovat. Přelstili mě a porazili. Mohl jsem se jedině důstojně vzdát. Hodil jsem pistoli na stůl a dopadl na nabízenou židli. Muž pistoli pořádkumilovně zavřel do šuplíku a trochu se uvolnil.

„Chvíli jste mi dělal starosti, jak jste tu stál, koulel očima a mával kolem sebe tou dělostřeleckou výbavou.“

„Kdo jste?“

Příkrý tón mého hlasu ho pobavil. „No, nezáleží na tom, kdo jsem. Záleží na tom, jakou organizaci představuji.“

„Jednotky?“

„Přesně tak, Speciální jednotky. Nemyslel jste si přece, že jsme místní policie, že? Měla rozkaz vás na potkání zastřelit. Až když jsem jim řekl, jak vás najít, dovolili našim začít akci. Pár mužů jsem měl v budově, ty co vás zahnali sem. Zbytek s nervózními prsty na spouštích jsou místní.“

To nebylo příliš lichotivé. Zmáčkli mě jako obyčejného M robota, u něhož se dá předvídat každý krok. Muž za stolem — teprve teď jsem si všiml, že mu je tak pětašedesát — mě prohlédl skrz naskrz. Hra skončila.

„Tak dobře, pane Detektive, dostal jste mě a nemá smysl to protahovat. Další bod programu?

Psychologické přeorientování, lobotomie, nebo prostá popravčí četa?“

„Je mi líto, nic takového. Jsem tady, abych vám nabídl práci v Jednotkách.“

Smíchy jsem málem spadl ze židle. Já! James diGriz, meziplanetární lupič, zaměstnaný jako policajt. To bylo příliš. Muž trpělivě seděl a čekal, až mě záchvat přejde.

„Uznávám, že to má svou humornou stránku — ale jen na první pohled. Až přestanete a zamyslíte se, přijdete na to. No, kdo má podle vás lepší kvalifikaci chytat zloděje než jiný zloděj?“

Na tom něco bylo, ale neměl jsem v úmyslu kupovat si svobodu jako policejní práskač.

„Zajímavá nabídka, ale nechci se z toho dostat za cenu, že budu krysa. Dokonce i zloději mají jisté zásady, chápete?“

Rozčílil se. Byl větší, než vypadal, když seděl za stolem, a jeho pěst, která mi dopadla na obličej, byla velká jako bota.

„Co mi to tu vykládáte za pitomosti? Jak z televizní detektivky. V životě jste nepotkal jiného zloděje, a vy to dobře víte! A kdyby přece, s radostí byste ho udal, pokud by z toho pro vás něco koukalo. Základem vašeho života je individualismus — a navíc radost, že děláte něco, co ostatní nemohou. Hezky rychle si to přeberte. Teď už si nemůžete hrát na meziplanetárního playboye, ale můžete dělat práci, která bude vyžadovat každý kousek vašich speciálních schopností a talentu. Zabil jste někdy člověka?“

Ta náhlá změna v jeho chování mě vyvedla z míry, takže jsem se při odpovědi zakoktal: „Ne…, pokud vím tak ne.“

„Nezabil. Nejste vrah, to jsem vyčetl z vašeho záznamu dřív, než jsem po vás šel. Proto taky vím, že se k Jednotkám přidáte a rád půjdete po jiných zločincích, kteří jsou nemocní, ne že by jenom protestovali proti společnosti. Půjdete proto po lidech, kteří mohou zabít a mít z toho radost.“

Byl velice přesvědčivý, na všechno našel odpověď.

Zůstal mi už jenom jeden argument. Vytáhl jsem ho v posledním záchvatu sebeobrany.

„Ale až Jednotky přijdou na to, že najímáte napůl reformované kriminálníky, aby dělali špinavou práci, tak nás oba postaví za svítání ke zdi.“

Tentokrát se rozchechtal on. Neviděl jsem na tom nic směšného, takže jsem se tvářil důstojně, dokud nepřestal.

„Tak zaprvé, chlapče, já jsem Jednotky — aspoň jejich velitel — a jakpak si myslíte, že se jmenuju? Harold Peters — Skokan, tak je to!“

„Snad ne Skokan, co…“

„Právě ten. Skokan Nepolapitelný. Ten, jenž vyloupil Pharsydion II během letu a spáchal všechno, o čem jsi, jak doufám, četl za svého jinak promarněného mládí. Naverbovali mě stejně, jako chci já tebe.“

To mě zlomilo.

Viděl, jak se mi protáčejí panenky a zasadil mi poslední ránu.

„A kdo si myslíš, že jsou ostatní naši agenti? Nemyslím jasnooké absolventy technických škol, kteří jsou v té četě dole, já myslím skutečné agenty. Lidi, plánující operace, připravující terén a dohlížející, aby všechno klapalo. To jsou zloději. Všichni. Čím lepší byli, tím lépe si vedou i v Jednotkách. Vesmír je veliký, ohromný a plný rvaček, a budeš překvapený, jaké problémy se v něm objevují. Na takovou práci můžeme brát jenom lidi, kteří už opravdu uspěli. Přijímáš?“

Seběhlo se to příliš rychle a neměl jsem čas si to rozmyslet, asi bych se hádal ještě hodinu. Ale kdesi v koutku duše už jsem se rozhodl, nemohl jsem říct ne.

A u srdce mě začalo něco hřát. Lidé jsou přece jenom společenská rasa, i když jsem to léta odmítal uznat.

Rozhodl jsem se pokračovat v nejojedinělejší práci ve vesmíru — jenom při ní už nebudu tak sám.

přeložila Linda Bartošková

HARRY

HARRISON

Zpátky na Zemi

Z anglických originálů sestavil Jaroslav Olša, jr.

Přeložili Linda Bartošková, Tomáš Filip, Ivo Hofrajtr,

Miroslav Martan, Jaroslav Olša, jr., Jiří T. Pelech,

Jiří Šmíd a neznámí překladatelé.

Bibliografii sestavil Jaroslav Olša, jr.

Obálka André.

Vydalo nakladatelství AFSF s.r.o., Na Okraji 42,

162 03, Praha 6, v edici THE BEST OF…

jako svou 41. publikaci.

Odpovědný redaktor Jaroslav Olša, jr.

Grafická úprava a elektronická sazba André.

Tisk Elsnerdruck, Gmbh, Berlin.

11,77 AA