TEMNÁ ŘEKA

Druhá kniha Čtvrtého světa

John Twelve Hawks

POZNÁMKA AUTORA

Temná řeka je román inspirovaný skutečným světem.

Dobrodružně založený čtenář se může dotknout slunečních hodin skrytých pod římskými ulicemi, vydat se do Etiopie a zůstat stát před svatyní v Axu nebo procházet newyorským nádražím Grand Central a zadívat se na záhadu na stropě nádražní haly.

Aspekty Mašinerie popsané v tomto románu jsou rovněž

skutečné, nebo se skutečností stávají. V blízké budoucnosti budou soukromé i vládní informační systémy monitorovat náš život do nejmenšího detailu. Centrální počítač si bude pamatovat, kam jsme šli a co jsme si koupili, e-maily, které jsme napsali, a knihy, které jsme četli.

Každý další útok na naše soukromí je ospravedlňován všeprostupující kulturou strachu, která nás zjevně obklopuje a den ode dne sílí. Konečné důsledky tohoto strachu jsou vyjádřeny v mé vizi Prvního světa. Jeho temnota bude existovat provždy, a proti ní bude stát – také věčně – soucit, statečnost a láska.

John Twelve Hawks

DRAMATIS PERSONAE

V Poutníkovi John Twelve Hawks seznámil čtenáře s odvěkým bojem, který probíhá pod povrchem našeho každodenního světa. Tohoto boje se účastní tři skupiny osob: Bratří, Poutníci a Harlekýni.

Kennard Nash je vůdce Bratří, mocenské skupiny, jež

brání jakékoli změně v zavedené sociální struktuře. Nathan Boone je šéf bezpečnostní složky této tajné organizace.

Bratřím jejich nepřátelé přezdívají Tabula, protože nazírají člověka a lidské vědomí jako nepopsanou tabuli, tabulu rasu, na kterou mohou zapsat svou vlastní zprávu hovořící o netolerantnosti a strachu. Britský filozof osmnáctého století Jeremy Bentham navrhl Panoptikon – vzorové vězení, v němž jeden dozorce může sledovat stovky vězňů a sám přitom zůstat neviděn. Nash i Boone jsou přesvědčeni, že počítačový sledovací systém, který vzniká ve vyspělých zemích, jim umožní nastolit virtuální Panoptikon.

Bratří se po celá století snaží vyhubit Poutníky, muže i ženy se schopností vysílat svou energii do některého ze šesti světů. Jsou to paralelní reality popsané vizionáři všech denominací. Poutníci se vracejí do našeho světa s novými poznatky a objevy, které ohrožují zavedené pořádky, a

Bratří se domnívají, že Poutníci jsou tudíž hlavní příčinou sociální nestability. Jedním z posledních přežívajících Poutníků byl Matthew Corrigan; ten však zmizel, když

žoldáci Bratří zaútočili na jeho dům. Jeho dva přeživší synové, Michael a Gabriel Corriganovi, žili mimo Síť, dokud se nedozvěděli, že i oni mají schopnost stát se Poutníky.

Poutníci by byli už dávno vyhlazeni, ale chrání je malá skupinka odhodlaných bojovníků zvaných Harlekýni.

Matthewa Corrigana kdysi chránil Harlekýn německého původu jménem Trn, který byl zabit v Praze Nathanem Boonem. Trn vyslal svou dceru Maju do Ameriky, aby našla bratry Corriganovy. Maju podporuje francouzský Harlekýn Lipka, a Maja často vzpomíná na legendární Harlekýnku Matku Požehnanou, která však zmizela ze scény. Když Maja dorazila do Los Angeles, našla tu dva spojence – Hollise Wilsona a mladou ženu jménem Viki Fraserová.

V průběhu děje Michael Corrigan přejde na stranu Bratří, kdežto jeho mladší bratr Gabriel se skrývá spolu s Majou, Hollisem a Viki. V arizonské komunitě Nová Harmonie založené Matthewem Corriganem halí oblohu bouřková mračna a začíná padat sníh…

Předehra

Ze ztemnělé oblohy se začaly snášet sněhové vločky a obyvatelé Nové Harmonie se vraceli do svých domovů na večeři. Dospělí pracující na opěrné zdi poblíž obecního střediska si dýchali na ruce a hovořili o bouřkových frontách, zatímco děti se zakloněnou hlavou otvíraly pusy a točily se dokolečka ve snaze zachytit ledové krystalky na jazyku.

Alice Chenová byla malá, vážná holčička v džínsech, pracovních botách a modré nylonové bundě. Nedávno jí minulo jedenáct, ale jejím nejlepším kamarádkám, Heleně a Melisse, už táhlo na třináctý rok. V poslední době vedly obě starší dívky dlouhé hovory o dětinském chování a o tom, kteří kluci v Nové Harmonii jsou hloupí a nedospělí.

Přestože Alice toužila ochutnat sněhové vločky, usoudila, že není zrovna dospělé motat se dokolečka s jazykem vyplazeným jako dětičky z nižší obecné. Nasadila si pletenou čepici a vydala se za kamarádkami po jedné ze stezek, které křižovaly celým kaňonem. Být dospělý je těžké. Ulevilo se jí, když Helena se zvoláním: „Baba!“ dala Melisse herdu a pádila pryč.

Tři kamarádky běžely ze svahu kaňonu, smály se a navzájem se honily. Večerní vzduch studeně štípal a byl cítit borovicemi, vlhkou zemí a slabou vůní dřeva spalovaného na ohni u skleníků. Když přebíhaly paseku, vločky na okamžik zavířily v kruhu – jako by si mezi stromy hrála rodinka duchů.

Náhle dívky zaslechly vzdálený mechanický zvuk, který neustále zesiloval. Zastavily se. O několik vteřin později jim nad hlavou prolétl značkovací vrtulník Arizonské lesní správy a pokračoval kaňonem dál. Takovéhle vrtulníky občas vídaly, ale vždycky v létě. že se tu objevil v únoru, bylo opravdu zvláštní.

„Nejspíš někoho hledají,“ usoudila Melissa. „Vsadím se, že nějaký turista hledal indiánské památky a ztratil se.“

„A už se stmívá,“ dodala Alice a pomyslela si, že by bylo hrozné být tak sama, unavená a vystrašená se ploužit sněhem.

Helena se k ní naklonila a pleskla ji po rameni. „A máš ji!“ zvolala. A dívky se znovu daly do běhu.

Vrtulník měl na spodní straně nainstalované zařízení pro noční vidění a senzor termovize. Zařízení pro noční vidění sbíralo veškeré viditelné světlo, jakož i dolní část infračervené oblasti spektra, kdežto senzor termovize detekoval teplo vydávané různými předměty. Oba přístroje

pak posílaly shromážděná data počítači, který vše zkombinoval do jediného videoobrazu.

Osmadvacet kilometrů od Nové Harmonie seděl v nákladním prostoru pekařské dodávky proměněné ve sledovací vozidlo Nathan Boone. Usrkával kávu – bez cukru a bez smetany – a sledoval, jak se na monitoru vynořuje černobílý obraz Nové Harmonie.

Šéf bezpečnosti organizace Bratří byl úpravně oblečený muž s krátce zastřiženými šedými vlasy a brýlemi s ocelovou obroučkou. V jeho chování bylo cosi přísného, až

odsudečného. Policisté a pohraniční stráže při prvním setkání s ním odpovídali: „Ano, pane,“ a když se na něco zeptal civilistů, obvykle klopili oči.

Boone používal zařízení pro noční vidění, když ještě byl v armádě, ale nová dvojkamera znamenala významný technický pokrok. Teď viděl cíle současně venku i uvnitř – jedna osoba se procházela pod stromy a další umývala nádobí v kuchyni. Ještě užitečnější bylo, že počítač dokázal vyhodnotit každý zdroj světla a zasvěceně odhadnout, zda daný objekt je lidská bytost nebo rozpálená pánev. Boone považoval novou kameru za důkaz, že věda a technika – a tudíž i budoucnost jako taková – jsou na jeho straně.

George Cossette, druhý člen osádky vozu, byl expert na sledování dovezený letadlem ze ženevy. Byl to bledý mladík se spoustou alergií na potraviny. Během osmi dnů sledování občas používal počítač k připojení na internet, kde

se pokoušel získat v on-line aukcích plastikové figurky komiksových hrdinů.

„Sdělte mi počet,“ zavelel Boone sledující živý vstup z vrtulníku.

Cossette s pohledem upřeným na monitor začal psát povely. „Všechny zdroje tepla, nebo jen lidské cíle?“

„Jen lidské cíle. Děkuji vám.“

Klik. Klik. Prsty běží po klávesnici. Za pár vteřin už

bylo na obrazovce vidět siluety všech osmašedesáti obyvatel Nové Harmonie.

„Jaká je přesnost?“

„Devadesát osm až devadesát devět procent. Mohli jsme propást jednoho nebo dva lidi, kteří se pohybovali na okraji skenovací zóny.“

Boone sejmul brýle z nosu, vyleštil je speciálním hadříkem a znovu se zadíval na video. Po mnoho let kázali Poutníci i jejich učitelé, Hledači stezky, o takzvaném Světle, které je ukryto v každé lidské bytosti. Ale skutečné světlo – ne to duchovní – se stalo základem nové metody sledování.

Nebylo možné je skrýt, dokonce ani ve tmě.

Když Alice vešla do kuchyně, měla ještě ve vlasech sněhové vločky, ale roztály, než si svlékla bundu. Rodinný dům byl vystavěn v jihozápadním stylu, s plochou střechou a malými okny a zvenčí nebyl nijak zdobený. Stejně jako u ostatních staveb v kaňonu posloužila jako materiál na stavbu

sláma – dvojité stěny byly vyplněny balíky slámy a poté pokryty voděodolnou omítkou. Přízemí zabíral rozlehlý prostor s kuchyní, obývacím pokojem a otevřeným schodištěm, které vedlo k ložnicím v patře. Z chodby se vcházelo do Alicina pokoje, domácí kanceláře a koupelny.

Okna tvořila v tlustých zdech výklenky, na parapetu kuchyňského okna ležel košík plný zrajících avokád a pár starých kostí nalezených v poušti.

Z čajníku na elektrickém sporáku vycházela pára a zamlžila skla v oknech. Za takových chladných večerů Alici připadalo, jako by žila v nějakém kosmickém modulu spuštěném na dno tropické laguny. Kdyby sklo otřela, nejspíš by uviděla rybu plující kolem bělavého korálu.

Máma jako obvykle nechala v kuchyni nepořádek – špinavé misky a lžičky, nařezané stonky bazalky a otevřenou dózu s moukou, přímo čekající na myši. Alicin černý cop se pohupoval vpřed a vzad, jak dívka přecházela po kuchyni, uklízela jídlo a smetala drobky. Umyla misky a lžičky a odložila je na čistou utěrku, jako by to byly skalpely na chirurgickém stolku. Když uklízela mouku, sešla po schodech z ložnice její matka s hromadou lékařských časopisů v náručí.

Doktorka Joan Chenová byla drobná ženuška s krátkými černými vlasy. Mladá lékařka se do Nové Harmonie přistěhovala se svou dcerkou poté, co její manžel zahynul

při autonehodě. Každý den před večeří se Joan převlékla z džínsů a flanelové košile do dlouhé sukně a hedvábné blůzy.

„Díky, zlato. Ale nemuselas to uklízet. Všechno bych udělala…“ Joan se posadila do vyřezávaného křesla u krbu a časopisy si rozložila na klíně.

„Kdo přijde na večeři?“ zeptala se Alice. V Nové Harmonii bylo zvykem večeřet vždycky s někým.

„Martin a Antonio. Rozpočtový výbor musí o něčem rozhodnout.“

„Koupila jsi chleba?“

„To víš, že ano,“ řekla Joan. Pak zatřepala pravou rukou, jako by se snažila cosi vylovit z paměti. „Totiž, možná jsem ho koupila. Myslím, že ano.“

Alice prohledala kuchyni a našla bochník chleba, který vypadal tak tři dny starý. Zapnula troubu, rozkrojila chléb na půl, potřela obě strany čerstvě podrceným česnekem a pokapala olivovým olejem. Zatímco se chleba rozpékal, prostřela stůl a vytáhla plochou mísu na těstoviny. Když

bylo vše hotovo, chtěla mlčky projít kolem matky, na protest, že musela udělat všechnu práci. Ale když míjela její křeslo, Joan se natáhla a pohladila ji po ruce.

„Děkuju ti, drahoušku. Jsem šťastná, že mám tak báječnou dceru.“

Zvědové stáli připraveni na svých místech po obvodu Nové Harmonie, a zbytek žoldáků právě vyrazil z motelu v

San Lucas. Boone odeslal e-mailem zprávu Kennardu Nashovi, současnému vůdci Bratří. Za pár minut přišla odpověď: předběžně prodiskutovaná akce potvrzena.

Boone zavolal řidiče džípu s první posádkou.

„Postupujte k bodu Delta. Zaměstnanci si ihned vezmou PTS medikaci.“

Všichni žoldáci měli u sebe plastikový sáček obsahující dvě pilulky proti pretraumatickému stresu. Booneovi podřízení jim říkali „sviňské pilulky“ a užívání prášků před akcí se říkalo „dát si svině“. Tato medikace vyvolávala dočasnou odolnost vůči pocitům viny a lítosti v bojových situacích.

Výzkum týkající se PTS se původně prováděl na Harvardské univerzitě, kde neurologové zjistili, že rozsah fyziologického traumatu u obětí nehod, které užívají lék na srdce propranolol, je mnohem nižší. Vědci pracující pro výzkumnou organizaci Bratří, nadaci Zelená země, bystře pochopili důsledky tohoto objevu. Získali od amerického ministerstva obrany grant na výzkum působení tohoto léku na vojáky v bojových situacích. Zjistili, že PTS snižuje hormonální reakce mozku na šok, znechucení a strach, čímž

minimalizuje vytváření traumatických vzpomínek.

Nathan Boone PTS ani jinou pretraumatickou medikaci zásadně nebral. Když člověk věří v to, co dělá, když ví, že má pravdu, nikdy nemůže mít pocit viny.

Alice zůstala ve své ložnici, dokud se na večeři nedostavil zbytek rozpočtového výboru. První dorazil Martin Greenwald, tiše zaklepal na kuchyňské dveře a vyčkal, až ho Joan přijde pozdravit. Martin byl postarší pán s krátkýma nohama a brýlemi s tlustými skly. Býval úspěšným podnikatelem v Houstonu, dokud se mu jednou na dálnici neporouchalo auto a jakýsi muž jménem Matthew Corrigan zastavil, aby mu pomohl. Ukázalo se, že Matthew je Poutník, duchovní učitel nadaný schopností opouštět své tělo a vydávat se do jiných světů. Pobyl u rodiny Greenwaldovy několik týdnů a neustále s nimi i s jejich přáteli hovořil a pak nakonec na posledním setkání jednoho po druhém objal a odešel. Nová Harmonie byla odleskem Poutníkových myšlenek – pokusem vytvořit nový způsob života nezávislý na Mašinerii.

Alice se dozvěděla o Poutnících od ostatních dětí, ale nebyla si jistá, jak to všechno vlastně je. Věděla, že existuje šest světů, zvaných také říše. Tento svět – i s čerstvým chlebem a špinavým nádobím – byl Čtvrtou říší. Třetí svět je les s přátelskými zvířátky, což zní skvěle. Ale je tu také svět hladových duchů, a pak další svět, kde spolu lidé neustále bojují.

Matthewův syn Gabriel je asi dvacetiletý mladík, a je také Poutník. V říjnu jednou přespal v Nové Harmonii společně se svou strážkyní jménem Maja. Teď už byl začátek února a dospělí stále ještě mluvili o Gabrielovi,

kdežto děti se hádaly kvůli té Harlekýnce. Ricky Cutler říkal, že Maja patrně zabila desítky lidí a že zná něco, co se jmenuje variace tygřího drápu – jedna rána na srdce a člověk padne mrtvý. Alice usoudila, že variace tygřího drápu je podvod, který si vymyslel někdo na internetu. Maja je příliš skutečná – mladá žena s hustými černými vlasy a strašidelně modrýma očima, která nosí meč v tubusu přes rameno.

Pár minut po Martinově příchodu zabušil na dveře Antonio Cardenas a bez vyzvání vstoupil. Antonio, atletický muž se sebevědomou chůzí, také kdysi býval podnikatelem v Houstonu. Když se první skupina nastěhovala do zdejšího kaňonu, byl to on, kdo nahoře na mese postavil tři větrné mlýny, které dodávaly osadě elektřinu. V Nové Harmonii ho všichni měli rádi, někteří menší kluci dokonce podle jeho vzoru nosili pás s nářadím proklatě nízko.

Oba muži se na Alici usmáli a zeptali se jí, jak jí jde hra na cello. Pak se všichni sesedli u dubového stolu, stejně jako většina nábytku v domě vyrobeného v Mexiku. Na stůl přišly těstoviny a dospělí začali probírat onu záležitost rozpočtového výboru. Nová Harmonie teď měla našetřeno dost peněz, aby bylo možné koupit vyspělý bateriový systém k uchování elektřiny. Současný systém umožňoval všem rodinám mít elektrický sporák, lednici a dva radiátory. S

bateriemi navíc by si mohli pořídit víc spotřebičů, ale možná, že to vlastně není dobrý nápad.

„Myslím, že je lepší nechat pračky v obecním středisku,“

prohlásil Martin. „A nezdá se mi, že bychom potřebovali stroje na espreso a mikrovlnné trouby.“

„S tím nesouhlasím,“ ozvala se Joan. „Mikrovlnky spotřebují méně energie.“

Antonio přikývl. „A já bych si po ránu docela dal cappuccino.“

Když Alice sklízela nádobí ze stolu, mrkla na hodiny na zdi nad kuchyňským dřezem. V Arizoně byl teď pozdní večer, což znamená, že v Austrálii je čtvrtek odpoledne. Má asi tak deset minut, aby se připravila na hodinu hudby.

Dospělí si jí nevšímali, když si rychle oblékala dlouhý zimní kabát, popadla pouzdro s cellem a vyběhla ven.

Pořád sněžilo. Když šla od domovních dveří k bráně, gumové podrážky jejích pracovních bot vrzaly ve sněhu.

Dům a zeleninovou zahradu chránila téměř dvoumetrová zeď z nepálených cihel, což mělo význam hlavně v létě kvůli srnkám. Vloni jim Antonio postavil mohutnou bránu s vyřezávanými výjevy z ráje. Zblízka jste v temném dubovém dřevu viděli Adama a Evu, rozkvetlý strom a hada.

Alice otevřela bránu a vyšla ven. Stezka do kopce k obecnímu středisku byla zapadaná sněhem, ale to jí vůbec nevadilo. Petrolejka, kterou nesla v ruce, se pohupovala a před ní půvabně tančily vločky. Sníh zahalil borovice i

horský mahagon, hromada roští na podpal se změnila v kopeček, který vypadal jako medvěd.

Obecní středisko sestávalo ze čtyř poměrně velkých budov s nádvořím uprostřed. V jedné sídlila vyšší škola pro starší žáky – osm tříd pro on-line výuku. Router umístěný ve skladišti byl připojený ke kabelu a ten vedl k talíři satelitu umístěnému na mese nad osadou. V Nové Harmonii nebyly pevné telefonní linky a mobilní telefony v kaňonu nefungovaly. Všichni používali internet a satelitní telefon uložený v obecním středisku.

Alice zapnula počítač, vyjmula violoncello z pouzdra a přisunula židli s rovným opěradlem před webovou kameru.

Pak se připojila na internet a v příštím okamžiku se na velkém monitoru objevila její učitelka. Slečna Harwicková byla důstojná starší dáma, která kdysi hrávala v orchestru Sydneyské opery.

„Cvičila jsi, Alice?“

„Ano, paní učitelko.“

„Tak dneska začneme se Zelenými rukávy.“ Alice táhla smyčcem a její tělo nasávalo hluboké vibrace první noty.

Když hrála na cello, připadala si jaksi větší a mohutnější, a tahle energie jí vydržela ještě několik hodin poté, co přestala hrát.

„Moc pěkné,“ řekla slečna Harwicková. „Teď mi to zahraj ještě jednou od znaménka B. Snaž se soustředit na intonaci v třetím taktu a –“

Obrazovka zčernala. Alice si nejdřív myslela, že se něco stalo s generátorem. Ale světlo svítilo a slyšela i slabé hučení větráku počítače.

Zatímco kontrolovala kabely, dveře vrzly a do místnosti vešel Brian Bates. Brian byl patnáctiletý kluk s tmavě hnědýma očima a blond vlasy po ramena. Helena a Melissa si myslely, že je moc hezký, ale Alice o takových věcech mluvila nerada. Kamarádili se s Brianem jako muzikanti – on hrál na trubku a pracoval s učiteli z Londýna a New Orleansu.

„Čau, Celloissimo. Nevěděl jsem, že budeš dneska cvičit.“

„Měla jsem mít hodinu, ale zrovna klekl počítač.“

„Dělalas s ním něco?“

„Jasně že ne. Připojila jsem se a mluvila jsem se slečnou Harwickovou. Všechno bylo až doteď úplně v pořádku.“

„Neboj, já to spravím. Za čtyřicet minut mám hodinu s novým učitelem z Londýna. Hraje s Jazz Tribe.“

Brian odložil pouzdro s trubkou a svlékl si parku. „Jak to jde na hodinách, Celloissimo? Ve čtvrtek jsem tě slyšel cvičit. Znělo to moc dobře.“

„Taky ti budu muset vymyslet nějakou přezdívku,“ řekla Alice. „Co třeba Brianissima?“

Brian se usmál a sedl si k počítači. „Issima je koncovka ženského rodu. Muselo by to být něco jiného.“

Alice si oblékla kabát a rozhodla se, že nechá cello v obecním středisku a půjde zpátky domů. Z místnosti, kde cvičili, vedly dveře do skladu. Překročila hrnčířský kruh a opřela cello o zeď v koutě, mezi dva pytle keramické hlíny.

V tu chvíli uslyšela z vedlejší místnosti mužský hlas. Vrátila se k pootevřeným dveřím a nakoukla dovnitř. Dech se jí zastavil. Na Briana mířil puškou ohromný chlap oblečený do hnědo-zelených maskáčů jako lovci jelenů, které vídala na silnici do San Lucas. Vousatý obličej měl pomazaný temně zeleným šmírem a speciální brýle upevněné gumou posunuté na čelo; jejich skla se spojovala v jedinou čočku, takže muž připomínal nějakou rohatou obludu.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se chlap Briana. Hlas měl neutrální a nevzrušený.

Brian neodpověděl. Odsunul židli od počítače a zvolna vstal.

„Na něco jsem se tě ptal, kámo.“

„Jsem Brian Bates.“

„Je v týhle budově ještě někdo?“

„Ne. Jenom já.“

„Co tu děláš?“

„Pokouším se připojit na internet.“ Vousáč se tiše zasmál. „Ztráta času. Právě jsme odřízli kabel.“

„A kdo jste vy?“

„S tím bych si nedělal starosti, kámo. Jestli chceš jednou bejt dospělej a zašukat si, mít auto a tak, radši odpovídej na mý otázky. Kde je Poutník?“

„Jaký poutník? Nikdo tady nebyl, od té doby co napadl sníh.“

Muž udělal výmluvný pohyb puškou. „Přestaň chytračit.

Víš přece, o čem mluvím. Jeden Poutník tu byl – s tou Harlekýnkou Majou. Kam jeli?“

Brian zlehka přenesl váhu, jako by se chtěl rozběhnout ke dveřím.

„Čekám na odpověď, kámo.“

„Jdi do hajzlu…“

Brian vystartoval a vousáč vypálil z pušky. Výstřely byly tak hlasité, že Alice odskočila ode dveří. Celou minutu zůstala stát ve stínu, zvuk dosud vibroval jejím tělem, pak se vrátila na světlo. Muž s puškou zmizel, ale Brian ležel na boku, jako by usnul na podlaze, stočený do klubíčka kolem kaluže jasně červené krve.

Alicino tělo bylo stále stejné, ale ona sama – holčička, která se smála s kamarádkami a hrála na violoncello – se najednou o hodně zmenšila. Připadalo jí, jako by byla uzavřená ve velké duté soše, ze které se dívala na svět.

Hlasy. Alice uskočila zpět do stínu. Brianův vrah se vrátil se šesti dalšími muži. Všichni v maskáčích, na hlavách sluchátka s malými mikrofony, zatočenými k ústům. Každý z nich držel v ruce jinou pušku, ale všechny měly na hlavni

připevněný laserový hledáček. Jejich vůdce – starší muž s krátkými vlasy a brýlemi s drátěnou obroučkou – tiše mluvil do mikrofonu. Kývl a vypnul vysílačku připevněnou k opasku.

„Fajn. Summerfield a Gleason jsou na svých místech s termálními senzory. Zastaví každého, kdo by se pokusil uniknout, ale nerad bych, aby k tomu došlo.“

Několik mužů přikývlo. Jeden zkoušel laserový hledáček a po bílé zdi tančil malý červený puntík.

„Nezapomeňte – zbraně, které jste dostali, jsou registrované na jména lidí, co tu žijí. Pokud z nějakého důvodu budete muset použít neregistrovanou zbraň, zaznamenejte si místo, cíl a počet vypálených výstřelů.“

Vůdce vyčkal, dokud jeho muži nekývli na znamení, že rozumí. „Oukej. Víte, co máte dělat. Jdeme na to.“

Šest mužů odešlo, když si nejprve nasadili brýle, ale jejich vůdce zůstal v místnosti. Přecházeje sem a tam, občas cosi prohodil do mikrofonu. Ano. Potvrzuju. Další úkol. Ten člověk naprosto ignoroval Brianovo tělo – skoro jako by si ho vůbec nevšiml – ale když se po podlaze rozběhl tenký pramínek krve, nevzrušeně ho překročil a pokračoval v chůzi.

Alice zalezla do kouta skladiště, sedla si na zem, přitáhla kolena k bradě a zavřela oči. Musí něco udělat – najít mámu, varovat ostatní – ale její tělo se nechtělo pohnout. Mozek dál produkoval myšlenky a ona je pozorovala, jako by to byly

rozmazané obrazy v televizi. Někdo křičel, hlasitě cosi říkal – a pak poznala známý hlas.

„Kde jsou moje děti? Chci vidět svoje děti…“

Alice se znovu tiše přikradla ke dveřím a zjistila, že šéf tlupy dal do místnosti přivést Janet Wilkinsovou. Wilkinsovi pocházeli z Anglie a do Nové Harmonie se přistěhovali teprve před několika měsíci. Paní Wilkinsová byla tělnatá, malicherná osoba, která se zjevně bála úplně všeho – chřestýšů, padajících balvanů a blesků.

Muž pevně svíral paži paní Wilkinsové. Vedl ji přes místnost a přiměl ji usednout na židli s rovným opěradlem.

„No tak, Janet. Udělejte si pohodlí. Můžu vám donést sklenici vody?“

„Ne. To není třeba.“ Paní Wilkinsová uviděla mrtvé tělo a odvrátila hlavu. „Já-já chci vidět svoje děti.“

„Nedělejte si starosti, Janet. Jsou v pořádku. Hned vás k nim zavedu, ale teď potřebuji, abyste pro mě něco udělala.“

Sáhl do kapsy, vytáhl kus papíru a podal ho paní Wilkinsové. „Tady. Přečtěte to.“

V místnosti stála na trojnohém stativu videokamera. Muž

ji posunul asi půldruhého metru od paní Wilkinsové a přesvědčil se, že ji vidí v hledáčku. „Oukej,“ řekl ženě.

„Začněte.“

Paní Wilkinsová začala číst a ruce se jí roztřásly: „V

posledních několika týdnech obyvatelé Nové Harmonie

dostali řadu vzkazů od Boha. O těchto vzkazech nemáme nejmenší pochybnost. Víme, že jsou pravdivé…“

Přestala číst a zavrtěla hlavou. Ne. To nemůžu. Muž za videokamerou vytáhl z pouzdra v podpaží pistoli.

„Ale jsou mezi námi i nevěřící,“ pokračovala paní Wilkinsová. „Lidé, kteří se přiklonili k učení toho Zlého. Je nezbytné, abychom provedli očistu, abychom všichni mohli vejít do Království nebeského.“

Muž sklonil pistoli a vypnul kameru. „Díky, Janet. To byl dobrý první krok, ale to ještě nestačí. Vy víte, proč tu jsme a co hledáme. Chci informaci o Poutníkovi.“

Paní Wilkinsová se rozplakala, tvář staženou v masku smutku a strachu. „Já nic nevím, přísahám…“

„Každý něco ví.“

„Ten mladík už tu není. Odjel. Ale manžel mi říkal, že Martin Greenwald před několika týdny dostal od Poutníka dopis.“

„Kde je ten dopis?“

„Nejspíš u Martina doma. Má tam malou kancelář.“

Muž cosi řekl do mikrofonu. „Běžte do Greenwaldova domu v sektoru pět. Prohledejte kancelář, měl by tam být dopis od Poutníka. Je to nejvyšší priorita.“ Vypnul vysílačku a přikročil k paní Wilkinsové. „Ještě něco, co mi můžete říct?“

„Já nefandím Poutníkům ani Harlekýnům. Nejsem na ničí straně. Chci jen své děti.“

„Samozřejmě. Chápu.“ Mužův hlas byl zase tichý a uklidňující. „Tak co kdybyste šla za nimi?“

Zvedl pistoli a zastřelil ji. Tělo paní Wilkinsové s žuchnutím přepadlo vzad. Muž se na mrtvou podíval, jako by to byla hromádka smetí, kterou kdosi zapomněl na podlaze, pak zasunul pistoli zpět do pouzdra a vyšel z místnosti.

Alici připadalo, jako by se čas zastavil a znovu trhaně rozběhl. Zdálo se jí, že otevřít dveře skladu a projít zkušebnou trvá strašně dlouho. Když došla do předsíně, čas běžel tak rychle, že si stačila uvědomit jen několik věcí: betonové zdi, otevřené dveře, muž s ocelovými brýlemi na druhé straně chodby, který zdvihl pistoli a zařval na ni.

Alice vyrazila opačným směrem, rozrazila dveře a vyběhla do noci. Stále sněžilo a bylo hodně zima, ale tma ji obklopila jako magický plášť. Když se vynořila z jalovcového houští a blížila se k domovu, obličej a holé ruce měla jako spálené. Uvnitř se ještě svítilo – to je určitě dobré znamení. Když procházela branou, dotkla se rukou kvetoucího stromu, který Antonio vyřezal do výplní brány.

Domovní dveře nebyly zamčené. Alice vešla do domu a spatřila, že nádobí od večeře je ještě na stole. „Ahoj,“ řekla tiše. žádná odpověď. Našlapujíc co nejtišeji, zkoumala kuchyň a pak zamířila do obýváku. Kde má hledat? Kde se ti dospělí schovávají?

Zůstala tiše stát a čekala, jestli zaslechne hlasy, cokoli, co by jí naznačilo, co má dělat. Vítr hnal sněhové vločky proti oknu a radiátor tichounce hučel. Udělala krok a zaslechla slabý zvuk kapek, jako by kapala voda z kohoutku u dřezu. Pak se zvuk ozval znovu – trochu hlasitěji –, a když

obešla pohovku, uviděla krvavou kaluž. Od stropu se oddělila kapka krve a rozpleskla se na podlaze.

Alicino tělo se zase dalo do pohybu a ona pomalu stoupala do schodů. Bylo jich jen čtrnáct, ale připadalo jí to jako nejdelší cesta v životě. Krok. Další krok. Chtěla se zastavit, ale nohy šly dál. „Prosím, maminko,“ zašeptala, jako by žadonila o nějakou obzvláštní laskavost. „Prosím…“

A pak byla nahoře a stála vedle matčina těla.

Domovní dveře se rozletěly. Alice se schoulila ve stínu, pár centimetrů od postele. Do domu vešel nějaký muž.

Hlasitě mluvil do mikrofonu.

„Ano, pane. Jsem zpátky v sektoru devět…“

Ozvalo se šplouchnutí a Alice vykoukla přes okraj zábradlí. Muž v maskáčích rozléval po nábytku čirou tekutinu. Vzduch se naplnil ostrým pachem petroleje.

„žádné děti – jen cíle v mém sektoru. Raymond chytil dva, co utíkali mezi stromy, ale to byli dospělí. Pozitivní.

Těla jsme odnesli dovnitř.“

Muž odhodil prázdný kanystr na podlahu, vrátil se do vstupní haly a škrtl zápalkou. Na okamžik si ji podržel před obličejem a Alice v jeho tváři zahlédla nikoli krutost nebo

nenávist, ale prostou poslušnost. Odhodil zápalku na podlahu a petrolej okamžitě vzplál. Pak spokojeně vyšel ze dveří a zavřel je za sebou.

Když Alice klopýtala po schodech dolů, pokoj už byl plný černého dýmu. Na severní straně měl dům jediné okno, necelé dva metry nad zemí. Přistrčila matčin psací stůl ke zdi, otočila kličkou zajišťující okno, prolezla ven a skočila do sněhu.

Nechtělo se jí nic, jen se schovat jako zvířátko schoulené v noře. S kašláním a slzením vyvolaným kouřem naposledy prošla vyřezávanou branou. Vzduch byl plný jakési chemikálie, byl to puch, jako když se na smetišti pálí odpadky. Alice šla podél zdi z nepálených cihel, až narazila na trs medvědí trávy a začala se škrábat do skalnatého svahu, který vedl k hřebenu nad kaňonem. Když kousek vyšplhala, zjistila, že už hoří všechny domy, plameny se valily jako světelná řeka. Svah byl stále příkřejší, musela se chytat větví a trsů trávy, aby se dostala výš.

Už byla téměř na vrcholu hřebenu, když zaslechla praskavý zvuk a do sněhem pokryté hroudy před ní se zaryla kulka. Vrhla se na zem a začala se koulet zpátky ze svahu dolů, obličej zakrytý rukama. Skulila se šest či sedm metrů, až narazila na trnitý keř a zastavila se. Když se chtěla zvednout, vzpomněla si, co říkal ten muž v obecním středisku. Summerfield a Gleason jsou na svých místech.

Termální senzory. Co znamená slovo termální? Teplo.

Střelec ji vidí, protože její tělo vydává teplo.

Vleže na zádech na sebe začala holýma rukama nahrnovat sníh. Zakryla si nohy, pak se přitiskla k zemi a hrnula si sníh na břicho a hrudník. Nakonec zahrabala levou ruku a pomocí pravé si zakryla krk a obličej, nechala jen malý otvor kolem úst. Holá kůže ji začala brnět a pálit, ale zůstala ležet vedle trnitého keře a snažila se nehýbat. Jak jí tělem prostupoval chlad, poslední částečka jejího bývalého já se zachvěla a pak postupně slábla, až docela zanikla.

1

Michael Corrigan seděl v místnosti bez oken ve výzkumném centru nadace Zelená země severně od New Yorku a pozoroval neznámou mladou ženu bloumající obchodním domem Printemps v Paříži. Bezpečnostní kamery v obchodním domě proměnily vše v černobílé obrazy a různé odstíny šedé, přesto ale viděl, že je to bruneta, poměrně vysoká a docela přitažlivá. Líbila se mu její minisukně, černá kožená bunda i střevíčky na vysokém podpatku s tenkými řemínky ovinutými kolem kotníků.

Skenovací místnost připomínala soukromé kino, vybavené

ohromnou

plochou

videoobrazovkou

s

reproduktory zabudovanými ve zdi. Ale sedadlo tu bylo jen jedno – hnědé kožené křeslo s monitorem počítače a klávesnicí na otočném panelu. Uživatel zařízení mohl psát příkazy do systému nebo si nasadit sluchátka s připojeným mikrofonem a hovořit se zaměstnanci počítačového střediska v Berlíně. Když Michael do křesla usedl poprvé, museli mu vysvětlit, jak se zachází se skenovacími programy a pokoutními vstupy do bezpečnostních systémů,

ale teď už dokázal provádět menší sledovací operace úplně sám.

Tmavovláska procházela oddělením kosmetiky. Michael si obchodní dům prošel už před několika dny a doufal, že jeho cíl vyjede po pohyblivých schodech do oddělení Printemps de la Mode. Přestože ve zkoušecích kabinách bezpečnostní kamery nainstalované být nesměly, na konci chodbičky se podařilo umístit skryté kamery. Francouzky občas vykoukly z kabinek ve spodním prádle, aby se mohly prohlížet ve velkém zrcadle.

Michaelova přítomnost ve skenovací místnosti byla dalším projevem jeho rostoucího vlivu mezi Bratřími. Byl Poutník stejně jako jeho otec Matthew a mladší bratr Gabriel. V minulosti byli Poutníci považováni za proroky či mystiky, šílence či osvoboditele. Měli schopnost osvobodit se od těla a vyslat svou vědomou energii – své Světlo – do jiných světů. Při návratu s sebou přinášeli vize a poznání, které pak změnily svět.

Poutníci se vždy setkávali s odporem vládnoucích kruhů, ale v moderním světě skupina mužů zvaná Bratří začala Poutníky vyhledávat a vraždila je dřív, než stačili pohnout zavedenými pořádky. Bratří, inspirováni myšlenkami Jeremy Benthama, britského filozofa 18. století, chtěli zavést virtuální Panoptikon, neviditelné vězení, v němž by byli zavřeni všichni obyvatelé průmyslově vyspělých zemí.

Bratří věřili, že jakmile občané pochopí, že jsou neustále sledováni, budou automaticky dodržovat zákony.

Výstižným symbolem doby je bezpečnostní kamera s uzavřeným okruhem. Počítačové informační systémy vytvořily Mašinerii, která dokáže spojit obrazy a informace k monitorování celých početných populací. Po mnoho tisíc let se ti, kdo byli právě u moci, snažili zajistit, aby jejich vláda trvala věčně. Teď se konečně tento sen stal reálnou možností.

Bratří vstoupili do Michaelova a Gabrielova života, když

ještě jako chlapci vyrůstali na farmě v Jižní Dakotě. Tlupa žoldáků, kteří pátrali po jejich otci, zaútočila na jejich dům a zapálila jej. Oba synové přežili, ale otec zmizel. Matka je vychovala mimo Síť, a o mnoho let později bratři skončili v Los Angeles. Nathan Boone nejprve zajal Michaela, pak i Gabriela. Oba mladíky poté převezli do výzkumného střediska nadace Zelená země.

Vědci ve službách Bratří postavili nesmírně silný kvantový počítač. Subatomové částice v srdci přístroje umožnily komunikaci s jinými světy, kam se dříve mohli vydávat na průzkum pouze Poutníci. Nový kvantový počítač údajně dokázal sledovat Poutníkův přechod přes čtyři bariéry do jiných světů, ale mladá Harlekýnka jménem Maja ho zničila a současně unesla Gabriela.

Když Michael uvažoval o změně svého postavení, musel uznat, že Majin útok na výzkumné středisko byl důležitým

momentem jeho osobní proměny. Dal najevo svou loajalitu – nikoli k bratrovi, nýbrž k Bratřím. Jakmile se podařilo uklidit spoušť a vybudovat nový bezpečnostní plot, Michael se do střediska vrátil. Byl stále vězeň, ale jednou bude každý člověk na světě součástí ohromného vězení. Jediný skutečný rozdíl je v tom, do jaké míry si to uvědomujete. Na světě zavládne nové mocenské uspořádání, a on hodlal být na straně vítězů.

Michaelovi stačilo několik sezení ve skenovací místnosti, aby ho zlákala moc Mašinerie. Když člověk seděl v tomhle křesle, připadal si tak trochu jako Bůh shlížející z nebes. Dívka v kožené bundě se právě zastavila u pultu s make-upem a hovořila s prodavačkou. Michael si nasadil sluchátka a stiskl vypínač. Okamžitě byl ve spojení s novým počítačovým střediskem Bratří v Berlíně.

„Tady Michael. Chci mluvit s Larsem.“

„Okamžik, prosím,“ odpověděla žena s německým přízvukem. Za pár vteřin se ohlásil Lars, úslužný jako vždy.

Nikdy nekladl impertinentní otázky.

„Oukej. Jsem v Printemps v Paříži,“ řekl Michael. „Cíl je u pultu s make-upem. Jak se dostanu k jejím osobním informacím?“

„Hned se na to podívám,“ zamumlal Lars.

V rohu obrazovky se objevilo malé červené světýlko. To znamená, že Lars má přístup k témuž obrazu. Často se

stávalo, že několik techniků sledovalo týž bezpečnostní systém, nebo se člověk napojil na aktivity znuděného bezpečáka sedícího kdesi ve sledovací místnosti. Strážní – kteří měli tvořit první linii obrany proti teroristům a zločincům – trávili spousty času šmírováním žen procházejících obchody a jejich sledováním až na parkoviště. Když jste zapnuli audio, mohli jste je poslouchat, jak spolu klábosí a smějí se, když nějaká žena v úzké sukni nasedá do sportovního auta.

„Můžeme vytvořit algoritmus jejího obličeje a porovnat to s fotografii v databázi francouzských pasů,“ vysvětloval Lars. „Jednodušší ale bude odečíst prostě číslo její kreditní karty. Podívejte se na monitor a klikněte na menu telekomunikačních možností. Napište tam co nejvíc údajů – zaměření telefonu, datum, čas – což samozřejmě znamená právě teď. Program Karnivora vytřídí její číslo v okamžiku, kdy bude odvysíláno.“

Prodavačka projela kartu oné dívky skenerem a na obrazovce zavířila čísla. „A už to tu máme,“ švitořil Lars jako salonní kouzelník, který právě naučil svého učedníka nový trik. „Teď dvakrát klikněte…“

„Vím, co mám dělat.“ Michael přesunul kurzor na tlačítko odkazu a téměř okamžitě se na obrazovce začaly objevovat další informace. Dívka se jmenovala Clarisse Marie du Portail. Třiadvacet let. žádné problémy s úvěrem.

Telefonní číslo. Adresa bydliště. Program bleskově

překládal seznam položek, které nakoupila kreditní kartou za poslední tři měsíce.

„Podívejte se na tohle,“ vyzval Michaela Lars. V

rámečku v pravém horním rohu obrazovky se objevil zrnitý obraz z pouliční bezpečnostní kamery. „Vidíte ten dům?

Tam bydlí. Ve třetím patře.“

„Díky, Larsi. Zbytek už zvládnu sám.“

„Když projedete seznam plateb kreditní kartou, zjistíte, že platila za návštěvu na gynekologické klinice. Chcete vědět, jestli si nechala napsat antikoncepci nebo jestli měla potrat?“

„Díky, ale to není třeba,“ řekl Michael.

Maličké červené světýlko zmizelo z rohu obrazovky a Michael zase osaměl s Clarissou. Dívka s malou igelitkou s make-upem v ruce prošla obchodním domem a vstoupila na eskalátor. Michael napsal několik příkazů a přepnul na další kameru. Clarisse spadl přes čelo hnědý pramen vlasů a téměř jí zakryl oči. Odhrnula ho rukou a začala se rozhlížet po dalším zboží. Michael uvažoval, jestli hledá šaty pro nějakou zvláštní příležitost. S trochou Larsovy pomoci se dostal do jejího e-mailu.

Elektronicky ovládané dveře se náhle otevřely a do místnosti vešel Kennard Nash. Tenhle bývalý armádní generál a poradce ministra v otázkách národní bezpečnosti byl v současné době hlavou představenstva Bratří. Robustní postavou a briskním chováním Michaelovi připomínal

fotbalového trenéra. Michael rychle přepnul na jinou bezpečnostní kameru – sbohem, Clarisso! – ale generál dívku stejně zahlédl. Usmál se jako strýček, který právě načapal synovce, jak louská časopis pro pány.

„Jaká lokalita?“ zeptal se.

„Paříž.“

„Pěkná?“

„Rozhodně.“

Jak se generál blížil k Michaelovi, nasadil vážnější tón.

„Mám novinky, které by vás mohly zajímat. Pan Boone a jeho společníci právě dokončili úspěšné terénní zhodnocení komunity Nová Harmonie v Arizoně. Váš bratr a ta Harlekýnka ji evidentně před několika měsíci navštívili.“

„A kde jsou teď?“

„To přesně nevíme, ale jsme jim na stopě. Analýza e-mailových zpráv v laptopu ukazuje, že Gabriel je patrně nedaleko odsud – v New Yorku. Zatím nemáme dostatečné kapacity, abychom prohledali celý svět, ale teď se můžeme zaměřit na tuto lokalitu.“

Když se Michael stal Poutníkem, získal určité schopnosti, které mu umožňovaly přežít. Pokud se jistým způsobem uvolnil – nemyslel a pouze pozoroval –, mohl zpomalit vnímání natolik, že viděl změny ve výrazu obličeje trvající pouhý zlomek vteřiny. Dokázal poznat, jestli

dotyčný lže, dokázal sledovat jeho myšlenky a emoce, které v každodenním životě zůstanou skryty.

„Jak dlouho bude trvat, než najdete mého bratra?“ zeptal se.

„To nedokážu říct. Ale je to velmi pozitivní krok. Doteď jsme je hledali v Kanadě a v Mexiku.“ Nash se tiše zasmál.

„Ta mladá Harlekýnka je šílená.“

Teď se svět v Michaelově mysli zpomalil. Viděl zaváhání v Nashově úsměvu. Rychlý pohled vlevo. A pak zlomek vteřiny trvající zkroucení rtů v úšklebku. Možná že generál nelže, ale rozhodně před ním tají nějaká fakta, aby získal pocit převahy.

„Ať práci v Arizoně dokončí někdo jiný,“ řekl Michael.

„Myslím, že Boone by měl okamžitě odletět do New Yorku.“

Nash se znovu usmál, jako by měl v rukávu vysoké pokerové karty. „Pan Boone tam zůstane ještě den, aby mohl vyhodnotit nějaké další informace. Jeho tým při prohledávání budov našel jistý dopis.“ Generál se odmlčel a nechal novou informaci jaksi viset ve vzduchu.

Michael pozoroval Nashovy rty. „A čím je tak důležitý?“

„Je to dopis od vašeho otce. Dlouho se před námi schovával, ale vypadá to, že je stále naživu.“

„Cože? Víte to jistě?“ Michael vyskočil z křesla a téměř přeběhl místnost. Mluví Nash pravdu, anebo je to jen další zkouška loajality? Zkoumal generálovu tvář a pohyby očí.

Nash se tvářil nadřazeně a pyšně, jako by si užíval tuhle demonstraci své moci.

„Kde je? Jak ho najdeme?“

„Tentokrát vám nemohu odpovědět. Nevíme, kdy byl dopis napsán. Boone nedokázal najít obálku se známkou nebo zpáteční adresou.“

„Ale co v tom dopise stálo?“

„Váš otec dal podnět k založení Nové Harmonie. Chtěl své přátele povzbudit a varovat je před Bratřími.“ Nash sledoval, jak Michael přechází po místnosti. „Nevypadáte, že by vás ta zpráva zrovna nadchla.“

„Když vaši lidé spálili náš dům, Gabe a já jsme udržovali při životě jednu pohádku: vzájemně jsme se přesvědčovali, že náš otec přežil a že nás hledá na našem putování po celé zemi. Když jsem pak dospíval, uvědomil jsem si, že mi otec ani trochu nepomůže. že jsem na všechno sám.“

„Tak jste se rozhodl, že je mrtvý?“

„Ať odešel kamkoli, rozhodně se nemínil vrátit. Bylo to stejné, jako kdyby byl po smrti.“

„Kdo ví? Možná bychom mohli zařídit rodinné shledání.“

Michael měl chuť přirazit generála na zeď a praštit ho, aby mu z tváře zmizel ten samolibý úsměv. Raději se odvrátil a snažil se uklidnit. Stále je vězeň, ovšem to se dá

obejít. Musí upevnit své postavení a vést Bratří určitým směrem.

„Zabili jste všechny v Nové Harmonii. Je to tak?“

Nash se zatvářil dotčeně, že Michael používá tak hrubých výrazů. „Booneův tým splnil všechny úkoly.“

„Ví policie, co se tam stalo? Bylo to ve zprávách?“

„Proč vás to zajímá?“

„Teď vám říkám, jak máte najít Gabriela. Pokud o tom média nevědí, Boone by se měl postarat, aby se o tom dozvěděla.“

Nash přikývl. „To je samozřejmě součást plánu.“

„Znám svého bratra. Gabriel navštívil Novou Harmonii a poznal její obyvatele. Tahle událost ho určitě zasáhne. Bude muset reagovat, udělá něco, co ho v tu chvíli napadne.

Musíme být připraveni.“

2

Gabriel se svými přáteli bydlel v New Yorku. Kazatel z Vikiny církve jménem Oscar Hernandez zařídil, že mohli obývat prázdnou půdu jedné průmyslové budovy v Chinatownu. Malý krámek v přízemí také přijímal sázky na sportovní utkání, takže tu měli pět telefonních linek – registrovaných na různá jména, a k tomu i fax, skener a vysokorychlostní internet. Za menší poplatek jim majitel dovolil tato zařízení užívat, aby mohli získat doklady ke své nové identitě. Chinatown se pro podobné transakce ideálně hodil, protože všichni majitelé obchodů dávali přednost hotovým penězům před kreditními a bankovními kartami, které jsou sledovány Mašinerií. Zbytek budovy měly v nájmu různé podniky, které využívaly jako pracovní sílu ilegální přistěhovalce. V prvním poschodí sídlila robotárna vyrábějící oděvy, nájemce druhého patra produkoval pirátská DVD. Během dne se tu dveře netrhly, cizí lidé stále chodili dovnitř a ven, zato v noci tu vládl naprostý klid.

Čtvrté patro zabírala velká místnost s leštěnou dřevěnou podlahou a okny na obou koncích. Kdysi tu bývala továrna na padělané značkové kabelky, u koupelny ještě stál k

podlaze přišroubovaný průmyslový šicí stroj. Pár dní po příjezdu pověsila Viki na prádelní šňůry igelitové plachty, čímž vytvořila pánskou ložnici pro Gabriela a Hollise a dámskou pro sebe a Maju.

Maja utržila těžké zranění při útoku na výzkumné středisko nadace Zelená země, a její rekonvalescence byla řadou drobných vítězství. Gabriel si dobře pamatoval večer, kdy poprvé mohla večeřet vsedě u stolu, a první ráno, kdy se dokázala osprchovat bez Vikiny pomoci. Za dva měsíce po příjezdu už mohla vycházet spolu s ostatními a dokulhat po Mosco Street k hongkongské prodejně placek. Čekala před stánkem, trochu nejistě, ale odhodlaná obejít se bez podpory, a postarší Číňanka zatím před jejich očima na černé železné pánvi vyráběla placky podobné palačinkám.

O peníze neměli nouzi, obdrželi už dvě zásilky stodolarovek od Lipky, Harlekýna, který žil v Paříži. Podle Majiných pokynů si vytvořili falešné identity, včetně rodných listů, pasů, řidičských průkazů a kreditních karet.

Hollis a Viki našli záložní byt v Brooklynu a najali poštovní schránky a poštovní boxy. Až budou mít každý dvě falešné identity i s doklady, odjedou z New Yorku a odcestují na nějaké bezpečné místo v Kanadě nebo v Evropě.

Hollis někdy jejich skupinku žertem nazýval „kvarteto uprchlíků“ a Gabrielovi připadalo, že se z nich opravdu stali kamarádi. Někdy večer uvařili každý jeden chod a udělali si báječnou hostinu, a pak se sesedli kolem stolu a hráli karty a

vtipkovali, kdo umyje nádobí. I Maja se občas usmála a stala se členkou party. Gabriel se v takových chvílích dokázal uvolnit a zapomenout, že je Poutník a ona Harlekýnka – a že jeho obyčejný život jednou provždy skončil.

Ve středu večer se však rázem všechno změnilo.

Čtveřice strávila večer v jazzovém klubu ve West Village.

Když šli volným krokem domů do Chinatownu, řidič kolemjedoucího náklaďáku vyhodil na chodník balík nějakých bulvárních novin. Gabriel přelétl očima titulek na první straně a strnul.

ZABILI SVÉ DĚTI!

67 mrtvých – kultovní sebevražda v Arizoně

Článek na první straně informoval o Nové Harmonii, kde Gabriel před několika měsíci pobýval při svém pátrání po Hledačce stezky Sophii Briggsové.

Koupili si troje noviny a spěchali domů na půdu. Podle arizonské policie bylo vraždění motivováno náboženským šílenstvím. Reportéři už stihli promluvit s bývalými sousedy mrtvých. Všichni se shodovali na jednom – lidé v Nové Harmonii se museli zbláznit. Opustili dobrá zaměstnání a krásné domy a odešli do pouště.

Hollis pročítal článek v New York Times. „Zbraně byly údajně registrované na místní lidi.“

„To nic nedokazuje,“ namítla Maja.

„Policie našla video natočené jednou Angličankou,“

referoval dál Hollis. „Prý jde o nějaké prohlášení, že je nutné zničit zlo.“

„Martin Greenwald mi před pár týdny poslal e-mail. Nic nenaznačovalo problémy.“

„Nevěděl jsem, že ti Martin psal,“ řekl Gabriel překvapeně, a sledoval, jak se Majin výraz změnil.

Okamžitě věděl, že jim tají něco důležitého.

„Hm, no ano, psal.“ Maja ve snaze vyhnout se Gabrielovu pohledu přešla ke kuchyňskému koutu.

„Co ti psal, Majo?“

„Udělala jsem jisté rozhodnutí. Myslela jsem si, že bude nejlepší –“

Gabriel vyskočil a přistoupil k ní. „Řekni mi, co ti psal!“

Maja stála u dveří, které vedly na schodiště. Gabriel uvažoval, jestli raději uteče, než by mu odpověděla.

„Martin dostal dopis od tvého otce,“ řekla Maja. „Chtěl vědět, jak se daří lidem v Nové Harmonii.“

Na několik vteřin měl Gabriel pocit, že půda, celý dům a celé město zmizely. Byl zase malý kluk a stál ve sněhu a díval se, jak nad doutnajícími troskami jejich domu krouží sova. Otec byl pryč, zmizel navždy.

Gabriel zamrkal a vrátil se do přítomnosti. Hollis zuřil, Viki se tvářila dotčeně, a Maja vzdorně hájila své rozhodnutí.

„Můj otec žije?“

„Ano.“

„Co se stalo? Kde je?“

„Nevím,“ řekla Maja. „Martin si dával pozor, aby tuhle informaci neposílal po internetu.“

„Ale proč jsi mi neřekla –“

Maja ho přerušila a začala chrlit: „Protože jsem věděla, že by ses rozjel zpátky do Nové Harmonie, a to by bylo nebezpečné. Chtěla jsem se tam vrátit sama, až odjedeme z New Yorku a ty budeš někde v bezpečí.“

„Myslel jsem si, že v tomhle podniku jedeme společně,“

rozčiloval se Hollis. „že nikdo před nikým nic netají, protože všichni jsme jeden tým.“

Viki se jako obvykle snažila všechny usmířit. „Maja si určitě uvědomuje, že udělala chybu.“

„Ty si myslíš, že se nám omluví?“ durdil se Hollis.

„Vždyť nejsme Harlekýni, což znamená – v její hlavě –, že nejsme na její úrovni. Chová se k nám jako k dětičkám z nedělní školy!“

„Nebyla to chyba!“ vykřikla Maja. „Všichni z Nové Harmonie jsou mrtví. Kdyby tam Gabriel jel, zabili by ho taky.“

„Myslím, že mám právo rozhodovat se sám za sebe,“

řekl Gabriel. „Martin už není a my teď nemáme žádné informace.“

„Ale ty jsi naživu, Gabrieli. Ať je to, jak chce, chránila jsem tebe. To je moje povinnost jako Harlekýnky. Výhradně moje odpovědnost.“

Maja se obrátila, jedním hmatem odemkla zámek, vyřítila se z bytu jako bouře a práskla za sebou dveřmi.

3

Myslí Nathana Boonea jako sotva slyšitelný šepot poletovalo slovo zombie, ale v pohodlně vybavené odletové hale soukromého letiště nedaleko arizonského města Phoenix působilo jaksi nemístně. Halu zútulňoval nábytek v pastelových barvách a na zdech v rámečcích fotografie hopijských tanečníků. Veselá mladá žena jménem Cheryl právě dopekla pro skupinku cestujících z různých firem čokoládové koláčky a uvařila čerstvou kávu.

Boone se usadil u počítačové přípojky a zapnul laptop.

Venku bylo zataženo a hodně větrno, pruhovaný pytel na letištní ploše sebou pleskal sem a tam. Jeho lidé už naložili zapečetěné kovové kontejnery se zbraněmi a neprůstřelnými vestami do objednaného letadla. Jakmile místní personál dokončí tankování, odletí se svým týmem na východ.

Pokud jde o události v Nové Harmonii, bylo snadné zmanipulovat policii a média. Technici ve službách Bratří se předem nabourali do vládních počítačů a zaregistrovali zbraně na jména Martina Greenwalda a dalších obyvatel obce. Balistické důkazy a video natočené s Janet Wilkinsovou, v němž hovořila o vzkazech od Boha,

přesvědčily příslušné úřady, že místní lidé byli členy sekty, která se rozhodla pro kolektivní sebevraždu. Tragédie jako na míru ušitá pro večerní zprávy a žádného z reportérů nenapadlo zkoumat vše důkladněji. Případ byl uzavřen.

Jeden ze žoldáků sice mluvil o nějakém dítěti, které pobíhalo na kraji osady, a Boone dumal, jestli to byla Asiatka, kterou zahlédl v obecním středisku. To by mohlo znamenat problém, ale policie nikoho živého neobjevila.

Jestli ta holka útok přežila, buďto umřela zimou na poušti, anebo se schovává v některém z vypálených domů.

Aktivoval kódovací systém, připojil se na internet a začal procházet svůj e-mail. Našel tam slibné zprávy z pátrání po Gabrielu Corriganovi z New Yorku, na které ihned odpověděl. Když procházel ostatní zprávy, narazil hned na tři e-maily od Michaela, v nichž se ptal na pátrání po jeho otci. Prosím zašlete zprávu, jak pokračuje pátrání, psal mu. Bratří mají zájem na okamžité akci v této záležitosti.

„Parchant jeden nafoukaná,“ zamumlal si pro sebe Boone a hned se ohlédl přes rameno, jestli ho někdo neslyšel. Jakožto šéfa bezpečnosti Bratří ho znepokojovalo, že mu nějaký Poutník uděluje příkazy. Michael je teď sice na jejich straně, ale pokud jde o něho, je to i nadále nepřítel.

Jediné biometrické údaje jeho otce, které jsou k dispozici, představuje fotografie na řidičském průkazu pořízená před šestadvaceti lety a jediný otisk palce vedle

notářsky ověřeného podpisu. Což znamená, že procházet obvyklé vládní databanky je ztráta času. Vyhledávací programy Bratří budou muset monitorovat e-maily a telefonní hovory a pátrat po jakékoli komunikaci obsahující jméno Matthewa Corrigana či zmínky o Poutnících.

V posledních několika měsících Bratří dokončili nové počítačové středisko v Berlíně, ale Boone dosud neměl povolení používat ho pro své bezpečnostní akce. Generál Nash se tvářil velmi záhadně, pokud jde o plány představenstva Bratří s berlínským střediskem, ale bylo jasné, že ve vztahu k cílům společenstva jde o průlomovou záležitost. Zřejmě tam testují cosi, co se jmenuje program Stín a má být prvním krokem k ustavení virtuálního Panoptikonu. Když si Boone stěžoval na nedostatek prostředků, berlínský tým navrhl jakési prozatímní řešení – nebude sice moci používat počítačové středisko, ale namísto toho mu dají k dispozici zombie, které mu budou pomáhat v pátrání.

Zombie je slangový výraz pro počítač infikovaný virem.

Je to vlastně něco jako trojský kůň, který uživateli zvnějšku umožňuje napadený stroj tajně ovládat. Ti, kdo zombie ovládají, je používají k řízení činnosti počítačů všude po světě. Buď z nich odesílají spam, nebo s jejich pomocí ždímají peníze ze špatně zabezpečených webových stránek.

Pokud majitelé stránek odmítnou zaplatit, jejich server se zhroutí pod přívalem žádostí odeslaných v jeden okamžik.

Celé sítě zombie nazývané „bot nets“ lze koupit, ukrást nebo je možno obchodovat s nimi prostřednictvím černého internetového obchodu. V minulém roce technický personál Bratří nakoupil bot nets od různých zločineckých skupin a vyvinul nový software, který donutí postižené počítače vykonávat ještě složitější úkoly. Tento systém sice není dostatečně výkonný, aby dokázal monitorovat všechny počítače na světě, ale pátrání po určitém konkrétním cíli zvládne.

Boone začal psát příkaz počítačovému středisku v Berlíně. Pokud je náhradní systém funkční, začněte pátrat po Matthewovi Corriganovi.

„Promiňte, pane Boone…“

Trhl sebou a vzhlédl od práce. Kousek od počítačové přípojky stál pilot smluvně zajištěného letadla, nakrátko ostříhaný mladík v tmavě modré uniformě.

„Nějaký problém?“

„Vůbec ne. Máme natankováno a jsme připraveni k odletu.“

„Právě jsem dostal nové informace,“ řekl Boone.

„Změňte destinaci na westchesterské letiště a kontaktujte dopravní přepážku. Řekněte jim, že potřebuju auta, aby dopravila moje lidi do New Yorku.“

„Ano, pane. Hned tam zavolám.“

Boone vyčkal, až se pilot vzdálí, a pak se znovu dal do psaní. Toho ducha ať si hledají počítače, pomyslel si.

Gabriela mám do dvou dnů.

Dopsat zprávu a odeslat ji do Berlína mu netrvalo ani minutu. Když kráčel po letištní ploše, skryté softwarové programy už aktivovaly infikované počítače po celém světě.

Střípky elektronického vědomí se začaly shlukovat jako armáda zombie tiše sedící v ohromné místnosti. Vyčkávaly bez odporu, bez vědomí času, dokud je jediný příkaz nepřiměl zahájit pátrání.

Na předměstí Madridu hrál jeden čtrnáctiletý chlapec on-line fantasy hru. V Torontu jistý stavební dozorce na penzi poslal na hokejové fórum své komentáře k oblíbenému hokejovému mužstvu. O pár vteřin později začaly jejich počítače pracovat o maličko pomaleji, ale ani jeden z nich změnu nepostřehl. Zdánlivě bylo všechno při starém, ale jejich elektroničtí sluhové teď poslouchali nové pány a nové příkazy.

Najděte Poutníka.

4

Gabriel stiskl tlačítko mobilního telefonu, aby zjistil, kolik je hodin. Byla jedna ráno, ale z ulice se stále ozýval hluk. Zaslechl klakson a vzdálenou policejní sirénu. Ulicí projíždělo auto s hlasitě hrajícím stereem a basové dunění rapové písničky znělo jako tlukot přidušeného srdce.

Rozepnul do poloviny zip spacího pytle a posadil se.

Zabílenými okny pronikalo světlo pouličních lamp a v něm viděl Hollise spícího na skládacím lůžku necelé dva metry od něj. Bývalý učitel bojových umění pravidelně oddechoval a Gabriel soudil, že spí.

Uplynulo čtyřiadvacet hodin od chvíle, kdy se dozvěděl, že obyvatelé Nové Harmonie jsou mrtví a jeho otec je dosud naživu. Od té chvíle neustále přemýšlel, jak najít někoho, kdo zmizel z jeho života před patnácti lety. Je jeho otec v tomto světě, anebo přešel do jiné reality? Znovu ulehl na lehátko a zvedl levou ruku. V pozdních nočních hodinách intenzivněji vnímal lákání i nástrahy svých nově nabytých schopností.

Několik minut se soustřeďoval na Světlo ve svém těle.

Pak přišla ta obtížná chvíle. Musel se dál soustředit na

Světlo a přitom zkusit pohnout rukou, aniž by na to příliš usilovně myslel. Někdy mu to připadalo nemožné – jak můžete udělat vědomý pohyb a současně ho ignorovat?

Zhluboka se nadechl a prsty se trhaně posunuly vpřed.

Drobné světelné body jako stálice v souhvězdí pluly temným stínem, zatímco jeho fyzická ruka ležela bezvládně jako bez života.

Zavrtěl paží a Světlo vklouzlo nazpátek do jeho těla.

Celý se chvěl a ztěžka dýchal. Znovu se posadil, vyklouzl ze spacího pytle a bosýma nohama si stoupl na studenou dřevěnou podlahu. Chováš se jako idiot, říkal si. Tohle není žádné kouzelnické vystoupení na večírku. Buďto přejdi na druhou stranu, nebo zůstaň v tomhle světě.

Jen v tričku a trenkách proklouzl mezerou v igelitové plachtě a vkročil do hlavní „místnosti“ jejich půdy. Došel si na záchod a pak zamířil ke kuchyňskému koutu, aby si natočil trochu vody. Maja seděla na pohovce u dámské „ložnice“. Když se zotavovala ze zranění, většinu času prospala. Teď, když mohla chodit po městě, už zase překypovala neklidnou energií.

„Všechno v pořádku?“ zašeptala.

„Jo. Jenom mám žízeň.“

Pustil studenou a napil se rovnou z kohoutku. Jedna z věcí, kterou měl na New Yorku rád, byla voda. Když ještě bydlel s Michaelem v Los Angeles, tekutina z vodovodu vždycky měla slabou chemickou příchuť.

Přešel přes místnost a usedl na pohovku vedle Maji. I po hádce kvůli otci se na ni rád díval. Zdědila po sikhské matce černočerné vlasy a po německém otci výrazné rysy. Oči měly neobvyklou bleděmodrou barvu, jako dvě akvarelové skvrny plující na bílém pozadí. Venku na ulici ukrývala oči pod tmavými brýlemi a vlasy schovávala pod parukou. Ale způsob, jímž se pohybovala, zamaskovat nedokázala. Ať vcházela do hokynářství nebo stála ve vagonu podzemky, vždy ve vyváženém postoji bojovníka, který umí přijmout ránu, aniž by ho porazila.

Když se poprvé setkali v Los Angeles, myslel si, že Maja je nejneobyčejnější osoba, jakou v životě poznal. V mnoha ohledech to byla moderní žena – profesionálka, pokud jde o veškeré aspekty techniky sledování. Ale současně nesla na bedrech celá staletí tradice. Otec Trn ji učil, že Harlekýni jsou Zatraceni skrze tělo. Spaseni krví. Maja zjevně věřila, že je zatížena nějakým zásadním proviněním, které lze napravit jen tím, že bude riskovat život.

Její pohled na svět byl jasně daný – dávno skoncovala s veškerými hloupostmi a balastem v jeho vnímání. Gabriel věděl, že nikdy neporuší pravidla a nezamiluje se do Poutníka. Ostatně nyní byl jeho vlastní osud tak nejistý, že i on cítil, že by z jeho strany bylo nezodpovědné pokoušet se změnit jejich vztah.

Oba dva přijali určené role Poutníka a jeho Harlekýnky, přesto ho však fyzicky přitahovala. Když se zotavovala ze

zranění a on ji zvedal z postele a přenášel na pohovku, cítil váhu jejího těla a vdechoval vůni její pleti a vlasů. Plachta oddělující jejich „pokoje“ někdy nebyla úplně zatažená, a tak ji občas zahlédl, jak si při oblékání povídá s Viki.

Nebylo mezi nimi nic – a přitom všechno. Už jen sedět vedle ní na gauči bylo současně příjemné i znepokojující.

„Měla by ses trochu prospat,“ řekl něžně.

„Nedokážu zavřít oči.“ Když byla Maja unavená, její britský přízvuk vyplul napovrch. „Neumím vypnout mozek.“

„Tomu rozumím. Někdy mi připadá, že mám moc myšlenek a nemám je kam uložit.“

Chvíli mlčeli a on naslouchal jejímu dechu. Připomněl si, že mu lhala o jeho otci. Tají před ním ještě něco? Jsou tu další věci, které by měl vědět? Maja se trochu odsunula, aby neseděli tak blízko. Napjala celé tělo a Gabriel slyšel, jak se zhluboka nadechla, jako by se chystala udělat něco nebezpečného.

„Taky jsem přemýšlela o naší včerejší hádce.“

„Mělas mi říct o otci,“ poznamenal Gabriel.

„Jenom se tě snažím chránit. Copak mi nevěříš?“

„Ještě jsi mi nepověděla všechno.“ Naklonil se k ní.

„Tak dobře – můj otec poslal dopis lidem v Nové Harmonii.

Určitě nevíš, odkud ten dopis přišel?“

„Říkala jsem ti přece o Karnivoře. Vládní počítače neustále monitorují všechny e-maily. Martin by tak zásadní informaci nikdy po internetu neposlal.“

„Jak mám vědět, že teď mluvíš pravdu?“

„Jsi přece Poutník, Gabrieli. Podívej se na mě a uvidíš, že nelžu.“

„Myslel jsem si, že to nemusím dělat. Alespoň v tvém případě ne.“

Gabriel se zvedl z pohovky a vydal se nazpátek ke svému polnímu lůžku. Ulehl, ale nedařilo se mu usnout.

Věděl, že Maje na něm záleží, ale zřejmě nechápe, jak moc touží najít svého otce. Jen otec by mu dokázal říci, co má dělat teď, když se stal Poutníkem. Věděl, že se mění, že se z něho stává jiný člověk, ale netušil proč.

Když konečně zavřel oči, viděl ve snu otce, jak jde po ztemnělé newyorské ulici. Zavolal na něj a rozběhl se k němu, ale otec byl příliš daleko, neslyšel ho a zahnul za roh, a když tam Gabriel doběhl, nebylo po něm ani vidu ani slechu.

Gabriel stál sám pod pouliční lampou a dlažba ulice se temně leskla deštěm. Rozhlédl se a na střeše nedalekého domu uviděl bezpečnostní kameru. Na pouliční svítilně druhá a několik dalších na jiných místech. V tu chvíli pochopil, že Michael otce také hledá, jenže má k dispozici kamery a skenery a veškerou techniku Mašinerie. Bylo to

jako závod, strašlivý boj mezi bratry – a on v žádném případě nemohl vyhrát.

5

Harlekýni se považují za poslední obránce historie, ale jejich znalost dějin se zakládá spíše na tradici než na poznatcích, jaké najdete v učebnicích. Maja vyrůstala v Londýně a pečlivě si zapamatovala umístění někdejších popravišť, roztroušených po celém městě. V rámci každodenní výuky zacházení se zbraněmi a boje v prostředí ulice jí otec všechny tyto lokality ukázal. V Tyburnu končili těžcí zločinci, v Toweru popravovali zrádce, scvrklá těla mrtvých pirátů visela po celá léta v popravčím doku ve Wappingu. V různých dobách úřady vraždily židy, katolíky a dlouhé zástupy náboženských odpíračů, kteří věřili v jiného boha nebo kázali jiné vidění světa. Jedno místo ve West Smithfieldu sloužilo k popravám kacířů, čarodějnic a žen, které zavraždily své manžely – a také neznámých Harlekýnů, kteří zemřeli při obraně Poutníků.

Stejnou atmosféru nahromaděného utrpení ucítila, když

vkročila do budovy soudního dvora v dolní části Manhattanu. Zůstala stát v hlavním vchodu a zadívala se na hodiny zavěšené od stropu dvoupatrového prostoru. Bílé mramorové stěny budovy, svítidla ve stylu art deco a zdobné

zábradlí schodiště vypovídaly o velkolepé citlivosti minulé epochy. Pak sjela pohledem níž a zkoumala svět, který ji obklopoval: policisté a zločinci, soudní vykonavatelé a právníci, oběti a svědci, a ti všichni se sunuli po špinavé dlažbě k bráně s detektorem kovů, která je očekávala na konci.

Ruský emigrant Dimitrij Aronov byl tělnatý postarší muž se třemi mastnými prameny černých vlasů pečlivě přilepenými přes šešulku holé hlavy; s ošoupaným koženým kufříkem v ruce přistoupil k detektoru kovů, a když nakročil do brány, na vteřinu se zarazil a ohlédl se přes rameno na Maju.

„V čem je problém?“ houkl strážný. „Pokračujte…“

„Ovšem, strážníku. Ovšem.“

Aronov prošel kovovou branou, pak vzdychl a obrátil oči v sloup, jako by si právě vzpomněl, že nechal v autě nějaký důležitý spis. Vrátil se přes kontrolní stanoviště zpět a vyšel otáčecími dveřmi za Majou ven. Chvíli stáli nad širokým schodištěm a dívali se na obzor dolního Manhattanu. Byly asi čtyři odpoledne. Nad městem visely těžké šedé mraky a slunce vykukovalo jen jako rozpitá světlejší skvrna na západním horizontu.

„Tak co? Co o tom soudíte, slečno Strandová?“

„Zatím nic.“

„Sama jste viděla. žádný alarm. žádné zatčení se nekonalo.“

„Tak se podívejme na váš produkt.“

Společně sestoupili se schodů, propletli se zvolna se šinoucím provozem na Centre Street a vešli do parčíku uprostřed náměstí. Na místě Collect Pond Parku bývala kdysi na počátku historie New Yorku ohromná nádrž s odpadními vodami. I dnes to bylo tmavé místo, zastíněné výškovými budovami, které pozemek obklopovaly. Přestože několik cedulí nařizovalo Newyorčanům, aby nekrmili holuby, hejno ptáků poletovalo tam a sem a klovalo do prachu.

Usedli na dřevěnou lavičku těsně mimo dosah obou bezpečnostních kamer instalovaných v parku. Aronov položil kufřík na lavičku a zavrtěl prsty. „Prosím, prohlédněte si zboží.“

Maja s cvaknutím otevřela víko kufříku, nahlédla dovnitř a uviděla pistoli, která vypadala jako automatická devítka – měla dvě hlavně nad sebou a vroubkovanou pažbu. Když ji vzala do ruky, shledala, že je velmi lehká, skoro jako dětská hračka.

Aronov teď spustil obchodnickou tirádu. „Kostra, pažba i kohoutek jsou z plastu s vysokou měrnou hustotou.

Bubínky, zásobníky a úderník jsou supertvrzená keramika, tvrdá jako ocel. Jak jste viděla na vlastní oči, výsledný výrobek projde jakýmkoli standardním detektorem kovů. Na letišti to ovšem nejde tak snadno, většinou tam bývají zadní skenery nebo měřiče milimetrových vln. Můžete ale zbraň

rozebrat na dva nebo tři kusy a schovat je do kufříku s počítačem.“

„Na jakou munici to je?“

„S municí byl vždycky problém. CIA zkonstruovala stejnou pistoli na bezplášťové náboje. Zábavné, že? Údajně bojují proti teroristům, a tak pro ně vyrobili dokonalou zbraň. Ale moji přátelé v Moskvě zvolili méně komplikované řešení. Smím?“

Aronov sáhl do kufříku. Odsunul kryt, pod nímž bylo vidět cosi jako krátká hnědá cigareta s černou špičkou.

„Papírová patrona s keramickou kulkou. Představte si to jako moderní ekvivalent mušket z osmnáctého století.

Roznětka se zapálí ve dvou fázích a vystřelí kulku z hlavně.

Nabíjení je pomalé, takže…“ Obchodník vzal zbraň do levé ruky a zacvakl druhou hlaveň. „Máte dva rychlé výstřely, ale víc ani nepotřebujete. Kulka proletí terčem jako střepina šrapnelu.“

Maja se odvrátila od kufříku a rozhlédla se, jestli je někdo nesleduje. Nad nimi se hrozivě tyčilo šedé průčelí budovy soudního dvora. Na ulici před ní parkovala ve dvou řadách policejní auta a modrobílé autobusy užívané k přepravě vězňů. Slyšela hukot provozu obklopujícího parčík ze všech stran, cítila Aronovovu květinovou kolínskou mísící se s kluzkou vůní vlhkého listí.

„Impozantní, že? To musíte uznat.“

„Kolik?“

„Dvanáct tisíc dolarů. Hotově.“

„Za pistoli? To je absurdní.“

„Milá slečno Strandová…“ Rus se usmál a zavrtěl hlavou. „Bylo by velmi obtížné, ne-li nemožné, najít někoho jiného, kdo by vám takovou zbraň prodal. Kromě toho už

jsme spolu jeden obchod uzavřeli. Vy víte, že moje zboží je nejlepší kvalita.“

„Ani nevím, jestli se z toho vůbec dá střílet.“

Aronov zavřel kufřík a postavil si ho na chodník k nohám. „Jestli si přejete, můžeme zajet do garáže v New Jersey, která patří jednomu mému příteli. žádní sousedé.

Tlusté zdi. Patrony jsou drahé, ale nechám vás vystřelit dvě, než mi předáte peníze.“

„Potřebuju si to trochu promyslet.“

„V sedm večer pojedu kolem postranního vchodu do Lincolnova centra. Když tam budete, udělám vám speciální cenu – platí jen dnes večer – deset tisíc dolarů a šest nábojů.“

„Speciální cena je osm tisíc.“

„Devět.“

Maja kývla. „Dám vám je, pokud všechno proběhne, jak jste slíbil.“

Když vycházela z parčíku, vyťukala na mobilním telefonu Hollisovo číslo. Okamžitě hovor přijal, ale neřekl nic. „Kde jsi?“ zeptala se. „V Kolumbově parku.“

„Jsem tam za pět minut.“ Hodila telefon do tašky přes rameno a vytáhla generátor nahodilých čísel – elektronický přístroj velikosti krabičky zápalek, který nosila zavěšený na šňůrce na krku.

Stejně jako ostatní Harlekýni označovala své nepřátele výrazem Tabula, protože pohlíželi na vědomí lidských bytostí jako na tabulu rasu neboli na nepopsanou tabuli, kterou je možno zaplnit slogany vyjadřujícími nenávist a strach. Zatímco tabulisté věřili, že všechno lze kontrolovat a ovládat, Harlekýni pěstovali filozofii nahodilosti. Někdy se rozhodovali s pomocí kostek nebo generátoru nahodilých čísel.

Liché číslo znamená vlevo, řekla si v duchu Maja. Sudé znamená doprava. Stiskla knoflík přístroje, a když se na displeji objevilo číslo 365, vykročila doleva po Hogan Place.

Dojít do Kolumbova parku, asfaltového čtyřúhelníku s několika zbědovanými stromy pár bloků východně od Chinatownu, trvalo Maje asi deset minut. Gabriel sem rád chodíval odpoledne, kdy býval park plný postarších Číňanů a Číňanek. Staroušci uzavírali složitá spojenectví, podle toho, z jaké provincie či vesnice kdo pocházel. Klábosili a uždibovali z donesených svačin v plastikových krabičkách a přitom hráli madžong a občas i šachy.

Hollis seděl na lavičce, na sobě černou koženou bundu, pod níž schovával automatickou petačtyřicítku zakoupenou

od Dimitrije Aronova. Když ho Maja poznala, měl dredy po ramena a nosil módní oblečení. Tady v New Yorku si od Viki nechal ostříhat vlasy a naučil se základní harlekýnské pravidlo maskování – vždycky mít na sobě nebo u sebe něco, co potvrzuje falešnou identitu. Dnes odpoledne si na bundu

připnul

dvě

placky

hlásající:

CHCETE

ZHUBNOUT? ZKUSTE NÁŠ BYLINNÝ PŘÍPRAVEK!

Jakmile Newyorčané tenhle nápis zahlédli, okamžitě odvraceli oči.

Hollis hlídal Gabriela a přitom studoval odrbaný výtisk Cesty meče, meditace o boji sepsané legendárním japonským Harlekýnem Vrabcem. Maja s touhle knihou vyrůstala a otec jí neustále opakoval Vrabcův slavný výrok, že Harlekýni mají „pěstovat nahodilost“. Trochu ji popuzovalo, že se Hollis snaží přisvojit si tak významnou část její průpravy.

„Jak dlouho tu jsi?“ zeptala se.

„Asi dvě hodiny.“

Pohlédli na druhou stranu parku, kde na protější řadě laviček Gabriel hrál šachy s nějakým starým pánem. I Poutník během pobytu v New Yorku změnil svůj zevnějšek.

Nechal se od Viki ostříhat hodně nakrátko a obvykle nosil kulicha a sluneční brýle. Když se poprvé setkali v Los Angeles, měl dlouhé hnědé vlasy a nenucené chování mladíka, který v zimě tráví čas lyžováním a v létě surfováním. V posledních měsících zhubl a vypadal teď

vyčerpaně jako někdo, kdo se právě uzdravil z dlouhé nemoci.

Hollis zvolil dobré obranné postavení s otevřeným výhledem téměř do všech koutů parku. Maja si dopřála ten luxus, že se na chvíli uvolnila a užívala si, že jsou stále ještě naživu. V dětství říkala takovým chvílím „drahokamy“.

Byly to vzácné okamžiky, kdy se cítila natolik v bezpečí, že se mohla radovat z něčeho příjemného nebo krásného – růžové nebe při západu slunce nebo večer, kdy maminka uvařila něco obzvlášť dobrého, jako třeba jehněčí rogan džoš.

„Dělo se něco během odpoledne?“ zeptala se.

„Gabe si četl v posteli a pak jsme chvíli mluvili o jeho otci.“

„Co říkal?“

„Pořád ho chce najít,“ řekl Hollis. „Chápu jeho pocity.“

Maja pozorně sledovala tři starší ženy, které se právě blížily ke Gabrielovi. Byly to hadačky, usadily se na kraji parku a za deset dolarů nabízely hádání osudu z ruky.

Kdykoli šel Gabriel kolem nich, natáhly trochu ruce – dlaní vzhůru, pravá dlaň pod levou – jako žebračky prosící o almužnu. Dnes odpoledne se chovaly jenom uctivě. Jedna z nich položila na skládací šachový stolek papírový pohárek čaje.

„Nedělej si starosti,“ uklidňoval Maju Hollis. „Tohle občas dělají.“

„Bude se o tom mluvit.“

„No a co? Nikdo přece neví, kdo je. Hadačky jenom cítí, že má nějakou zvláštní moc.“

Poutník poděkoval ženám za čaj. Uklonily se mu a pak odešly na své místo u plotu a Gabriel se vrátil k rozehrané šachové partii.

„Přišel Aronov na schůzku?“ zeptal se Hollis. „V

esemesce psal, že nabízí nějaké nové zboží.“

„Snažil se mi prodat keramickou pistoli, která se dá pronést přes detektory kovů. Pravděpodobně ji vyrobila ruská tajná služba.“

„Cos mu řekla?“

„Ještě jsem se nerozhodla. Mám se s ním sejít v sedm hodin a pojedeme někam do New Jersey, kde si z ní můžu párkrát vystřelit.“

„Taková zbraň by mohla být užitečná. Kolik za ni chce?“

„Devět tisíc dolarů.“

Hollis se zasmál. „Řekl bych, že nemáme zákaznickou slevu.“

„Koupíme ji?“

„Devět tisíc v hotovosti je spousta peněz. Radši se poradíme s Viki. Ona ví, kolik máme a kolik utratíme.“

„Je doma?“

„Jo. Připravuje večeři. Až Gabriel dohraje, půjdeme.“

Maja se zvedla z lavičky a vykročila přes uschlý trávník ke Gabrielovu šachovému stolku. Když si zrovna nedávala

pozor na emoce, chtěla mu být nablízku. Nebyli kamarádi, to prostě nešlo. Ale připadalo jí, že umí nahlížet do jejího srdce a vidět ji naprosto jasně.

Vzhlédl k ní a usmál se. Kontakt netrval dlouho, ale v obou vyvolal pocit štěstí i vztek současně. Nebuď blázen, říkala si Maja. Pamatuj si jednou provždy – jsi tu proto, abys ho hlídala, ne abys o něj stála.

Prošla přes Chatham Square a vykročila po East Broadway. Chodník se hemžil turisty a Číňany nakupujícími potraviny k večeři. Pečené kachny a šalotková kuřata visely na hácích přímo v zamžených výlohách a Maja se málem srazila s mladíkem nesoucím sele zabalené v průhledné plastikové fólii. Když se nikdo nedíval, odemkla dveře a vešla do domu na Catherine Street. Další klíče. Další zámky.

A už byla na známé půdě.

„Viki?“

„Tady jsem.“

Maja odhrnula igelitovou plachtu a uviděla Vítězství nad hříchem Fraserovou, jak sedí na skládací posteli a počítá bankovky různých zemí. V Los Angeles bývala skromně oděnou členkou Božské církve Isaaca T. Jonese. Teď měla na sobě to, čemu říkala umělecký převlek – vyšívané džínsy, černé tričko a balijský náhrdelník. Vlasy si spletla do copánků, každý zakončený korálkem.

Viki vzhlédla od štosů bankovek a usmála se. „Do brooklynského bytu dorazila další zásilka. Chtěla jsem zjistit, kolik teď celkem máme.“

Obě dívky skladovaly oblečení v kartonech nebo ho rozvěsily na stojan, který Hollis koupil na Sedmé avenue.

Maja shodila bundu a navlékla ji na plastikové ramínko.

„Jak proběhla schůzka s tím Rusem? Hollis říkal, že ti nejspíš chtěl prodat další pistoli.“

„Nabídl mi speciální zbraň, ale je hodně drahá.“ Maja se posadila na své polní lůžko a stručně popsala keramickou pistoli.

„Ze semene rostlinka“ řekla Viki a navlékla gumičku na štos stodolarovek.

Maja už si zvykla na výroky z korespondence Isaaca T.

Jonese, zakladatele Vikiny církve. Ze semene rostlinka, z rostlinky strom, to znamenalo, že člověk má vždy zvážit důsledky svého jednání.

„Peníze máme, ale je to nebezpečná zbraň,“ pokračovala Viki. „Kdyby se dostala do rukou zločincům, mohli by ublížit nevinným lidem.“

„To platí o jakékoli zbrani.“

„Slíbíš mi, že ji zničíš, až se dostaneme do bezpečného úkrytu?“

Harlekine versprechen nichts, pomyslela si Maja německy. Harlekýni nic neslibují. Jako by slyšela otcův

hlas. „Budu o tom uvažovat,“ odpověděla. „To je všechno, co ti můžu slíbit.“

Viki pokračovala v počítání peněz a Maja se zatím převlékala. Pokud se má sejít s Aronovem u koncertní síně v Lincolnově centru, musí vypadat, jako by šla na nějakou společenskou událost. To znamenalo černé kotníčkové boty, černé kalhoty od kostýmu, modrý svetřík a krátký vlněný kabát. Protože u sebe musela mít značnou sumu peněz, rozhodla se vzít si pistoli – lehkou hliníkovou značky Magnum, ráže .357 s krátkou hlavní. Kalhoty měly dostatečně široké nohavice, aby se v nich schovalo pouzdro na kotníku.

Vrhací nůž měla elastickou páskou připevněný k pravé paži a nůž pro boj zblízka na levém zápěstí. Měl ostrou trojhrannou čepel a rukojeť ve tvaru téčka. Rukojeť se držela v sevřené pěsti, kterou člověk vší silou udeřil nepřítele.

Viki přestala počítat peníze. Tvářila se stydlivě a trochu rozpačitě. „Mám problém, Majo. Myslela jsem, že bychom si o tom třeba mohly promluvit…“

„Jen do toho…“

„Mám Hollise čím dál tím víc ráda. A nevím, co s tím mám dělat. Měl hodně holek, a já nejsem moc zkušená.“

Zavrtěla hlavou. „Vlastně nemám žádnou zkušenost.“

Maja samozřejmě vnímala rostoucí náklonnost mezi Hollisem a Viki. Bylo to vůbec poprvé, kdy sledovala vývoj

citů dvou lidí, mezi nimiž vzniká láska. Nejprve každý z nich sledoval očima toho druhého, kdykoli vstal od stolu.

Pak se vždycky trochu předklonili, když ten druhý něco říkal. Když nebyli spolu, mluvili jeden o druhém vesele a šťastně a trochu pošetile. Díky tomuto zážitku si uvědomila, že její rodiče do sebe nikdy nebyli zamilovaní. Projevovali si úctu a loajalitu a velmi ctili svůj manželský svazek. Ale to ještě není láska. Harlekýny takové emoce nezajímají.

Maja zasunula revolver do pouzdra na kotníku. Ujistila se, že suchý zip pevně drží, a pak shrnula nohavici, aby se lem dotýkal boty. „To sis vybrala špatně,“ řekla Viki. „Já ti neporadím.“

Vzala z hromádky na posteli devět tisíc dolarů a vykročila ke dveřím. V tu chvíli si připadala silná a opět připravená k boji, ale důvěrně známé prostředí jí připomnělo Vikinu pomoc, když se zotavovala. Viki ji krmila, převazovala jí ránu a seděla u ní, když měla bolesti. Je to přítelkyně.

Do háje s přátelstvím, pomyslela si. Harlekýni uznávají vzájemné závazky, ale kamarádit se s občany bylo považováno za ztrátu času. Během krátkého pokusu o normální život v Londýně chodila s muži a společensky se stýkala s kolegyněmi z práce, ale nikoho z nich nepovažovala za přítele či přítelkyni. Nikdy nemohli pochopit její zvláštní pohled na svět ani to, že je neustále na útěku a neustále připravena zaútočit.

Položila ruku na kliku u dveří, ale neotevřela je. Podívej se na fakta, říkala si. Otevři své srdce chirurgickým řezem a zkoumej své pocity. Ty na Viki žárlíš. To je celé. žárlíš na cizí štěstí.

Vrátila se do improvizované ložnice. „Mrzí mě, co jsem řekla, Viki. Děje se teď spousta věcí.“

„Já vím. Byla to chyba o tom začínat.“

„Vážím si tebe i Hollise. Přála bych si, abyste byli šťastní. Promluvíme si o tom, až se vrátím.“

„Tak jo.“ Viki se viditelně uvolnila a usmála se. „To bychom mohly.“

Když Maja konečně vycházela z domu, cítila se mnohem lépe. Blížila se její oblíbená hodina, přechod mezi dnem a nocí. Než se rozsvítily pouliční lampy, zdálo se, jako by vzduch byl plný drobných černých skvrnek noci. Stíny ztrácely ostré obrysy a hranice se stíraly. Pronikala mezerami v davu ostře a čistě jako čepel nože a tak procházela městem.

6

Mířila od uliček Chinatownu na sever k širokým bulvárům Midtown Manhattanu. To bylo ono viditelné město, které ovládla Mašinerie. Ale Maja věděla, že pod pouliční dlažbou se skrývá složitý svět, labyrint podzemní dráhy, železniční koleje, zapomenuté průchody a kolektorové šachty lemované elektrickými kabely. Polovina New Yorku byla očím skryta, zavrtaná hluboko ve skále, na níž stály základy činžovních domů ve Španělském Harlemu i skleněných věží na Park Avenue. Byl tu také paralelní lidský svět, rovněž skrytý, různé skupiny kacířů i pravověrných, ilegální přistěhovalci s falešnými doklady a úctyhodní občané se svými tajnými životy.

Za hodinu už stála na mramorových schodech vedoucích k Lincolnovu centru scénických umění. Budovy divadla a koncertních síní stály na okraji rozlehlé plazzy s osvětlenou fontánou uprostřed. Většina představení ještě nezačala, hudebníci v černých oblecích s nástroji v pouzdrech v rukou spěšně zdolávali schody a mířili přes plazzu k jednotlivým koncertním síním. Maja přesunula peníze do vnitřní kapsy kabátku opatřené zipem a ohlédla se přes rameno. V dohledu

zaznamenala dvě bezpečnostní kamery, ale mířily na dav kolem fontány.

U vchodu zastavilo taxi. Uvnitř na zadním sedadle seděl Aronov. Zamával na Maju a ona sešla se schodů a usadila se vedle něj.

„Dobrý večer, slečno Strandová. Rád vás zase vidím.“

„Ta pistole musí fungovat, jinak z toho nic nebude.“

„Samozřejmě.“ Aronov udal adresu mladíkovi s ježatými vlasy sedícímu za volantem a vůz s oběma pasažéry se znovu rozjel ulicí. Minuli několik bloků a octli se na Deváté avenue, kde zamířili na jih.

„Máte s sebou peníze?“ zeptal se obchodník.

„Jen tolik, kolik jsme řekli.“

„Jste velmi podezřívavá, slečno Strandová. Možná bych vás měl zaměstnat jako svou asistentku.“

Když přejížděli Dvaačtyřicátou, Aronov vytáhl z kapsy kuličkové pero a v kůži vázaný notes, jako by si chtěl něco poznamenat. Spustil o svém oblíbeném nočním klubu na Staten Islandu a o jisté exotické tanečnici, která kdysi bývala členkou Moskevského baletu. Byly to nedůležité tlachy, jaké by asi vykládal obchodník s automobily při provádění zákazníka po parkovišti. Maja uvažovala, jestli je keramická pistole podvod a jestli jí Aronov chce ukrást peníze. Ale možná to nic neznamená. Ví přece, že mám pistoli, říkala si v duchu. Sám mi ji prodal.

Na Osmatřicáté zahnul taxík doleva a pokračoval podle značek k Lincolnovu tunelu. U vjezdu se sbíhal hustý podvečerní provoz, aby se vzápětí opět rozdělil do jednotlivých pruhů. Do New Jersey vedly pod řekou tři samostatné tunely, každý o dvou pruzích. Aut bylo hodně, ale jelo se alespoň padesátkou.

Maja sledovala okénkem elektrický kabel, který v pravidelných vlnovkách lemoval bíle okachlíkovanou stěnu tunelu.

Obrátila se, protože cítila, jak Aronov na sedadle vedle ní přesunul váhu. Cvakl kuličkovým perem a ze špičky vyskočila jehla. Maja v mžiku uviděla každý detail s naprostou jasností. Popadla Aronova za zápěstí, ale místo aby se vzepřela útoku, poddala se jeho síle, šla s ním až do poloviny vzdálenosti k podlaze, a pak mu škubla paží doleva.

Aronov si zabodl jehlu do stehna. Zařval bolestí, a teprve teď Maja použila všechnu svou sílu, udeřila ho do tváře a současně mu přidržela jehlu ve svalu. Začal lapat po dechu jako topící se člověk, ale vzápětí ochabl a zhroutil se na dveře auta. Sáhla mu na krk – byl stále naživu. Chemikálie v kuličkovém peru byla zřejmě jen Sedativum. Prohledala mu vnější kapsy pršipláště, našla keramickou pistoli a vsunula si ji do kabelky.

Prostor pro řidiče oddělovalo průhledné plexisklo a Maja viděla, že řidič mluví do mikrofonu připevněného ke

sluchátkům, které měl na uších. Oboje dveře byly zamčené.

Zkusila stáhnout okno, ale okna byla také zablokovaná.

Když se ohlédla, zjistila, že v závěsu za nimi jede tmavý sportovní vůz. Vpředu seděli dva muži a žoldák na zadním sedadle také mluvil do mikrofonu.

Maja vytáhla pistoli a zabouchala hlavní na přepážku.

„Odemkněte dveře!“ křikla. „Dělejte!“

Řidič viděl pistoli, ale neposlechl. V její mysli bylo místo naprostého klidu jako křídový kruh nakreslený na chodníku a do něj se Maja stáhla. Přepážka mezi sedadly je určitě neprůstřelná. Mohla by rozbít postranní okno, ale vylézt úzkým otvorem by bylo hodně obtížné.

Nejbezpečnější bude uniknout zamčenými dveřmi.

Zasunula revolver za pás, vytáhla vrhací nůž a ostrou špici vrazila mezi okenní rám a plastovou výplň. Panel se pohnul sotva o centimetr, a tak vytáhla úderný nůž a vsunula jej do mezery. Zatlačila na obě čepele a vypáčila plastovou výplň, pod níž se ukázal vnitřní ocelový panel. Byl dostatečně silný, aby odolal kulkám, ale svorky, jimiž byl připevněn, vypadaly celkem křehké.

Klekla si na podlahu, namířila pistoli na horní svorku a vypálila. Výstřel zazněl bolestivě hlasitě. V uších jí ještě zvonilo, když strhla panel, pod nímž uviděla zámek, ocelovou západku a elektrický ovladač zámku. Zbytek byl jednoduchý. Vsunula nůž mezi západku a ovladač a zapáčila směrem vzhůru. Zámek se s cvaknutím otevřel.

Teď sice překonala první překážku, ale stále ještě nebyla volná. Taxík jel příliš rychle, aby mohla bezpečně vyskočit.

Zhluboka se nadechla a snažila se vytlačit strach z plic. Byli asi patnáct metrů od výjezdu z tunelu. V místě, kde se pruhy sbíhají, se provoz na chvíli zpomalí a auta budou přejíždět mezi jednotlivými pruhy. Maja odhadla, že má asi tak dvě až

tři vteřiny, než vůz znovu nabere rychlost.

Řidič věděl, že prostor pro cestující teď není zamčený.

Podíval se do zpětného zrcátka a řekl cosi do mikrofonu. V

okamžiku, kdy vůz vyjel z tunelu, Maja otevřela dveře a skočila. Pevně se držela otevřených dveří, ale když taxík poskočil na hrbolu na silnici, smýklo to s ní a celým tělem narazila do rámu. Auta prudce uhýbala a brzdy skřípěly, řidič falešného taxíku začal přejíždět jeden pruh za druhým.

Na okamžik se ohlédl po Maje a vzápětí narazil do modrého příměstského autobusu. Maju náraz odhodil, takže přistála na silnici.

Vyškrábala se na nohy a rozhlédla se. Vjezd do newjerseyského tunelu vypadal jako uměle vytvořený kaňon. Po pravé ruce měla vysokou betonovou zeď, nad níž

vysoko na příkrém svahu hřadovaly obytné domy. Po levé straně viděla budky pro výběr mýta od vozidel směřujících do tunelu. Sportovní vůz, který je sledoval, zastavil asi pět metrů od taxíku a muž v obleku a kravatě vystoupil ven a zíral na ni. Pistoli nevytáhl, bylo tu moc svědků, a u kabinek

mýta parkovala tři policejní auta. Maja se rozběhla k nájezdové rampě.

O pět minut později už byla ve Weehawkenu, ošuntělém rezidenčním městečku s prašnými ulicemi po obou stranách lemovanými dvoupatrovými hrázděnými domy. Ujistila se, že ji nikdo nevidí, přelezla kamennou zídku chránící nádvoří za opuštěným katolickým kostelem a vytáhla mobilní telefon. Hollisův telefon zazvonil pětkrát nebo šestkrát, než

ho zvedl.

„Odeberte se na výsost, děti čistého!“ V průběhu uplynulých tří měsíců vymyslela tři únikové plány.

„Odeberte se na výsost“ znamenalo, že všichni, kdo právě byli na půdě, měli po požárním schodišti vylézt na střechu.

„Děti čistého!“ znamenalo, že se sejdou v parku na Tompkins Square na Lower East Side.

„Co se stalo?“ zeptal se Hollis.

„Prostě udělejte, co ti říkám! Vypadněte odtamtud!“

„To nemůžeme, Majo.“

„Co mi to –“

„Máme tu nějakou návštěvu. Přijď co nejrychleji domů.“

Maja vyhledala taxík a řítila se zpět na Manhattan.

Přikrčila se na zadním sedadle a přikázala řidiči, aby jel po Catherine Street. Na staveništi obecních domů hrála skupinka pubertálních kluků basketbal, ale nevypadalo to, že

by někdo sledoval dům s jejich půdou. Vyskočila z taxíku, přeběhla ulici a odemkla zelené dveře.

V prvním mezipodlaží vytáhla pistoli. Slyšela hluk aut projíždějících ulicí a vrzání dřevěných schodů pod svýma nohama. Když dorazila ke dveřím bytu, jednou zaklepala a zdvihla pistoli.

Otevřela jí vyděšená Viki a Maja vklouzla do místnosti.

Opodál stál Hollis s pistolí v ruce.

„Co se stalo?“ zeptal se.

„Byla to léčka,“ řekla Maja. „Tabulisté vědí, že jsme v New Yorku. Co tu ještě děláte?“

„Jak jsem řekl, máme návštěvu.“ Hollis ukázal rukou vpravo. Kdosi rozhrnul plachty, jimiž byla oddělena pánská ložnice. Na skládací posteli seděl Oscar Hernandez, jonesistický kazatel, který jim půdu opatřil, a vedle něho hispánsky vyhlížející mladík v červené bavlněné bundě.

„Majo! Díky Bohu, že jste v pořádku!“ Hernandez vstal a vřele se na Maju usmál. V civilu byl řidičem městského autobusu, kolárek nosil jen při bohoslužbě. „Vítejte doma.

Už jsme si o vás dělali starosti.“

Z improvizované ženské ložnice se ozval hlas starší ženy. Maja spěšně přešla místnost a odhrnula další plachtu.

Na polním lůžku seděla vedle Gabriela Sophia Briggsová, Hledačka cesty z opuštěného raketového sila, a rozmlouvala s ním. To ona naučila Gabriela, jak má přecházet do jiných světů.

„Á, Harlekýnka se vrací.“ Sophia hleděla na Maju zkoumavě, jako by byla nějaký vzácný druh hada. „Dobrý večer, drahoušku. Nemyslela jsem si, že vás ještě někdy uvidím.“

Ve stínu za radiátorem se cosi pohnulo. Snad pes? Nebo že by si Sophia s sebou přivezla nějaké domácí zvíře? Ne, byla to holčička, seděla na zemi a pažemi si objímala kolena. Když Maja přistoupila o krok blíž, uviděla obličejík, který nevyjadřoval žádnou emoci. Byla to ona čínská holčička z Nové Harmonie.

Někdo tedy přece přežil.

7

Gabriel sledoval Majiny oči, jak pohlédly na holčičku a pak se obrátily k Sophii. „Myslela jsem, že zabili všechny…“

„Všechny kromě Alice Chenové, Joaniny dcerky. Našla jsem ji v raketovém silu, kde ji chránily moje milé korálovky. žoldáci tabulistů po nás sice pátrali, ale prošťárali jen hlavní chodbu.“

„Jak jste se dostaly do New Yorku?“

„Doktorka Briggsová se rozjela do Austinu, kde kontaktovala jednoho příslušníka naší církve,“ vysvětloval Hernandez. „Je nás ještě pár, kdo věříme v ‚nesplacený dluh‘. Chráníme Poutníky, Harlekýny i jejich přátele.“

„Ale co dělají tady?“

„Alice a já jsme svědkové,“ řekla Sophia. „Předávali si nás z jednoho kostela do druhého, až nakonec někdo kontaktoval reverenda Hernandeze.“

„Tady jste ale na nesprávném místě. Nemůžu převzít odpovědnost za vás ani za to dítě.“ Maja přistoupila k Alici.

„Máš dědečka a babičku? Tetu nebo strýčka?“

„Alice přestala mluvit,“ vysvětlovala Sophia. „Je jasné, že prodělala těžký traumatický zážitek.“

„V Nové Harmonii jsem ji slyšela mluvit.“ Maja stála nad Alicí a pomalu artikulovala. „Řekni mi jméno.

Potřebuju jméno někoho, kdo se o tebe může postarat.“

„Nech ji na pokoji, Majo.“ Gabriel vstal z polního lehátka a přidřepl si vedle holčičky. „Alice…,“ zašeptal a okamžitě ucítil auru žalu, která ji obklopovala. Ten pocit byl tak silný a tak temný, že ho málem srazil na kolena. Na okamžik si přál, aby se nikdy nebyl stal Poutníkem. Jak mohl otec vydržet všechnu tu cizí bolest?

Gabriel vstal a zpříma pohlédl Maje do obličeje.

„Zůstane s námi.“

„Další dva lidé nás hodně zpomalí. Musíme odsud okamžitě vypadnout.“

„Zůstane s námi,“ opakoval Gabriel. „Nebo se z téhle půdy nehnu.“

„Nebudeme se o ně muset starat dlouho,“ přimlouvala se Viki. „Reverend Hernandez má přátele, kteří žijí na farmě ve Vermontu.“

„žijí úplně mimo Síť – žádné kreditky, žádné telefony, vůbec žádná elektronika,“ řekl Hernandez. „Můžete tam zůstat, jak dlouho chcete.“

„Jak se tam dostaneme?“ zeptala se Maja.

„Jeďte podzemkou na nádraží Grand Central. Vlak směrem na Harlem odjíždí večer v jedenáct dvacet dva.

Vystoupíte v městečku Ten Mile River a počkáte na nástupišti. Někdo z církve vás vyzvedne autem a odveze na sever.“

Maja zavrtěla hlavou. „Teď je úplně jiná situace, když

Tabula ví, že jsme v New Yorku. Budou monitorovat úplně všechno a bylo by nebezpečné pohybovat se venku. V

ulicích a na každé stanici podzemky jsou bezpečnostní kamery a počítače budou hledat naše obličeje a přesně zaměří naši polohu.“

„O kamerách vím,“ řekl Hernandez. „Proto jsem vám přivedl průvodce.“

Reverend lehce pokynul rukou a mladý Hispánec nenuceně pokročil do středu místnosti. Na hlavě měl baseballovou čepici a na sobě volné sportovní oblečení s logem různých sportovních mužstev. Snažil se sice o sebevědomou chůzi, ale bylo vidět, že je nervózní a chce zapůsobit dobrým dojmem.

„Tohle je můj synovec, Nazarene Romero. Pracuje v oddělení údržby Newyorského dopravního podniku.“

Nazarene si popotáhl nadměrné kalhoty, jako by to bylo součástí představovací ceremonie. „Lidi mi většinou říkaj Naz.“

„Rád tě poznávám, Nazi. Já jsem Hollis. Jak nás chceš dovést na Grand Central?“

„Tak nejdřív si uděláme jasno,“ řekl Naz. „Nejsem ve strýčkově církvi. Jasný? Dostanu vás z města, ale za prachy.

Tisíc pro mě a tisíc pro mýho kámoše Devona.“

„Za cestu na nádraží?“

„Nedostanou vás.“ Naz zdvihl pravou ruku, jako by přísahal před soudem. „To vám garantuju.“

„To není možné,“ ozvala se Maja.

„Půjdeme na stanici bez kamer a pojedeme vlakem, ve kterým taky nejsou kamery. Stačí, když se budete držet mejch pokynů a zaplatíte mi, až se tam dostaneme.“

Hollis vstal a přistoupil k Nazovi. V levé ruce držel pistoli, ale nemusel ji ani mít, aby působil hrozivě. „Já sice momentálně nejsem v církvi, ale pamatuju si dost kázání. V

Třetím dopise z Mississippi Isaac Jones říká, že každý, kdo se vydá nesprávnou cestou, musí přejít temnou řeku do města věčné noci. To nezní zrovna jako místo, kde bys chtěl trávit věčnost…“

„Já přece nikoho nezrazuju, člověče. Budu jenom váš průvodce.“

Všichni se obrátili k Maje a vyčkávali, jak rozhodne.

„Dopravíme vás s tím dítětem na farmu ve Vermontu,“ řekla Sophii. „Pak už se musíte o sebe postarat.“

„Jak si přejete.“

„Za deset minut odcházíme,“ oznámila Maja. „Každý si může vzít batůžek nebo jedno zavazadlo. Viki, rozděl peníze, abys neměla všechno u sebe.“

Alice zůstala sedět na zemi, dál mlčela, ale sledovala, jak v rychlosti probírají své věci. Gabriel nacpal do plátěného batohu dvě trička a nějaké trenky, k tomu nový pas a balíček stodolarovek. Nevěděl, co s japonským mečem, který Trn daroval jeho otci, ale Maja mu zbraň odebrala. Pečlivě talisman uložila do černého kovového pouzdra, v němž

nosila svůj harlekýnský meč.

Zatímco se všichni chystali na cestu, Gabriel nalil šálek čaje a donesl ho Sophii. Energická stará dáma si za celý život zvykla žít sama a starat se o sebe, ale bylo vidět, že namáhavá pouť do New Yorku ji vyčerpala.

„Děkuji.“ Sophia napřáhla dlaň a dotkla se Gabrielovy ruky. V tu chvíli mu připadalo, jako by se zase octli v opuštěném raketovém silu v Arizoně a ona ho učila, jako má vysvobodit Světlo ze svého těla.

„Moc jsem na tebe v posledních měsících myslela, Gabrieli. Co se dělo tady v New Yorku?“

„Všechno v pořádku, řekl bych…“ Gabriel ztišil hlas.

„Učila jsi mě, jak mám přejít přes bariéry, jenže já pořád nevím, jak mám být Poutníkem. Vidím svět jinak, ale nevím, jak to všechno mám změnit.“

„Vydal ses trochu na průzkum? Dostal ses do jiných světů?“

„Ve světě hladových duchů jsem potkal svého bratra.“

„Bylo to nebezpečné?“

„Budu ti pak o tom vyprávět, Sophie. Teď se chci něco dozvědět o svém otci. Poslal do Nové Harmonie dopis.“

„Ano. Martin mi ho dal přečíst, když jsem u něho jednou byla na večeři. Tvůj otec chtěl vědět, jak se všem v osadě daří.“

„Byla tam zpáteční adresa? Jak ho měl Martin kontaktovat?“

„Na obálce nějaká adresa byla, ale Martin se ji chystal zničit. Stálo tam jenom ‚Tyburnský klášter, Londýn‘.“

Gabrielovi připadalo, jako by se tmavá půda rázem naplnila světlem. Tyburnský klášter. Londýn. Tam teď otec patrně žije. Stačí jen zajet do Británie a najít ho.

„Slyšeli jste to?“ ptal se vzrušeně ostatních. „Můj otec je v Londýně. Poslal dopis odněkud z Tyburnského kláštera.“

Maja podala Hollisovi automatickou pětačtyřicítku a nabrala si hrst munice do svého revolveru. Pohlédla na Gabriela a mírně zavrtěla hlavou. „Nejdřív se musíme dostat na bezpečné místo, a tam si o tom promluvíme. Jste všichni připraveni?“

Reverend Hernandez souhlasil, že ještě hodinu zůstane v bytě a bude topit a svítit, jako by byli doma. Ostatní vylezli oknem na požární žebřík a odtud na střechu. Připadalo jim, jako by stáli na jakési náhorní rovině nad městem. Přes Manhattan se hnala mračna a měsíc vypadal jako rozmazané znamení křídou na nebi. Přešplhali přes několik nízkých zídek a dostali se na střechu domu o kus dál v Catherine

Street. Protipožární dveře byly zamčené, ale to pro Maju nepředstavovalo překážku. Vytáhla tenké ocelové páčidlo, vsunula je do klíčové dírky a jemně pohnula zámkem. Pak vrazila silnější páčidlo nad první nástroj a odsunula horní západky do pozice otevřeno. Když odklapla i poslední, strčila do dveří a otevřela je a vedla ostatní po schodech do přízemí budovy sloužící jako skladiště. Hollis otevřel dveře a všichni vyšli do postranní uličky, která ústila do Oliver Street.

Bylo asi deset večer. Úzké uličky se hemžily mladými muži a ženami, kteří toužili naplnit si žaludky pekingskou kachnou a černými vejci, než se vydají do klubů protančit noc. Lidé vystupovali z taxíků nebo postávali na chodnících a četli si jídelní lístky vyvěšené ve výlohách restaurací.

Přestože se Gabriel spolu s ostatními skrýval v davu, připadalo mu, jako by je sledovaly všechny bezpečnostní kamery ve městě.

Když přecházeli po Worth Street na Broadwayi, nepříjemný pocit ještě zesílil. První šel Naz, vedle něho Hollis. Za nimi Viki a pak Sophia s Alicí. Gabriel slyšel Naze, jak vysvětluje, že z podzemní dráhy se stal systém vlaků kontrolovaných počítači. Na některých linkách dokonce řidič musí celou směnu sedět v kabině a znuděně zírat na kontrolky, které fungují samy.

„Vlaky spouští a zastavuje počítač v Brooklynu,“

vykládal Naz. „Neděláš nic jinýho, než že občas zmáčkneš knoflík, aby bylo vidět, že nespíš.“

Gabriel se ohlédl a zjistil, že Maja se zdržela asi o dva metry pozadu. Popruhy batohu a pouzdra na meč měla zkříženy na prsou do tvaru písmene X. Očima neustále přejížděla sem a tam jako kamera, která skenuje nebezpečnou zónu.

Zahnuli doleva na Broadway a blížili se k trojúhelníkovému parku. O několik bloků dál viděli radnici, mohutnou bílou budovu s širokým schodištěm zakončeným korintskými sloupy. Tenhle pseudořecký chrám stál jen pár kroků od Woolworth Building, obchodu podobného gotické katedrále s věží strmě čnějící do noci.

„Možná, že nás kamery zachytily,“ vysvětloval Naz, „ale to je úplně fuk. Další kamera je o kus dál v týhle ulici.

Vidíte ji? Na lucerně skoro u semaforu. Viděli nás, jak jdeme po Broadwayi, ale teď jim zmizíme.“

Vykročil z chodníku a vedl je opuštěným parkem. Na asfaltových cestičkách chabě žhnulo pár světel, ale skupinka se držela ve stínu.

„Kam jdeme?“ zeptal se Gabriel.

„Přímo pod náma je nepoužívaná stanice podzemky.

Postavili ji před sto rokama a po druhý světový válce ji zrušili. žádný kamery. žádný policajti.“

„Jak se dostaneme na Grand Central?“

„S tím si nelámejte hlavu. Můj kámoš tu bude do čtvrt hodiny.“

Prošli houštinkou opelichaných borovic a narazili na cihlovou provozní budovu. Na západní straně objevili mříž

ventilační šachty a Maja ucítila zatuchlý pach podzemky.

Naz je vedl kolem budovy k ocelovým bezpečnostním dveřím. Nevšímal si výstražných nápisů POZOR, NEBEZPEČÍ! VSTUP JEN PRO ZAMĚSTNANCE! a vytáhl z batůžku svazek klíčů.

„Kde jsi k tomu přišel?“ zeptal se Hollis.

„V šuplíku mýho nadřízenýho. Před pár tejdny jsem si je tak ňák vypůjčil a nechal jsem udělat duplikáty.“

Otevřel dveře a vedl je do budovy. Postupovali po ocelové podlaze, všude kolem nich rozvodné krabice a elektrické vedení, otvor v jednom rohu ústil na schodiště.

Dveře se za nimi zavřely, stísněným prostorem zadunělo hlasité bouchnutí. Alice udělala dva rychlé kroky vpřed, než

se jí podařilo ovládnout strach. Vypadala jako polodivoké zvířátko, které se náhle znovu octlo v kleci.

Točité schodiště jako obrovská vývrtka vedlo dolů do prostoru uzavřeného dalšími bezpečnostními dveřmi. Naz se probíral ukradenými klíči, mumlal si pro sebe a snažil se odemknout zámek. Konečně našel ten správný, ale dveře stejně nepovolily.

„Ukaž, zkusím to.“ Hollis zvedl levou nohu a přímým kopem zasáhl zámek. Dveře se rozlétly.

Husím pochodem vstupovali do zrušené stanice Městská radnice. Původní osvětlení chybělo, ale kdosi připevnil na zeď elektrický kabel s několika žárovkami. Automat pro kontrolu jízdenek uprostřed vstupní haly kryla kulatá měděná stříška, takže vypadal jako staromódní biograf s uvaděčkami a červenou plyšovou oponou. Za ním dřevěné turnikety a betonové nástupiště přímo vedle kolejí.

Podlahu pokrývala vrstva šedobílého prachu a zatuchlý vzduch byl cítit strojním olejem. Gabrielovi připadalo, jako by byl zavřený v hrobce, dokud se nepodíval na strop.

Připomínal mu středověký kostel. Vysoké oblouky se zvedaly od země a stýkaly se v nosnících uprostřed. Tunel také tvořily oblouky, osvětlené zkorodovanými mosaznými svícny s matovými kulatými žárovkami. žádné reklamy.

žádné bezpečnostní kamery. Zdi a stěny zdobily bílé, červené a temně zelené kachlíky uspořádané do složitých geometrických vzorů. Dodávaly podzemnímu prostoru atmosféru svatyně, útočiště před chaosem vládnoucím tam nahoře.

Gabriel ucítil na tváři závan teplého vzduchu a vzápětí zaslechl vzdálený hřmot, postupně nabývající na síle. Za pár vteřin se ze zatáčky vynořil vlak a bez zastavení se prořítil stanicí.

„To je místní linka číslo šest,“ řekl Naz. „Tady se obrací po smyčce a jede zpátky z centra ven.“

„Tou se dostaneme na Grand Central?“ zeptala se Sophia.

„My nepojedeme šestkou. Tam je moc lidí.“ Naz mrkl na hodinky. „Vy se povezete soukromým vlakem a nikdo vás neuvidí. Musíte chvíli počkat. Devon tu bude za pár minut.“

Naz začal přecházet sem a tam před kontrolním stánkem, a když se v tunelu vynořila světla, zjevně se mu ulevilo. „Už

je tu. Potřebuju tu první tisícku, a to teď hned.“

Viki mu podala svazek stodolarovek a Naz prošel dřevěným turniketem na nástupiště. Zamával rukama na jediný vagon vjíždějící do stanice s nákladním přívěsem plným pytlů s odpadky. U kontrolního panelu v řídicí kabině stál štíhlý černoch vysoký hodně přes sto osmdesát. Zastavil vůz a otevřel posuvné dveře. Naz si s ním potřásl rukou, vyměnili si pár slov, načež podal kamarádovi peníze.

„Dělejte!“ křikl na své společníky. „Za minutu je tu další vlak.“

Maja vedla přátele do vozu a nařídila jim, aby se usadili na koncích vagonu, aby je nebylo vidět okny. Všichni ji poslechli, dokonce i Alice. Zdálo se, že holčička plně chápe, co se kolem ní děje, ale žádné hnutí mysli najevo nedávala.

Devon stál ve dveřích kabiny velikosti skříně. „Vítejte na palubě popelářského vlaku,“ zahovořil k cestujícím.

„Několikrát budeme muset přejet na jinou trať, ale na Grand Central budeme zhruba za čtvrt hodinky. Zastavíme u údržby, protože tam nejsou žádné televizní kamery.“

Naz se spokojeně usmíval, jako by právě předvedl kouzelnický trik. „Vidíte? Co jsem vám povídal?“

Devon stiskl řídicí páku a vlak se se škubnutím dal do pohybu; vyjel z opuštěné stanice, zvolna nabíraje rychlost.

Vagon se trochu zakolébal zpředu dozadu, a už se hnali pod ulicemi Manhattanu. Devon zastavil ve stanici Spring Street, ale neotevřel dveře. Čekal, až se v tunelu rozsvítí zelená, a pak opět stiskl páku.

Gabriel se zvedl ze sedadla a přistoupil k Maje. Okénko ve dveřích bylo trochu pootevřené a dovnitř proudil teplý vzduch. Když vlak přejel opět na jinou kolej, připadalo jim, jako by putovali nějakou tajnou čtvrtí města. V dálce se mihla světla, odrazila se od kolejí, ozvalo se klapání a už

zase hladce projížděli stanicí Bleecker Street. Gabriel několikrát jel východní linkou, ale tohle bylo něco úplně jiného. Tady v říši stínů byli v bezpečí, jen krok od pátravých zraků Mašinerie.

Astor Place. Union Square. Pak se dveře řídicí kabiny otevřely. Vlak jel dál, ale Devon už ho neřídil.

„Něco se děje…“

„Nějaký problém?“ zeptala se Maja.

„My jsme údržbářský vlak,“ vysvětloval Devon. „Měl bych ho řídit. Ale když jsme vyjeli z minulé stanice, převzal řízení počítač. Snažil jsem se dovolat na dispečink, ale vysílačka nefunguje.“

Naz vyskočil a zvedl obě ruce, jako by se snažil zabránit hádce. „Nic to neznamená. Nejspíš je za náma další vlak.“

„Kdyby to tak bylo, zastavili by nás na Bleecker Street.“

Devon se vrátil do řídicí kabiny a znovu zkoušel páku, ale vlak jeho pokusy ignoroval a projel stanicí Třiadvacátá ulice stejnoměrnou mírnou rychlostí.

Maja vytáhla keramickou pistoli, kterou sebrala Aronovovi. Mířila na podlahu. „Chci zastavit v příští stanici.“

„On ho nemůže zastavit,“ řekl Naz. „Všechno řídí počítač.“

Všichni teď byli na nohou, dokonce i Sophia a Alice, a drželi se tyčí uprostřed vagonu. Za okny se míhala světla a kola vlaku tikala jako hodiny.

„Má to záchrannou brzdu?“ zeptala se Maja Devona.

„Má, ale nevím, jak se s ní zachází. Počítač dává vlaku pokyn, aby pokračoval v jízdě.“

„Dokážeš otevřít dveře?“

„Ne, pokud vlak nezastaví. Můžu vypnout bezpečnostní zámek, takže je můžeš otevřít ručně.“

„Dobře. Udělej to.“

Všichni se dívali z oken, jak projíždějí stanicí Osmadvacátá ulice. Newyorčané postávající na nástupišti vypadali, jako by ve vteřině všichni zmrzli.

Maja se obrátila k Hollisovi. „Otevři dveře. Až dojedeme na Dvaačtyřicátou, vyskočíme.“

„Já zůstanu ve vlaku,“ oznámil Naz.

„Půjdeš s námi.“

„Na to zapomeňte. Nepotřebuju vaše peníze.“

„Teď bych si s penězi nedělala starosti.“ Maja trochu zvedla pistoli a namířila na Nazovo koleno. „Chci se vyhnout kamerám a dostat se na Grand Central.“

Když vyjeli ze stanice Třiatřicátá ulice, Devon vypnul bezpečnostní zámek. Hollis násilím rozevřel dveře a podržel je otevřené. V intervalu několika metrů míjeli ocelové nosníky podpírající strop tunelu. Připadalo jim, jako by projížděli nekonečnou chodbou bez východu.

„Oukej!“ zavolal Devon. „Připravte se!“ Na stěně řídicí kabiny viděli červenou páku ve tvaru T a Devon ji popadl a silně za ni zatáhl. Ozvalo se pronikavé skřípění kovu o kov.

Vagon se začal otřásat, ale kola se točila dál. Když vjížděli do stanice Dvaačtyřicátá, cestující uskakovali od okraje nástupiště.

Nejprve vyskočila Alice se Sophií, za nimi Viki, Hollis a Gabriel. Vlak jel tak pomalu, že se Gabriel udržel na nohou.

Když se na betonové ploše nástupiště ohlédl, uviděl, jak Maja vyvléká z vagonu Naze. Potom za neustálého skřípění kol vlak zmizel v tunelu. Lidé na nástupišti se tvářili zaraženě, nějaký muž stiskl tlačítko mobilního telefonu.

„Pojďte honem!“ vykřikla Maja a všichni se dali do běhu.

8

Dodávka projela kolem betonového zátarasu a zastavila na Vanderbilt Avenue u vchodu do nádraží Grand Central.

Gardista držící stráž před nádražní budovou k ní přistoupil, ale Nathan Boone pokynul jednomu ze svých žoldáků, newyorskému detektivovi jménem Ray Mitchell. Ray stáhl zadní okénko a ukázal ozbrojenci odznak. „Dostali jsme hlášku, že tady na nádraží obchoduje pár dealerů,“

vysvětloval. „Někdo říkal, že prý mají s sebou nějakou malou čínskou holku. Věřil byste tomu? To už mi přijde trochu moc – když chcete prodávat fet, tak si snad aspoň zařídíte hlídání.“

Gardista se usmál a sklonil hlaveň pušky. „Jsem v tomhle městě šest dní,“ řekl. „Všichni jsou tady trochu na hlavu.“

Řidič, žoldák z Jihoafrické republiky jménem Vanderpoul, zůstal sedět za volantem, Boone s Mitchellem a jeho partnerem detektivem Krausem vystoupili. Ray Mitchell byl drobný mužík, který rychle mluvil a rád nosil značkové oblečení. Krause představoval pravý opak – ohromný, hromotlucký policajt s brunátnou tváří, který

vypadal permanentně naštvaný. Boone jim oběma platil měsíční paušál a občas jim dával odměnu za práci navíc.

„Tak co?“ zeptal se Krause. „Kam zdrhli, když

vyskočili?“

„Počkejte,“ zavelel Boone. Do sluchátek mu průběžně přicházely informace od dvou týmů žoldáků i z počítačového střediska Bratří v Berlíně. Berlínští technici se nabourali do bezpečnostního systému newyorské dopravy a pomocí skenovacích programů pátrali po uprchlících.

„Jsou ještě na nástupišti,“ řekl Boone. „Kamery je zabírají, jak jdou k vagonu.“

„Takže jim půjdeme naproti k vlaku?“ zeptal se Mitchell.

„Zatím ne. Maja ví, že jsme jí na stopě, a podle toho se zařídí. Především se bude chtít ztratit z dohledu kamer.“

Mitchell se usmál a podíval se na svého partnera. „A právě proto ji chytíme.“

Boone sáhl do nákladního prostoru dodávky a vytáhl aluminiový kufřík se sledovacím zařízením a troje infračervené brýle.

„Pojďme dovnitř. Kontaktuji náš tým připravený k akci na Páté avenue.“

Všichni tři vešli do nádražní budovy a začali sestupovat po jednom z širokých mramorových schodišť, jež měla připomínat pařížskou Operu. Když přicházeli do hlavní haly, Mitchell dohonil Boonea. „Rád bych si ujasnil pár věcí,“

oslovil ho. „Klidně s váma budeme jezdit po New Yorku,

abyste neměli problémy, ale nehodláme nikoho odprásknout.“

„To po vás taky nechci. Vy si jenom musíte poradit s úředními osobami.“

„Maličkost. Zajdu na dopravní policii a řeknu jim, že jsme tu.“

Mitchell vytáhl z kapsy odznak, přišpendlil si ho na sako a spěšně se vzdálil jednou z chodeb. Krause zůstal s Boonem jako obrovský bodyguard a společně vykročili k centrálnímu informačnímu stánku s hodinami se čtyřmi ciferníky na střeše. Pouhá velikost nádražní haly, okna klenutá do oblouku, bílé mramorové podlahy a kamenné zdi, to vše Boonea utvrzovalo v přesvědčení, že jeho strana v této tajné válce musí vyhrát. Nádražím prošly každoročně miliony lidí, ale jen pár z nich vědělo, že sama tato budova je rafinovaným projevem moci Bratří.

Jedním z nejmocnějších stoupenců Bratří v Americe byl na počátku dvacátého století William K. Vanderbilt, železniční magnát, který dal nádraží Grand Central postavit.

Vanderbilt požadoval, aby strop hlavní haly klenoucí se pět poschodí nad mramorovou podlahou byl vyzdoben souhvězdími zvěrokruhu. Hvězdy údajně měly být zpodobněny tak, jak shlížely na Středozemní moře v době Kristova života. Ale nikdo, ani egyptští astrologové v prvním století, takovou oblohu nikdy neviděl. Zodiak na stropě byl totiž vymalován obráceně.

Boonea bavilo číst nejrůznější teorie, proč jsou hvězdy takto uspořádány. Nejpopulárnější vysvětlení pravilo, že malíř prostě okopíroval kresbu nalezenou ve středověkém rukopisu, kde byly konstelace zachyceny z pohledu někoho, kdo se nachází mimo naši sluneční soustavu. Nikdo nikdy ale nevysvětlil, proč Vanderbiltovi architekti dovolili, aby tak podivná představa byla zachycena na tak významné budově.

Bratří ovšem vědí, že výzdoba stropu se středověkými kosmologickými představami vůbec nesouvisí. Souhvězdí jsou správně umístěna z pohledu někoho, kdo je ukryt uvnitř dutého stropu, odkud pozoruje cestující spěchající k vlakům.

Většina hvězd má podobu žárovek blikajících na bleděmodrém nebi, ale mezi nimi je také několik pozorovacích otvorů. V minulosti odtud policisté a příslušníci železniční ostrahy sledovali dalekohledem pohyby podezřele vyhlížejících občanů. Dnes je pomocí skenerů a dalšího elektronického vybavení sledována celá populace. Obrácený zvěrokruh naznačuje, že pouze pozorovatelé shůry vidí vesmír správně. Všichni ostatní se domnívají, že hvězdy jsou na správných místech.

Boone přijal hovor přes satelitní telefon a do uší mu zazněl tichý hlas bývalého britského vojáka jménem Summerfield. Jeho tým dorazil ke vchodu do nádraží a zaparkoval za Booneovou dodávkou. Pro dnešní operaci byli vybráni většinou muži, kteří se zapojili do akce v Arizoně.

Operace Nová Harmonie povzbudila morálku mužstva, nutné násilí stmelilo skupinku žoldáků rozličných národností a různého sociálního původu.

„Co teď?“ ptal se Summerfield.

„Rozdělte se do malých skupinek a vejděte různými vchody.“ Boone se podíval na tabuli s jízdními řády.

„Sejdeme se u třicáté koleje, u vlaku do Stamfordu.“

„Myslel jsem, že nastupují do vlaku.“

„Maja chce jenom chránit svého Poutníka. Takže se bude chtít co nejrychleji schovat. Což znamená, že půjdou tunelem, anebo najdou prostor pro údržbu.“

„Pokyny jsou stále stejné?“

„Všichni kromě Gabriela jsou teď v kategorii okamžitého ukončení.“

Summerfield vypnul telefon a Boone přijal další hovor od internetového týmu. Maja s ostatními došli na nástupiště, ale do vlaku nenastoupili. Vloni v Praze Boone zabil Majina otce, a proto měl k mladé ženě zvláštní vztah. Nebyla tak tvrdá jako její otec, dokonce se kdysi odmítala stát Harlekýnkou. Udělala už jednu chybu – a další rozhodnutí bude znamenat její konec.

9

Naz vedl Maju a ostatní bludištěm schodišť a chodeb k vlaku na Times Square. Nástupiště bylo jasně osvětlené a vlaky odtud odjížděly ze tří různých kolejí. Šedou betonovou podlahu tečkovaly černé skvrny žvýkaček, které tvořily nahodilou mozaiku. O pár desítek metrů dál skupinka mužů odkudsi z Karibiku hrála na ocelové bubínky melodii v rytmu kalypso.

Zatím na žádné žoldáky nenarazili, ale Maja si byla jista, že je tabulisté sledují pomocí bezpečnostního systému podzemní dráhy. Věděla, že teď, když odhalili jejich pobyt v New Yorku, využijí veškerých prostředků, aby je dostihli.

Podle Naze stačilo, když půjdou tunelem podzemky a pak sejdou po schodech na nižší úroveň nádraží. Jenže u tunelu hlídal příslušník dopravní ostrahy, a i kdyby nakrásně zmizel, někdo by mohl upozornit dozorčího, že do kolejiště seskočila celá skupina lidí.

Jediná bezpečná cesta do tunelu vedla zamčenými dveřmi označenými zašlými zlatými písmeny hlásajícími slovo KNICKERBOCKER. Ve šťastnějších dobách totiž

vedla chodba přímo z nástupiště podzemní dráhy do baru

starobylého hotelu Knickerbocker. Z hotelu se sice mezitím stal činžovní dům, ale dveře tu zůstaly, nepovšimnuty desetitisíci cestujících, kteří je den co den míjeli.

Maja stála na nástupišti a v zástupu lidí spěchajících k vlaku si připadala strašně nápadná. Když vlak odhrkal ze stanice, Hollis k ní přistoupil a tiše promluvil.

„Pořád ještě chceš jet vlakem do Ten Mile River?“

„Zhodnotíme situaci, až se dostaneme na nástupiště. Naz tvrdí, že tam nejsou žádné kamery.“

Hollis přikývl. „Tabulistické skenery nás nejspíš zachytily, když jsme odešli z naší půdy a procházeli Chinatownem. Pak si asi někdo dal dohromady, že použijeme opuštěnou stanici podzemky, a naboural se do počítače dopravního podniku.“

„Napadá mě ještě jedno vysvětlení.“ Maja ukázala očima na Naze.

„Jo, taky jsem o tom uvažoval. Ale pozoroval jsem ho, když jsme jeli vlakem. Vypadal skutečně vyděšeně.“

„Drž se u něho, Hollisi. Kdyby chtěl utíkat, zadrž ho.“

Přijel další vlak, nabral novou várku cestujících a odrachotil na západ směrem k Osmé avenue. Připadalo jim, že tam snad zůstanou stát navždy. Konečně dopravního policistu zavolali vysílačkou a on kamsi odspěchal. Naz přeběhl ke dveřím s nápisem KNICKERBOCKER a spěšně začal probírat svazek klíčů. Když zámek s cvaknutím odemkl, usmál se a otevřel dveře.

„Na zvláštní prohlídku podzemní dráhy prosím tudy,“

pronesl hlasitě a několik cestujících na peroně sledovalo, jak skupinka mizí v tajemném vchodu. Když Naz dveře zase zavřel, stáli v těsném hloučku v krátké temné chodbě. Vedl je kolem poklopu průlezu a pak po čtyřech betonových schodech k tunelu.

Octli se mezi dvěma kolejemi a Naz ukazoval na třetí, nabitou elektrickým proudem. „Dávejte pozor na ten dřevěnej kryt,“ vysvětloval. „Kdyby se prolomil a vy byste se tý koleje dotkli, je na místě po vás.“

Tunel byl zčernalý sazemi a páchlo to tu jako v kanále.

Voda stékala v čúrcích odvodňovací stružkou a prosakovala betonovou stěnou, takže se její povrch leskl jako naolejovaný. Stanice Městská radnice byla zaprášená, ale docela čistá, zato tunel na Times Square byl plný odpadků.

Všude pobíhaly krysy, temně šedé a dlouhé skoro třicet centimetrů. Tohle byl jejich svět a lidí se nebály. Vetřelců si nevšímaly a klidně dál štrachaly v odpadcích, domlouvaly se pištěním a cupitaly po zdi.

„Nejsou nebezpečné,“ ujistil je Naz. „Jen se dívejte, kam šlapete. Když upadnete, polezou přes vás.“

Hollis se držel těsně za ním. „Kde jsou ty dveře, co jsi o nich mluvil?“

„Hned za rohem. Přísahám Bohu. Dívejte se po žlutým světle.“

Vtom zaslechli temný dunivý zvuk, jako vzdálené hřmění, a vzápětí uviděli reflektory blížícího se vlaku. „Na vedlejší kolej! Na vedlejší kolej!“ zakřičel Naz. Nečekal na ostatní a skočil přes třetí kolej na sousední dráhu.

Všichni kromě Sophie ho následovali. Stará paní vypadala vyčerpaně a mírně zmateně. Světla vlaku se rychle blížila, a tak musela riskovat a stoupnout si přímo na dřevěný kryt třetí koleje. Naštěstí ji udržel a ona vzápětí seskočila k ostatním. Naz se rozběhl po kolejích vpřed a už

se zase vracel. Vypadal vzrušeně. „Dobrý. Myslím, že jsem našel dveře na schodiště. Pojďte za mnou a –“

Vlak projíždějící po sousední koleji přehlušil další slova.

Maja viděla míhající se obrazy cestujících zarámované okny vagonu – stařík v pletené čepici, dívka s copánky – a vlak byl pryč. Vzduchem se třepetal papír od bonbonu a zvolna se snášel k zemi jako uschlý list. Postupovali dál až k místu, kde se trať větvila do tří směrů. Naz se dal doprava a vedl je k otevřeným dveřím osvětleným jedinou žárovkou.

Vystoupil po třech kovových schodech a vkročil do tunelu pro údržbu, Alice a Viki se držely těsně za ním. Když

všichni zdolali schody, Hollis zavrtěl hlavou. „Musíme zpomalit. Sophia začíná být unavená.“

„Najdi bezpečné místo a počkej na nás,“ řekla Maja.

„Gabriel a já ji přivedeme.“

Maja věděla, že její otec by klidně zradil zbytek skupiny, jen aby zachránil Poutníka, ale ona na tuhle strategii

nemohla spoléhat. Gabriel rozhodně nemíní nechat někoho v tunelech, a už vůbec ne ženu, která byla jeho učitelkou.

Ohlédla se zpět a zjistila, že Gabriel vzal Sophiin batoh a hodil si ho na záda. Když jí ale nabídl rámě, stará dáma energicky zavrtěla hlavou, jako by chtěla říct: nepotřebuju ničí pomoc. Ušla pár kroků, když vtom temnotu tunelu proťal jasně červený laserový paprsek. „K zemi!“ zakřičela Maja. „K ze –“

Ozval se ostrý praskavý zvuk a do Sophiiných zad se zaryla kulka. Učitelka padla na tvář, pokusila se vstát a pak se zhroutila. Maja vytáhla pistoli a vypálila několik ran do tmy, zatímco Gabriel zvedl Sophii na rukou a běžel s ní ke schodům. Maja za ním, ve dveřích se na okamžik zastavila, aby znovu vypálila. Laserový paprsek zmizel a čtyři temné postavy se rozplynuly ve stínech tunelu.

Maja vycvakla zásobník z revolveru a podavačem vytlačila ven prázdné nábojnice. Když vešla do servisního tunelu se stěnami z červených cihel, už nabíjela znovu.

Gabriel klečel na zemi a objímal Sophiino bezvládné tělo.

Hnědou koženou bundu měl celou od krve.

„Dýchá?“

„Je mrtvá,“ řekl Gabriel. „Držel jsem ji, když umírala, a cítil jsem, jak Světlo opouští její tělo.“

„Gabrieli…“

„Cítil jsem, že umírá,“ opakoval Gabriel. „Jako by mi mezi prsty protékala voda. Nemohl jsem ji zadržet. Nemohl jsem to zastavit…“ Prudce se roztřásl.

„Tabulisté jsou nám v patách,“ řekla Maja. „Nemůžeme tu zůstat. Budeš ji tu muset nechat.“

Stiskla mu rukou rameno a sledovala, jak něžně pokládá Sophiino tělo na zem. Za pár vteřin už spěchali tunelem k odpočívadlu na schodišti, kde čekali ostatní. Viki zalapala po dechu, když uviděla na Gabrielově bundě krev, a Alice vypadala, že každou chvíli uteče. Kývala hlavou ze strany na stranu. Maja cítila, že si myslí: Kdo mě teď bude ochraňovat?

„Co se stalo?“ ptala se Viki. „Kde je Sophia?“

„Zabili ji. A jsou nám v patách.“

Viki si přikryla ústa dlaní a Naz vypadal, že hodlá dezertovat.

„Tak a dost,“ řekl. „Končim. V tomdle nejedu.“

„Nemáš na vybranou. Pokud jde o tabulisty, jsi teď jenom další cíl. Jsme přímo pod stanicí metra. Musíš nás odsud dostat zpátky na ulici.“ Maja se obrátila k ostatním.

„Bude to namáhavé, ale snažte se zůstat pohromadě.

Kdybychom se rozdělili, sejdeme se zítra v sedm ráno u Dětí čistého.“

Zjevně vyděšený Naz je provedl dolů po schodech a tunelem s elektrickým vedením na stropě. Připadalo jim, že váha terminálu nad nimi je tlačí hlouběji do země. Narazili

na další schodiště, tentokrát hodně úzké, a Naz se po něm vydal vzhůru. Vzduch v tunelu, do něhož vešli, byl horký a vlhký. Podél stěn vedly dvě bílé roury, každá měla o něco víc než půl metru v průměru.

„Trubky s párou,“ zamumlal Naz. „Nesahat.“

Pokračovali podél rour, až se dvojicí ocelových bezpečnostních dveří dostali do servisní místnosti se stropem skoro v desetimetrové výšce. Stýkaly se tu čtyři obrovité parovody z různých části metra. Na tlak dohlížela měřidla z nerez oceli a přebytek odváděly regulační ventily.

Z pukliny ve stropě prýštila stojatá voda a kapala na zem. V

místnosti panoval smrdutý, naplesnivělý odér skleníku s tropickými rostlinami.

Maja za sebou zabouchla bezpečnostní dveře a rozhlédla se. Její otec by situaci zhodnotil jako „slepý kaňon“, což

znamená místo s jedním vchodem a žádnou možností úniku.

„Co teď?“ zeptala se.

„Já nevim,“ řekl Naz. „Snažim se jenom dostat ven.“

„To není pravda,“ řekla Maja. „Tys nás sem zavedl.“

Tasila nůž pro boj zblízka a sevřela rukojeť v pěsti. Než

mohl Naz zareagovat, popadla ho za bundu a přimáčkla ke zdi. Špičku nože mu tiskla do jamky nad prsní kostí.

„Kolik ti zaplatili?“

„Nic! Nikdo mě neplatí!“

„V těchhle tunelech nejsou bezpečnostní kamery. Ale stejně nás sledovali. A teď jsi nás zavedl do další pasti.“

Gabriel jí stanul po boku. „Pusť ho, Majo.“

„Celé je to naplánované. Tabula nechtěla útočit na dům v Chinatownu. Je to moc na očích veřejnosti a policii. Ale tady dole si můžou dělat, co se jim zamane.“

Na jeden z parovodů skanula kapka vody a s tichým zasyčením se vypařila. Gabriel se naklonil kupředu a soustředěně se zadíval do Nazovy tváře.

„Pracuješ pro Tabulu, Nazi?“

„Ne. Přísahám Bohu, že ne. Jenom jsem si chtěl vydělat ňáký prachy.“

„Možná nás sledovali jinak,“ nadhodila Viki.

„Pamatujete si na Los Angeles? Dali mi do boty štěnici.“

Štěnice jsou malé rádiové vysílače, které udávají polohu objektu sledování. Maja pečlivě prohlédla každý předmět, který se v posledních několika měsících dostal na půdu.

Každý kousek oblečení a nábytku prohledala jako podezřívavý celník. Soustředila se na nůž ve své ruce a náhle ji přepadla pochybnost, jako by do ní vstoupil duch.

Jeden předmět neprozkoumala. Zlaté jablko, hozené jí do cesty, tak lákavé, tak neodolatelné, že Tabula věděla, že po něm sáhne.

Maja poodstoupila od Naze, vrátila nůž zpátky do pochvy a vytáhla z tašky na rameni keramickou pistoli.

Vzpomněla si na potyčku s Aronovem a analyzovala každou vteřinu. Proč ji nezabili, když do taxíku nasedla? Protože to

bylo naplánováno, usoudila. Protože věděli, že je zavede ke Gabrielovi.

Když kontrolovala keramickou zbraň, všichni mlčeli.

Hlaveň a konstrukce nebyly dostatečně silné na to, aby se v nich štěnice dala ukrýt, ale plastiková rukojeť se pro takový účel hodila dokonale. Maja zasunula pažbu do úzké štěrbiny mezi dvěma trubkami a hlavně použila jako páčidla. Vší silou na ni zatlačila a rukojeť se s hlasitým cvaknutím rozlomila. Na zem vypadla perlově šedá štěnice. Když ji vzala do ruky, byla horká. Jako by držela na dlani jiskru.

„Co to kruci je?“ domáhal se odpovědi Naz. „Co to má bejt?“

„Tímhle nás sledovali v tunelu,“ ozval se Hollis. „Jdou za rádiovým signálem.“

Maja položila štěnici na úzkou betonovou římsu a rozdrtila ji revolverem. Připadalo jí, jako by tu s nimi byl její otec a hleděl na ni s pohrdáním. Jistě by jí řekl německy něco drsného a zraňujícího. Když byla malá, snažil se jí vštípit harlekýnský pohled na svět: vždycky se měj na pozoru, vždycky buď ostražitá. Ona to tehdy odmítala. A teď bezmyšlenkovitě přijala podstrčenou zbraň, zavinila Sophiinu smrt a zavedla Gabriela do pasti.

Rozhlédla se po místnosti ve snaze najít východ. Jediná možná cesta vedla nahoru po žebříku údržby souběžném s jedním svisle uloženým potrubím. Parovod vycházel

otvorem ve stropě a úzkou mezerou vedle něj by se snad mohli protáhnout.

„Vyšplhejte po tom žebříku o patro výš,“ nařídila svým společníkům. „Dostaneme se ven přes nádraží.“

Naz vyběhl po žebříku a protlačil se škvírou do vyššího podlaží. Potom Gabriel a za ním Hollis a Viki. Od okamžiku, kdy opustili půdu v Chinatownu, byla Alice v čele skupinky, hnala ji snaha utéct před Tabulou. Teď ale vylezla po žebříku a najednou váhala. Maja sledovala, jak se dítě snaží najít nejlepší způsob, jak se chránit.

„Pospěš si,“ pobídla ji. „Musíš za nimi.“

Uslyšela bouchnutí. Někdo zavřel jedny z ocelových dveří v tunelu. Sophiini vrazi byli uvnitř a blížili se. Alice sjela po žebříku dolů a zmizela za jedním parovodem. Maja věděla, že by bylo zbytečné snažit se ji vytáhnout. Zůstane tam, kde je, dokud tabulisté neodejdou.

Maja stála uprostřed místnosti a zvažovala možnosti s nelítostnou harlekýnskou jasností. Tabulisté postupovali rychle a pravděpodobně neočekávali protiútok. Zatím nedokázala Gabriela účinně ochránit, ale může své chyby ještě napravit. Harlekýni jsou prokleti za své činy, ale mohou být vykoupeni obětí.

Stáhla tašku z ramene a hodila ji na zem. Využila přetlakových ventilů a měřidel jako úchytů a vyšplhala na jeden z parovodů a pak se vyhoupla na další nad ním. Octla se teď pět metrů nad zemí přímo proti vchodu. Vzduch byl

horký a špatně se v něm dýchalo. Z tunelu se ozvaly tiché zvuky. Vytáhla revolver z pouzdra a čekala. Nohy se jí třásly napětím, obličej jí zaléval pot.

Dveře se rozlétly a v otvoru se objevil shrbený obrovský chlap s plnovousem. V ruce měl zbraň s laserovým zaměřovačem pod hlavní. Rychle se rozhlédl po místnosti a postoupil o pár kroků vpřed. Maja seskočila a vypálila.

Kulka zasáhla žoldáka do krční jamky. Zhroutil se na podlahu.

Maja dopadla na zem, udělala salto vpřed a vyskočila na nohy. Zjistila, že žoldákova mrtvola drží dveře otevřené. Ze tmy zazářily jasně červené laserové paprsky a ona se rozběhla do krytu. Od stěny se odrazila kulka a zasáhla jeden z ventilů. Do vzduchu se vyvalila pára. Maja se přikrčila, nevěděla, kam se schovat. Vtom se zpod jedné roury vynořila Alicina ručka.

Když se o stěnu rozpleskla další kulka, Maja sebou hodila na beton a bokem se zasunula pod rouru. Ležela teď přímo za Alicí a holčička se na ni dívala přes rameno.

Nevypadala rozzlobeně ani vyděšeně, spíš jako zvířátko v zoo, které si prohlíží nový přírůstek v kleci. Výstřely utichly a laserové paprsky zmizely. Ticho. Maja sevřela revolver v obou rukou, pravačku v levé dlani. Chystala se vyskočit, natáhnout paže a začít pálit.

„Majo?“ Odkudsi z temného tunelu zazněl mužský hlas.

Americký přízvuk. Klidný, nevystrašený. „Tady Nathan Boone. Jsem šéf bezpečnosti nadace Zelená země.“

Maja věděla, kdo to je. žoldák Tabuly, který v Praze zabil jejího otce. Překvapilo ji, že s ní mluví. Možná se ji snaží rozzuřit, aby zaútočila.

„Vím, že tam jsi,“ pokračoval Boone. „Právě jsi zabila jednoho z mých nejlepších zaměstnanců.“

Harlekýnské pravidlo zakazovalo mluvit s nepřítelem, pokud to člověku neposkytovalo nějakou výhodu. Měla v úmyslu mlčet, ale pak si vzpomněla na Gabriela. Když

Boonea zabaví, bude mít Poutník víc času na útěk.

„Co chcete?“ zeptala se.

„Gabriel zemře, jestli ho nenecháš odejít z téhle místnosti. Slibuji, že neublížíme Gabrielovi, Viki, ani vašemu průvodci.“

Maja uvažovala, jestli Boone ví, že je s nimi Alice. Jistě by ji také zabil, kdyby pochopil, že dítě přežilo vyvraždění Nové Harmonie.

„A co Hollis?“ zeptala se.

„Oba jste se rozhodli bojovat proti Bratřím. Teď musíte nést následky.“

„Proč bych vám měla věřit? Zabil jste mého otce.“

„To byla jeho volba.“ Booneův hlas zněl rozladěně. „Dal jsem mu na vybranou, ale byl příliš tvrdohlavý, než aby využil nabízenou šanci.“

„Potřebujeme si o tom promluvit. Dejte nám pár minut.“

„Nemáte pár minut. Nemáte na výběr. Nebudeme vyjednávat. Jestli jsi opravdová Harlekýnka, pak určitě chceš zachránit Poutníka. Pošli ostatní k nám do tunelu, jinak tu všichni zemřou. Máme technickou výhodu.“

O čem to mluví? pomyslela si Maja. Jakou technickou výhodu? Alice se na ni upřeně dívala. Dotkla se dlaní teplého povrchu parovodu nad nimi a pak natáhla ruku.

Pokoušela se jí něco sdělit.

„Copak mi chceš říct?“ šeptla Maja.

„Už ses rozhodla?“ zavolal Boone.

Ticho.

Kryt jedné ze dvou zářivek na stropě místnosti zasáhla kulka. Další výstřely a kryt se ve spršce jisker utrhl z držáku. Svítidlo se odrazilo od jednoho parovodu a roztříštilo se o zem.

Místnost potemněla a Maja pochopila, co se jí dítě snažilo vysvětlit. Boone a jeho žoldáci mají brýle pro noční vidění. Jakmile zničí i druhou zářivku, bude Maja úplně slepá, kdežto Boone a jeho muži své cíle uvidí. Jediný způsob, jak se schovat před infračervenými senzory brýlí, byl ochladit se na hodně nízkou teplotu, anebo přimáčknout tělo k něčemu horkému. Alice to věděla. Proto se schovávala mezi parovody.

Znovu se rozpoutala střelba. Dva laserové paprsky teď mířily na druhou zářivku. Alice se odkulila od parovodu a upřeně pozorovala mrtvé tělo mezi dveřmi.

„Zůstaň tady!“ vykřikla Maja, ale holčička vyskočila a běžela ke dveřím. Když dorazila k mrtvému žoldákovi, přikrčila se, aby byla co nejmenší, a popadla cosi, co měl mrtvý muž připnuto na opasku. Když připelášila zpátky, Maja uviděla, že nese brýle pro noční vidění i s příruční baterií. Hodila vše Maje a vrátila se do své skrýše za parovodem.

Kulka zasáhla zbylou zářivku a místnost se ponořila do tmy. Bylo to, jako by se octli ve sluji hluboko pod zemským povrchem. Maja si nasadila infračervené brýle. Stiskla knoflík osvětlovače a prostor se okamžitě zbarvil různými odstíny zelené. Každý předmět s vyšší teplotou – trubky parovodu, tlakové ventily, kůže na její levé ruce – žhnul jasnou, smaragdovou zelení, jako by byl radioaktivní.

Betonové stěny a podlaha měly světlezelenou barvu připomínající mladé lístky na jaře.

Maja vyhlédla zpoza parovodu a uviděla stále jasnější ostře zelené světlo. Kdosi se blížil tunelem k otevřeným dveřím. Světlo se zachvělo a ve dveřích stanul žoldák v brýlích pro noční vidění. Opatrně překročil mrtvé tělo a vstoupil do místnosti, v rukou pušku s krátkou hlavní.

Maja se za rourou posunula a přitiskla se zády k horkému kovu. žoldákovu pozici a pohyby po místnosti

nebylo možné předvídat, může naplánovat jen povšechný směr útoku. Měla pocit, že všechna její síla proudí z ramen a paží do zbraně v rukou. Nadechla se, zadržela dech a jediným pohybem se přemístila před rouru.

Ve dveřích se objevil třetí žoldák, se samopalem. Střelila ho do prsou. Zablesklo se a náraz kulky ho odhodil dozadu.

Než jeho mrtvé tělo stačilo dopadnout na zem, otočila se a zabila muže s puškou. Ticho. Slabý pach střelného prachu se mísil s převládajícím odérem rozkladu. Všude kolem zeleně zářily roury parovodů.

Maja zastrčila brýle do tašky, nahmátla Alici a popadla ji za ruku.

„Lez,“ zašeptala. „Honem lez.“

Spěšně vyšplhaly po žebříku pro údržbu, protáhly se škvírou nad ním a vynořily se přímo pod ústím servisní šachty. Maja pár vteřin váhala a pak se rozhodla, že vstoupit do stanice je příliš nebezpečné. Pevně svírala Alicinu ruku a táhla ji tunelem na opačnou stranu.

10

Naz se levou rukou držel žebříku a pravou zatlačil na litinový poklop šachty. Po chvíli brblání a klení se mu podařilo dostat litinovou desku přes zvýšený okraj otvoru a odsunout ji stranou. Gabriel prolezl za ním a tak se octli na servisním prostoru nádraží Grand Central. Stáli teď mezi zdí špinavou od sazí a jednou kolejí.

Naz vypadal, že chce utéct, ať už kamkoli.

„Co se děje?“ vybafl. „Kde je Viki s Hollisem?“

Gabriel se podíval do šachty a uviděl vršek Vikiny hlavy. Asi šest metrů pod ním opatrně stoupala po žebříku.

„Jdou hned za mnou. Za chvíli jsou tu.“

„Nemáme ani minutu.“ Naz zaslechl vzdálený rachot, obrátil se a viděl, že se k nim blíží dvojice vlakových světel.

„Musíme vypadnout!“

„Počkejme na ostatní.“

„Dohoněj nás na nádraží. Jestli nás tu zmerčí strojvůdce, zavolá dopraváky.“

Gabriel s Nazem se rozběhli přes koleje, vyhoupli se na nástupiště a po betonové rampě vyšli do světel nádražní haly. Gabriel si bleskově stáhl zkrvavenou bundu a obrátil ji

naruby. Ze spodního podlaží stanice teď udělali jídelnu a restaurační zónu se stánky rychlého občerstvení. Otevřeno měla jen kavárna a na lavičkách podřimovalo pár cestujících čekajících na noční vlaky. Gabriel s Nazem se posadili ke stolku před kavárnou a čekali, až se z kolejiště vynoří ostatní.

„Co se stalo?“ zeptal se Naz. „Viděls je, že jo?“

„Viki šplhala po žebříku a Hollis byl kousek pod ní.“

Naz vyskočil a začal přecházet sem tam. „Tady nemůžeme zůstat.“

„Sedni si. Je to jen pár minut. Musíme chvíli počkat.“

„Tak teda zlom vaz, čoveče. Já mizim.“

Naz odspěchal k eskalátoru a vytratil se směrem k horní úrovni nádraží. Gabriel si představoval, co se asi stalo s ostatními. Uvěznilo je snad něco v šachtě? Dohonili je tabulisté? Odhalení štěnice ukryté v keramické pistoli úplně změnilo situaci. Přemýšlel, jestli se Maja nevystaví zbytečnému riziku, aby se potrestala za to, co se stalo.

Přešel z prostoru občerstvení a postál u dveří vedoucích do kolejiště. Nástupiště sledovala bezpečnostní kamera a před chvíli si všiml dalších čtyř na stropě ve vestibulu jídelny. Tabula se patrně nabourala do bezpečnostního systému nádraží a jejich počítače teď prohledávaly kamerové vstupy, aby našly jeho obraz. Zůstaňte pohromadě, tak to přece Maja říkala, ale dala jim i záložní

plán. Kdyby se něco stalo, sejdou se zítra ráno na Lower East Side na Manhattanu.

Gabriel se vrátil do jídelny a ukryl se za betonovým sloupem. O pár vteřin později seběhli po eskalátoru čtyři drsně vyhlížející chlapi se sluchátky a proběhli dveřmi na nástupiště. Jakmile zmizeli, vydal se na druhou stranu.

Vystoupil po schodišti do centrální haly a hlavním vchodem vyšel na ulici. Mrazivý zimní vzduch mu vehnal slzy do očí a štípal ho do tváří. Poutník sklopil hlavu a vykročil do noci.

Maja přiměla své společníky, aby se během pobytu v New Yorku naučili nazpaměť bezpečné trasy městem a seznam nocleháren, které fungovaly mimo Síť. Jednou z nich byl i „hotel“ Rychlovka na manhattanské Desáté avenue. Za dvacku v hotovosti tu člověk pořídil dvanáct hodin ve sklolaminátové kóji bez oken, dva a půl metru dlouhé a metr a půl vysoké. Po obou stranách bylo seřazeno čtyřicet osm takových kotců, takže celek působil spíše dojmem mauzolea.

Před vstupem do haly Gabriel svlékl bundu a složil ji, aby nebylo vidět krvavé skvrny. Recepční, postarší Číňan, seděl za přepážkou z neprůstřelného skla a čekal, až mu zákazníci úzkou škvírou prostrčí peníze. Gabriel mu zaplatil dvacet dolarů za kóji a pět dolarů navíc za matraci z pěnové gumy a bavlněnou deku.

Když dostal klíč, dal se chodbou ke společné umývárně.

Dva hispánští pomocní kuchaři stáli do pasu svlečení u umývadel a španělsky repetili a přitom si z rukou a obličeje smývali nánosy tuku. Počkal v záchodové kabině, dokud neodešli, a pak si v umyvadle vypral bundu. Když byl s praním hotov, vyšplhal po žebříku k najaté kóji a vlezl dovnitř. Každý kotec měl uvnitř zářivku a malý větrák, který udržoval oběh vzduchu. Na jediný věšák Gabriel pověsil bundu. Z mokré kůže začalo kapat, jako by byla stále nasáklá krví.

Ležel na matraci a nemohl se zbavit myšlenek na Sophii.

Cítil, jak se Světlo v jejím těle pohybuje a vzdouvá jako mocná vlna, a pak mu uniklo mezi prsty. Tenkými stěnami kóje slyšel přidušené hlasy a připadalo mu, jako by proplouval mezi stíny, obklopen duchy.

Maja Gabrielovi vysvětlila, že Síť není dokonalá. Stále ještě existovaly mezery a šedé zóny, které umožňovaly bezpečný pohyb městem. Druhý den ráno mu trvalo asi hodinu vyhnout se bezpečnostním kamerám a dostat se do parku na Tompkins Square. Ve finanční čtvrti a Midtownu spočívalo šedé manhattanské skalní podloží jen kousek pod povrchem, takže v něm mohly být ukotveny mrakodrapy dominující městu. Na Lower East Side se podloží skrývalo desítky metrů hluboko a domy lemující ulice měly jen čtyři nebo pět pater.

Přes sto let býval park tradičním místem politických protestů. Ještě o něco dříve se v něm utábořila skupinka bezdomovců a zůstala tam, dokud park neobklíčila armáda policistů. Ti pak postupovali do středu parku, ničili improvizované přístřešky a bili všechny, kdo odmítali odejít.

Teď v létě park stínily rozložité jilmy a každý záhon či trávník chránily černé železné mříže. V celém parku se nacházely jen dvě bezpečnostní kamery, obě mířily na dětská hřiště a nedalo moc práce se jim vyhnout.

Gabriel opatrně kráčel parkem k malému domku z červených cihel, který sloužil místním zahradníkům. Prošel několika otevřenými brankami a stanul před stélou z bílého mramoru s malou fontánkou ve tvaru lví hlavy uprostřed. V

mramoru byly vyryty už napůl setřené obrysy dětských tváří a nápis: BYLY TO NEJČISTŠÍ DĚTI ZEMĚ, MLADÉ A KRÁSNÉ. Památník připomínal neštěstí, které se odehrálo v roce 1904. Z newyorského přístavu tehdy vyplula přívozní pramice Generál Slocum. Vezla německé přistěhovalce na piknik nedělní školy. Loď, která neměla záchranné čluny, začala hořet a potopila se s více než tisícem žen a dětí.

Maja pomník používala jako jednu ze tří „nástěnek“ na vzkazy na Manhattanu. Nástěnky poskytovaly jejich skupince možnost komunikovat jinak než přes snadno sledovatelné mobilní telefony. Na zadní straně stély Gabriel našel zprávu, kterou tam před pár týdny zanechala Maja.

Harlekýnský znak, ovál se třemi čarami, který symbolizoval

loutnu. Rozhlédl se kolem, po blízkém basketbalovém hřišti a malém parčíku. Bylo sedm ráno a nikde nikdo. Všechny obavy, které se mu dnes ráno podařilo vyhnat z hlavy, se vrátily se strašlivou silou. Všichni jsou mrtví. A on to vlastně všechno zavinil.

Poklekl, jako by se chystal k modlitbě, vytáhl z kapsy fix a připsal na pomník: G. tady. Kde vy?

Okamžitě park opustil a přešel přes Avenue A k malé kavárničce přecpané otřískanými stoly, viklavými židlemi, a dokonce i dvěma školními lavicemi, které vypadaly, že je někdo našel na ulici. Koupil si kávu a sedl si dozadu s očima upřenýma ke vchodu. Pocit beznaděje byl skoro nesnesitelný. Sophia a rodiny z Nové Harmonie byly zavražděny. A teď Tabula velmi pravděpodobně zabila i Maju a jeho přátele.

Zíral na poškrábanou desku stolu a snažil se uklidnit zuřivý hlas v hlavě. Proč vlastně je Poutníkem? A proč musí způsobovat všechnu tuhle bolest? Na tyhle otázky by mu dokázal odpovědět jen jeho otec, a ten zřejmě žije v Londýně. Gabriel věděl, že v Londýně je víc bezpečnostních kamer než kdekoli jinde na světě. Je to nebezpečné místo, ale jeho otec se tam jistě vydal z nějakého závažného důvodu.

Vytáhl z tašky štůsek bankovek, který mu včerejší noci dala Viki, a přepočítal je. Nikdo si ho nevšímal. Vypadalo to, že má dost, aby si mohl koupit letenku do Velké Británie.

Jelikož prožil celý život mimo Síť, biometrické údaje z čipu v jeho pasu nemohou být porovnávány s žádným předchozím záznamem. Maja si zřejmě byla jista, že Gabriel nebude mít s cestou do ciziny problémy. Pro úřady byl občanem jménem Tim Bentley a pracoval jako realitní agent v Tucsonu v Arizoně.

Dopil kávu a vrátil se k pomníku na Tompkinsově náměstí. S pomocí útržku novin smazal svůj předchozí vzkaz a napsal GdoLONDÝN. Připadal si jako trosečník, který přežil zkázu lodi a teď vyrývá vzkaz do kousku dřeva.

Jestli jsou jeho přátelé naživu, budou vědět, co se stalo.

Pojedou za ním do Londýna a najdou ho v Tyburnském klášteře. Jestli jsou všichni mrtví, je to vzkaz nikomu.

Bez ohlédnutí vyšel z parku a dal se po Avenue B na jih.

Ranní vzduch byl stále chladný, ale jasná obloha zářila téměř bolestivou modří. Jeho pouť začala.

11

Michael dopil druhý šálek kávy, vstal od dubového stolu a přešel ke gotickým oknům na jedné straně ranního pokoje.

Olověné rámečky okenních tabulek ukazovaly svět venku pokrytý sítí černých souřadnic. Nacházel se západně od Montrealu na ostrově uprostřed řeky Svatého Vavřince. V

noci pršelo a obloha byla stále ještě zatažená vrstvou těžkých mraků.

Schůze představenstva Bratří byla naplánována na jedenáct hodin dopoledne, ale člun se členy vedení ještě nedorazil. Cesta ze zátoky Chippewa Bay na Temný ostrov trvala asi čtyřicet minut. Když byla řeka rozbouřená, lidé obvykle vystupovali na molu značně pobledlí. Cesta helikoptérou z některého města ve státě New York by byla mnohem pohodlnější, ale Kennard Nash zamítl návrh postavit u loděnice přistávací plochu.

„Cesta přes řeku je pro Bratří zážitek,“ vysvětloval.

„Mají pak pocit úniku z obyčejného světa. Myslím, že to vyvolává jistý respekt k jedinečné povaze naší organizace.“

Michael nemohl než s Nashem souhlasit. Temný ostrov byl zvláštní místo. Jistý bohatý americký průmyslník,

výrobce šicích strojů, tu na začátku dvacátého století nechal postavit hrad. Zulové bloky přetáhli přes zamrzlou řeku v zimě, aby z nich posléze postavili čtyřposchoďový orloj, loděnici a hrad. Hrad měl věže a vížky a ohniště krbů tak obrovská, že by se v nich dal rožnit celý vůl.

V současné době vlastnila Temný ostrov skupina bohatých Němců. Turisté ho mohli navštěvovat několik měsíců v zimě, ale zbytek roku ho využívali Bratří. Michael a generál Nash přijeli před třemi dny s technickým týmem nadace Zelená země. Technici namontovali kamery a mikrofony, aby se schůze představenstva mohli zúčastnit členové po celém světě.

První den na ostrově směl Michael vyjít z hradu a procházet se o samotě na útesech. Ostrov dostal jméno po obrovitých borovicích, které natahovaly větve nad pěšiny, bránily přístupu světla a vytvářely stinné zelené tunely. Na kraji útesu našel mramorovou lavičku. Proseděl tam několik hodin, vdechoval pronikavou vůni borovic a díval se na řeku.

Ten den povečeřel s generálem Nashem, načež si dali whisky v přijímacím pokoji s dubovým obložením. Všechno tu bylo masivní – ručně vyřezávaný nábytek, portréty v rámech i skříňky na likéry. Na zdech přijímacího pokoje visely zvířecí hlavy a Michaelovi připadalo, že ho mrtví losi pozorují.

Nash a jeho soudruzi viděli v Michaelovi zdroj informací o jiných světech. On sám věděl, že jeho postavení je stále nejisté. Bratří obvykle Poutníky zabíjeli, ale jemu se podařilo přežít. Snažil se být nepostradatelný, aniž by prozradil, oč mu jde. Pokud se svět má stát neviditelným vězením, znamená to, že někdo musí dohlížet na vězně i na dozorce. A proč by to nemohl být právě Poutník?

Bratří Michaela nejprve připojili ke kvantovému počítači a pokusili se kontaktovat vyspělejší civilizace v jiných světech. Počítač byl sice zničen, ale Michael ujistil generála Nashe, že v případě potřeby může získat jakékoli informace, které budou potřebovat. Považoval za moudré nezmiňovat se o vlastních cílech. Kdyby našel otce a získal od něho nějaké výjimečné znalosti, hodlal je použít ke svému prospěchu.

Připadal si jako člověk, který unikl popravčí četě.

V průběhu minulého měsíce dvakrát opustil své tělo.

Pokaždé to probíhalo stejně. Nejdřív se z fyzického těla vynořilo pár jiskřiček Světla a pak jako by všechna jeho energie proudila do chladné temnoty. Aby našel cestu do některého z jiných světů, musel projít všemi čtyřmi bariérami: modrou oblohou, pouštní planinou, hořícím městem a nekonečným mořem. Kdysi se mu jevily jako nepřekročitelná překážka, ale teď jimi byl schopen projít téměř okamžitě – dokázal rychle najít malé černé průchody, kterými vedla cesta vpřed.

Michael otevřel oči a zjistil, že stojí uprostřed náměstí se stromy, lavičkami a pódiem pro kapelu. Byl podvečer a po chodníku bloumali muži a ženy v tmavých oblecích a kabátech, kteří co chvíli nedočkavě vpadávali do některého z jasně osvětlených obchodů, aby se vzápětí znovu octli na ulici s prázdnýma rukama.

Tady už jednou byl – byl to Druhý svět hladových duchů. Vypadal jako skutečný svět, ale všechno tu bylo jen klamný slib těm, kdo nikdy nedosáhnou uspokojení.

Všechny krabice s potravinami zely prázdnotou. Jablka ve stánku na rohu i maso v řeznictví byly jen atrapy, pomalované dřevo nebo keramika. Také v kůži vázané knihy městské knihovny se zdály pravé, ale když je Michael chtěl číst, zjistil, že na jejich stránkách chybějí slova.

Bylo to nebezpečné místo. Michael si tam připadal jako jediná živá bytost ve městě přízraků. Lidé obývající tuto říši si zřejmě uvědomovali, že je jiný, chtěli s ním mluvit, dotýkat se ho, ohmatávat jeho svaly a cítit teplou krev, která mu proudila pod kůží. Když při pátrání po otci nakukoval do oken a prohledával postranní uličky, snažil se držet ve stínu.

Nakonec našel průchod zpět do svého světa. O pár dní později znovu přešel do Druhého světa a vynořil se na témže náměstí, jako by jeho Světlo odmítalo jít jiným směrem.

Starožitné stojací hodiny v ranním pokoji začaly odbíjet a Michael se vrátil k oknu. Právě dorazil motorový člun z

Chippewa Bay a členové představenstva vystupovali na molo. Bylo zima a větrno, ale generál Nash stál na přistávací plošině jako politik a rozdával pozdravy a stisky rukou.

„Už přijel člun?“ zeptal se ženský hlas.

Michael se otočil a spatřil paní Brewsterovou, členku představenstva, která se dostavila včera v noci.

„Ano. Napočítal jsem jich osm.“

„Výborně. To znamená, že letadlo doktora Jensena nemělo zpoždění.“

Paní Brewsterová přešla k příborníku a nalila si šálek čaje. Byla to rázná Angličanka kolem padesátky a nosila tvídové sukně, svetry a praktickou obuv s tlustou podrážkou, jakou byste si obuli na procházku po rozblácených pastvinách. Ačkoli neměla žádnou oficiální funkci, ostatní členové představenstva se podřizovali síle její osobnosti a nikdo si jí netroufl říkat křestním jménem. Chovala se, jako by svět byl škola plná nepořádků a ona nová ředitelka.

Všechno se musí zorganizovat. Lajdácká práce a špatné způsoby se tolerovat nebudou. Ona ten Augiášův chlév uklidí, ať to stojí, co to stojí.

Paní Brewsterová si nalila do hrnku smetanu a mile se usmála.

„Těšíte se na schůzi představenstva, Michaeli?“

„Ano, madam. Jsem si jist, že bude velice zajímavá.“

„To máte naprostou pravdu. Řekl vám generál Nash, co se bude dít?“

„Vlastně ne.“

„Vedoucí našeho počítačového střediska v Berlíně představí zásadní technickou novinku, která nám pomůže zavést Panopikon. Potřebujeme jednohlasné rozhodnutí představenstva, abychom v této věci mohli postupovat dále.“

„Jsem přesvědčen, že to dobře dopadne.“

Paní Brewsterová decentně usrkla čaje a položila porcelánový šálek zpátky na talířek.

„Představenstvo má jisté zvláštnůstky. Členové obvykle na zasedání hlasují pro, a pak si to rozmyslí a pokoušejí se nám vrazit nůž do zad. Proto jste tady, Michaeli. Řekl vám někdo, že vaše účast byl můj nápad?“

„Myslel jsem, že jsem tu kvůli generálu Nashovi.“

„Četla jsem si o Poutnících,“ pokračovala paní Brewsterová. „Někteří z nich mají zřejmě schopnost podívat se člověku do obličeje a vidět, co si ten dotyčný myslí. Máte tuhle schopnost?“

Michael pokrčil rameny. Byl obezřetný, pokud šlo o odhalování vlastních schopností.

„Poznám, když někdo lže.“

„Výborně. To od vás chci na téhle schůzi. Velmi by nám pomohlo, kdybyste si dokázal všimnout, kdo hlasuje pro, ale ve skutečnosti je proti.“

Michael šel za paní Brewsterovou do slavnostní jídelny, kde generál Nash právě pronášel krátký proslov na uvítanou

všem hostům na Temném ostrově. Na jednom konci sálu byly nainstalovány tři ploché obrazovky a před nimi do půlkruhu rozestavěna kožená křesla. Prostřední obrazovka byla bílá, ale oba postranní monitory vyplňovaly menší čtverečky. Po celém světě usedali Bratří k počítačům, aby se zúčastnili schůze. Někteří měli videokamery, takže se na obrazovce ukázala jejich tvář, ale většina okének obsahovala jen zeměpisnou polohu: Barcelona, Mexico City, Dubaj.

„Á, tady ho máme,“ řekl generál Nash, když Michael vstoupil do místnosti. „Dámy a pánové, Michael Corrigan.“

S rukou na jeho pravém rameni ho Nash provedl po místnosti a představil přítomným. Michael si připadal jako vzpurný puberťák, kterému konečně dovolili účastnit se večírku s dospělými.

Když se všichni usadili, vystoupil na pódium Lars Reichhardt, ředitel berlínského počítačového centra. Byl to mohutný muž s rezavými vlasy, brunátnými tvářemi a dunivým smíchem, který zněl celým sálem.

„Je to pro mě čest, že k vám mohu promluvit,“ začal.

„Jak už víte, náš kvantový počítač byl poškozen během loňského útoku na naše výzkumné středisko v New Yorku.

V tuto chvíli stále ještě není funkční. Naše nové počítačové středisko v Berlíně používá konvenční technologie, ale přesto je velice výkonné. Vytvořili jsme také bot nets, sítě spolupracujících počítačů po celém světě, které se řídí našimi rozkazy, aniž by to jejich vlastníci tušili…“

Na prostřední obrazovce za pódiem se objevily počítačové kódy. Během Reichhardtova proslovu se řádky stále zmenšovaly, až se slily do malého černého čtverečku.

„Také jsme pokročili v nasazení informační imunologie.

Vytvořili jsme soběstačné, samovolně se replikující programy, které se pohybují prostředím internetu jako bílé krvinky lidským tělem. Nehledají ale viry a infekce, nýbrž

nakažlivé ideje, které by mohly oddálit zavedení Panoptikonu.“

Na obrazovce se malý čtvereček kódu dostal do počítače.

Zkopíroval se a byl odeslán do dalšího počítače a rychle ovládl celý systém.

„Původně jsme informační imunologii používali jako nástroj k odhalení našich nepřátel. V důsledku problémů s kvantovým počítačem jsme naše kyberleukocyty změnili na aktivní viry, které ničí počítače obsahující data označená jako protispolečenská. Jakmile je program zaveden do systému, nevyžaduje žádnou údržbu.

Ale nyní přistoupím k Hauptgericht – ‚ hlavnímu chodu‘

naší hostiny. Říkáme mu program Stín…“

Monitor zčernal a pak ukázal počítačem vytvořený obraz obývacího pokoje. Na židli s rovným opěradlem seděla postava podobná figuríně používané pro testování bezpečnosti automobilů. Tělo se skládalo z geometrických obrazců, ale bylo to zcela jistě lidské tělo. Byl to muž.

„Použití elektronického dozoru a sledování dospělo do klíčového integračního bodu. Použijeme-li dostupné vládní i firemní zdroje, máme všechna potřebná data, abychom mohli sledovat jednotlivce po celý den. Jednoduše jsme je zkombinovali do jednoho systému – programu Stín, který vytváří paralelní kyberrealitu, jež se neustále mění a zachycuje pohyby každého jedince. Ty z Bratří, kdo by se o tématu chtěli dozvědět víc, tímto varuji – program Stín je…“

Reichhardt se odmlčel, hledaje vhodný výraz. „Já bych to vyjádřil slovem verführerisch.“

„Což znamená lákavý,“ dodala paní Brewsterová.

„Svůdný.“

„Svůdný. Skvěle řečeno. Abych vám předvedl, co všechno program Stín dokáže, vybral jsem jednoho z Bratří jako pokusný subjekt. Bez jeho vědomí jsem do našeho systému vložil jeho duplikát. Fotografie z pasu a řidičského průkazu se přemění v trojrozměrný obraz. S pomocí lékařských záznamů a jiných osobních údajů dokážeme určit váhu a výšku.“

Michael se s doktorem Andersem Jensenem před schůzí krátce setkal. Byl to drobný mužík s řídkými světlými vlasy, který zastával nějakou funkci v dánské vládě. Vypadal překvapeně, když se na počítačem vytvořeném mužském těle objevil jeho obličej. Na obrazovce blikly zdravotní údaje a data upravila stavbu těla. Informace získaná z obchodu s oblečením doplnila šedý oblek a modrou kravatu.

Když byl panák oblečený, zvedl se ze židle u počítače a zamával.

„A tady ho máme!“ zvolal Reichhardt. „Doktore Jensene, dovolte, abych vám představil vaše stínové já!“

Michael a zbytek představenstva tleskali výkonu, ale Jensenův úsměv byl poněkud strojený. Nevypadal zrovna nadšený, že jeho podoba je zadána do systému.

„Ze záznamů o bytové výstavbě můžeme rekonstruovat byt profesora Jensena ve Vogelově ulici. Z informací získaných ze záznamů o transakcích s kreditními kartami, zvláště od společností s dodávkou do domu, můžeme dokonce do některých pokojů umístit vybrané kusy nábytku.“

Zatímco počítačem vytvořený profesor rázoval tam a zpět, místnost okolo něj se zaplnila pohovkou, židlí a čajovým stolkem. Michael rychle pohlédl na ostatní. Paní Brewsterová přikývla a vědoucně se usmála.

„Není to úplně přesné,“ ozval se Jensen. „Pohovka stojí u zdi u dveří.“

„Omlouvám se, profesore.“ Reichhardt rychle promluvil do tenkého mikrofonu připojeného ke sluchátku nasazenému na uchu. Stínové kanape se rozplynulo a objevilo se na správném místě.

„Nyní bych vám rád představil cenzurovaný záznam několika hodin ze života profesora Jensena. Program Stín ho sledoval před devíti dny během úspěšného testu celého

systému. Protože vlastní domácí zabezpečovací systém, věděli jsme přesně, kdy odešel z bytu. Mobilní telefon a navigátor v autě nám umožnily sledovat jeho cestu do nedalekého nákupního centra. Na parkovišti jsou dvě bezpečnostní kamery, které profesora vyfotografovaly, a obličejový algoritmus potvrdil jeho totožnost. Zákaznická karta v jeho peněžence má zabudovaný identifikační RFID

čip, a ten informuje počítač, kdy vstoupil do některého z obchodů. V tomto případě do krámku s knihami, filmy a počítačovými hrami…“

Stínový Anders Jensen na obrazovce procházel uličkou v obchodě a potkával jiné stínové osoby.

„Pochopte, prosím, že to, co vidíte na obrazovce, není hypotetické. Odpovídá to profesorovu vlastnímu zážitku.

Víme, jak obchod vypadá, protože většina moderních prodejen je vybavena elektronikou pro sledování pohybu zákazníků. Víme, jak vypadají ostatní osoby v obchodě, protože jsme ověřili jejich identifikaci a podobu v různých databázích.

Většina zboží dnes má RFID čip, který je chrání proti krádeži. Kromě toho dovoluje obchodům, aby sledovaly dodávky zboží. Obchody v Dánsku, Francii a Německu mají zabudované senzory v policích, aby bylo možno vyhodnotit, jestli zákazníky přitahuje určitá reklama nebo obal. To se v příštích letech stane běžným. A teď se dívejte. Profesor Jensen přejde k jedné konkrétní polici a –“

„To by stačilo,“ zamumlal Jensen.

„Vezme do ruky produkt a pak jej zase vrátí do police.

Váhá, a nakonec se rozhodne pro koupi DVD nazvaného Tropický hřích III.“

Generál Nash se rozesmál a ostatní se přidali. Někteří Bratří na obrazovkách se také smáli. Jensen vypadal zdrceně, zíral na podlahu a vrtěl hlavou.

„Já – kupoval jsem to pro jednoho kamaráda,“ řekl.

„Profesore, omlouvám se za tuhle nepříjemnou situaci.“

„Ale pravidla znáte,“ odsekla paní Brewsterová. „V

Panoptikonu jsme si všichni rovni.“

„Přesně tak,“ potvrdil Reichhardt. „Vzhledem k omezeným zdrojům můžeme zatím program Stín zavést jen v jediném městě, a to v Berlíně. Plně aktivován bude během patnácti dnů. Až systém spustíme, úřady budou čelit –“

„Teroristické hrozbě,“ skočil mu do řeči Nash.

„Nebo něčemu na ten způsob. V tom okamžiku nadace Zelená země nabídne program Stín našim přátelům v německé vládě. Jakmile bude zaveden, naši političtí spojenci se postarají, aby se z něj stal celosvětový systém. Nejde jen o pomůcku v boji se zločinem a terorem! Společnostem se bude líbit představa, že mohou dokonale sledovat, co jejich zaměstnanec právě dělá a kde. Nepije během přestávky na oběd? Nechodí v noci do knihovny krást materiály? Program Stín dovolí existenci stanoveného počtu kontroverzních knih

a filmů na trhu. Zájem veřejnosti o tyto druhy zboží nám opět dodá další informace pro naši paralelní realitu.“

Nastala krátká chvilka ticha a Michael využil příležitosti, aby řekl: „Rád bych něco poznamenal.“

Generál Nash se zatvářil překvapeně. „Teď není správná chvíle ani místo, Michaeli. Sdělíte mi své poznámky po schůzi.“

„Nesouhlasím,“ ozvala se paní Brewsterová. „Ráda si poslechnu názory našeho Poutníka.“

Jensen rychle přikývl. Dychtil po jakékoli změně tématu, která by se netýkala jeho dvojčete na monitoru počítače.

„Někdy je dobré podívat se na věci z jiné perspektivy.“

Michael vstal a stanul tváří v tvář Bratřím. Všichni ti lidé před ním měli nasazenou masku, vytvořenou mnoha lety podvodů a lží, dospělý obličej zakrývající pocity, jež

vyjadřoval kdysi dávno v dětství. Když se teď na ně díval, jejich masky se rozplývaly, až se změnily v pouhé nepatrné částečky reality.

„Program Stín je vynikající úspěch,“ začal Michael.

„Jakmile se osvědčí v Berlíně, bude jednoduché rozšířit ho do ostatních zemí. Je tu ale jedna hrozba, která by mohla celý systém zničit.“ Odmlčel se a rozhlédl se po sále. „Po světě pobíhá Poutník, který dokáže využívat svých schopností. Člověk, který by mohl vyvolat odpor vůči vašim plánům.“

„Váš bratr nepředstavuje vážný problém,“ ohradil se Nash. „Je to uprchlík bez jakéhokoli zázemí.“

„Nemluvím o Gabrielovi. Mluvím o svém otci.“

Michael pozoroval údiv v tvářích většiny posluchačů a vztek ve výrazu Kennarda Nashe. Generál jim o Matthewovi Corriganovi neřekl – možná nechtěl dát najevo slabost nebo nepřipravenost.

„Promiňte, prosím!“ ozvala se paní Brewsterová tónem, jako by právě našla chybu na účtu v restauraci. „Copak váš otec nezmizel beze stopy už před lety?“

„Je stále naživu. Právě teď může být kdekoli na světě a organizovat odpor proti Panoptikonu.“

„Vyšetřujeme to,“ prskal Nash. „Pan Boone se problémem zabývá a ujistil mne, že –“

Michael ho přerušil: „Program Stín selže. Všechny vaše programy selžou, jestli nenajdete mého otce! Víte, že založil komunitu Nová Harmonie v Arizoně. Kdo ví, jaká jiná centra odporu vybudoval a jaká právě teď buduje?“

V místnosti se rozhostilo ticho plné napětí. Z tváří přítomných Michael četl, že se mu podařilo ovládnout jejich strach.

„Ale co máme dělat?“ otázal se Jensen. „Máte snad nějaké návrhy?“

Michael sklonil hlavu jako pokorný služebník. „Jen Poutník může najít jiného Poutníka. Dovolte mi, abych vám pomohl.“

12

Na Flatbush Avenue v Brooklynu našel Gabriel malou cestovní kancelář s výkladní skříní plnou zaprášených nafukovacích hraček na pláž. Cestovce šéfovala paní Garcíová, postarší Dominikánka vážící nejmíň sto padesát kilo. Po místnosti rejdila na kancelářské židli s rozvrzanými kolečky, odstrkovala se nohama a repetila přitom směsí španělštiny a angličtiny. Když Gabriel prohlásil, že by si rád koupil jednosměrnou letenku do Londýna a že zaplatí hotově, paní Garcíová přestala rejdit a pátravě se na nového zákazníka zahleděla.

„Matepas?“

Gabriel položil na stůl svůj nový pas. Paní Garcíová ho zkoumala jako zkušený celník a nakonec ho uznala za přijatelný.

„Jednosměrná letenka udělá otázky od inmigración y la policía. Možná otázky ne dobré, sí?“

Gabriel si vzpomněl na Majin výklad o cestování letadlem. Ochranky prohledávají babičky, které si zapomněly v kabelce manikúrové nůžtičky, a pasažéry, kteří porušují jiná jednoduchá pravidla. Než se paní Garcíová

dovalila k psacímu stolu, zkontroloval, kolik má v peněžence. Když si koupí zpáteční letenku, zbude mu něco kolem sto dvaceti dolarů.

„Tak jo,“ řekl. „Dejte mi zpáteční letenku. Na první možný let.“

Paní Garcíová zaplatila letenku svou vlastní kreditní kartou a dala Gabrielovi prospekt jednoho londýnského hotelu.

„Vy tam nebydlela,“ objasnila. „Ale vy musela dát el oficial del pasaporte adresu a telefon.“

Když Gabriel přiznal, že kromě příruční tašky nemá žádná další zavazadla, vlídná dáma mu za dvacet dolarů prodala plátěný kufr, který vycpala starým šatstvem.

„Teď vy stala turista. Takže co chtěla vidět v Anglii? Na to ony možná budou ptát.“

Tyburnský klášter, pomyslel si Gabriel. Tam je můj otec.

Ale pokrčil rameny a zapátral očima po odřeném linoleu.

„Nejspíš Londýnský most. Buckinghamský palác…“

„Bueno, pane Bentley. Pozdravujte královnu.“

Gabriel ještě nikdy necestoval mimo Státy, ale mnohokrát viděl zaoceánský let ve filmech a reklamách, v nichž si dobře oblečení lidé hověli v pohodlných sedačkách a hovořili s jinými atraktivními osobami. Skutečný zážitek ale Gabrielovi připomněl spíš léto, kdy s Michaelem pracovali ve velkovýkrmně dobytka ve státě Texas kousek od Dallasu. Telata měla uši propíchané štítky s čárovým kódem, a oni většinu času hledali ta, která už na farmě byla příliš dlouho, prohlíželi je, vážili, zaháněli do různých ohrad a pak je honili přes úzké rampy a cpali do náklaďáků.

O jedenáct hodin později stál ve frontě u pasové kontroly na letišti v Heathrow. Když na něj přišla řada, postoupil k vousatému sikhskému policistovi. Ten si vzal jeho pas a chvíli ho studoval.

„Už jste někdy byl ve Spojeném království?“

Gabriel nasadil svůj nejuvolněnější úsměv: „Ne. Jsem tu poprvé.“

Policista projel pas čtečkou a zadíval se na obrazovku před sebou. Biometrická data v RFID čipu odpovídala fotografii a údajům v systému. Jako většina občanů, kteří dělají nudnou práci, věřil policista přístroji víc než svým instinktům.

„Vítejte v Británii,“ řekl a Gabriel se rázem octl v nové zemi.

Než si vyměnil peníze, vyšel z terminálu a dojel podzemkou do Londýna, bylo skoro jedenáct večer.

Vystoupil na nádraží King’s Cross a potloukal se po okolí, až našel hotel. Jednolůžkový pokoj měl rozměry větší skříně a na vnitřní straně okna se usazovaly krystalky ledu, ale Gabriel se oblečený zabalil do tenkého přehozu z postele a snažil se usnout.

Pár měsíců před odjezdem z Los Angeles mu bylo sedmadvacet. Otce neviděl už patnáct let. Nejlepší vzpomínky měl na dobu, kdy jejich rodina žila bez telefonu a bez elektřiny na farmě v Jižní Dakotě. Jasně si pamatoval, jak ho otec učil vyměňovat olej v jejich náklaďáčku, jak spolu jeho rodiče tehdy večer tančili u krbu v obývacím pokoji. Vybavoval si, jak se v noci vykrádal z postele a škvírou v kuchyňských dveřích pozoroval otce sedícího o samotě u stolu. Vypadal v těch chvílích zamyšleně a smutně, jako by mu na ramenou spočívala nekonečná tíha.

Ale ze všeho nejlépe si pamatoval na dobu, kdy mu bylo dvanáct a Michaelovi šestnáct. V prudké sněhové vánici

zaútočili na farmu žoldáci Tabuly. Chlapci s matkou se schovávali v bramborovém sklepě a venku vyl vítr. Druhý den ráno našli ve sněhu čtyři těla. Ale otec byl pryč, zmizel z jejich života. Gabriel měl pocit, jako by mu někdo hrábl do hrudníku a ukradl mu část těla. Zůstala jen prázdnota, pocit ztráty, který nikdy úplně nezmizel.

Když se vzbudil, Gabriel se vydal podle instrukcí recepčního na jih, směrem k Hyde Parku. Byl nervózní a cítil se v neznámém městě nesvůj. Na přechodech kdosi namaloval na silnici nápisy VLEVO HLEĎ a VPRAVO

HLEĎ, jako by cizince, jichž byl plný Londýn, měl v příštím okamžiku přejet některý z černých taxíků či bílých dodávek. Gabriel se snažil jít přímo, ale neustále se ztrácel v úzkých dlážděných uličkách, které se křížily v podivných úhlech. V Americe člověk nosil dolarové bankovky v peněžence, ale tady měl kapsu těžkou kovovými mincemi.

Během pobytu v New Yorku mu Maja vyprávěla o temných stránkách Londýna, s nimiž ji seznámil otec. Poblíž

Goswell Road se údajně nacházel pozemek, kde kdysi pohřbili do společného hrobu tisíce obětí moru. Zbylo tam možná pár kostí, sem tam nějaká mince či kovový křížek, který nosila na krku dávno mrtvá dívka, ale ze hřbitova nedávno udělali parkoviště osázené billboardy. Po městě byste našli víc podobných míst, kulisy života a umírání, připomínky časů velkého bohatství a ještě větší bídy.

Duchové minulosti dosud obcházeli Londýnem, ale město prodělávalo zásadní proměnu. Všude bezpečnostní kamery – na křižovatkách, v obchodech. Skenery snímající obličeje, zařízení pro identifikaci automobilů a u dveří čtečky identifikačních karet na bázi rádiových vln, jaké u sebe nosila většina dospělé populace. Londýňané proudili ze stanic podzemky a spěchali do práce a Mašinerie zatím shromažďovala jejich digitální obrazy.

Gabriel si představoval, že Tyburnský klášter bude šedý kamenný kostelík se zdmi porostlými břečťanem. Místo toho našel dvojici řadových domů z devatenáctého století s okenními tabulkami lemovanými olovem a se střechou z černé břidlice. Klášter sídlil na Bayswater Road, přímo naproti Hyde Parku. Kolem vrčela auta mířící k Marble Arch.

K dubovým dveřím s mosazným klepátkem vedly krátké kovové schůdky. Když Gabriel zazvonil, otevřela mu postarší benediktýnka v čisťounkém bílém hábitu a černé roušce.

„Jste tu moc brzy,“ oznámila mu se silným irským přízvukem.

„Brzo na co?“

„Aha, vy jste Američan.“ Jeho národnost zřejmě byla dostačujícím vysvětlením pro cokoli. „Prohlídky svatyně začínají až v deset, ale myslím, že nebude vadit, když

začneme o pár minut dřív.“

Zavedla ho do předsíně připomínající klícku. Jedny zamřížované dveře vedly na schody do podzemí, další ke kapli a obytným prostorám kláštera.

„Jsem sestra Ann.“ Na očích měla staromódní brýle se zlatou obroučkou. Tvář rámovanou černou rouškou měla hladkou a pevnou, téměř bez známek stáří.

„Mám příbuzné v Chicagu,“ svěřila mu. „Nejste náhodou z Chicaga?“

„Bohužel ne.“ Gabriel se dotkl kovových mříží, které byly všude kolem nich.

„Jsme uzavřený řád,“ vysvětlovala sestra Ann. „To znamená, že trávíme dny modlitbami a kontemplací. S

veřejností smějí jednat vždy dvě z nás. Já jsem tu nastálo a na druhém místě se sestry střídají přibližně každý měsíc.“

Gabriel zdvořile přikývl, jako by ho její výklad zajímal.

Přemítal, jak se má zeptat na otce.

„Provedla bych vás po kryptě, ale musím dodělat účetnictví.“ Vytáhla z kapsy objemný svazek klíčů a odemkla jednu z mřížových branek. „Počkejte tady. Pošlu sem sestru Bridget.“

Jeptiška zmizela v chodbě a zanechala Gabriela osamotě uvnitř klece. Na stěně viděl polici s náboženskými letáčky a na vývěsce prosbu o příspěvky. Byrokrati z londýnské radnice zřejmě rozhodli, že sestry musejí dát za tři sta tisíc liber postavit bezbariérový přístup do kláštera.

Uslyšel šustění sukní a vzápětí se objevila sestra Bridget.

Vypadalo to, že předsíní k mřížovým dveřím pluje. Byla mnohem mladší než sestra Ann. Pod hábitem z ní nebylo vidět nic kromě buclatých tváří a temně hnědých očí.

„Vy jste Američan!“ Sestra Bridget mluvila vesele a jakoby trochu zadýchaně. „Sem chodí spousta Američanů.

Většinou od nich dostáváme moc pěkné příspěvky.“

Vešla do klece a odemkla druhé dveře. Cestou po točitém kovovém schodišti dolů Gabrielovi vysvětlila, že na tyburnském popravišti jen o pár set metrů dál po silnici byly oběšeny či sťaty stovky katolíků. Už v alžbětinské době zřejmě existovalo cosi jako diplomatická imunita, protože španělský velvyslanec směl popraviště navštěvovat a odnášet si kadeře mrtvých. Další předměty byly nalezeny v moderní době, když popraviště při stavbě kruhového objezdu rozkopali.

Krypta připomínala suterén rozlehlé továrny. Měla černou betonovou podlahu a bíle natřený klenutý strop.

Stály tu vitríny s vystavenými úlomky kostí a útržky zkrvavených šatů, dokonce tu byl i zarámovaný dopis z vězení, naškrábaný někým, kdo tu čekal na popravu.

„Ti všichni byli katolíci?“ zeptal se Gabriel s očima upřenýma na věkem zežloutlou stehenní kost a dvě žebra.

„Ano. Katolíci.“

Gabriel se zadíval dívce do tváře a uvědomil si, že lže.

Celá nesvá, že páchá hřích, chvíli bojovala s vlastním

svědomím, a pak dodala opatrně: „Katolíci a… několik jiných.“

„Myslíte Poutníků?“

Vypadala vyplašeně. „Nevím, o čem mluvíte.“

„Hledám svého otce.“

Obdařila ho soucitným úsměvem. „Je tady v Londýně?“

„Jmenuje se Matthew Corrigan. Myslím, že z vašeho kláštera odeslal dopis.“

Pravá ruka sestry Bridget vyletěla k prsům, jako by chtěla odrazit úder.

„Do tohoto kláštera nemají muži přístup.“

„Můj otec se skrývá před lidmi, kteří mu chtějí ublížit.“

Jeptiščino zděšení přerostlo v paniku. Klopýtla pozpátku směrem ke schodišti.

„Matthew nám řekl, že nechá tady v kryptě znamení. Víc vám nemůžu říct.“

„Musím ho najít,“ naléhal Gabriel. „Prosím, řekněte mi, kde je.“

„Je mi líto, ale víc říct nemůžu,“ šeptla jeptiška. A už

byla pryč, jen na kovových schodech zaduněly její těžké boty.

Gabriel chodil po kryptě dokola, jako by se snažil najít východ z budovy, která se má každou chvíli zřítit. Kosti.

Světci. Zkrvavená halena. Jak ho to má dovést k otci?

Na schodech znovu zazněly kroky. Čekal sestru Bridget, ale místo ní se objevila sestra Ann. Vypadala rozlíceně, v brýlích jí blýskalo odražené světlo.

„Mohu vám snad nějak pomoci, mladíku?“

„Ano. Hledám svého otce, Matthewa Corrigana. A vaše kolegyně, sestra Bridget, mi řekla –“

„To stačí. Musíte odejít.“

„Řekla, že tu nechal znamení –“

„Okamžitě opusťte klášter! Nebo zavolám policii.“

Výraz na tváři staré jeptišky nepřipouštěl žádné námitky.

Svazek klíčů hlasitě zvonil, když Gabriela vyprovázela nahoru po schodech a branou ven.

„Sestro, prosím vás, pochopte –“

„Víme, co se stalo v Americe. Četla jsem v novinách, jak se ti lidé povraždili. Dokonce i děti. Neušetřili ani své maličké! Takové věci tu nechceme!“

Zabouchla mu dveře před nosem – pořádně zprudka – a pak uslyšel klapnutí západek v zámcích. Měl chuť ječet a tlouct na dveře, ale tím by jen přivolal policii. Zíral na bezlisté stromy v Hyde Parku a nevěděl, co má dělat. Byl v cizím městě bez peněz a bez přátel a neměl nikoho, kdo by ho ochránil před Tabulou. Byl sám, úplně sám v neviditelném vězení.

13

Po několika hodinách bezcílného bloudění zašel Gabriel do Internet café na Goodge Street nedaleko Londýnské univerzity. Kavárnu vlastnila parta přátelských Korejců, kteří skoro nemluvili anglicky. Gabriel dostal přístupovou kartu a prošel uličkou počítačů. Někteří zákazníci si prohlíželi pornostránky, jiní kupovali levné letenky.

Blonďatý mladík u sousedního počítače hrál on-line hru, v níž se jeho digitální ztělesnění schovávalo v jakési budově a mělo za úkol zabít každého živáčka, který tam zabloudí samotný.

Gabriel se usadil a najel do několika chatroomů, kde doufal, že najde Lipku, francouzského Harlekýna, který jim do New Yorku posílal peníze. Po dvou hodinách neúspěšného pátrání nechal vzkaz na webové stránce sběratelů starožitných mečů. G. v Londýně. Financování nezbytně. Zaplatil Korejcům za čas strávený u počítače a zbytek dne strávil v čítárně knihovny na Londýnské univerzitě. Když knihovna v sedm zavřela, vrátil se do internetové kavárny a zjistil, že na jeho vzkaz nikdo neodpověděl. Na ulici byla tou dobou už taková zima, že

viděl, jak se mu vlastní dech před obličejem sráží v páru.

Kolem prošla skupinka rozesmátých studentů. V kapse měl sotva deset liber.

Na spaní venku bylo příliš zima a v metru slídily bezpečnostní kamery. Loudal se po Tottenham Court Road kolem výkladních skříní obchodů s elektronikou a počítači a náhle si vzpomněl, jak mu Maja vyprávěla o jednom místě ve West Smithfieldu, kde popravovali kacíře, povstalce a Harlekýny. Jednou při vyprávění použila výraz svého otce, řekla tehdy Blutacker. Německé slovo původně označovalo hřbitov u Jeruzaléma koupený za Jidášovy stříbrňáky, ale posléze získalo obecnější význam – prokleté místo, krvavé pole. Jestli je to opravdu harlekýnský rajon, třeba tam někde bude „vývěska“, která mu naznačí, kde hledat pomoc.

Vydal se směrem k východnímu Londýnu a vyptával se na cestu, ale všichni, koho oslovil, byli buď opilí, nebo se sami ztratili. Jeden chlapík, který se sotva motal, začal mávat rukama, jako by odháněl mouchy. Nakonec ale Gabriel prošel kolem nemocnice svatého Bartoloměje na Giltspur Street a našel dva pomníčky jen pár metrů od sebe.

Jeden připomínal památku skotského rebela Williama Wallace, druhou plaketu našel pár kroků od místa, kde Koruna kdysi upalovala katolíky. Blutacker, pomyslel si Gabriel. Ale po harlekýnském symbolu nikde ani stopy.

Obrátil se k památníčkům zády a došel ke Svatému Bartoloměji Většímu, malému normandskému kostelíku.

Kamenné zdi opracoval zub času do tmava a cihlový chodníček před kostelem pokrývalo bláto. Gabriel prošel brankou a octl se na hřbitově. Přímo před sebou viděl těžké dřevěné kostelní dveře s kovovými závěsy. Na spodním okraji bylo něco načmáráno. Když přišel blíž, uviděl slova napsaná černým fixem: POUTNÍK = NADĚJE.

Je snad kostel útočištěm pro Poutníky? Zaklepal na dveře, pak na ně zabušil pěstí, ale odpovědi se nedočkal.

Třeba někdo naopak doufal v příchod Poutníka. On sám byl ale prostydlý a unavený a potřeboval pomoc. Stál tam uprostřed hřbitova a náhle pocítil prudkou touhu utéct ze svého těla a navždy opustit tento svět. Michael má pravdu.

Bitva skončila a vyhrála ji Tabula.

Už se chtěl otočit a odejít, když tu si vzpomněl, jak používala své newyorské „vývěsky“ Maja: to, co na ně psala, vypadalo na první pohled jako graffiti, ale každý tah měl přesný význam. Klekl si přede dveřmi a začal nápis zkoumat. Všiml si, že slovo NADĚJE je podtržené. Možná to byla jen náhoda, ale čára měla na konci malý háček, který vypadal skoro jako šipka.

Když vyšel brankou na ulici, zjistil, že šipka – pokud to ovšem byla šipka – ukazuje ke Smithfieldské tržnici. Kolem prošel veliký chlap v řeznické zástěře s nákupní taškou plnou plechovek piva.

„Promiňte!“ zavolal na něj Gabriel. „Kde je… Naděje?

Je to nějaké místo?“

Řezník se mu nevysmál, ani mu nevynadal do bláznů.

Ukázal hlavou někam směrem k tržnici. „Tady kousek po silnici, kámo. Neni to daleko.“

Gabriel přešel Long Lane směrem ke Smithfieldské tržnici. Po staletí bývala tahle čtvrť jednou z nejnebezpečnějších v Londýně. žebráci, lehké ženštiny a kapsáři se proplétali kypícími davy, zatímco překupníci hnali stáda dobytka úzkými uličkami na jatka. Stružkami proudila teplá krev a za zimních dnů z ní stoupala řídká bílá pára. Hejna havranů kroužila nad jatkami a slétala se k pranicím o odřezky masa.

Ty časy byly dávno pryč. Náměstí teď lemovaly restaurace a knihkupectví, ale v noci, když všichni odešli, se duch starého Smithfieldu vracel. Bylo to temné místo, plné stínů, určené k zabíjení.

Hlavnímu náměstí mezi Long Lane a Charterhouse Street vévodila dvoupatrová budova, která sloužívala celému Londýnu jako masný trh. Velikou tržnici táhnoucí se přes několik bloků rozdělovaly ulice. Podél celé budovy postavili nedávno střechu z plexiskla, aby na řidiče náklaďáků nepršelo, když v dešti skládají zásoby. Tržnice sama mohla sloužit jako restaurovaný důkaz sebejistoty viktoriánské éry: zdi tvořily bílé mramorové oblouky a mezery mezi nimi vyplňovaly červené cihly. Budovu na obou koncích uzavírala těžká železná vrata natřená tmavě červenou a zelenou barvou.

Gabriel obešel budovu jednou, dvakrát, a pátral po graffiti. Hledat „naději“ na takovém místě mu připadalo absurdní. Proč asi mu ten chlap v zástěře říkal, aby šel zrovna sem? Vyčerpaně se posadil na betonovou lavičku na malém rynku naproti tržnici, dal si ruce před ústa a pokoušel se zahřát si prsty vlastním dechem. Pak se rozhlédl po náměstíčku. Nacházel se na křižovatce Cowcross Street a ulice St. John’s. Jediný otevřený podnik široko daleko byla hospoda s dřevem obloženým průčelím nějakých dvacet metrů od jeho lavičky.

Přečetl si název na vývěsním štítu a poprvé za posledních několik dní se zasmál. Naděje. Byla to hospoda U Naděje. Vstal z lavičky a v teplé záři linoucí se okny složenými z malých tabulek si prohlížel vývěsní štít.

Neumělá kresba představovala dva tonoucí námořníky držící se voru uprostřed rozbouřeného moře. Zoufale mávali na loď na obzoru. Menší cedule hlásala, že v prvním patře je restaurace zvaná Roštěnka, kde už před hodinou zavřeli kuchyni.

Vešel, napůl očekávaje velkolepé uvítání: Vyřešil jsi hlavolam, Gabrieli. Vítej doma! Místo toho tu zastihl hostinského, který se drbal, zatímco nevrlá servírka utírala hadrem pult. Přední část hospody zabíraly malé černé stolky a zbytek lavice. Za barem stála vitrína s vycpanými bažanty a vedle ní čtyři zaprášené lahve šampaňského.

Seděli tu jen tři zákazníci, manželé středního věku, kteří se o čemsi šeptem hádali, a unavený stařík, zírající do prázdné sklenice. Gabriel si za pár zbylých mincí koupil pintu piva a zasunul se do výklenku s polstrovanými lavicemi a obložením z tmavého dřeva. Alkohol mu aspoň trochu zaplnil prázdný žaludek a na chvíli zahnal pocit hladu. Gabriel zavřel oči. Jenom na chvilku, říkal si. Nic víc.

Ale únava ho přemohla a on usnul.

Jeho tělo změnu ucítilo. Před hodinou byla místnost studená a nic se tu nedělo. Teď byla plná energie. Probouzel se a slyšel smích a hlasy, vnímal závany studeného vzduchu, jak se dveře s vrzáním otevíraly a zavíraly.

Otevřel oči. Hospoda byla nacpaná lidmi zhruba jeho věku, kteří se navzájem zdravili, jako by se pár týdnů neviděli. Sem tam se někdo s někým o něčem přátelsky dohadoval a pak šli oba dát peníze vysokému muži, který měl na nose sluneční brýle s gumovými postranicemi.

že by fotbaloví fanoušci? uvažoval Gabriel. Věděl, že Angličani jsou do fotbalu blázni. Muži byli většinou oblečení v mikinách s kapuci a džínsech. Pár z nich zdobilo tetování, zpod okrajů triček jim vykukovaly složité vzory a ovíjely se jim kolem šíje. žádná z žen neměla šaty ani sukni.

Vlasy buďto nakrátko ostříhané, nebo stažené dozadu, jako Amazonky na válečné stezce.

Pozoroval zákazníky postávající u baru a uvědomil si, že mají jedno společné – boty. Obuv, kterou měli na nohou,

nebyly žádné obyčejné tenisky, jaké byste si koupili na basketbal nebo na běhání do parku. Byly zářivě barevné a důmyslně sešité, s podrážkami vhodnými pro běh v náročném terénu.

Se závanem studeného vzduchu vstoupil další zákazník.

Byl hlučnější, kamarádštější a rozhodně tlustší než všichni přítomní. Mastné černé vlasy zčásti schovával pod vlněnou čepicí se směšnou bílou bambulí navrchu. Větrovku měl rozepnutou a pod ní vykukovalo přes mohutné břicho natažené tričko s červeně přeškrtnutým obrázkem bezpečnostní kamery.

Majitel čepice si koupil pivo a rychle obešel bar, tu potřásal rukama, tam plácal po zádech jako městský radní při volební kampani. Gabriel ho pozorně sledoval a všiml si náznaku nervozity v jeho očích. Když tlusťoch pozdravil, koho potřeboval, zasunul se do výklenku, usadil se na lavici a vyťukal na mobilu číslo. Volaný zřejmě nebral telefon, a tak tlusťoch jen zahulákal vzkaz: „Chrťáku! Tady Tirák! Jsme U Naděje a Roštěnky. Celá parta. Kde si, čoveče? Brnkni mi.“

Sklapl mobil a všiml si Gabriela na lavici vedle sebe.

„Seš z Manchesteru?“

Gabriel zavrtěl hlavou.

„Tak s kerou partou seš?“

„Co je to ta parta?“

„Jó, ty seš ze Států. Já sem Tirák. Co ty, jak se menuješ?“

„Gabriel.“

Tirák ukázal na dav kolem. „Tyhle všichni, to jsou Svobodný běžci. Dneska sou tu tři londýnský party a jedna z Manchesteru.“

„Co jsou Svobodní běžci?“

„Ále di! Vim, že ve Státech je máte taky. Začala to parta kluků ve Francii, jen tak blbnuli na střechách. Prostě koukáš na město jako na vobrovskou překážkovou dráhu. Lezeš po zdech a skáčeš z baráku na barák. Vosvobodíš se. Celý je to vo vosvobozování, chápeš?“

„Takže je to sport?“

„Pro někoho. Ale party, co sou tu dneska, to je těžkej underground. To znamená, že běháme, kde chceme. žádný hranice. žádný pravidla.“ Tirák mrkl kolem sebe, jako by se chytal prozradit tajemství. „Už si slyšel vo Mašinerii?“

Gabriel přemohl chuť přikývnout. „Co to je?“

„To je kompjútrovej systém, kerej nás sleduje skenerama a bezpečnostníma kamerama. Svobodný běžci k Mašinerii nepatřej. Běháme nad tim všim.“

Gabriel sledoval, jak do dveří vchází další skupina Svobodných běžců.

„Míváte takovéhle schůzky pravidelně?“

„žádný schůzky, čoveče. Sme tu na přímočarým závodě.

Náš kůň je Chrťák, jenže se eště neukázal.“

Tirák zůstal sedět a kolem se postupně shromáždila jeho parta. Ledovka byla drobná patnácti – nebo šestnáctiletá holka přísného vzezření – s namalovanými obloučky obočí vypadala jako nezletilá gejša. Roland pocházel z Yorkshiru a vyznačoval se pomalým stylem řeči. Sebastian studoval na půl úvazku a kapsy odrbaného pršipláště měl nacpané paperbackovými knížkami.

Gabriel Anglii nikdy nenavštívil, a tak pro něj bylo docela složité rozumět všemu, co jeho společníci říkali.

Tirák prý dřív řídil „tiráka“, jak Britové přezdívali jednomu druhu náklaďáku, jenže místo náklaďák říkali „kamion“.

Nejedli brambůrky, ale „chipsy“ a místo piva si dávali „ležák“. Tirák byl neformálním vůdcem party, i když si z něj všichni neustále utahovali kvůli váze a výstřednímu „kulichu“.

Kromě britských slov tu byl ještě zvláštní slovník Svobodných běžců. Členové party se nevzrušeně bavili o opičích saltech, kočičích skocích a běhu po zdech. Po budovách nelezli, ale „zamordovali“ je nebo „sežrali“.

Všichni tu mluvili o nejlepším běžci party Chrťákovi, ale ten se stále neobjevoval. Konečně Tirákovi zazvonil mobil.

Gestem utišil kamarády.

„Tak kde si?“ vybafl. Jak rozhovor pokračoval, začal se tvářit nejdřív mrzutě a pak navztekaně. „Slíbils to, čoveče.

Sme tvoje parta. Zradils partu. Vykašlat se na nás kůli hraní na vojáčky… nemužeš přece jen tak… do hajzlu!“

Tirák sklapl telefon a začal klít. Gabriel rozuměl sotva polovině nadávek.

„Pochopil jsem, že se Chrťák nedostaví,“ konstatoval Sebastian.

„Ten parchant řiká, že má něco s nohou. Vsaď boty, že je v pelechu s ňákou roštěnkou.“

Zbytek party začal reptat na kamarádovu zradu, ale zklidnili se, když ke stolu přistoupil chlap ve slunečních brýlích.

„To je Kaše,“ pošeptal Roland Gabrielovi. „Dneska večer má na starosti všechny sázky.“

„Kde máte běžce?“

„Zrovna sem s nim mluvil,“ ošíval se Tirák. „Von…

zrovna shání taxíka.“

Kaše se jízlivě ušklíbl, jako by mu bylo jasné, jak se věci mají doopravdy.

„Jesli nepříde do deseti minut, ztrácíte všechny sázky a plus kilo startovnýho.“

„No, víš, von totiž možná – asi – má trochu něco s nohou nebo co.“

„Pravidla znáte. žádnej běžec – žádný startovný.“

„Ty vole, to je chuj jak lampa,“ ulevil si Tirák tiše. Na partu se podíval, až když se Kaše vrátil k baru. „Fajn. Takže kdo poběží? Přihlaste se někdo!“

„Já běhám technický, ne přímou čáru,“ ohradila se Ledovka. „Dyť víš.“

„Já sem dost vošklivě nastydlej,“ přidal se Roland.

„Už tři roky, žejo?“

„Tak proč neběžíš ty, Tiráku?“

Gabriela vždycky bavilo lézt po stromech a přebíhat po trámech stodoly doma na farmě. V Kalifornii přesedlal na závodění na motorce a seskok padákem. Ale jeho síla a hbitost se dostaly na zcela novou úroveň až v New Yorku, když se Maja zotavovala ze zranění. Večer vždycky cvičili kendo. Ale místo bambusové hole bojovala ona harlekýnským mečem a on mečem, který otec dostal jako talisman. Byly to jediné chvíle, kdy se na sebe mohli bez zábran dívat. Jako by intenzitu vztahu vyjadřovali nelítostným soubojem. Po cvičení byli vždycky oba zpocení a udýchaní.

Gabriel se mírně předklonil a kývl na Tiráka. „Já se hlásím,“ řekl. „Poběžím za vaši partu.“

„A kdo sakra seš?“ zeptala se Ledovka.

„To je Gabriel,“ pospíšil si Tirák. „Americkej Svobodnej běžec. Extratřída.“

„Když nenajdete běžce, přijdete o sto liber,“ řekl Gabriel. „Tak mi dejte startovné. Vyjde vás to nastejno.

Třeba vám vyhraju sázky.“

„Víš vůbec, co máš dělat?“ zeptal se Sebastian.

Gabriel přikývl. „Běžet závod. Přelézt pár zdí.“

„Musíš vyběhnout na střechu Smithfieldský tržnice, přeskočit na střechu starejch jatek, pak dolů na ulici a po ní

na hřbitov u kostela St. Sepulchre-without-Newgate,“

vysvětlovala Ledovka. „Jestli spadneš, na zem je to dvacet metrů.“

Teď byla chvíle, kdy pořád ještě mohl vycouvat. Ale Gabriel si připadal jako člověk, který se topí v řece a náhle zahlédl loďku. Měl jen pár vteřin, aby se chytil hozeného lana.

„Kdy začínáme?“

Jakmile se rozhodl, jako by získal partu nejlepších kamarádů. Když přiznal, že má hlad, Sebastian odběhl k baru a vrátil se s čokoládovou tyčinkou a několika pytlíky chipsů se solí a octem. Gabriel všechno spolykal a pocítil příval energie. Rozhodl se, že pít nebude, i když se Roland nabídl, že mu koupí pivo.

Teď když parta měla běžce, se Tirákovi zjevně vrátilo ztracené sebevědomí. Znovu začal obcházet bar, a Gabriel i přes všeobecný randál slyšel jeho chvástavé řeči. Za pár minut přesvědčil polovinu přítomných, že Gabriel je slavný Svobodný běžec ze Států, který přiletěl do Londýna výhradně proto, že mu záleží na Tirákově partě.

Gabriel snědl další tyčinku a šel na záchod umýt si obličej studenou vodou. Když vyšel, čekal na něj Tirák.

Opřel se do jedněch dveří a zavedl Gabriela na dvůr, který v létě sloužil hospodě za zahrádku.

„Jenom mezi náma,“ řekl. Odložil vychloubačné manýry a rázem vypadal plaše a nejistě, zkrátka tlusťoch, kterému se ve škole všichni posmívali. „Řekni mi to na rovinu, Gabrieli.

Užs to někdy zkoušel?“

„Ne.“

„Takovádle věc, to neni pro vobyčejný vobčany. Je to zatraceně rychlej způsob, jak se zabít. Esli chceš, propašuju tě zadem ven.“

„Nemíním utéct,“ odmítl Gabriel. „Zvládnu to…“

Dveře se rozlétly. Na dvůr vpadli Sebastian a další tři Svobodní běžci.

„Tady je!“ halekali. „Dělejte! Je nejvyšší čas!“

Když vycházeli z hospody, Tirák se ztratil v davu, ale vedle Gabriela se vynořila Ledovka. Chytila se ho pevně pod paží a tiše řekla: „Dívej se pod nohy, ale dál dolů ne.“

„Fajn.“

„Až polezeš na zeď, nesnaž se na ni lepit. Drž se tělem trochu od ní. Líp vycentruješ váhu.“

„Ještě něco?“

„Jestli se začneš bát, zastav. Prostě zůstaň na místě a my tě dostaneme ze střechy. Když se lidi vyděsej, většinou spadnou.“

Ulice byla až na Svobodné běžce prázdná, a tak se někteří začali předvádět. Vyskakovali na betonové zábrany pro auta a metali salta vzad. Smithfieldská tržnice, osvětlená bezpečnostními světly, vypadala jako mohutný chrám z

mramoru a cihel, který kdosi pohodil uprostřed Londýna.

Igelitové plachty nad ocelovými dveřmi k prostorům pro nakládku zboží se vlnily v nočním větru.

Kaše je provedl okolo budovy a ukázal jim trasu závodu.

Jakmile se dostanou na střechu, poběží podél celé budovy a po kovové stříšce přeběhnou na střechu opuštěných jatek.

Pak se nějakým způsobem musejí dostat dolů a vyběhnout nahoru na Snow Hill a ke kostelu St. Sepulchre-without—

Newgate. Kdo se první dostane do ohrazeného prostoru hřbitova, vyhrává.

Když se zvolna vraceli, Ledovka ukázala Gabrielovi ostatní dobrovolníky, kteří s ním budou závodit. Řezáč byl známý vůdce party z Manchesteru. Měl nákladně vyhlížející boty a červenou teplákovku se saténovým leskem, která se třpytila ve světle pouličních lamp. Gandží – perský emigrant, něco málo přes dvacet, lehce, atleticky stavěný – patřil k Londýnským běžcům. Čtvrtý běžec byl Malloy, malý svalnatý chlapík se zlomeným nosem. Ledovka říkala, že pracuje na půl úvazku jako barman v klubech po celém Londýně.

Došli k severnímu rohu tržnice a zastavili se kousek od řeznictví, kde prodávali vnitřnosti. Teď když Gabriela přešel hlad, vnímal každý detail nové reality, která ho obklopovala.

Slyšel smích a hovor okolo, cítil slabý pach česneku z nedaleké thajské restaurace. Mokré kočičí hlavy se leskly jako černý obsidián.

„žádnej strach…,“ šeptala Ledovka jako zaklínadlo.

„žádnej strach… žádnej strach…“

Budova tržnice se před Svobodnými běžci tyčila jako obrovitá zeď. Gabriel si uvědomil, že bude muset vyšplhat po tepané železné bráně k průhledné stříšce z plexiskla v asi desetimetrové výšce nad ulicí. Stříšku držely ocelové tyče, které měly ke zdi sklon pětačtyřicet stupňů. Po jedné z nich bude muset vyšplhat na střechu.

Najednou všichni ztichli a upřeli oči na běžce. Tirák přistoupil ke Gabrielovi a podal mu lezecké rukavice bez prstů.

„Nandej si je,“ vyzval ho. „Ta vocel je v noci pekelně studená.“

„Až to skončí, chci ty peníze.“

„Jasně, čoveče. Slovo na to.“ Tirák ho poplácal po rameni. „Seš fakt borec. Fakt že jo.“

Řezáčova červená tepláková souprava jako by ve světle lamp žhnula vlastním světlem. Přiloudal se ke Gabrielovi a kývl na pozdrav.

„Ty seš ten ze Států?“

„Přesně tak.“

„A víš, co je to rozplesk?“

Tirák viditelně znervózněl. „No ták, nech toho. Každou chvíli se začíná.“

„Chci jenom pomoct,“ ušklíbl se Řezáč. „Trocha vzdělání pro našeho americkýho bratránka. Rozplesk, to se stane, dyž nevíš, co děláš, a spadneš ze střechy.“

Gabriel stál docela klidně a zadíval se Řezáčovi do očí.

„Člověk může vždycky spadnout. Jde jen o to, jestli na to myslíš, nebo si to dokážeš nepřipouštět.“

Řezáčovi cukl koutek úst, ale ovládl strach a jen si uplivl.

„Konec sázek,“ zvolal čísi hlas. „Konec sázek!“

A pak se dav rozdělil a před Gabrielem stál Kaše.

„Tohle všecko se děje jenom proto, že Manchester hodil Londýnu rukavici. Ať vyhraje ten nejlepší a takový ty plky.

Ale to, co tu děláme, není jenom závod. Většina z vás to ví.

Mašinerie nás nedostane. Kreslíme si vlastní mapu města!“

Kaše zvedl pravou ruku a začal odpočítávat.

„Jedna, dvě…“

Řezáč vyrazil přes ulici a ostatní běžci ho následovali.

železnou bránu zdobily tepané květy a vinné hrozny.

Gabriel začal šplhat a využíval jich jako úchytů.

Když vylezli na vršek brány, jako první se mezi plexisklem a zdí protáhl útlý Gandží. Za ním Řezáč, pak Gabriel a Malloy. Jejich boty duněly po průhledném plastu a stříška se třásla. Gabriel se chytil jedné tyče, která vedla k hornímu okraji střechy. Byla tenká jako provaz a špatně se držela.

Kousek po kousku ručkoval vzhůru, s tělem visícím vysoko nad zemí. Když došplhal až na konec, zjistil, že od úchytu tyče zbývá k hornímu okraji bílé kamenné fasády pod střechou ještě téměř metr. Jak se mám dostat nahoru?

pomyslel si. To nejde.

Letmo pohlédl vlevo, jak nebezpečný přechod na střechu zdolávají ostatní tři závodníci. Malloy z nich měl nejsilnější ruce a ramena. Dokázal se vyhoupnout nahoru, takže stál na tyči, oči upřené pod sebe. Pak se snažil přenést váhu na dolní polovinu těla a přitom se stále pevně držel. Když

dostal nohy do správné pozice, pustil se tyče, chňapl po horním okraji průčelí – a spadl. Jeho tělo dopadlo na plexisklovou stříšku a kutálelo se dolů, ale zachytil se okraje a zastavil se. Zatím ještě mezi živými…

Gabriel už se na ostatní nedíval a soustředil se raději na vlastní pohyby. Stejně jako Malloy se vyhoupl na tyč a zůstal stát na její šikmé ploše, nohy jen kousek pod rukama.

Shrbil se jako člověk, kterého nacpali do příliš těsné krabice, přenesl plnou váhu těla na nohy, odrazil se a vyskočil.

Rukama se zachytil za okraj průčelí. Podél celé střechy běžel jako nízká zídka mramorový lem. Gabriel se vší silou vytáhl nahoru a překulil se přes okraj.

Břidlicová střecha Smithfieldské tržnice před ním běžela do dálky jako potemnělá šedá silnice. Noční nebe bez mraků, jen hvězdy jako ostré body modrobílého světla.

Gabrielova mysl se začínala dostávat do rozpoložení

Poutníka. Díval se na okolní svět jako na krajinu na obrazovce.

Řezáč a Gandží ho předběhli a Gabriel se vrátil zpět do přítomnosti. Uvolněné pláty břidlice klapaly, jak se snažil dohnat protivníky. O pár vteřin později byl u první proluky ve střeše, desetimetrové průrvy, kde budovu křížila příčná ulice. Mezeru zastřešovalo plexisklo slonovinové barvy, položené na betonových obloucích, ale vypadalo příliš křehké, než aby uneslo jeho váhu. Stoupl si na jeden oblouk a krokem provazochodce přešel na druhou stranu. Řezáč i Gandží mizeli v dálce. Když zdvihl oči k nebi za nimi, připadalo mu, jako by všichni tři běželi do temného kosmického prostoru.

U druhé proluky bylo plexisklo odtržené a přes mezeru vedly jen betonové oblouky. Gabriel si vzpomněl, co mu říkala Ledovka. Soustředil se na vlastní nohy a snažil se nedívat pod sebe na ulici, kde hrstka zvědavých Svobodných běžců s hlavami vyvrácenými sledovala jejich postup.

Gabriel byl uvolněný a pohyboval se lehce, ale závod prohrával. Musel zastavit a přejít přes třetí sérii oblouků. V

polovině zahlédl Řezáče s Gandžím, jak skáčou na ostře skosenou železnou stříšku, která vedla přes Long Lane k cihlové budově se zabedněnými okny, kdysi slouživší tržnici jako jatka.

Řezáč celou cestu k okraji střechy běžel sprintem. Teď si mohl dovolit počínat si opatrně a jít po stříšce pomalu, jednu

nohu na každé straně. Gandží byl asi čtyři metry za ním a rozhodl se, že ho předhoní. Skočil na levou stranu stříšky, uběhl tři kroky a ztratil rovnováhu. Padal, kutálel se a ječel, polovinou těla sklouzl přes okraj stříšky, ale pak se rukama zachytil kraje okapu.

Teď visel ve vzduchu. Jeho parta na ulici pod ním vykřikovala – drž se! – hlavně se drž, my vylezem nahoru a dostanem tě odtamtud! Ale Gandží jejich pomoc nepotřeboval. Povytáhl se nahoru a dostal na kluzký kov stříšky nejdřív jednu nohu a pak celé tělo. Když k němu Gabriel doběhl, ležel obličejem dolů a pomocí prstů na nohou a natažených rukou se posouval do bezpečí.

„Potřebuješ pomoct?“ křikl Gabriel.

„Nestarej se vo mě. Běž! Jde vo čest Londýna!“

Řezáč byl daleko před Gabrielem, ale na rovné střeše jatek výhodu ztrácel. Pobíhal kolem dokola a hledal požární schodiště nebo žebřík, kudy by se dostal dolů na ulici.

Přeběhl na jihozápadní roh budovy, přelezl nízkou zídku na okraji, chytil se okapu a zhoupl se do prostoru. Gabriel přiběhl na roh a pohlédl dolů. Řezáč klouzal po okapu k zemi, centimetr po centimetru, pohyb kontroloval hranami podrážek lezeckých bot. Když zahlédl Gabriela, na chvilku se zastavil a kývl na pozdrav.

„Sorry za to, co sem ti řek před závodem. Chtěl sem tě jenom znervóznit.“

„Jasně.“

„Gandží to tam měl vo chlup. Je oukej?“

„Jo, je v pořádku.“

„Londýn si dneska vede dobře, kámo. Ale vyhraje Manchester!“

Gabriel napodobil Řezáčovy pohyby a zhoupl se na okapu. Řezáč pod ním se zatím snažil protlačit kolem nějakých jehličnatých keřů, odstrkoval od sebe větve rukou, až se mu nakonec podařilo prodrat se na zem.

Ve chvíli, kdy se Řezáčovy nohy dotkly chodníku, Gabriel se rozhodl zariskovat. Odstrčil se od zdi, pustil se okapu a skočil do hloubky dobrých šesti metrů do křoví.

Větve se s praskotem lámaly, ale on dokázal využít jejich pohybu, překulil se na stranu a dopadl na nohy.

V okolí postávalo pár Svobodných běžců, jako diváci přihlížející městskému maratonu. Řezáč teď předváděl, co umí – zdolával řadu zaparkovaných aut. Jeden skok, a byl na kapotě auta. Druhým se octl na opačném konci vozidla a stačil jediný další skok, aby se dostal na kapotu následujícího vozu. Pod jeho nohama se spouštěly autoalarmy. Ostrý, kolísavý kvil se odrážel od okolních zdí.

Řezáč zařval: „Machester, do toho!“ a zvedl paže ve vítězném gestu.

Gabriel tiše běžel po dláždění. Řezáč ho neviděl a Gabriel stále zmenšoval malou vzdálenost, která je dělila.

Byli na spodním konci Snow Hill, ulice, která vedla do kopce ke kostelu St. Sepulchre a hrozivé siluetě budovy

trestního soudu Old Bailey. Řezáč se přemetem přenesl přes další auto, otočil se a uviděl Gabriela. Ohromeně vyrazil a bral teď kopec sprintem. Byli necelých dvě stě metrů od kostela, když ho přemohl vlastní strach. Začal se ohlížet přes rameno, zas a znovu, jako by zapomněl na všechno kromě soupeře.

Ze stínů se vynořil černý londýnský taxík a zahnul na Snow Hill. Řidič zahlédl červenou bundu a dupl na brzdu.

Řezáč vyskočil vysoko do vzduchu, ale nohama zavadil o čelní sklo. Náraz ho odhodil na dláždění jako slaměného panáka.

Taxík se skřípěním pneumatik zastavil a už se k místu střetnutí hnala manchesterská parta, ale Gabriel nečekal.

Vyběhl kopec, přelezl přes železné bodce plotu do pusté zahrady kostela St. Sepulchre. Předklonil se, ruce na kolenou, a snažil se popadnout dech. Svobodný běžec uprostřed města.

14

Maja prošla ulicí East Tremont a zahnula na Puritan Avenue. Přímo přes ulici se nacházela její současná skrýš, Bronxský svatostánek Božské církve Isaaca T. Jonese. Viki Fraserová kontaktovala místního kněze, a ten dovolil uprchlíkům zůstat v kostele, dokud nevymyslí, co dál.

Maja by byla nejraději rovnou zmizela z New Yorku, ale musela uznat, že tato část Bronxu zvaná East Tremont je pro ně rozhodně bezpečnější než Manhattan. V poněkud zchátralé dělnické čtvrti nestály žádné obchoďáky a bank tu měli jen pár. I tady sice slídily bezpečnostní kamery, ale těm se dalo snadno vyhnout. Státní kamery dohlížely na parky a školy, soukromé chránily večerky a trafiky, okatě namířené přímo na kasu.

Před třemi dny vyvázly s Alicí z podsvětní říše pod nádražím Grand Central. Za dne by možná mohly potkat někoho ze zaměstnanců dopravního podniku, ale naštěstí bylo časné ráno a studené temné tunely zely prázdnotou.

Západky a visací zámky na dveřích byly běžné modely a Maja je se svou malou sbírkou šperháků a páčidel snadno

otevřela. Jako jediný další nástroj použila generátor náhodných čísel, který se jí houpal na šňůrce kolem krku.

Na křižovatkách zmáčkla tlačítko a volila cestu podle čísel, jež se objevily na obrazovce.

Prošly pod ulicemi Midtownu a daly se tunelem podél západní strany Manhattanu nahoru. Když se vynořily z podzemí, přivítal je nový den. Alice nejedla a nespala od chvíle, kdy opustili půdu v Chinatownu, ale statečně se držela Maje po boku. Maja stopla černý taxík a poručila řidiči, aby je zavezl dolů k Tompkins Square Parku.

Když se blížily k „vývěsce“ na pomníčku Dětí čistého, viděla, že na ně nikdo nečeká. Tělem jí projel nepříjemný pocit velmi podobný strachu. Je snad Gabriel mrtvý? Zajala ho Tabula? Poklekla na studený chodník a přečetla si zprávu: GdoLONDÝN. Chápala, že Gabriel musí najít otce, ale v tu chvíli jí jeho rozhodnutí odjet z New Yorku připadalo jako zrada. Trn měl pravdu, Harlekýni nemají s Poutníky navazovat žádné vztahy.

Vyšla z parku a uviděla, jak na ni od taxíku zuřivě mává Alice. Projev neposlušnosti Maju rozčilil, ale pak pochopila, že dalším taxíkem právě přijeli Hollis s Viki. Ptali se, kde je Gabriel, a vyprávěli, jak se jim ztratil. Když se konečně vynořili z tunelů metra, ubytovali se v jednom z hotelů mimo Síť v hispánské části Harlemu. Ani jeden z nich nemluvil o tom, co se dělo pak, ale Maja cítila, že se bojovník a panna konečně stali milenci. Vikiny rozpaky ve

vztahu k Hollisovi byly ty tam. Dřív, ještě v Chinatownu, se ho dotýkala vždycky jen letmo a rozechvěle. Teď mu klidně položila celou dlaň na paži nebo na rameno, jako by upevňovala vzájemné pouto.

Vznešeně znějící název Bronxský svatostánek Božské církve Isaaca T. Jonese označoval dvě pronajaté místnosti v patře nad restaurací Šťastné kuře. Maja přešla ulici a zamlženým oknem restaurace zahlédla dva znuděné kuchaře, hlídkující za napařovacím pultem. Den předtím si u nich koupila večeři a zjistila, že maso tu nevaří jen tak ledajak. Nejprve je zmrazili, pak opět rozmrazili, naporcovali, naklepali paličkou a nakonec obalili ve strouhance a důkladně osmažili. Výsledkem byla krusta tvrdá jako kámen.

Dveře k modlitebně sousedily se vstupem do restaurace.

Maja je odemkla a vystoupila po strmém schodišti. Nad vchodem do svatostánku visel zarámovaný obraz proroka Isaaca T. Jonese. Znovu si odemkla, tentokrát jiným klíčem, a vešla do dlouhé místnosti plné dřevěných lavic. V čele sálu stál řečnický pult pro pastora a malé pódium pro hudebníky. Několik oken za pulpitem vedlo na ulici.

Část lavic Hollis poskládal ke zdi. Dřevěná podlaha vrzala pod jeho bosými chodidly, když cvičil „formu“, ladnou sestavu pohybů shrnující základní prvky bojového umění. Viki se usadila na jedné lavici, v ruce v kůži vázané

vydání Sebrané korespondence Isaaca T. Jonese.

Předstírala, že si čte, ale ve skutečnosti sledovala Hollise, jak kope a buší rukama do vzduchu.

„Jak to šlo?“ prohodila směrem k Maje. „Našla jsi nějakou internetovou kavárnu?“

„Nakonec jsem zakotvila v krámku s dietní zmrzlinou Pochoutka na Arthur Avenue. Mají tam čtyři počítače s internetem.“

„Podařilo se ti kontaktovat Lipku?“ zeptal se Hollis.

Maja se rozhlédla. „Kde je Alice?“

„V dětském pokoji,“ odpověděla Viki.

„Co tam dělá?“

„Nevím. Asi před hodinkou jsem jí donesla sendvič s burákovým máslem a džemem.“

Mše ve svatostánku obvykle trvala skoro celé nedělní dopoledne, proto tu měli další místnost s kobercem a hračkami pro menší děti. Maja přešla modlitebnu a skleněnou výplní ve dveřích nahlédla dovnitř. Alice přetáhla přes stůl církevní prapor a pak stůl obestavěla veškerým nábytkem, který byl k dispozici. Maja si domyslela, že holčička nejspíš sedí ve tmě uprostřed improvizované pevnosti. Kdyby sem vtrhla Tabula, trvalo by o pár sekund déle, než by se k ní dostala.

„Vypadá to, že měla napilno.“

„Snaží se jen chránit,“ hájila dívenku Viki.

Maja přešla zpět doprostřed modlitebny.

„Jestli Gabriel letěl v sobotu, už je v Londýně dvaasedmdesát hodin. Je jasné, že šel rovnou do Tyburnského kláštera pátrat po otci. Lipka říká, že s těmihle jeptiškami neměli Harlekýni nikdy co do činění. Nemá ani potuchy, jestli tam Matthew Corrigan je.“

„Takže jaký bude náš další krok?“ zeptal se Hollis.

„Lipka chce, abychom odjeli do Anglie a pomohli mu najít Gabriela. Ale máme dva problémy s identifikací.

Gabriel vyrostl mimo Síť, takže falešný pas, který jsme mu opatřili, souhlasí s jeho údaji, které jsme vložili do Mašinerie. To znamená, že má z nás ‚nejčistší‘ pas, jaký úřady nejsnáz přijmou.“

Viki zvolna přikývla. „Ale Tabula pravděpodobně má moje a Hollisovy biometrické údaje.“

„Majiny taky,“ dodal Hollis. „žila přece pár let v Londýně a byla součástí Sítě.“

„Až budeme v Evropě, Lipka nám sežene úplně nové doklady, které nám umožní se ztratit. Ale cestovat letadlem s našimi současnými pasy je příliš riskantní. Tabula má své lidi ve všech státních bezpečnostních agenturách. Naši falešnou identitu znají a snadno nám vpašují do materiálů poznámku, že jsme teroristi.“

Hollis zavrtěl hlavou. „V čem je druhý problém?“

„Alice žádný pas nemá. Letadlem ji do Evropy nedostaneme.“

„Co budeme dělat?“ zeptal se Hollis. „Necháme ji tady?“

„Ne, nechceme přece do toho zatahovat církev.

Nejjednodušší by bylo ubytovat se v hotelu, počkat, až usne, a pak zmizet.“

Viki se zatvářila šokovaně. Nikdy ti nemůžou porozumět, pomyslela si Maja. Trn ti to přece tolikrát říkal.

Průměrný občan z ulice nikdy nepochopí harlekýnský pohled na svět.

„Zbláznila ses?“ zděsil se Hollis. „Alice je jediný svědek toho, co se stalo v Nové Harmonii. Jestli se tabulisti dozví, že je naživu, zabijou ji.“

„Je tu ještě jedna možnost. Ale budete muset přistoupit na to, že od této chvíle budeme o všem rozhodovat buď Lipka, nebo já.“

Maja záměrně užila drsný a nekompromisní tón, ale Hollis nevypadal, že by se lekl. Mrkl na Viki a potlačil zasmání. „Myslím, že jsme připraveni nechat si poradit s řešením svých problémů.“

„Lipka zařídil, že můžeme dojet do Británie obchodní lodí. Cesta přes Atlantik bude trvat tak týden, ale dostaneme se tam bez pasu. Tady v New Yorku dokážu Alici před tabulisty ochránit, ale nemůžeme ji chránit pořád. Až se dostaneme do Londýna, obstaráme jí novou identitu a bezpečně ji někam umístíme.“

„Tak dobře, Majo. Přesvědčila jsi mě,“ kývl Hollis.

„Harlekýni chtějí všechno řídit. Teď nám ale dej minutku, abychom se mohli poradit.“

Posadili se s Viki na lavici a Maja přešla k oknu a zadívala se přes ulici na hřbitov sv. Raymonda. Obrovské pohřebiště vypadalo stejně přelidněné a šedivé jako město samo. Náhrobní kameny, sloupy a smutní andělé, všechno tu bylo nakupené na sebe jako zboží na bleším trhu.

Skutečnost, že Hollis s Viki jsou do sebe zamilovaní, měnila situaci. Jistě budou chtít spolu žít. Jestli mají trochu rozumu, utečou před Tabulou i před Harlekýny, pomyslela si Maja. V téhle nekonečné válce budoucnost neexistuje.

„Došli jsme k rozhodnutí,“ oznámila Viki. Maja se vrátila doprostřed místnosti a všimla si, že milenci už nesedí vedle sebe. „Pojedu s tebou a s Alicí lodí do Evropy.“

„A já zůstanu pár týdnů v New Yorku,“ dodal Hollis.

„Udělám něco, aby si tabulisti mysleli, že je Gabriel ještě tady. Až skončím, můžeš zauvažovat, jak mě dostat ze Států.“

Maja souhlasně kývla. Hollis sice není Harlekýn, ale začíná tak uvažovat. „To je dobrý nápad,“ pochválila ho.

„Jenom buď opatrný.“

Ale Hollis si jí nevšímal a hleděl Viki do očí.

„Samozřejmě že budu opatrný. To ti slibuju.“

15

Michael usazený na zadním sedadle mercedesu pozoroval okénkem ubíhající německou krajinu. Dnes ráno posnídal v Hamburku a teď cestoval s paní Brewsterovou po dálnici do Berlína, kde se chtěli podívat na nové počítačové středisko. Vedle tureckého šoféra seděl bodyguard v černém obleku. Měl Poutníka sledovat a zabránit mu v útěku, ale nic takového nebude zapotřebí. Michael ani v nejmenším netoužil vrátit se k obyčejnému životu.

Když nastoupil do auta, našel na sedadle vedle sebe leštěnou dřevěnou skříňku s malými šuplíčky. Soudil, že obsahuje vysoce důvěrné informace o Bratřích, ve skutečnosti však skrývala pozlacený náprstek, stříbrné nůžky a několik cívek hedvábných nití.

Paní Brewsterová si nasadila sluchátka a ze skříňky vyjmula kus plátna s natištěnou růží. Nejprve vyřídila několik telefonů. Konejšivě hovořila s Bratřími a její silné prsty přitom protahovaly jehlu plátnem. S oblibou užívala výrazu „vynikající“, ale Michael začínal chápat jeho odstíny v různých situacích. Někteří Bratří jistě chválu zasluhovali.

Ale pokud paní Brewsterová pronesla slovo pomalu, ostře

nebo znuděným monotónním hlasem, znamenalo to, že někdo bude potrestán za své selhání.

Během víkendové konference na Temném ostrově se o Bratřích hodně dozvěděl. Všichni členové horlivě souhlasili s ustavením virtuálního Panoptikonu, ale byly zde různé frakce podle národností a osobních vztahů. Kennard Nash sice předsedal výkonné radě a měl na starosti nadaci Zelená země, ale některým členům připadal příliš americký. Paní Brewsterová byla pověřena vedením programu Mladí vůdci světa a stala se hlavou evropské divize.

Na Temném ostrově měl Michael příležitost sdělit jí své soukromé hodnocení všech členů výkonné rady. Na konci konference paní Brewsterová oznámila, že si přeje, aby ji Michael doprovodil do Berlína, kam se chystá na kontrolu programu Stín. Generála Nashe tato žádost očividně znechutila, stejně jako Michaelova veřejná zmínka o otci.

„Klidně si ho s sebou vezměte,“ řekl paní Brewsterové. „Ale nespouštějte ho z očí.“

Příští den už v Torontu nastupovali do letadla mířícího do Německa. Cestování s paní Brewsterovou připadalo Michaelovi jako rychlokurz moci. Začínal si myslet, že politici, kteří pronášejí projevy a předkládají nové zákony, jsou jen herci ve složité hře. Ačkoli zdánlivě všechno řídí, musejí dodržovat scénář, který napsali jiní. A zatímco média se nechávají zavést uctíváním význačných osobností, Bratří

se světlům reflektorů raději vyhýbají. To oni vlastní divadlo, počítají vstupenky a rozhodují, které scény se mají divákům přehrát.

„Prosím, proveďte kontrolu a informujte mě, zda došlo k nějaké změně,“ pravila paní Brewsterová komusi v Singapuru. Sejmula sluchátka, odložila vyšívání a stiskla vypínač v opěrce sedadla. Ze zadní strany předního sedadla se vysunula skleněná přepážka. Řidič teď nemohl poslouchat jejich hovor.

„Dal byste si čaj, Michaeli?“

„Ano, děkuji.“

Paní Brewsterová vyjmula z malé skříňky mezi sedadly talířky a šálky, cukr a smetanu a termosku s horkým čajem.

„Jednu, nebo dvě kostky?“

„Bez cukru. Jenom smetanu.“

„To je zajímavé. Myslela jsem, že jste na sladké.“ Podala Michaelovi nalitý šálek a pak si sama dala do šálku dvě kostky cukru.

Porcelán slabě poklinkával, když auto najelo na nějakou nerovnost, a popíjení čaje vykouzlilo na zadním sedadle zvláštně domáckou atmosféru. Paní Brewsterová sice neměla děti, ale ráda vystupovala jako hodná tetička rozmazlující oblíbeného synovce. V posledních dnech mohl Michael pozorovat, jak uplatňuje šarm a lichotky na muže z různých končin světa. Pánové měli sklon v její společnosti

příliš mluvit, a odtud pramenila její moc. Michael si umiňoval, že tuhle chybu rozhodně neudělá.

„Tak co, Michaeli, bavíte se dobře?“

„Jistě. Nikdy jsem v Evropě nebyl.“

„Jak hodnotíte naše tři přátele z Hamburku?“

„Albrecht a Stoltz jsou na naší straně. Günter Hoffman je skeptický.“

„Nevím, jak jste na to přišel. Doktor Hoffman neřekl během naší návštěvy víc než šest slov.“

„Vždycky, když jste mluvila o programu Stín, trochu se mu stáhly panenky. On je nějaký vědec, že? Možná nechápe politické a společenské dopady programu.“

„No tak, Michaeli. Musíte být na vědce hodnější.“ Paní Brewsterová se znovu pustila do vyšívání. „Já sama jsem vystudovala fyziku v Cambridge a myslela jsem si, že si zvolím vědu za své povolání.“

„Co vám v tom zabránilo?“

„V posledním ročníku na univerzitě jsem se začala učit o teorii chaosu. To je obor, který studuje chování nelineárních dynamických systémů. Mí užvanění spolužáci si to slovo přisvojili a z naprosté nevědomosti ho používali k ospravedlnění romantického anarchismu. Ale vědcům je dobře známo, že dokonce i matematický chaos je deterministický – jinak řečeno, co se stane v budoucnosti, je dáno sledem minulých událostí.“

„A vy jste ty události chtěla ovlivnit?“

Paní Brewsterová vzhlédla od šití. „Jste opravdu velmi bystrý mladý muž. Řekněme, že jsem si prostě uvědomila, že příroda dává přednost struktuře. Svět se i nadále bude muset vypořádávat s hurikány a leteckými katastrofami. Ale když se nám podaří nastolit náš virtuální Panoptikon, bude se lidstvo vyvíjet správným směrem.“

Minuli směrovku na Berlín a auto teď jelo rychleji. Na téhle dálnici nebyla rychlost omezena. „Možná byste po návštěvě počítačového střediska mohla zavolat Nathanu Booneovi,“ navrhl Michael. „Rád bych věděl, jestli něco zjistil o mém otci.“

„Samozřejmě.“ Paní Brewsterová si udělala poznámku do počítače. „A dejme tomu, že pan Boone uspěje a vašeho otce najde. Víte, co mu chcete říct?“

„Svět prochází zásadní technologickou proměnou.

Zavedení Panoptikonu je nevyhnutelné. To si musí uvědomit a pomoct Bratřím dosáhnout tohoto cíle.“

„Vynikající! To je vynikající!“ Michaelova společnice vzhlédla od klávesnice. „žádné nové myšlenky od Poutníků nepotřebujeme. Stačí dodržovat pravidla.“

Když Michael dopíjel druhý šálek čaje, byli už v Berlíně a zvolna projížděli stromy lemovanou třídou Unter den Linden. Několik hloučků turistů se zdálo omráčeno barokními a neoklasicistními stavbami. Paní Brewsterová ukázala na stoh kamenných knih se jmény německých

autorů na hřbetech. Byl to památník na Bebelplatz, kde nacisté ve třicátých letech spálili knihy zabavené z vydrancovaných knihoven.

„V Tokiu i v New Yorku žije mnohem víc lidí,“

poznamenala paní Brewsterová. „Vždycky mi připadalo, že Berlín je pro své obyvatele příliš velký.“

„Hodně domů bylo asi zničeno za druhé světové války.“

„A Rusové vyhodili do povětří to, co zůstalo. Ale tahle nepříjemná minulost je dávno za námi.“

U Braniborské brány mercedes zahnul doleva a kolem parku zamířil na Potsdamer Platz. Zeď, která kdysi rozdělovala město, zmizela, ale její duch jako by tu stále přetrvával. Když byla stržena, vznikly tu nové pozemky a s nimi i příležitosti pro stavební firmy. Někdejší zónu smrti dnes vyznačoval výrazný pás mrakodrapů v nudném a nezajímavém moderním stylu.

V dlouhé ulici s názvem Voss Strasse sídlilo za druhé světové války říšské kancléřství. Většina prostoru tu byla ohrazena ploty, za nimiž se horlivě stavělo, ale řidič zastavil před mohutnou čtyřposchoďovou budovou, která vypadala, že pamatuje jiné časy.

„Tohle kdysi bývalo ústředí říšských drah,“ vysvětlovala paní Brewsterová. „Po zbourání Zdi dům získali Bratří.“

Oba cestující vystoupili z auta a vykročili k počítačovému středisku. Vnější zdi mělo počmárané graffiti a většinu oken zakrytých plechovými bezpečnostními kryty,

ale přesto si Michael povšiml zbytků velkolepé fasády z devatenáctého století. Arkýřová okna obrácená do ulice zdobily zavinuté římsy a podoby řeckých bohů. Zvenčí dům vypadal jako nákladná limuzína, kterou někdo odstrojil a shodil do rokle.

„Budova má dvě části,“ vysvětlovala paní Brewsterová.

„Nejdřív půjdeme do té pro veřejnost, tak se chovejte diskrétně.“

Přikročila k masivním ocelovým dveřím bez průzorů, hlídaným bezpečnostní kamerou. Po straně uviděli malou tabulku s názvem firmy, který zněl Personal Customers.

„To je britská firma?“ zeptal se Michael.

„Ne, je stoprocentně německá.“ Paní Brewsterová stiskla tlačítko zvonku. „Lars doporučil, abychom jí dali anglický název. Zaměstnanci budou mít pocit, že se podílí na něčem moderním a mezinárodním.“

Dveře klaply a vpustily je do jasně osvětlené haly recepce. Mladá žena s kroužky v uších, rtech a nose vzhlédla a usmála se. „Vítejte ve společnosti Personal Customers.

Mohu vám nějak pomoci?“

„Jsem Brewsterová a tohle je pan Corrigan. Jsme techničtí konzultanti a přijeli jsme se podívat na počítač. Pan Reichhardt o nás ví.“

„Jistě, samozřejmě.“ Dívka podala paní Brewsterové zalepenou obálku. „Půjdete do –“

„Ano, drahoušku, vím. Už jsem tady byla.“

Přešli k výtahu umístěnému vedle zasedačky s prosklenou stěnou. Několik zaměstnanců, všichni tak kolem třicítky, sedělo kolem velkého stolu, obědvali a povídali si.

Paní Brewsterová roztrhla obálku, vytáhla z ní plastikovou kartičku a mávla jí před senzorem výtahu.

Dveře se hladce otevřely, oba návštěvníci nastoupili a paní Brewsterová máchla kartou podruhé. „Pojedeme do suterénu. Odtud je jediný přístup do věže.“

„Můžu se na něco zeptat?“

„Jistě. Už jsme mimo veřejnou část budovy.“

„Co si zaměstnanci myslí, že dělají?“

„Ach tak, tohle všechno je naprosto legální. Říkáme jim, že je to špičková moderní marketingová firma, která shromažďuje demografické údaje. Oslovovat reklamou skupiny lidí je samozřejmě dávno zastaralé. V budoucnosti bude veškerá inzerce adresně zasílána jednotlivým zákazníkům. Když uvidíte na ulici billboard, spojí se s RFID

čipem na vašich klíčích a osloví vás jménem. Ti energičtí mladí lidé, které jste právě zahlédl, pilně shromažďují všechny možné údaje o Berlíňanech a zadávají je do počítače.“

Dveře výtahu se otevřely a návštěvníci vstoupili do rozlehlé suterénní haly bez vnitřních přepážek. Michael si pomyslel, že tahle obrovská místnost vypadá jako továrna bez dělníků. Vyplňovaly ji přístroje a komunikační zařízení.

„Tohle je záložní generátor,“ ukázala paní Brewsterová

vlevo. „Tady je klimatizace s filtračním systémem, protože náš počítač pochopitelně nemá rád znečištěný vzduch.“

Sledovali bíle vyznačenou cestu na druhý konec sálu.

Přestože přístroje vyhlížely impozantně, Michaelovi stále leželi v hlavě lidé, které viděl v zasedačce. „Takže zaměstnanci nevědí, že pomáhají zavést program Stín?“

„Jistěže ne. V pravý čas jim Lars řekne, že marketingové údaje, které sbírají, pomohou v boji proti terorismu. Dáme jim prémie a povýšíme je. Jsem si jista, že je to potěší.“

Bílá značka končila u dalšího recepčního pultu, tentokrát za ním seděl robustní strážný v saku a kravatě. Sledoval jejich příchod na malém monitoru. Když přistoupili k pultu, vzhlédl.

„Dobré odpoledne, paní Brewsterová. Pánové už vás očekávají.“

Přímo za recepcí viděli dveře bez kliky či knoflíku, ale recepční je neotevřel bzučákem. Paní Brewsterová přistoupila ke krabičce s otvorem na jednom konci, instalované na kovové konzoli kus ode dveří.

„Co to je?“ zeptal se Michael.

„Skener cév v ruce. Vsunete tam ruku a kamera ji sejme v infračerveném světle. Hemoglobin ve vašich cévách absorbuje světlo, takže cévy na digitální fotografii vypadají černé. Pak přístroj porovná moji ruku se vzorem uloženým v počítači.“

Michaelova společnice vstrčila ruku do otvoru, pak uviděli kratičký záblesk a zámek se s cvaknutím otevřel.

Paní Brewsterová otevřela dveře a Michael vkročil za ní do druhého křídla budovy. Překvapilo ho, že vnitřek byl kompletně vybouraný, cihlové zdi a trámy odhalené. Uvnitř této skořepiny bez oken stála ohromná skleněná věž

zpevněná ocelovou konstrukcí. Její obsah tvořila tři patra vzájemně propojených úložných zařízení, střediskových počítačů a serverů upevněných na skříňkách. Přístup k systému umožňovalo ocelové schodiště a výškové lávky.

Za ovládacím panelem v jednom rohu místnosti seděli dva muži. Byli odděleni od uzavřeného prostředí věže jako novici, jimž zatím není dovoleno vstoupit do svatyně. Nad nimi visela ohromná plochá obrazovka a na ní počítačem generované postavy ve stínovém automobilu ujíždějícím po stromy lemované hlavní třídě.

Lars Reichhardt vstal a halasně je pozdravil. „Vítejte v Berlíně! Jak vidíte, program Stín vás sleduje od chvíle, kdy jste překročili německou hranici.“

Michael se podíval na obrazovku. Opravdu, auto, které na ní viděli, byl mercedes a počítačem generované postavy vypadaly jako on a jeho společnice, jejich šofér a strážce.

„Sledujte to a uvidíte sami sebe, jak jste před deseti minutami projeli po Unter den Linden,“ řekl pyšně Reichhardt.

„Je to opravdu impozantní,“ řekla paní Brewsterová.

„Ale výkonná rada by ráda věděla, kdy bude systém plně funkční.“

Reichhardt pohlédl na technika u kontrolního panelu.

Mladík sáhl na klávesnici a stínový obraz ihned z obrazovky zmizel.

„Budeme připraveni ke spuštění za deset dní.“

„Mám to brát jako slib, pane Reichhardte?“

„Víte, jak jsem zapálený pro naši práci,“ řekl Reichhardt společensky. „Udělám všechno, co je v mých možnostech pro dosažení tohoto cíle.“

„Až bude program Stín dokonale fungovat, pak teprve můžeme kontaktovat naše přátele v německé vládě,“

vysvětlovala paní Brewsterová. „Na Temném ostrově jsme diskutovali o tom, že budeme potřebovat podobnou celonárodní vysvětlovací kampaň, jakou jsme vedli v Británii. Je třeba přesvědčit německé občany, že program Stín je nutný pro jejich ochranu.“

„Samozřejmě. Už na tom děláme.“ Reichhardt se obrátil ke svému asistentovi. „Eriku, ukaž návštěvě návrh reklamního spotu.“

Mladík napsal několik příkazů a na obrazovce se objevila televizní reklama. Rytíř s černým křížem na bílém kabátci stál na stráži a mladí Němci současně cestovali autobusem, pracovali v kancelářských kójích nebo hráli fotbal v parku. „Napadlo nás, že by nebylo špatné

připomenout legendu o řádu německých rytířů. Ať se hnete kamkoli, program Stín vás ochrání před nebezpečím.“

Paní Brewsterovou zřejmě reklama nenadchla. „Chápu, kam tím míříte, Larsi. Ale možná –“

„To nebude fungovat,“ řekl Michael. „Musíte pracovat s mnohem emocionálnější představou.“

„Tady přece nejde o emoce,“ namítl Reichhardt. „Jde o bezpečnost.“

„Můžete vytvořit nějaký obrázek?“ zeptal se Michael technika. „Ukažte mi matku a otce, jak se dívají na své dvě spící děti.“

Technik, poněkud zmatený, kdo tu vlastně velí, pohlédl na šéfa. Reichhardt přikývl a mladík se znovu pustil do psaní na klávesnici. Nejprve se na obrazovce objevily jen počítačové postavy bez tváří a pak se postupně začaly proměňovat v rozpoznatelné podoby otce s novinami v ruce a matky držící ho za ruku. Stáli v dětském pokoji plném hraček, kde na dvou stejných postýlkách spaly dvě holčičky.

„Začnete s tímhle výjevem nabitým emocemi a k tomu řeknete něco jako ‚Chraňte děti‘.“

Erik pokračoval v psaní a na obrazovku vplula slova Beschützen Sie die Kinder.

„Oni chrání své děti a –“

„A my chráníme je,“ skočila mu do řeči paní Brewsterová. „Ano, působí to vřelým a uklidňujícím dojmem. Co myslíte, Herr Reichhardt?“

Šéf počítačového střediska sledoval, jak se na obrazovce objevují drobné detaily. Matčina vlídná tvář se plnila láskou.

Noční lampička a knížka pohádek. Jedna spící holčička objímala plyšovou ovečku.

Reichhardt se nuceně pousmál. „Pan Corrigan správně chápe naši vizi.“

16

Nákladní loď Princ Vilém Oranžský vlastnili čínští investoři, kteří žili v Kanadě, posílali děti do britských škol a peníze si ukládali ve Švýcarsku. Posádka pocházela ze Surinamu, ale všichni tři důstojníci byli Holanďané vyškolení u nizozemského obchodního loďstva.

Během cesty z Ameriky do Anglie Maja ani Viki nepřišly na to, co vlastně loď veze v zapečetěných kontejnerech uložených v nákladním prostoru. Obě se stravovaly s důstojníky, a tak jednoho večera v lodní jídelně Viki neodolala zvědavosti.

„Co to vlastně vezete?“ zeptala se kapitána Vandergaua.

„Je to něco nebezpečného?“

Kapitán byl mohutný mlčenlivý muž se světlým plnovousem. Odložil vidličku a mile se usmál. „A, vy myslíte náklad,“ a hluboce se zamyslel, jako by se ho ještě nikdy nikdo na nic podobného nezeptal.

První důstojník, mladík s navoskovaným knírem v čele stolu, zkusmo nadhodil: „Zelí?“

„Ano, správně,“ potvrdil kapitán. „Vezeme bílé zelí, červené zelí, nakládané a kysané zelí. Princ Vilém Oranžský vozí zelí hladovějícímu světu.“

Bylo předjaří, foukal čerstvý vítr a neustále mrholilo.

Trup lodi kryl zvnějšku kovově šedý nátěr, takže téměř splývala s oblohou. Moře mělo temně zelenou barvu a zvedající se vlny pleskaly do přídě v nekonečném sledu drobných potyček. Maja zjišťovala, že v tomto neinspirativním prostředí příliš myslí na Gabriela. V tuto chvíli je v Londýně Lipka a pátrá po Poutníkovi, a ona mu nemůže nijak pomoct. Po několika bezesných nocích našla dvě rezavé plechovky plné betonu. S improvizovanými činkami v rukou se pustila do tvrdého cvičení, až se celá zpotila a bolely ji svaly.

Viki trávila většinu času v jídelně, kde popíjela čaj a zapisovala si postřehy do deníku. Občas se jí na tváři objevil radostný výraz a Maja uhodla, že myslí na Hollise. Chtěla jí v duchu svého otce udělat kázání o tom, že láska člověka oslabuje, ale věděla, že Viki by ničemu takovému nevěřila.

Zdálo se, že láska jí dodává sílu a sebedůvěru.

Když Alice pochopila, že je v bezpečí, začala trávit celé dlouhé dny potulováním po lodi – bez jediného slova se zjevovala na můstku nebo ve strojovně. Většina členů posádky měla rodiny, a tak se k holčičce chovali laskavě, vyráběli jí hračky a vařili zvlášť pro ni k obědu dobroty.

Osmého dne za úsvitu projela loď s přílivem do Temže a začala se zvolna šinout proti proudu řeky. Maja stála na přídi a pozorovala chvějivá světla pouličních lamp ve vzdálených vesnicích. Není to domov – žádný domov přece nemá – ale konečně se vrací do Anglie.

Vítr zesílil a lomcoval kabely, jimiž byly připoutány záchranné čluny. Racci vřeštěli a klouzali nad zlobně se zvedajícími vlnami a kapitán Vandergau přecházel po palubě s mobilním telefonem v ruce. Zřejmě bylo důležité, aby dopravil náklad do jistého doku ve východním Londýně, až bude mít směnu celník jménem Charlie. Vandergau nadával anglicky, holandsky a ještě dalším jazykem, který Maja neznala, ale ani to Charlieho nepřimělo telefon vzít.

„My totiž nemáme problém s korupcí,“ vysvětloval kapitán Maje, „ale s neschopnou a línou britskou korupcí.“

Nakonec se dovolal Charlieho přítelkyni a dostal žádanou informaci. „Přesně ve čtrnáct hodin. Ano, rozumím.“

Dal rozkaz strojníkovi a dvojice lodních šroubů se zvolna roztočila. Když Maja sešla do podpalubí, cítila slabé vibrace ocelových stěn. Rytmické dunění připomínalo obrovské srdce bušící kdesi v útrobách lodi.

Kolem jedné hodiny po poledni zaklepal na dveře kabiny první důstojník a vyzval dívky, aby si sbalily věci a dostavily se do lodní kuchyně pro pokyny. Maja, Viki a Alice se posadily k úzkému stolu a poslouchaly řinkot

sklenic a talířů v dřevěných stojanech. Loď se na řece obracela a manévrovala do doku.

„Co se teď bude dít?“ zeptala se Viki.

„Po prohlídce vystoupíme na břeh, kde bude čekat Lipka.“

„A co bezpečnostní kamery? Máme se zamaskovat?“

„Já nevím, co bude, Viki. Když se chceš vyhnout sledování, máš obvykle dvě možnosti. Buď uděláš něco staromódního, tak primitivního, že tě nenajdou, nebo musíš jít opačnou cestou a použít technické vymoženosti, které jsou o jednu generaci vyspělejší než standard. V obou případech je pro Mašinerii obtížné takové informace zpracovat.“

Vtom do kuchyně vstoupil první důstojník a udělal rozmáchlé gesto. „Kapitán Vandergau se nechá poroučet a žádá vás, abyste mne následovaly do bezpečnějších komnat.“

Maja a Viki s Alicí vešly za ním do prostorné lodní spižírny. Důstojník s pomocí jávského kuchaře přesunul zásoby, aby se tři černé pasažérky mohly schovat za hradbou kartonových krabic. Pak se kovové dveře zaklaply a dívky osaměly.

Jakési světélkující zařízení nad jejich hlavami vydávalo drsné kovové světlo. Maja měla v pouzdře na kotníku revolver, harlekýnský meč i Gabrielův meč-talisman položila na polici vedle sebe. Kdosi spěšně prošel chodbou o

patro výš – stropem pronikalo ostré klapání. Alice se přisunula k Maje blíž, choulila se pár centimetrů od jejích nohou.

Co asi chce? uvažovala v duchu Maja. Jsem poslední člověk na světě, který by jí dával najevo lásku nebo fyzickou náklonnost. Vzpomněla si, jak jí Trn kdysi vyprávěl o své cestě jižním Súdánem. Navštívil také misionáře v uprchlickém táboře. Jeden chlapeček, válečný sirotek, za ním všude chodil jako ztracený pejsek. „Všechny živé bytosti touží přežít,“ vysvětloval otec. „Když děti přijdou o rodiče, drží se nejsilnější osoby, která je dokáže ochránit…“

Dveře se otevřely a hlas prvního důstojníka pronesl: „Skladiště potravin.“

Nějaký muž s londýnským přízvukem řekl: „V pořádku.“

Pouhá dvě slůvka, ale způsob, jak byla řečena, Maje připomněl jisté aspekty Británie. Jsem v pořádku, Jacku.

Zahrádky za domky s keramickými trpaslíky. Hranolky a hrášek. Téměř vzápětí se dveře zavřely a bylo po všem, kontrola skončila.

Chvíli vyčkávaly, pak do skladiště vstoupil kapitán Vandergau a rozebral stěnu z krabic. „Velice mě těšilo, že jsem vás poznal, dámy, ale je čas k odchodu. Pojďte, prosím, za mnou. Čeká na vás člun.“

Zatímco se dívky skrývaly v podpalubí, padla hustá mlha. Paluba byla vlhká a na zábradlí se perlily kapičky vody.

Princ

Vilém

Oranžský

teď

kotvil

ve

východolondýnském doku. Kapitán je doprovodil na pravobok. Na vlnách se houpal úzký dřevěný člun uvázaný k lodi nylonovými lany. Měl asi dvanáct metrů na délku a byl stavěný na mělkou vodu, uprostřed s prostornou kabinou, s kulatými lodními okénky a nekrytou zadní palubou. Maja vídala podobné čluny, když přecházela most přes některý z londýnských kanálů. Někteří lidé na nich bydleli nebo trávili dovolenou.

Na zádi u kormidla stál vousáč v pršiplášti, kapuce na hlavě mu dodávala vzhledu mnicha inkvizitora. Pokynul jim, aby sestoupily dolů; Maja viděla, že z boku lodi visí žebřík.

Maja s Alicí ve vteřině sešplhaly na palubu člunu. Viki lezla mnohem opatrněji, pevně svírala dřevěné příčle provazového žebříku a ohlížela se dolů na člun, který se zvedal a opět klesal na vlnách. Konečně se nohama dotkla paluby a pustila se žebříku. Vousáč v kapuci, kterého Maja v duchu překřtila na pana Pršipláště, se sehnul a nastartoval motor.

„Kam pojedeme?“ zeptala se Maja.

„Proti proudu do Camden Town.“ Vousáč mluvil se silným východolondýnským přízvukem.

„Máme zůstat v kabině?“

„Jenom pokud se chcete ohřát. S kamerama si nemusíte dělat starosti. Tam, kam jedeme, žádný nejsou.“

Viki se schovala do kabiny, kde se v litinových kamínkách topilo uhlím. Alice běhala sem a tam, prohlédla si podpalubí i vyhlídkovou palubu a v kabině zkontrolovala obložení z ořechového dřeva.

Maja se usadila vedle kormidla a sledovala, jak Pršiplášť obrací člun proti proudu Temže. Bouře zvedla hladinu v městské kanalizaci a voda teď dostala temně zelenou barvu.

Hustá mlha znemožňovala vidět dál než na tři metry, ale vousáč zřejmě dokázal navigovat i bez orientačních bodů.

Minuli klinkající bójku uprostřed řeky a Pršiplášť spokojeně kývl. „Tahle zní jako starej kostelní zvon, když je zima.“

Všude kolem se valila mlha a studená vlhkost způsobila, že se Maja otřásla. Šplouchající vlny zmizely a člun minul dok s jachtami a výletními loďmi. Z dálky sem doléhal zvuk klaksonu.

„Jsme v maríně Limehouse,“ vysvětloval lodník. „Dřív se sem vozilo všechno a tady překládalo na bárky. Led a stavební dřevo. Uhlí z Northumberlandu. Bejvala to tlama Londýna, která všechno spolykala, a kanály to potom dopravily zbytku těla.“

Mlha se trochu rozestoupila, když člun vplul do vybetonovaného kanálu k prvnímu zdymadlu. Pršiplášť slezl po žebříku na pevninu, zavřel za člunem dřevěná vrata a

stlačil bílou páku. Zdymadlo se naplnilo vodou, která zvedla člun z úrovně maríny k hladině kanálu.

Levý břeh zarůstal plevelem a křovím, na pravém vedla kameny dlážděná cesta k cihlové budově se zabedněnými okny. Působilo to dojmem, že se dostali do Londýna ze starých časů, kde po ulicích jezdí kočáry a ve vzduchu se vznášejí saze. Podjeli železniční most a pokračovali v cestě proti proudu. Voda tu byla mělká a dno člunu občas drhlo o písek a štěrk. Každých dvacet minut museli zastavit ve zdymadle a nechat se zvednout na úroveň hladiny. O příď zvolna se šinoucího člunu se otíraly vodní rostliny.

Kolem šesté projeli posledním kanálem a blížili se ke Camden Town. V kdysi zchátralé čtvrti teď sídlily hospůdky, galerie a hlavně tržiště, kam chodí lidé o víkendech. Pršiplášť přirazil s člunem ke břehu a vyložil plátěné brašny se svršky pasažérek. Viki koupila Alici v New Yorku oblečení, které teď měla nacpané v růžovém batůžku s obrázkem jednorožce na zadní straně.

„Běžte k silnici. Hledejte černýho chlápka jménem Winston,“ řekl vousáč. „Ten vás dovede tam, kam potřebujete.“

Maja vedla Viki a Alici úzkou stezkou protínající Camden Town. Na chodníku uviděly načmáranou harlekýnskou loutnu a vedle ní šipku k severu.

Ušly sotva třicet metrů, když uviděly u chodníku zaparkovanou bílou dodávku se znakem tří propojených

kosočtverců na boku. Vystoupil z ní mladý Nigerijec s kulatým naducaným obličejem a otevřel postranní dveře.

„Dobrý večer, dámy. Velice mě těší, že vás mohu přivítat v Británii.“

Tři ženy nastoupily do nákladního prostoru a usadily se na kovových lavicích přivařených ke stěnám; nákladní prostor oddělovala od řidičovy kabiny kovová mříž.

Winston se proplétal uličkami Camdenu. Náhle dodávka zastavila a kdosi prudce otevřel boční dveře. Dovnitř strčil hlavu mohutný muž s oholenou hlavou a tupým nosem.

Lipka.

*

Francouzský Harlekýn měl na sobě dlouhý kabát a pod ním tmavé oblečení. Přes rameno mu viselo pouzdro s mečem. Maje vždycky připadal jako voják cizinecké legie, který necítí žádné pouto k nikomu a ničemu, snad jen ke svým spolubojovníkům a válčení.

„Bonsoir, Majo. Tak jste stále naživu.“ Usmál se, jako by pokračování její existence bylo vtipem, kterému rozumí jen zasvěcení. „Rád vás zase vidím.“

„Našel jste Gabriela?“

„Zatím žádný výsledek. Ale myslím si, že Tabula ho taky nenašla.“ Lipka se posadil na lavici nejblíž k řidiči a prostrčil mříží útržek papíru. „Dobrý večer, pane Aboso.

Prosím, zavezte nás na tuhle adresu.“

Winston vyjel na hlavní ulici a zamířil na sever Londýna. Lipka si položil mohutné ruce na kolena a prohlížel si ostatní cestující.

„Předpokládám, že vy jste mademoiselle Fraserová.“

„Ano,“ pípla Viki nejistě.

Lipka pohlédl na Alici, jako by to byla igelitka se smetím, kterou sem složili ze člunu. „A tohle je to dítě z Nové Harmonie?“

„Kam jedeme?“ zeptala se Maja.

„Jak říkával váš otec, nejdřív vyřeš první problém. V

dnešní době je málo sirotčinců, ale jedna z našich sikhských příznivkyň našla dětský domov v Claptonu. Ta paní, která ho vede, přijímá nové děti.“

„Dostane Alice novou identitu?“ zajímala se Maja.

„Získal jsem rodný list a pas. Přejmenovali jsme ji na Jessicu Moiovou. Rodiče zahynuli při letecké havárii.“

Winston pomalu projížděl dopravní špičkou a asi po čtyřiceti minutách zastavil u chodníku. „Jsme tady, pane,“

oznámil tiše.

Lipka otevřel boční dveře a všichni vystoupili. Nacházeli se v Claptonu poblíž Hockney v severním Londýně. Ulici lemovaly jednopatrové cihlové terasové domky postavené někdy kolem roku 1900. Po celá léta se tahle čtvrť snažila tvářit úctyhodně, ale teď jako by měla předstírání dost. Díry v silnici i v chodníku zaplnila dešťová voda, předzahrádky velikosti kapesníku byly zarostlé plevelem a zacpané

plastovými popelnicemi, z nichž přetékaly odpadky. Majitel ztraceného psa přilepil izolepou ke stromu plakát, jehož

písmena změnil déšť v řádku rozmazaných černých čmouh.

Lipka se rozhlédl ulicí na obě strany. žádné nebezpečí nablízku. Hlavou ukázal na Viki. „Vezměte tu holku za ruku.“

„Jmenuje se Alice.“ Viki se tvářila nesmlouvavě. „Měl byste jí říkat jménem, pane – pane Lipko.“

„Jméno není důležité, mademoiselle. Stejně bude mít za pět minut nové.“

Viki vzala Alici za ruku. Holčička měla vyděšený a tázavý pohled. Co se děje? Proč mi to děláte?

Maja se raději odvrátila. Skupinka došla k číslu sedmnáct a Lipka zaklepal na dveře.

Po stěně domu stékal déšť a dveře vodou nabobtnaly a nešly otevřít. Nějaká žena uvnitř nadávala a lomcovala klikou. Konečně se dveře rozletěly a Maja uviděla v chodbě stát asi šedesátiletou osobu. Měla statné nohy a široká ramena, odbarvené blond vlasy u kořínků šedivé. Je mazaná, uvědomila si Maja. Falešný úsměv na prohnané tváři.

„Ahoj, lidi. Já jsem Janice Stillwellová.“ Pohlédla na Lipku. „A vy budete pan Carr. Už vás čekáme. Náš známej pan Singh mi říkal, že hledáte dětskej domov.“

„Ano, je to tak.“ Lipka na ženu zíral jako detektiv na další podezřelý subjekt. „Můžeme vejít?“

„Samozřejmě, mám to ale způsoby. To je dneska ubrečenej den, žejo? Zrovna na šálek čaje.“

Dům páchl cigaretovým kouřem a močí. Na schodech přímo proti nim seděl malý zrzavý kluk oblečený jen do obrovského pánského trička. Když vešli za paní Stillwellovou do předního pokoje s oknem na ulici, zmizel v horním patře. U jedné stěny obýváku stála televize a na obrazovce běžel kreslený film o robotech. Zvuk byl vypnutý, ale na gauči před televizí seděl pákistánský hošík a černá holčička a zírali na nevkusné obrázky.

„To jsou dvě z našich dětí,“ vysvětlovala hostitelka. „V

současný době jich máme v péči šest. Vaše bude sedmá, to je šťastný číslo. Tady Glorii nám přiklepl soud. Ahmed je tu soukromou dohodou.“ Zatvářila se otráveně a zatleskala.

„Tak dost, vy dva. Nevidíte, že máme návštěvu?“

Děti se na sebe beze slova podívaly a vyšly z pokoje.

Paní Stillwellová zahnala Viki s Alicí ke gauči, ale Maja s Lipkou zůstali stát. „Dá si někdo čaj?“ zeptala se domácí.

„Šálek čaje?“ Cosi živočišného v její osobnosti vycítilo, že oba Harlekýni jsou nebezpeční. Tvář měla zarudlou a neustále pokukovala Lipkovi po rukou, na jeho krátké silné prsty a zjizvené kotníky.

Ve dveřích se mihl stín a vzápětí do místnosti vešel postarší muž s cigaretou. Povadlá tvář alkoholika. Otřepané kalhoty a pokecaný svetr. „To je ta nová?“ zeptal se a pohlédl na Alici.

„Můj manžel, pan Stillwell…“

„Máme tu dva černochy, dva bělochy, Ahmeda a Geralda, který je míšenec. Tohle bude naše první Číňanka.“

Stillwell se dýchavičně uchechtl a dodal: „Hotový Spojený národy.“

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se jeho žena Alice.

Dívenka seděla na kraji pohovky, s nohama způsobně položenýma na koberci. Maja přešla ke dveřím pro případ, že by dítě chtělo utéct.

„Je hluchá nebo zavostalá?“ zeptal se Stillwell. „Třeba mluví jenom čínsky.“ Nahnul se k Alici. „Ty mluvit anglicky? Tohle tvůj novej domov.“

„Alice vůbec nemluví,“ vmísila se do věci Viki.

„Potřebuje zvláštní péči.“

„Speciální péči neposkytujeme, lidi. Dáváme děckám jenom jídlo a pití.“

„Nabízeli jsme vám pět set liber měsíčně,“ řekl Lipka.

„Dám vám tisíc, když ji rovnou přijmete. Za tři měsíce pan Singh zjistí situaci. Pokud bude nějaký problém, vezmeme si ji.“

Stillwellovi se na sebe podívali. „Tisícovka bude fajn,“

řekl muž. „Nemůžu dělat kvůlivá zádům…“

Alice vyskočila a běžela ke dveřím. Ale místo aby se snažila utéct, vrhla se Maje kolem krku.

Viki se rozplakala. „To ne,“ zašeptala Maje. „Přece nedovolíš, aby tohle udělali!“

Maja cítila, jak se k ní dítě tiskne, útlé paže kolem jejího krku. Nikdy v životě se jí takhle nikdo nedotýkal. Zachraň mě!

„Pusť mě, Alice,“ řekla záměrně drsně. „Okamžitě mě pusť!“

Holčička vzdychla a ustoupila od ní. Její poslušnost z nějakého důvodu všechno jenom zhoršila. Kdyby se začala prát a chtěla utéct, Maja by jí zkroutila ruce a složila by ji na zem. Ale Alice poslechla, tak jako ona před mnoha lety poslouchala Trna. Vzpomínky naráz vtrhly do Majiny mysli a málem ji přemohly. Brutální pohlavky a křik, zrada v metru, kdy ji otec vlákal do léčky, aby musela bojovat se třemi dospělými chlapy. Harlekýni možná brání Poutníky, ale také hájí svou arogantní pýchu.

Nikoho si nevšímala a obrátila se k Lipkovi: „Alice tu nezůstane. Půjde se mnou.“

„To není možné, Majo. Už jsem rozhodl.“

Lipka se pravou rukou lehce dotkl pouzdra s mečem a pak ji spustil. Maja jako jediná z přítomných gestu porozuměla. Harlekýni nikdy nevyhrožují planě. Pokud by se utkali, bude se ji snažit zabít.

„Myslíte si, že mě můžete zastrašit? Jsem Trnova dcera.

Zatraceni tělem. Spaseni krví.“

„Co se to tu ksakru děje?“ otázal se Stillwell.

„Buďte zticha,“ přikázal Lipka.

„To teda nebudu! Právě jste uzavřeli smlouvu na tisíc babek měsíčně. Nemám to sice na papíře, ale znám svý práva Angličana!“

Lipka bez varování překročil místnost, popadl muže jednou rukou za krk a začal tisknout. Paní Stillwellová se nijak nehrnula manželovi na pomoc. Otvírala a zavírala ústa, jako by polykala vzduch.

„No tak, lidi,“ zamumlala. „Lidi… lidi…“

„Křivákům jako ty jen výjimečně dovoluji se mnou mluvit,“ řekl Lipka. „Právě jsem to povolení zrušil.

Rozumíš? Ukaž mi, že rozumíš.“

Stillwellová tvář byla jasně červená. Podařilo se mu sotva znatelně přikývnout, oči mu těkaly sem a tam. Lipka uvolnil sevření a stařík se zhroutil na podlahu.

„Znáte své závazky,“ řekl Lipka Maje. „V žádném případě jim nemůžete dostát a ponechat si to dítě.“

„Alice mi v New Yorku zachránila život. Byla jsem v nebezpečí a ona riskovala život, aby mi donesla brýle pro noční vidění. Mám závazek i k ní.“

Lipkova tvář ztuhla a celé jeho tělo se napjalo. Prsty se znovu dotkly pouzdra s mečem. Za jeho zády na televizní obrazovce šťastně se usmívající děti snídaly cereálie.

„Dám na ni pozor,“ řekla Viki. „Slibuju. Udělám cokoli…“

Lipka vytáhl z kapsy kabátu peněženku, vytáhl pár padesátilibrovek a hodil je na zem jako smetí.

„Vůbec netušíte, co je bolest – skutečná bolest!“ pronesl ke Stillwellovi. „Pípněte o tom někomu, a dozvíte se to!“

„Ano, pane,“ vypravila ze sebe Stillwellová.

„Rozumíme, pane.“

Lipka vypochodoval z místnosti. Stillwellovi lezli po kolenou a sbírali bankovky, zatímco zbytek výpravy vyšel za ním ven.

17

Tirák se zuřivým výrazem mával břitvou kolem Gabrielovy hlavy. „Jack Rozparovač se vrací do Londýna a žízní po krvi!“

Sebastian seděl na zahradní židli u přenosných elektrických kamínek. Vzhlédl od laciného výtisku Dantova Pekla a zamračil se. „Přestaň blbnout, Tiráku, a dodělej to!“

„Vždyť to dodělávám. Hotový umělecký dílo!“

Tirák si vymáčkl na špičky prstů trochu holicího krému, napatlal ho Gabrielovi na tváře u uší a pak mu břitvou oholil kotlety. Když skončil, otřel zbytek pěny o rukáv a zazubil se. „Hotovo, kamaráde. Jsi úplně jinej člověk.“

Gabriel vstal ze stoličky a přešel k zrcadlu, které kluci našli na smetišti a teď viselo na zdi u dveří. Prasklé sklo dělilo křivolakou čárou jeho tělo vedví, viděl ale, že mu Tirák vyrobil hodně krátký vojenský účes. Taková úprava vzhledu jistě nedosahovala úrovně Majiných kontaktních čoček a umělých otisků prstů, ale bylo to lepší než nic.

„Neměl by už Roland být zpátky?“ zeptal se svých společníků.

Tirák se podíval na mobilní telefon, kolik je hodin.

„Dneska dělá večeři, tak asi nakupuje. Chceš mu pomoct s vařením?“

„Asi ne. Po tom, co jsem včera připálil omáčku na špagety, radši ne. Jen jsem ho prosil, aby mi něco zjistil. Nic víc.“

„To zvládne. Roland je dobrej, když mu zadáš něco jednoduchýho.“

„To je neuvěřitelný! Dante už zase omdlel!“ Sebastian znechuceně odhodil knihu na zem. „Vergilius měl radši provázet Peklem nějakýho Svobodnýho běžce!“

Gabriel vyšel z místnosti, která kdysi bývala přijímacím salonem, a vystoupal po úzkém dřevěném schodišti do svého pokoje. Od úst se mu kouřilo a na zdech u stropu viděl stopy mrazu. Už deset dní bydlel s Tirákem, Sebastianem a Rolandem na jižním břehu Temže ve squatu, kterému se říkalo Vine House. Zchátralá dvouposchoďová budova kdysi bývala farmou obklopenou vinicemi a zahradou, kde se pěstovala zelenina pro londýnský trh.

Gabriel zjistil o Angličanech osmnáctého století jedno – rozhodně byli menší než dnešní obyvatelé Londýna. V

nejvyšším patře musel vždycky sklonit hlavu, když

procházel dveřmi do mansardy. Byla to maličká nezařízená místnůstka s nízkým stropem a hrubě omítnutými zdmi.

Když přecházel přes pokoj k malému kulatému okénku, prkna na podlaze zavrzala.

Za postel mu sloužila matrace položená na čtyřech dřevěných paletách. Nepočetné svršky uložil do kartonových krabic. Pokoj zdobila jediná zarámovaná fotografie mladé ženy z Nového Zélandu zvané „Naše Truda“. Vyzbrojena pásem na nářadí a perlíkem hleděla s drzým úsměvem do objektivu. Před dvaceti lety tato žena spolu s malou armádou squaterů obsadila opuštěné domy v okolí Bonningham Square. Ty doby byly ovšem dávno pryč a městská rada nyní většinu domů pronajímala. Ale Truda se stále usmívala z fotografie a Vine House stále trval – ilegální a zchátralý, ale svobodný.

Když Tirák a jeho kamarádi po závodu přes Smithfieldskou tržnici dohonili Gabriela, hned mu nabídli stravu, přátelství a nové jméno.

„Jaks to dokázal?“ vyzvídal Tirák cestou na jih.

„Prostě jsem to riskl a skočil jsem z okapu.“

„Už jsi to někdy zkoušel?“ podivil se Tirák. „Chce to hodně velkou sebedůvěru.“

Gabriel jim stručně pověděl o svých seskocích z velkých výšek, při nichž se padák otevře až nízko nad zemí. Člověk letí více než minutu volným pádem.

Tirák přikývl, jako by tato zkušenost vysvětlovala všechno. „Poslouchejte,“ obrátil se ke svým kolegům.

„Máme novýho člena party. Vítej u Svobodnejch běžců, Skokane.“

Příštího rána se Gabriel probudil v dočasném novém domově a hned se rozběhl zpátky do Tyburnského kláštera.

Byl to jediný způsob, o němž věděl, jak najít otce. Musí sejít po kovových schodech do krypty a zjistit, jaká znamení otec zanechal mezi kostmi a zčernalými kříži.

Tři hodiny seděl na lavičce naproti klášteru a sledoval, kdo chodí otevírat nepočetným návštěvníkům. Toho rána zdravila hosty buď sestra Ann, postarší jeptiška, která tehdy na jeho otázky odmítla odpovědět, nebo mladičká sestra Bridget, kterou zmínka o jeho otci tak vyděsila. Vrátil se ke klášteru ještě dvakrát, ale dveře pokaždé obsluhovala jedna z nich. Jediná možnost bylo počkat, až sestru Bridget vystřídá někdo, kdo ho nezná. Pokud nepozoroval klášter, trávil odpoledne bezcílným hledáním otce na vzdálených londýnských

předměstích.

Ve

městě

jsou

tisíce

bezpečnostních kamer, ale Gabriel minimalizoval riziko tím, že se vyhýbal veřejným dopravním prostředkům a frekventovaným ulicím na sever od řeky.

Od té doby, co se stal Poutníkem, se začal na svět dívat úplně jinak. Když na někoho pohlédl, dokázal vycítit nepatrné změny v jeho emocích. Jako by mu někdo v mozku vyměnil vedení a on teď proces vnímání tak docela neovládal. Jednou odpoledne, když šel přes park Clapham Common, se mu najednou zorné pole rozšířilo na sto osmdesát stupňů. Viděl před sebou celý svět, krásu žluté pampelišky, ladnou křivku černého tepaného zábradlí. A pak

ty tváře – tolik tváří. Lidé vycházeli z obchodů a šourali se ulicí s očima, které prozrazovaly únavu, bolest a jen občasné zákmity radosti. Nové vidění světa ho ohromilo, ale asi za hodinu se panoramatické vidění postupně vytratilo.

Jak dny míjely, stále víc ho vtahovaly přípravy na obrovský večírek ve Vine House. Vždycky se společenským podnikům raději vyhýbal, ale teď v roli Skokana, amerického Svobodného běžce bez minulosti i budoucnosti, to byl úplně jiný život.

V den konání večírku bylo chladno, ale slunečno. První hosté dorazili už kolem jedné odpoledne a přicházeli stále další. Malé pokoje starobylého domu se zaplnily lidmi, kteří se dělili o jídlo a alkohol. V hale pobíhaly děti. Jeden z přítomných měl na zádech zavěšené pokojně spící miminko.

Na zahradě si zkušení běžci vzájemně předváděli různé způsoby, jak elegantně přeskočit popelnici.

Gabriel obcházel domem a překvapeně zjišťoval, kolik lidí ví o onom závodu přes Smithfieldskou tržnici. Tihle Svobodní běžci byli volně organizovaná skupinka přátel, kteří se pokoušeli žít mimo Síť. Šveholící tváře na televizní obrazovce toto hnutí nikdy nezaznamenají, protože se nechce zviditelňovat. V dnešní době ve vyspělých zemích už

se hnutí odporu neinspirují překonanou politickou filozofií, skutečný odboj je definován postojem k Mašinerii.

Sebastian občas chodil do školy a Ledovka ještě bydlela u rodičů, ale většina běžců si našla práci v rámci černé ekonomiky. Někteří pracovali v celonočních tanečních klubech, jiní roznášeli pivo při fotbalových zápasech.

Opravovali motorky, stěhovali nábytek a prodávali turistům suvenýry. Tirák měl kamaráda, který pro obecní úřad v Lambethu odklízel chcíplé psy.

Oblečení si kupovali na pouličních trzích a potraviny na zemědělských tržištích. Chodili po městě pěšky nebo jezdili na bicyklech podivného vzhledu, sflikovaných ze starých dílů. Všichni měli mobilní telefon, ale používali kreditní kupony, které se těžko sledují. Trávili hodiny na internetu, ale nikdy se nezaregistrovali u žádného poskytovatele služeb. Roland vyrobil ze starých plechovek od kávy improvizované antény, které umožňovaly připojení do různých WiFi sítí. Tomu se říkalo „lovit“ a běžci si předávali seznamy kaváren, kancelářských budov a hotelových hal se snadno přístupnými přenosovými pásmy.

Kolem deváté večer už dosáhli cíle všichni, kdo si plánovali, že se opijí. Malloy, barman na částečný úvazek, který se také zúčastnil onoho pověstného závodu, pronesl řeč o vládních plánech snímat otisky prstů dětem do šestnácti let, které žádají o pas. Otisky a další biometrické údaje budou uloženy v tajné databázi.

„Ministerstvo vnitra tvrdí, že sejmutí otisků jedenáctiletý holce přispěje k porážce terorismu,“ vykřikoval Malloy.

„Copak nikdo nechápe, že tady jde jen a jen o ovládání?“

„Radši si dávej pozor na pití,“ poznamenal Tirák.

„Všichni jsme ve vězení!“ povykoval dál Malloy. „A oni teď zahodí klíč. Tak kde je ten Poutník? To bych rád věděl.

Lidi neustále říkaj, ‚Poutník je naděje‘, ale nikde po něm ani vidu ani slechu.“

Gabrielovi náhle připadalo, jako by všichni přítomní rázem znali jeho skutečnou totožnost. Rozhlédl se přecpaným předním pokojem, jako by čekal, že Roland nebo Sebastian na něj ukážou. Tady máte Poutníka! Přímo před nosem. Koukáte se na něj. Zatracenej budižkničemu!

Většina běžců netušila, o čem to Malloy mluví, ale pár lidí se pokoušelo opilého kamaráda umlčet. Dva kluci z jeho party se ho snažili domluvami dostat zadními dveřmi ven.

Nikdo si toho moc nevšímal a večírek zase nabral předchozí obrátky. Další pivo! Podejte sem brambůrky! V hale v přízemí Gabriel oslovil Tiráka. „O čem to mluvil?“

„Je to tak trochu tajný, kámo.“

„Ale no tak, Tiráku! Přece mi důvěřuješ?“

Běžec na okamžik zaváhal, ale pak přikývl. „Jo, asi jo.“

Zavedl Gabriela do kuchyně a začal cpát odpadky do nákupní tašky. „Pamatuješ, jak jsme se seznámili v tý hospodě a já jsem ti vykládal o Mašinerii? Některý běžci říkají, že za celým tímhle monitorováním a sledováním je

skupina, který se říká Tabula. Snažej se udělat z Británie kriminál beze zdí.“

„Ale Malloy mluvil o nějakém Poutníkovi.“

Tirák hodil tašku se smetím do kouta a otevřel plechovku ležáku. „Tady ta historka začíná bejt trochu praštěná. Povídá se, že lidi, kterejm se říká Poutníci, nás můžou před tím kriminálem zachránit. Proto se píše po celým Londýně po zdech ‚Poutník je naděje‘. Já sám jsem to taky párkrát napsal.“

„A jak by měl ten Poutník všechno změnit, Tiráku?“

zeptal se Gabriel a snažil se, aby jeho hlas zněl, jako by o nic nešlo.

„Ať se propadnu, jestli to vim. Myslím si, že tyhle povídačky o Poutníkách jsou jenom báchorky. Zato ty spousty novejch kamer, co se objevily všude po Londýně, to je realita. Začínám si skoro zoufat. Tisícema drobností nám berou svobodu a všem je to šumák.“

Večírek skončil kolem jedné ráno a Gabriel pomohl posbírat smetí a vytřít podlahu. Teď bylo pondělí a on čekal, až se Roland vrátí z Tyburnského kláštera. Asi za hodinu po holičském zákroku uslyšel na schodech dupot bagančat.

Kdosi zlehka zaklepal na dveře a do mansardy vstoupil Roland. Yorkshirský běžec se vždy tvářil vážně a trochu smutně. Sebastian Gabrielovi prozradil, že Roland je pastýř, který přišel o všechny ovce.

„Ahoj, udělal jsem, co jsi chtěl, Skokane. Byl jsem tam.“

Roland zvolna zavrtěl hlavou. „Eště nikdá jsem nebyl v klášteře. Naše famílie je presbyteriánská.“

„Jak to proběhlo, Rolande?“

„Ty dvě jeptišky, cos mi o nich říkal, sestra Ann a sestra Bridget, byly pryč. Je tam nějaká nová, sestra Tereza.

Povídala, že je tenhle tejden jeptiška pro styk s veřejnosti“.

Není to kapku blbý, říct něco takovýho…?“

„Jeptiška pro styk s veřejností znamená, že smí mluvit s cizími lidmi.“

„Jo. Se mnou teda mluvila. Fajn holka. Měl jsem chuť ji pozvat, ať jde se mnou do hospody na jedno. Ale to asi jeptišky nedělaj.“

„Asi ne.“

Roland stál u dveří a sledoval Gabriela, jak si obléká koženou bundu. „Jsi v pořádku, Skokane? Chceš, abych tam šel s tebou?“

„Tohle už musím udělat sám. Nedělej si starosti. Přijdu brzo. Co bude k večeři?“

„Pórek,“ pronesl Roland pomalu. „Klobása. Bramborová kaše. Pórek.“

Všechna jízdní kola ve Vine House měla svá jména a bydlela v zahradním domku. Gabriel si vypůjčil kolo zvané Modrá příšera a zamířil na sever k řece. Bicykl měl řidítka od motorky, zpětné zrcátko od dodávky a rezavý rám se

stopami zářivě modré barvy. Gabriel šlapal přes Westminsterský most, proplétal se provozem k Tyburnu a zadní kolo neustále naříkavě vrzalo. Dveře otevřela mladá jeptiška s hnědýma očima a tmavou pletí.

„Jdu se podívat na hrobku,“ řekl Gabriel.

„Bohužel, právě zavíráme,“ odpověděla dívka.

„Ale já se zítra vracím do Ameriky! Myslíte, že bych mohl alespoň nakouknout? Celá léta jsem toužil se sem podívat.“

„Ach tak. V tom případě…“ Jeptiška otevřela vrata a nechala ho vstoupit do budky, která sloužila jako klášterní předsíň. „Je mi líto, ale máte na prohlídku jen pár minut.“

Vytáhla z kapsy kruh s klíči a odemkla bránu. Gabriel jí položil pár otázek a dozvěděl se, že se narodila ve Španělsku a do řádu vstoupila ve čtrnácti letech. Sestoupil po kovových schodech do krypty. Sestra rozsvítila a on zíral na kosti, zakrvácené kusy šatstva a další relikvie anglických mučedníků. Věděl, že vrátit se sem ještě jednou by bylo hodně nebezpečné. Má jedinou šanci najít stopu, která by ho zavedla k otci.

Sestra Tereza ho poučila, jak to bylo se španělským velvyslancem a tyburnskou šibenicí. Pokyvoval hlavou, jako by pozorně naslouchal každému slovu, a obcházel přitom vitríny s exponáty. Zakrvácený útržek krajky. Další kosti.

Uvědomil si, že o katolické církvi i o anglické historii toho

ví hodně málo. Připadal si, jako by se právě dostavil naprosto nepřipravený k důležité zkoušce.

„Když byla znovu nastolena monarchie, některé prosté hroby v Tyburnu byly otevřeny a…“

Dřevěné vitríny v kryptě zčernaly působením času a zbožných rukou. Pokud je tu nějaká stopa po jeho otci, musela by být skryta v něčem, co je nové. Jak obcházel kolem dokola, všiml si na zdi fotografie v jednoduchém dřevěném rámečku. Kovový štítek na dolním okraji rámu odrážel světlo.

Přistoupil blíž a začal si černobílý snímek prohlížet.

Fotografie představovala skalnatý ostrůvek tvořený dvěma rozeklanými horskými vrcholy, které se vynořily z moře.

Asi ve dvou třetinách výšky se choulila skupinka budov z šedého kamene. Všechny měly tvar obráceného kuželu a zdálky vypadaly jako mohutné úly. Na mosazném štítku stála slova: SKELLIG COLUMBA, IRSKO.

„Co je na téhle fotografii?“ zeptal se jeptišky.

Sestra Tereza se zarazila a přestala recitovat naučenou řeč. „To je Skellig Columba, ostrůvek u západního pobřeží Irska. Je tam klášter chudých klarisek.“

„To je váš řád?“

„Ne. My jsme benediktinky.“

„Myslel jsem, že všechno v téhle kryptě se týká vašeho řádu nebo anglických mučedníků.“

Dívka sklopila oči a stiskla rty. „Bůh se nestará, odkud kdo je. Jen o duše.“

„O tom vůbec nepochybuji, sestro. Jen mi připadá zvláštní najít v téhle hrobce fotografii irského kláštera.“

„Máte nejspíš pravdu. Nehodí se sem.“

„Pověsil ji sem někdo, kdo nebyl z vašeho kláštera?“

zeptal se Gabriel.

Jeptiška sáhla do kapsy a vytáhla těžký kovový kruh s klíči. „Lituji, pane, ale budete muset jít.“

Když vystupoval za sestrou Terezou do schodů, snažil se zakrýt vzrušení. V příštím okamžiku už stál na chodníku.

Slunce zapadlo za stromy Hyde Parku a začínalo být zima.

Odemkl zámek Modré příšery a rozjel se po Bayswater Road ke kruhovému objezdu.

Ve zpětném zrcátku přivařeném k motocyklovým řidítkům uviděl asi třicet metrů za sebou motorkáře s černou koženou helmou na hlavě. Jezdec se mohl snadno přehnat kolem něj a zmizet ve městě, ale nezrychloval a držel se blízko u chodníku. Helma mu zakrývala obličej. Něco v jeho vzhledu Gabrielovi připomnělo žoldáky Tabuly, kteří ho před třemi měsíci pronásledovali v Los Angeles.

Rychle zabočil na Edgeware Road a podíval se do zrcátka. Jezdec stále za ním. Právě vrcholila dopravní špička a ulice byla ucpaná. Mezi autobusy a taxíky směrujícími na východ zbývalo sotva pár centimetrů. Gabriel zahnul na Bloomfield Road, s drncnutím najel na chodník a začal se

proplétat zástupy hrnoucími se z kancelářských budov do podzemky. Nějaká starší paní se zastavila a začala ho kárat.

„Na silnici, prosím!“ Ale Gabriel ignoroval zlobné pohledy a namířil si to za roh do Warwick Avenue.

Řeznictví. Lékárna. Restaurace nabízející kurdské speciality. Gabriel zastavil smykem, hodil Modrou příšeru za hromadu kartonových krabic, rychle se vrátil na chodník a prošel dveřmi ovládanými fotobuňkou do supermarketu.

Popadl nákupní košík, a když spěchal uličkou, všiml si, že se za ním podíval muž doplňující zboží. Má se vrátit do Vine House? Ne, tam by na něj mohli čekat tabulisté.

Pozabíjeli by jeho nové přátele se stejnou chladnokrevnou efektivností jako rodiny v Nové Harmonii.

Došel na konec uličky, zahnul za roh a uviděl čekajícího motorkáře. Vypadal drsně, měl mohutná ramena a paže, oholenou hlavu a kuřácké vrásky v obličeji. V levé ruce držel helmu s kouřovým sklem a v pravé mobilní telefon.

„Neutíkejte, monsieur Corrigan. Tady, vezměte si tohle.“

Napřáhl k němu ruku s telefonem. „Chce s vámi mluvit vaše přítelkyně. Ale nezapomeňte na opatrnost, žádná jména.“

Gabriel přijal podávaný telefon a uslyšel slabé šumění statické elektřiny. „Kdo je tam?“ zeptal se.

„Jsem v Londýně u jednoho z tvých kamarádů,“ řekla Maja. „Ten člověk, který ti dal telefon, je můj obchodní společník.“

Motocyklista se mírně pousmál a Gabriel si uvědomil, že ho vystopoval francouzský Harlekýn jménem Lipka.

„Slyšíš mě?“ zneklidněla Maja. „Není ti nic?“

„Jsem v pořádku,“ odpověděl Gabriel. „Rád tě slyším.

Právě jsem zjistil, kde bydlí můj otec. Musíme se za ním vypravit…“

18

Hollis posnídal v bufetu a vydal se po Columbus Avenue na Upper West Side. Viki s ostatními odjela před čtyřmi dny do Londýna. Hollis se mezitím přestěhoval do ošuntělého hotýlku a našel si práci jako vyhazovač v nočním klubu v centru. Když zrovna nepracoval, podsunoval různé informace sledovacím programům Mašinerie. Každá z nich měla přesvědčit tabulisty, že Gabriel se stále skrývá někde ve městě. Maja ho poučila, že v harlekýnském slangu se tomu říká návnada pro žraloky.

Upper West Side byla plná restaurací, manikúrových salonů a bufetů firmy Starbucks. Hollis nikdy nepřišel na to, proč tolik mužů i žen tráví dny ve Starbucks popíjením latté a zíráním na obrazovky laptopů. Na studenty většinou vypadali příliš staří a na důchodce zase moc mladí. Občas někomu nakoukl přes rameno, jaký projekt asi vyžaduje tolik soustředěného úsilí. Začínal si myslet, že kdekdo na Manhattanu píše scénáře o milostných problémech měšťáků.

Ve Starbucks na rohu Osmdesáté osmé a Columbovy zastihl u stolku s rozloženým laptopem Kevina Rybáře. Byl to hubený a velmi bledý mladík, který jedl, spal a občas se

ošplouchl v podpaží v některém z bufetů oblíbené firmy rozesetých po celém městě. Neměl žádný domov kromě Starbucks a žádnou realitu kromě WiFi připojení. Pokud zrovna netloukl špačky nebo netlačil nákupní vozík se svým skromným majetkem na další štaci, byl vždycky on-line.

Hollis popadl židli a přitáhl si ji ke stolku. Rybář zvedl levou ruku a zavrtěl prsty, čímž dal najevo, že vnímá přítomnost jiné lidské bytosti. Oči měl zaostřené na obrazovku a pravá ruka pokračovala v psaní na klávesnici.

Naboural se do souborů jedné castingové agentury a stáhl digitální fotografie hezkých, leč neznámých newyorských herců. S použitím jejich fotek vytvořil webové stránky fiktivní seznamky. Z herců udělal lékaře, právníky či investiční bankéře, kteří toužili po dlouhých procházkách na pláži a po manželství. Po celém světě teď stovky mladých žen zuřivě bušily do klávesnice a snažily se upoutat Kevinovu pozornost.

„Tak jak to jde, Kevine?“

„Jedna bohatá dáma z Dallasu,“ řekl Kevin vysokým huhňavým hlasem. „Chce, abych přiletěl do Paříže a dal si s ní první schůzku pod Eiffelovkou.“

„To zní romanticky.“

„Je to už osmá ženská, se kterou jsem se seznámil na internetu a co se chce sejít buď v Paříži, nebo v Toskánsku.

Zřejmě koukají na stejný filmy.“ Kevin vzhlédl od

obrazovky. „Hele, pomoz mi, který astrologický znamení je dobrý?“

„Střelec.“

„Bezva. To je perfektní.“ Kevin dopsal zprávu a klikl na tlačítko odeslat. „Máš pro mě kšeft?“

Mašinerie vytvořila potřebu najít nevystopovatelný způsob odesílání a přijímání zpráv po internetu. Když někdo odešle z počítače e-mail, signál je identifikován podle internetové protokolové adresy daného přístroje. Každá IP

adresa zaslaná státní správě nebo nějaké velké společnosti se uchovává neomezeně dlouho. Jakmile Tabula získá IP číslo, má tím v rukou účinný nástroj ke sledování aktivit probíhajících na internetu.

Harlekýni používají pro běžnou potřebu anonymity internetové kavárny nebo veřejné knihovny, ale Rybář jako Kevin znamenal zcela jinou úroveň bezpečnosti. Všechny tři počítače, které vlastnil, koupil na neoficiálním internetovém bazaru, takže se daly stěží vystopovat. Užíval také speciální softwarové programy, které uměly posílat e-maily přes směrovače po celém světě. Občas pracoval pro ruské gangstery ze Staten Islandu, ale většina jeho zákazníků byli ženatí muži, kteří měli mimomanželský vztah nebo si chtěli stáhnout speciální pornografii.

„Jak by se ti líbilo vydělat si dvě stě babek?“

„To zní dobře. Chceš, abych zase odeslal informace o Gabrielovi?“

„Běž do chatroomů a dej na různé stránky, že jsi slyšel Gabriela mluvit proti Bratřím.“

„Kdo jsou Bratří?“

„To nepotřebuješ vědět.“ Hollis vytáhl tužku a napsal na ubrousek pár informací. „Dej tam, že se dneska večer chce setkat se svými stoupenci v tanečním klubu Maska. Mají tam nahoře salonek a on si ho objednal a v jednu ráno pronese řeč.“

„žádnej problém. Hned se do toho pustím.“

Hollis podal Kevinovi dvě stodolarovky a vstal od stolku. „Když to uděláš dobře, dostaneš prémii. Kdo ví?

Třeba si vyděláš dost, aby sis mohl zaletět do Paříže.“

„Proč bych to dělal?“

„Mohl by ses sejít s tou dámou pod Eiffelovkou.“

„To mě nebaví.“ Kevin se vrátil k počítači. „V tělesný podobě je to moc složitý.“

Hollis vyšel ze Starbucks a mávnutím zastavil taxi.

Zatímco ho vezlo k přívozu, četl si Cestu meče. Vrabec rozdělil svou knihu meditací do tří oddílů: Příprava, Boj a Po boji. V šesté kapitole japonský Harlekýn rozebíral dvě zdánlivě protikladné skutečnosti. Zkušený bojovník si připraví strategii vždy před bojem, a přitom v bitevní vřavě obvykle udělá něco jiného. Vrabec tvrdí, že plány jsou velmi užitečné, ale jejich skutečná síla tkví v tom, že zklidní ducha a připraví ho na střet. Na samém konci kapitoly stálo:

„Plánujte si, že skočíte doprava, přestože pravděpodobně půjdete vlevo.“

Na trajektu k soše Svobody, jedné z nejstřeženějších lokalit v Americe, si Hollis připadal nápadný. Loď byla plná školních dětí, postarších turistů a rodin na dovolené. Byl tu jediný osamělý černý muž s batohem na zádech. Když

pramice dorazila na Ellis Island, snažil se ztratit v davu, který poháněči směrovali k velké provizorní budově u úpatí sochy.

Asi dvacet minut postával ve frontě. Když přišel na řadu, řekli mu, že musí projít kontrolním rámem, který připomínal obrovský CT rentgen. Mechanický hlas mu přikázal, aby se postavil na dvě zelené šlápoty namalované na podlaze, a pak ucítil náraz vzduchu. Byl to takzvaný „čmuchal“, přístroj, který umí detekovat chemické emise z výbušnin a munice.

Když se rozsvítilo zelené světýlko, nadirigovali ho do prostorné místnosti se skříňkami. K soše se nesmělo s batohy a všechno se muselo uložit do proutěného koše.

Když Hollis vložil do otvoru dolarovou minci, vyzval ho mechanický hlas, aby přiložil pravý palec na skener. Nápis nad skříňkami hlásal: Váš otisk prstu je váš klíč. Při návratu si otevřete přiložením prstu.

V batohu měl schovaný otisk Gabrielovy pravé ruky.

Před pár týdny ho vyrobila Maja. Roztavila plastickou modelovací hmotu v hrnci a Gabriel ponořil ruku do hnědavé matlanice. Takovému otisku se říká bio duplikát,

což je vlastně fyzická reprodukce biometrických informací, a lze ho použít k odvedení pozornosti Tabuly. Hollis ukryl falešnou ruku v rukávu bundy a pak přitiskl gumový palec na okénko skeneru. V necelé vteřině byl otisk proměněn v soubor digitálních informací a odeslán do počítačů Mašinerie.

„Tudy ke Svobodě, tudy ke Svobodě,“ vyvolával znuděným hlasem příslušník ostrahy. Hollis odložil batoh do skříňky a vydal se za ostatními občany ke vchodu do kamenného podstavce obrovité sochy. Všichni kromě něj vypadali spokojeně. Byli ve svobodné zemi.

Do hotelu se vrátil až pozdě odpoledne a pár hodin se prospal. Když otevřel oči, měl před nimi pás čtyř černobílých fotografií, které s Viki pořídili v samoobslužné budce. K jeho soukromému oltáři se teď blížil velikánský šváb. Hmyz se zastavil a začal mával tykadly, ale Hollis ho cvrnknutím shodil na podlahu.

Vzal pás do ruky, přistoupil s ním k lampě a začal si pozorně prohlížet poslední snímek. Viki se otočila a dívala se na něj a její tvář vyjadřovala lásku a pochopení. Znala ho opravdu dobře, znala i násilí a sobectví, jimiž byla poznamenána jeho minulost, a přesto ho přijímala. Její láska v něm vyvolávala touhu jít a zápasit s obludami. Udělal by cokoli, aby dostál její víře v něj.

Kolem osmé večer na něj padla deprese, a tak se rozjel taxíkem k masokombinátu. Byl to blok asi dvaceti průmyslových budov západně od Greenwich Village.

Taneční klub Maska sídlil na Západní třinácté v objektu, který kdysi býval závodem na zpracování kuřecího masa.

Obýval ho už třetí rok, což v tomto podivném světě znamená docela dlouho.

Velký centrální prostor rozdělovala příčka na dvě části.

Větší část zaujímala prázdná plocha k tanci, dva bary a koktejlová zóna. Schodiště na jednom konci místnosti vedlo na soukromou VIP galerii s výhledem na taneční parket.

Nahoru směli jen hezcí lidé – krásní nebo bohatí. Přízemí bylo pro plebs, zákazníky, kteří přijeli na Manhattan autem nebo přecpaným vlakem. Vlastníci klubu byli posedlí poměrem mezi těmito dvěma skupinami. Obyčejní řadoví hosté přinášeli Masce pěkný zisk, ale do klubu je táhli herci a modelky, kteří popíjeli zdarma na galerii.

Teď, když tu nezářila světla a neduněla taneční hudba, Hollisovi připadalo, že by nedalo moc práce znovu proměnit klub ve fabriku na škubání mrtvých kuřat. Zašel do maličké šatny pro zaměstnance a převlékl se do černého trička a sportovní bundy. Rukou psaný nápis nad zrcadlem hlásal, že každý, kdo bude prodávat drogy zákazníkům, bude na hodinu vyhozen. Hollis už přišel na to, že vedení klubu nemá nic proti tomu, aby si zaměstnanci prodávali drogy

mezi sebou – obvykle povzbuzující prostředky, které udržovaly ochranku bdělou až do konce směny.

Nasadil si sluchátka, jimiž komunikoval s ostatními vyhazovači. Vrátil se do sálu a vyšel po schodech na galerii.

Zaměstnanci Masky pohlíželi na klub jako na rafinované zařízení k vymačkávání peněz ze zákazníků. Jedním z nejlukrativnějších „kšeftů“ bylo hlídání VIP zóny. V

současné době ji obhospodařoval muž zvaný Budha. Byl to syn afroamerického otce a čínské matky a přezdívku dostal díky ohromnému pupku, který ho zřejmě chránil před veškerým šílenstvím New Yorku.

Když Hollis vyšplhal do schodů, Budha právě ve svém království rovnal židle a koktejlové stolky. „Co se děje?“

zeptal se Hollise. „Vypadáš přešle.“

„Je mi fajn.“

„Nezapomeň, dyž chce někdo za špagát, musí hezky ke mně.“

„Neboj, znám pravidla.“

Budha hlídal hlavní přístup do VIP prostoru, kdežto Hollis stál na opačné straně u východu. Ten používali krásní lidé jen tehdy, když chtěli do přízemí na toaletu nebo se hodlali vmísit mezi zpocený dav na parketu. Hollis měl za úkol nepustit dovnitř nikoho jiného. Práce vyhazovače obnášela říkat celou noc ne – pokud ovšem nedostal zaplaceno, aby řekl ano.

Hollis vykonával svou práci jako poslušný manuál, ale tušil, že dnes večer by se mohlo dít něco jiného. Z VIP

galerie se po lávce opatřené zábradlím vcházelo do soukromého salonku vybaveného koženými pohovkami, koktejlovými stolky a domácím telefonem k objednávání pití z baru. Na parket v přízemí vedlo okno obložené zrcadly. Dnes měli salonek objednaný nějací pochybní týpci z Brooklynu, kteří si v nočním klubu rádi dali drogy, a zažijí asi nepěkné překvapení, pokud sem vtrhnou tabulisté hledající Gabriela.

Opřel se o zábradlí a protahoval si svaly na nohou. Vrátil se na své místo, až když viděl, že po zadních schodech přichází Ricky Tolson, asistent manažera klubu. Byl to vzdálený příbuzný jednoho z majitelů, který tu dohlížel, aby byl na záchodech toaletní papír, a většinu času trávil pokusy balit opilé návštěvnice.

„Jak to de, brácho?“ zeptal se Ricky. Hollis zaujímal v klubové hierarchii tak nepatrnou pozici, že se ani neobtěžoval říkat mu jménem.

Nejsem tvůj brácha, pomyslel si Hollis, ale navenek se mile usmál. „Salonek je rezervovaný, že jo? Slyšel jsem, že dneska přijde Mario a jeho kámoši.“

Ricky se zatvářil otráveně. „Né, před chvíli volali a zrušili rezervaci. Ale někdo se určitě najde. Jako dycky…“

Za půl hodiny klubový dýdžej zahájil večer súfijským posvátným zpěvem a postupně do něj přimíchával dunivý

rytmus house music. Obyčejní hosté ze čtvrtí kolem Manhattanu dorazili jako první a ukořistili pár stolků poblíž

baru. Shora z galerie nad parketem mohl Hollis pozorovat, jak dívky v krátkých sukních a laciných botách odbíhají na toaletu zkontrolovat nalíčení a přečísnout vlasy. Jejich mužské protějšky si pyšně vykračovaly po sále a mávaly na barmana dvacetidolarovkami.

V pravém sluchátku se nepřetržitě ozývaly hlasy ostatních bodyguardů. Členové bezpečnostního týmu si neustále sdělovali, který muž vypadá, že by mohl způsobit problémy, a která žena toho ukazuje nejvíc. Čas plynul a Hollis stále jedním okem hlídal soukromý salonek. Zatím byl prázdný. Možná že dnes večer se nic dít nebude.

Kolem půlnoci doprovázel dvě modelky na zvláštní toaletu, která se otvírala univerzálním klíčem. Když se vracel, uviděl, jak po lávce do salonku jde Ricky s nějakou dívkou v těsných zelených šatech. Hollis přešel na druhou stranu k Budhovi a křikl, aby přehlušil hluk na parketu: „Co dělá Ricky v salonku?“

Mohutný muž pokrčil rameny, jako by taková otázka ani nestála za odpověď. „Zase jedna holčička. Nacpe ji koksem a ona mu dá.“

Hollis pohlédl do sálu a uviděl vcházet dva muže ve sportovních bundách. Místo aby se rozhlíželi po ženských nebo si dali něco u baru, dívali se nahoru k salonku. Jeden

byl malý, svalnatý pořez s příliš dlouhými kalhotami. Druhý byl vysoký a černé vlasy měl stažené do culíku.

Vykročili po schodech nahoru a pořez vsunul Budhovi do dlaně pár bankovek. Bylo jich dost, aby byl uctivě vpuštěn za červený provaz. Návštěvníci se usadili u stolku a soustředěně zírali na lávku k salonku, který stále okupoval Ricky se svou přítelkyní. Hollis neslyšně zaklel a připomenul si Vrabcovu radu: Plánujte si, že skočíte doleva, i když pravděpodobně půjdete vpravo.

Nějaká opilá holka začala ječet na svého přítele a Budha se rozběhl dolů, aby vše urovnal. Jakmile opustil své stanoviště, muži v bundách se zvedli od stolu a zamířili k salonku. Dlouhán zvolna postupoval po lávce, zatímco pořez hlídal. Nad parketem se jasně rozzářila světla a začala rytmicky pulzovat s hudbou. Dlouhán se obrátil. Paprsek světla se odrazil od čepele nože, který svíral v ruce.

Hollis pochyboval, že mají Gabrielovu fotografii. Jistě dostali příkaz zabít každého, kdo bude v místnosti. Do této chvíle se domníval, že bude schopen jednat jako Maja a ostatní Harlekýni, ale asi není jako oni. Harlekýni by si kvůli Rickymu a jeho dívce nedělali starosti, ale Hollis tam nedokázal jen tak stát a nechat věcem volný průběh. Do prkenný vohrady, pomyslel si. Jestli ti dva pitomci v salonku přijdou o život, jejich krev padne na mou hlavu.

Se zdvořilým úsměvem přistoupil k pořezovi. „Promiňte, pane, ale salonek je obsazený.“

„Jo, je tam náš kámoš, tak koukej vodprejsknout.“

Hollis zvedl paže, jako by chtěl vetřelce obejmout.

Bleskově zaťal pěsti a vedl úder, jako by je chtěl spojit, takže zasáhl mužovu hlavu z obou stran. Pořez se zapotácel a upadl nazad. Záblesky světel a dunivá hudba byly tak omračující, že si nikdo nevšiml, co se stalo. Hollis překročil ležící tělo a šel dál.

Dlouhán už bral za kliku, ale když uviděl Hollise, okamžitě zareagoval. Ten však věděl, že každý, kdo má v ruce nůž, se příliš soustředí na zbraň – zloba a touha zabíjet se koncentruje do špičky čepele.

Napřáhl se, jako by chtěl žoldáka chytit za ruku, a když

muž bodl, uskočil a kopl ho špičkou boty do žaludku.

Zasažený se zlomil v pase a zalapal po dechu; Hollis mu vší silou zasadil hák, takže muž přepadl přes zábradlí.

Lidé začali ječet, ale hudba hrála dál. Hollis přeběhl po lávce a propletl se mezi stolky. Když doběhl k zadnímu schodišti, viděl, že davem se snaží procpat další tři žoldáci.

Jeden z nich, postarší muž, měl na nose brýle s ocelovou obroučkou. že by to byl Nathan Boone, ten co zabil Majina otce? Maja by okamžitě zaútočila, ale Hollis běžel dál.

Dav na parketu se vlnil sem a tam jako stádo zvířat vyděšených pachem smrti. Hollis skočil na parket a odstrkoval lidi. Dostal se do zadní haly, odkud se vcházelo do kuchyně a na toalety. Chichotal se tam hlouček dívek a

světlo se odráželo od zrcátek jejich taštiček s líčidly. Hollis proběhl kolem nich a požárními dveřmi ven.

V uličce stáli dva žoldáci se sluchátky na uších. Už o Hollisovi věděli a čekali na něj. Starší muž zvedl plechovku a stříkl mu do očí nějakou chemikálii.

Pocítil nesnesitelnou bolest, jako by mu hořely oči. Nic neviděl, a když mu něčí pěst přistála na nose, nemohl se bránit. Jako tonoucí popadl útočníka před sebou a pak prudce trhl horní polovinou těla a praštil ho hlavou do obličeje.

První muž upadl na chodník, ale druhý svíral Hollisův krk a začal ho škrtit. Hollis ho kousl do ruky, muž zařval a Hollis ho popadl za paži, stáhl ji k zemi a pak ji zkroutil a podržel, dokud nezaslechl zapraštění.

Nevidí. Je slepý! Rukama se dotýkal cihlové zdi po straně a běžel svou vlastní tmou.

19

Kolem desáté dopoledne Maja s ostatními projeli městečkem Limerick. Nákupní čtvrtí v centru jel Gabriel zvolna a snažil se neporušit dopravní předpisy, jakmile se však octli na venkově, rázem odložil opatrnost a dupl na plyn. Malé modré autíčko burácelo dvouproudovou silnicí na západ k pobřeží a ostrovu Skellig Columba.

Za normálních okolností by Maja seděla vedle řidiče, kontrolovala silnici před nimi a snažila se předjímat jakékoli problémy. Jenomže nechtěla, aby se na ni Gabriel díval a vykládal si nejrůznější výrazy, které jí přelétnou po tváři.

Během krátkého pokusu o normální život v Londýně si její kolegyně v kanceláři často stěžovaly na své partnery, že nevnímají změny jejich nálady. Teď ale má co do činění s mužem, který právě tohle umí, a proto si na něj musí dávat dobrý pozor.

Cestou přes Irsko zaujala sedadlo spolujezdce Viki.

Alice s Majou seděly vzadu, mezi sebou tašku se sušenkami a vodou. Taška sloužila jako obranný val. Od příjezdu do Irska chtěla Alice být neustále Maje nablízku. Jednou natáhla ruku a přejela po vrhacím noži, který Maja

schovávala pod svetrem. Byl to pokus o intimitu, o blízkost, a Maja si raději zachovávala odstup.

Lipka zaplatil pronájem auta kreditní kartou registrovanou na jednu z jeho stínových společností v Lucembursku. Zakoupil také levný digitální fotoaparát a cestovní tašky s nápisem Monarch Tours – poznáváme svět.

Byly to jen pomůcky, které měly vyvolat dojem, že jsou turisté, ale Viki měla z fotoaparátu nelíčenou radost.

Neustále stahovala okénko a se zvoláním „Tohle by se Hollisovi líbilo!“ cvakala spouští.

Po zastávce v Adare, kde doplnili nádrž, opustili krajinu zelených pastvin a vydali se úzkou silnicí do hor. Krajina beze stromů připomínala Maje Skotskou vysočinu – skály, nízký porost a vřes, tu a tam u odvodňovacího potrubí purpurová skvrna rododendronu.

Přejeli horský hřeben a v dálce spatřili Atlantický oceán.

„On tam je,“ zašeptal Gabriel. „Já vím, že tam je.“ Nikdo se mu neodvážil odporovat.

Maja hlídala Gabriela už několik dní, ale oba se vyhýbali intimním hovorům. Jeho nový účes ji překvapil. Oholená hlava mu dodávala vážný, téměř strohý výraz, a Maju napadalo, jestli má teď jako Poutník větší schopnosti. Od začátku jí připadal posedlý fotografií, kterou viděl v Tyburnském klášteře. Naléhal, aby co nejdříve odjeli na

Skellig Columba, a Lipka jen stěží zakrýval nelibost. Vrhal na Maju pohledy, jako by byla matka nezvedeného dítěte.

Když se chystali na cestu do Irska, přišel s dalším požadavkem. Posledních čtrnáct dní bydlel u Svobodných běžců na jižním břehu Temže a teď se s novými přáteli chtěl rozloučit. „Maja může jít se mnou, ale vy tam radši nechoďte,“ řekl Lipkovi. „Vypadáte, jako byste měl chuť někoho zamordovat.“

„Pokud budu muset,“ pokrčil rameny Lipka, ale zůstal sedět v autě na Bonnington Square.

Starobylý dům byl cítit slaninou a vařenými bramborami. Tři mladíci a drsně vyhlížející pubertální dívka s nakrátko ostříhanými vlasy právě večeřeli v předním pokoji. Gabriel představil běžce Maje, která kývnutím pozdravila Tiráka, Sebastiana, Rolanda a Ledovku. Řekl jim, že Maja je jeho kamarádka a že večer společně odjíždějí.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se Tirák. „Můžeme ti ňák pomoct?“

„Kdyby se tu po mně někdo ptal, řekněte mu, že jsem se seznámil s nějakou dívkou a jedu s ní do jižní Francie.“

„Jasně. Rozumim. Pamatuj si, že tady vždycky najdeš přátele.“

Gabriel s kartonovou krabicí se svým skrovným majetkem v rukou vyšel za Majou k autu. Potom strávili dva dny v bezpečném domě u Stratfordu a čekali, až Lipka něco

zjistí o Skellig Columba. Na internetu se dozvěděli jen to, že na ostrově býval klášter ze šestého století založený svatým Kolumbánem. Irský světec, jehož keltské jméno znělo Colum Cille, což v překladu znamená „holubice církve“, přinesl křesťanství pohanským kmenům ve Skotsku.

Zříceniny jeho kláštera pak na počátku devatenáctého století znovu vybudoval řád zvaný chudé klarisky. Na ostrov nejezdí žádný přívoz a jeptišky o návštěvy nestojí.

Z hor vyjeli na silnici při pobřeží běžící mezi vápencovými útesy a oceánem. Krajina se postupně otevírala do bažinaté oblasti. Na vzdáleném rašeliništi dělníci těžili bloky slisovaných diluviálních travin a jetele.

Všude kolem viděli rybníčky a potoky a silnice se vinula podél řeky, která ústila do malé zátoky. Její severní stranu lemovaly zvlněné kopečky, ale auto se čtyřmi cestujícími zahnulo na jih do Portmagee, rybářské vesničky s výhledem na přístavní hráz a kamennou zeď proti příboji. Po obou stranách úzké silnice stálo asi pětadvacet domků, které Maje připomínaly dětskou kresbu hlavy – šedá břidlicová střecha místo vlasů, dvě horní okna jako oči, červené dveře uprostřed místo nosu a dvě dolní okna s bílými truhlíky coby zubící se ústa.

Zastavili u místní hospody a majitel jim prozradil, že jediný člověk, který jezdí na Skellig Columba, je jistý Thomas Foley. Kapitán Foley ovšem jen zřídka bere telefon,

ale večer většinou bývá doma. Zatímco Viki zařizovala ubytování v hostinci, Gabriel s Majou se vydali po silnici do vsi. Poprvé od shledání v Londýně se octli spolu o samotě.

Maje připadalo přirozené být zase s ním a zavzpomínala na jejich první setkání v Los Angeles. Chovali se tehdy k sobě trochu podezřívavě a nebyli si jisti, jaká zodpovědnost plyne z role Poutníka a Harlekýnky.

Na kraji vesnice objevili neumělou rukou psanou ceduli s nápisem Kapitán Foley – vyjížďky člunem. Blátivou cestičkou došli až k nabílené chalupě a Maja zaklepala na dveře. „Pojďte dovnitř, nebo přestaňte klepat!“ zahulákal zevnitř mužský hlas, a tak vstoupili do obývacího pokoje vyplněného

polystyrenovými

plováky,

polámaným

zahradním nábytkem a hliníkovým člunem na dřevěných kozách. Vypadalo to, jako by tahle chalupa sloužila celému západnímu Irsku za odpadkový koš. Gabriel prošel za Majou chodbou, kterou lemovaly stohy starých novin a pytle plné hliníkových plechovek. Stěny chodby se směrem k dalším dveřím zužovaly.

„Jesli jsi to ty, Jamesi Kelly, tak koukej zase vypadnout!“

Maja otevřela dveře a vešli do kuchyně. V jednom koutě stál elektrický sporák a dřez plný špinavého nádobí.

Uprostřed místnosti seděl stařík a spravoval potrhanou rybářskou síť. Usmál se a odhalil křivé zuby zbarvené do žluta silným čajem a lety kouření.

„Copak jste vy dva zač?“

„Jsem Judith Strandová a tohle je můj přítel Richard.

Hledáme kapitána Foleye.“

„Už jste ho našli. Co mu chcete?“

„Chtěli bychom si najmout člun pro čtyři osoby.“

„To je snadná pomoc.“ Kapitán ohodnotil Maju pohledem, kolik si asi může říct. „Půl dne kolem pobřeží za tři sta euro. Celej den za pět set. Ale jídlo si vemte s sebou, kurňa.“

„Viděl jsem fotografie ostrova Skellig Columba,“ řekl Gabriel. „Myslíte, že byste nás tam mohl vzít?“

„Dvakrát do měsíce vozím jeptiškám zásoby.“ Foley štrachal v krámech na stole, až našel vřesovcovou dýmku.

„Ale na ten ostrov nesmí nikdo vkročit.“

„V čem je problém?“ zeptal se Gabriel.

„žádnej problém. Jenom nechtějí žádný návštěvy.“

Kapitán odklopil popraskanou cukřenku, nabral trochu černého tabáku a nacpal si dýmku. „Ostrov patří Irský republice, která ho pronajala Církvi svatý a ta ho zase pronajímá řádu chudejch klarisek. V jedný věci se všichni – vláda, církev i jeptišky – shodujou. Nechtějí, aby jim po ostrově mašírovali turisti. Je to chráněná oblast, kde hnízdí ptáci. Chudý klarisky je neruší, protože nedělají nic jinýho, než se modlí.“

„Možná kdybych si s nimi promluvil a požádal je o dovolení –“

„Na ostrov se nikdo nedostane bez dopisu od biskupa a já nevidim, že byste se s ním oháněli.“ Foley si zapálil dýmku a vyfoukl na návštěvníky oblak cukernatého kouře.

„Konec hlášení.“

„Mám pro vás jinou hlášku,“ ozvala se Maja. „Dám vám tisíc euro, když nás dovezete na ostrov, abychom si s jeptiškami mohli promluvit.“

Kapitán promýšlel nabídku. „Možná by to šlo…“

Maja vzala Gabriela za ruku a táhla ho ke dveřím.

„Myslím, že se porozhlédneme, jestli by se našel jiný člun.“

„Určitě by to šlo,“ řekl Foley rychle. „Zejtra v deset ráno v přístavu.“

Mladí lidé vyšli z domku ven. Maja si připadala v tom jezevčím doupěti jako uvězněná. Blížil se soumrak a všude se objevovaly ostrůvky temnoty, skrývaly se v houští a prostíraly se pod stromy.

Vesničané si hověli doma v bezpečí, dívali se na televizi a vařili večeři. Krajkovými záclonami se linulo světlo a z komínů vystupoval kouř. Gabriel zavedl Maju na protější stranu ulice k rezavé lavičce s výhledem na zátoku. Byl odliv a při břehu viděli pruh tmavšího písku pokrytého naplaveným dřevem a mrtvými řasami. Maja zůstala sedět na lavičce a Gabriel došel až k čáře odlivu a zadíval se na západní obzor. Zapadající slunce se právě dotklo oceánu a proměnilo se v mlžný kotouč světla plynoucího po hladině.

„Otec je na tom ostrově,“ řekl Gabriel. „Vím, že tam je.

Skoro ho slyším, jak na mě mluví.“

„Možná že ano. Ale zatím nevíme, proč sem vlastně přijel. Přece musel mít nějaký důvod.“

Gabriel se odvrátil od moře, vrátil se k lavičce a usedl vedle Maji. Byli sami uprostřed soumraku, tak blízko, že slyšela jeho dech.

„Stmívá se,“ poznamenal. „Proč máš pořád sluneční brýle?“

„Čistě ze zvyku.“

„Kdysi jsi mi říkala, že Harlekýni jsou proti zvykům a předvídatelnému chování.“

Vztáhl ruku a sejmul jí brýle. Sklapl postranice a odložil je na lavičku vedle ní. Teď se jí díval přímo do očí.

Připadala si nahá a zranitelná, jako by jí vzali všechny zbraně.

„Nedívej se tak na mě, Gabrieli. Jsem z toho nesvá.“

„Ale my se přece máme rádi. Jsme přátelé.“

„To není pravda. Nikdy nemůžeme být přátelé. Jsem tu, abych tě chránila – a položila za tebe život, když to bude třeba.“

Gabriel pohlédl na oceán. „Nechci, aby kvůli mně někdo umíral.“

„Riziko oba známe.“

„Možná. Ale já se nemůžu odříznout od toho, co bylo.

Když jsme se poznali v Los Angeles a tys mi řekla, že jsem

možná Poutník, netušil jsem, jak to změní život lidí, které znám. Musím se otce zeptat na tolik věcí…“ Zmlkl a zakroutil hlavou. „Nikdy jsem nepřijal představu, že zmizel navždy. Když jsem byl malý, někdy jsem ležel v posteli a v duchu jsem si s ním povídal. Myslel jsem si, že z toho vyrostu, ale teď je to dokonce ještě intenzivnější.“

„Gabrieli, co když otec na ostrově nebude?“

„Budu ho hledat dál.“

„Jestli Tabula zjistí, že ho hledáš, můžou tě ovládnout.

Nastraží falešné stopy, jako návnadu do pasti.“

„Já to risknu. Ale to neznamená, že musíš jít se mnou.

Zničilo by mě, kdyby se ti něco stalo, Majo. Nemohl bych s tím žít.“

Maje připadalo, jako by Trn stál za lavičkou a šeptal jí známé hrozby a varování. Nikdy nikomu nedůvěřuj. Nikdy se nezamiluj. Otec byl vždycky tak silný, byl si tak jistý sám sebou – nejdůležitější osoba v jejím životě. Ale do háje s ním, pomyslela si. Ukradl mi hlas. Nemůžu mluvit.

„Gabrieli,“ zašeptala. „Gabrieli…“ Její hlas zněl slabě, jako hlas ztraceného dítěte, které už dávno přestalo doufat, že ho někdo najde.

„To je v pořádku,“ řekl a vzal ji za ruku. Na obzoru zůstal jen nepatrný proužek slunce. Gabrielova kůže byla na dotek teplá a Maje připadalo, že ona zůstane po zbytek života chladná – jako všichni Harlekýni.

„Budu stát při tobě, ať se děje, co se děje,“ řekla. „To ti přísahám.“

Gabriel se k ní naklonil, aby ji políbil, ale Maja otočila hlavu a uviděla, jak se k nim blíží temné postavy.

„Majo!“ zavolala Viki. „Jsi to ty? Alice se o vás bála.

Chtěla vás jít hledat…“

V noci pršelo. Ráno ležel na oceánu za zátokou silný příkrov mlhy. Maja si navlékla oblečení, které si koupila v Londýně – vlněné kalhoty, tmavě zelený kašmírový svetr a koženou bundu lemovanou kožíškem. Po snídani v hospodě se vydali k přístavní hrázi, kde zastihli kapitána Foleye, jak nakládá na přibližně deset metrů dlouhý rybářský člun pytle rašeliny a plastové přepravky se zásobami. Kapitán jim vysvětlil, že rašelinou se v klášteře topí a v přepravkách jsou potraviny a čisté šatstvo. Jediná voda na Skellig Columba je totiž dešťová voda zachycená do prohlubní ve skále. K pití a na mytí jeptiškám stačí, ale není jí dost na praní černých rouch a závojů.

Člun měl nechráněnou palubu, kam se vytahovaly sítě, a na přídi krytou kabinu na ochranu před větrem. Alice vypadala vzrušeně, že opět jedou člunem. Běhala do nákladního prostoru a zase ven, pobíhala po lodi a všechno si prohlížela a loď zatím vyplouvala ze zátoky. Kapitán Foley si zapálil dýmku a vyfoukl obláček kouře směrem k

cestujícím. „Známej svět,“ řekl a škubl palcem k zeleným vrškům na východě. „A tohle…“ gestem ukázal k západu.

„Konec světa,“ řekl Gabriel.

„Správně, hochu. Když svatej Kolumbán a jeho mniši přišli na tenhle ostrov, dostali se na nejzápadnější místo na mapě Evropy. Konečná tramvaje.“

Opustili bezpečí zátoky a vnořili se do mlhy. Bylo to jako octnout se uprostřed ohromného mraku. Paluby se leskly a na ocelových kabelech připojených k anténě palubního rádia se perlily kapičky vody. Člun hladce klouzal prohlubněmi mezi vlnami a pak se opět zvedal a čeřil bílé čepičky dalších vln. Alice visela na zábradlí na zádi a pak se rozběhla k Maje. Vzrušeně ukazovala na tuleně, plujícího nedaleko člunu. Díval se na ně jako pes, který přistihl na dvorku cizí lidi.

Mlha se postupně odpařovala, takže viděli ostrůvky modré oblohy. Všude poletovali vodní ptáci, buřňáci a buřňáčci, pelikáni a bílí terejové s černými okraji křídel. Asi po hodině plavby minuli ostrov zvaný Malý Skellig, kde hnízdí terejové. Skály byly bíle zbarvené a ve vzduchu vířily tisíce ptáků.

Teprve za další hodinu se z vln vynořil Skellig Columba.

Vypadal přesně jako na fotografii, kterou Gabriel viděl v Tyburnském klášteře – dva rozeklané vrcholy podmořského horského hřebenu. Ostrov zarůstaly křoviny a vřes, ale klášter ani jinou stavbu vidět nebylo.

„Kde přistaneme?“ zeptala se Maja kapitána.

„Trpělivost, slečno. Přijíždíme z východu. Na jižní straně ostrova je maličkej záliv.“

Opatrně, aby nenarazil na skály, vedl loď k šestimetrovému doku s ocelovými pilíři, který ústil u betonové plošiny obehnané plotem z drátěného pletiva.

Velká cedule hlásala černým a červeným písmem, že ostrov je chráněná ekologická oblast přístupná pouze těm, kdo mají písemné svolení diecéze Kerry. Betonová plošina vedla k zamčené brance. Za ní stoupalo vzhůru schodiště vytesané do skály.

Kapitán Foley vypnul motor. Loď se pohupovala na vlnách a stařík hodil smyčku kolem ocelového pilíře. Dívky vylezly na betonovou plošinku, zatímco Gabriel pomáhal kapitánovi vyložit přepravky se zásobami a pytle s rašelinou. Viki přešla k brance a dotkla se visacího zámku.

„Co teď?“

„Nikdo tu není,“ konstatovala Maja. „Myslím, že bychom měli plot obejít a vyšplhat ke klášteru.“

„To se kapitánu Foleyovi nebude líbit.“

„Ten nás sem přece přivezl. Ostatně jsem mu dala jen polovinu peněz. Gabriel se odsud nehne, dokud se nedozví něco o otci.“

Alice k nim přibíhala přes plošinu a ukazovala vzhůru na svah. Když Maja kousek ustoupila, spatřila, že po schodech k doku přicházejí čtyři jeptišky. Chudé klarisky měly na

sobě černá roucha a závoje s bílými rouškami a bílé kolárky.

Bílé šňůry kolem pasu poukazovaly k františkánské historii jejich řádu. Všechny čtyři si zahalily horní polovinu těla do černého šálu. Vítr švihal konci šálů, ale ženy pokračovaly v chůzi, dokud nezahlédly nečekanou návštěvu. Zastavily se – tři jeptišky vepředu se shlukly k sobě, kdežto čtvrtá, poslední, zůstala stát kousek za nimi.

Kapitán Foley vynesl na plošinu dva pytle rašeliny a hodil je na zem k brance. „To nevypadá dobře,“ zabručel.

„Ta velká je představená. Ta tu poroučí.“

Jedna klariska se vrátila nahoru k představené, zjevně od ní dostala příkaz a spěchala po schodech k brance.

„Co se děje?“ zeptal se Gabriel.

„Konec hlášení, hochu. Nechtějí vás tady.“

Foley smekl a odhalil holou hlavu a s čepicí v ruce se blížil k brance. Mírně se jeptišce uklonil a tiše jí cosi řekl.

Pak se spěšně a s udiveným výrazem vrátil k Maje.

„Promiňte, slečno. Omlouvám se za všechno, co jsem řek. Představená žádá, abyste se dostavila do kaple.“

Představená zmizela, ale jeptišky popadly každá pytel rašeliny a nesly je po schodišti vzhůru. Maja, Gabriel a ostatní šli za nimi, jen kapitán Foley zůstal ve člunu.

V šestém století mniši v čele se svatým Kolumbánem vybudovali schodiště od hladiny oceánu až na samý vrchol ostrova. Šedý vápenec byl protkán žílami břidlice a porostlý

chomáčky lišejníku. Maja a ostatní stoupali za sestrami.

Uklidňující zvuk vln teď utichl a nahradilo ho svištění větru, který vanul přes kuželovité skalní útvary a jemně zvlnil traviny, bodláky a šťovík. Ostrov připomínal trosky ohromného hradu se zborcenými věžemi a pobořenými stříškami nad vchody. Mořští ptáci zmizeli a místo nich se objevili havrani. Kroužili jim nad hlavami a dorozumívali se krákáním.

Malý průvod došel na vrchol útesu a začal sestupovat na severní stranu ostrova. Přímo pod sebou teď měli tři terasy široké asi patnáct metrů. První vyplňovala zahrádka a dvě nádrže, které zachycovaly dešťovou vodu stékající po povrchu skal. Na druhé terase stály budovy postavené z kamenů bez zdiva. Připomínaly ohromné včelí úly s dřevěnými dveřmi a kulatými okny. Třetí plošinu zabírala asi dvacet metrů dlouhá kaple ve tvaru převrácené lodi.

Alice a Viki zůstaly s jeptiškami, zatímco Maja s Gabrielem sestupovali po schodech ke kapli. Vešli dovnitř.

Dubová podlaha vedla k oltáři na jednom konci stavby – tři okna za jednoduchým zlatým křížem. Před oltářem, zády k návštěvníkům, stála představená, dosud zachumlaná do pláště, ruce sepjaté k modlitbě. Dveře při zavírání vrzly a pak už bylo slyšet jen svist větru ve škvírách v kamenných zdech.

Gabriel udělal několik kroků vpřed. „Promiňte, paní.

Právě jsme dorazili na ostrov a potřebujeme s vámi mluvit.“

Představená rozpojila ruce a zvolna je spustila. Její gesto bylo čímsi současně půvabné i nebezpečné. Maja okamžitě sáhla po noži připjatém k předloktí. Ne, chtělo se jí zakřičet, ne!

Jeptiška se k nim obrátila a mrštila nožem z tmavé oceli, který se zaryl do dřevěného obložení asi třicet centimetrů nad Gabrielovou hlavou.

Maja skočila před Gabriela a v ruce se jí také objevil vrhací nůž. S čepelí naplocho na dlani v mžiku zvedla paži, ale vtom poznala známou tvář. Irka kolem padesátky.

Divoce, téměř šíleně planoucí oči. Pramen rudých vlasů deroucí se zpod okraje naškrobeného bělostného závoje.

Široká ústa, posmívající se jim s naprostým opovržením.

„Je jasné, že nejsi moc ve střehu – nebo nejsi připravená,“ pronesla žena k Maje. „O pár centimetrů níž, a bylo by po tvém příteli občanovi.“

„Tohle je Gabriel Corrigan,“ řekla Maja. „Je Poutník stejně jako jeho otec. Právě jste ho málem zabila.“

„Já nikdy nikoho nezabiju nedopatřením.“

Gabriel mrkl na nůž. „A kdo ksakru vůbec jste?“

„Tohle je Matka Požehnaná. Jedna z několika posledních Harlekýnů.“

„No ovšem, Harlekýni…“ Gabrielův hlas zněl pohrdavě.

„Znala jsem Maju už jako malou holku,“ řekla Matka Požehnaná. „To já jsem ji učila vloupávat se do domů.

Vždycky chtěla být jako já, ale evidentně se ještě má co učit.“

„Co tu děláte?“ zeptala se Maja. „Lipka si myslel, že jste mrtvá.“

„Tak jsem to taky chtěla.“ Harlekýnka si stáhla z ramen černý šál a složila ho na malý čtverec. „Potom, co Trna v Pákistánu vlákali do léčky, jsem pochopila, že máme mezi sebou zrádce. Tvůj otec mi nevěřil. Kdo to byl, Majo? Víš to?“

„Pastýř. Zabila jsem ho.“

„To je dobře. Doufám, že hodně trpěl. Jsem na tomhle ostrově něco přes rok. Když představená zemřela, jeptišky si mě vybraly za dočasnou šéfku.“ Ušklíbla se. „My chudé klarisky vedeme prostý, ale zbožný život.“

„Takže vy jste se ze zbabělosti přijela sem schovat,“ řekl Gabriel.

„Jste blázen, mladíku. Moc dobrý dojem na mě neděláte.

Asi potřebujete ještě mockrát překročit bariéry.“ Matka Požehnaná přešla přes celou kapli, vytáhla nůž z ostění a zasunula ho zpět do pouzdra ukrytého pod rouchem. „Vidíte ten oltář u okna? Je v něm schovaný iluminovaný rukopis psaný údajně samým svatým Kolumbánem. Můj Poutník si ho chtěl přečíst, tak mi nezbylo nic jiného, než jet s ním na tenhle mrňavý kousek studené skály.“

Gabriel netrpělivě kývl a udělal pár kroků vpřed. „A ten Poutník byl…?“

„Váš otec, samozřejmě. Je tady. Střežím ho.“

20

Gabrielovi se zatočila hlava vzrušením. „Kde je?“

„Nebojte se. Zavedu vás k němu.“ Matka Požehnaná vytáhla několik sponek a sejmula z vlasů řeholní závoj.

Zatřásla trochu hlavou, aby uvolnila zchumlanou rudou hřívu.

„Proč jste Maje neřekla, že můj otec je tady na ostrově?“

„Nebyla jsem v kontaktu se žádnými Harlekýny.“

„Otec vás měl požádat, abyste mě našla.“

„No, ale neudělal to.“ Matka Požehnaná odložila závoj na stolek u zdi. Vzala do ruky meč v kožené pochvě a hodila si popruh přes rameno. „Copak vám to Maja nevysvětlila?

Harlekýni Poutníky jenom chrání. Nesnažíme se je pochopit.“

Bez dalších řečí odvedla Gabriela s Majou z kaple. Jedna ze čtyř jeptišek, maličká Irka, čekala venku na kamenné lavici. V ruce svírala růženec z dřevěných korálků a neslyšně odříkávala modlitby.

„Je kapitán Foley ještě v doku?“ zeptala se Matka Požehnaná.

„Ano, paní.“

„Řekni mu, že naši hosté zůstanou na ostrově, dokud ho nekontaktuji. ženy a ta holka budou spát ve společné místnosti. Mladík bude spát ve skladišti. Řekni sestře Joan, aby připravila k obědu dvojnásobné množství jídla.“

Drobná jeptiška přikývla a s růžencem v rukou odspěchala. „Tyhle ženské umějí poslouchat rozkazy,“ řekla uznale Matka Požehnaná. „Ale to modlení a zpívání mě trochu otravuje. Na kontemplativní řád toho dost namluví.“

Maja s Gabrielem šli za podivnou představenou po schodišti zpět na prostřední skalní terasu. Byl to poměrně dlouhý plácek, kde si středověcí mniši postavili z vápencových kvádrů čtyři chatrče podobné úlům, které měly na ochranu proti neustálému větru těžké dubové dveře a malá kulatá okénka; velikostí odpovídaly zhruba londýnským patrovým autobusům.

Viki s Alicí zmizely, ale Matka Požehnaná usoudila, že jsou v chatrči, kde mají jeptišky kuchyni. Z roury od kamen sloužící jako komín se linul tenký pramínek kouře a vítr ho odnášel k jihu. Šli po prašné cestě kolem ložnice jeptišek a další budovy, o které představená hovořila jako o světcově cele. Poslední domek na konci terasy sestry využívaly jako skladiště. Irská Harlekýnka se zastavila a zkoumavě se na Gabriela zahleděla jako na zvíře v zoologické zahradě.

„Je uvnitř.“

„Děkuji vám, že jste otce hlídala.“

Matka Požehnaná si odhrnula pramen vlasů z očí.

„Vaše vděčnost je zbytečná emoce. Rozhodla jsem se a vzala jsem na sebe povinnost.“

Otevřela těžké dveře a zavedla je do skladiště. Uvnitř uviděli dubovou podlahu a úzké schodiště do horního patra.

Světlo sem proudilo jen třemi kulatými okénky nepravidelně rozmístěnými jako lodní okna v kamenných zdech. Chatrč vyplňovaly bedny se zásobami a potravinové konzervy, byl tu také přenosný elektrický generátor. Na červené lékárničce ležely svíčky. Matka Požehnaná vytáhla krabičku zápalek a hodila ji Maje.

„Zapal pár svíček.“

Poklekla na podlahu a sukně řeholního roucha se rozprostřely kolem ní. Přejela rukou po hladkém povrchu dubového dřeva a pak zatlačila na desku trochu jiné barvy.

Panel se odsunul stranou a pod ním uviděli smyčku lana.

„Tady to máme. Ustupte trochu.“

Vkleče zatáhla za rukojeť a v podlaze se otevřely padací dveře. Pod nimi se objevilo kamenné schodiště vedoucí do tmy.

„Co se děje?“ zeptal se Gabriel. „Vy ho tam vězníte?“

„Ovšemže ne. Vemte si svíčku a podívejte se sám.“

Gabriel si vzal od Maji svíčku. Protáhl se kolem Matky Požehnané a sestoupil po úzkém schodišti do cihlami vyzděného sklepení s podlahou vysypanou štěrkem. Nebylo tu nic kromě několika do sebe naskládaných velkých plastových kbelíků s kovovým držadlem. Gabriela napadlo,

jestli je jeptišky v létě používají k zalévání zeleninové zahrady.

„Haló?“ zavolal zkusmo. Ale nikdo mu neodpověděl.

Z místnosti se dalo vyjít jen jedním směrem – dalšími dubovými dveřmi. Se svíčkou v levé ruce je otevřel a vstoupil do ještě menšího prostoru. Připadalo mu, jako by vešel do márnice, kde má identifikovat milovanou osobu. Na kamenné desce tu leželo tělo přikryté mušelínovým přehozem. Několik vteřin zůstal stát vedle něj, pak natáhl ruku a odhrnul přehoz. Byl to jeho otec.

Dveře vrzly v pantech a Maja s Matkou Požehnanou vešly dovnitř. Obě Harlekýnky měly v rukou svíčky a jejich stíny se na zdi prolínaly.

„Co se stalo?“ zeptal se Gabriel. „Kdy zemřel?“

Matka Požehnaná obrátila oči v sloup, jako by nemohla uvěřit, že někdo může být tak zabedněný. „Není mrtvý.

Přiložte mu ucho na hrudník. Tak jednou za deset minut uslyšíte úder srdce.“

„Gabriel nikdy žádného jiného Poutníka neviděl,“

vysvětlila Maja.

„Tak teď ho vidíte. Takhle vypadáte, když přejdete do jiných světů. Váš otec je v tomhle stavu už celé měsíce.

Něco se stalo. Buď se mu tam zalíbilo a zůstal tam, nebo je tam uvězněný a nemůže zpátky do našeho světa.“

„Jak dlouho může takhle zůstat?“

„Pokud zahyne v jiném světě, jeho tělo podlehne rozkladu. Pokud bude žít, ale nikdy se nevrátí do našeho světa, jeho tělo zemře stářím. Nebylo by špatné, kdyby tam umřel.“ Na okamžik se odmlčela. „Aspoň bych mohla odjet z tohohle blbého ostrůvku.“

Gabriel se prudce obrátil a přistoupil k ní o krok blíž.

„Můžete odjet okamžitě. Vypadněte odsud.“

„Hlídala jsem vašeho otce, Gabrieli. Klidně bych za něho položila život. Ale nechtějte ode mě, abych se tvářila, že ho mám kdovíjak ráda. Součástí mých povinností je být naprosto chladná a jednat racionálně.“ Matka Požehnaná se zaškaredila na Maju a uraženě odpochodovala z kobky.

Gabriel neměl tušení, jak dlouho setrval ve sklepení a zíral na otce.

Představa, že podnikl tak dlouhou cestu jen proto, aby tu našel prázdnou schránku, byla tak skličující, že část jeho mysli odmítala uvěřit, že se to skutečně stalo. Cítil dětinské nutkání udělat všechno od začátku znovu – vejít do chatrče, otevřít padací dveře, sestoupit po kamenných schodech a najít tam něco úplně jiného.

Po nějaké chvíli Maja uchopila okraj mušelínového přehozu a přetáhla ho přes tělo Matthewa Corrigana.

„Venku se stmívá,“ řekla jemně. „Asi bychom se měli podívat, kde jsou ostatní.“

Gabriel se nehýbal od otcova těla. „Vždycky jsme se s Michaelem těšili na chvíli, kdy otce zase uvidíme. Mluvili jsme o tom každou noc před spaním.“

„Netrap se. On se vrátí.“ Maja uchopila Gabriela pod paží a přemluvila ho, aby šel s ní. Venku bylo zima a slunce se sklánělo k obzoru. Společně kráčeli stezkou a vešli do kuchyňské chýše. Bylo tam teplo a útulno, jako kdyby přišli k někomu domů. Buclatá irská jeptiška jménem Joan právě dopekla tucet vdolků, položila je na servírovací tác a přidala různé druhy domácího džemu a pomerančovou marmeládu.

Sestra Ruth, postarší žena s tlustými brýlemi, pobíhala po místnosti a ukládala zásoby, které právě přinesly z doku.

Otevřela kamna a vhodila do ohně pár kousků rašeliny.

Slisované rostliny zazářily tmavě oranžovým světlem.

Viki seběhla se schodů z horního patra. „Jak to dopadlo, Gabrieli?“

„To si povíme později,“ odpověděla za něj Maja. „Teď bychom si dali trochu čaje.“

Gabriel si rozepnul bundu a usedl na lavici u zdi. Obě jeptišky z něho nemohly spustit oči.

„Takže Matthew Corrigan je váš otec?“ zeptala se Ruth.

„Přesně tak.“

„Bylo nám ctí ho poznat.“

„Je to velký člověk,“ řekla sestra Joan. „Velký –“

„Trochu čaje,“ přerušila ji rázně Maja a všichni hned zmlkli. V příštím okamžiku už Gabriel držel v prochladlých

rukou hrnek s horkým čajem. Napjaté ticho v kuchyni prolomil teprve příchod dvou zbylých jeptišek, které přinesly krabice se zásobami. Malá irská sestra, která se předtím modlila před kaplí, se jmenovala Maura, její kolegyně Faustina pocházela z Polska a mluvila se silným přízvukem. Při vybalování potravin a prohlížení pošty jeptišky na Gabriela docela zapomněly a začaly vesele švitořit.

Chudé klarisky nevlastnily nic kromě zlatých křížků, které jim visely na krku. Obešly se bez moderních vymožeností jako vodovodní a odpadní potrubí, lednice či elektřina, přesto se však nesmírně těšily z drobných životních radostí. Cestou z doku sestra Faustina natrhala trochu růžového vřesu a ozdobila jím všechny talíře. Na modrém porcelánu vedle vdolku a hrudky irského másla působily snítky jako dotek krásy. Všechno dokonale naaranžované, jako ve vznešené restauraci, ale nebylo v tom nic umělého. Svět připadal těm prostým ženám nádherný a nevnímat jeho krásu by znamenalo popřít Boha.

Alice sešla dolů z improvizované ložnice a snědla tři vdolky se spoustou jahodového džemu. Viki s Majou se usadily v rohu, cosi si špitaly a občas vrhaly pohledy na Gabriela. Jeptišky popíjely čaj a probíraly poštu, kterou jim přivezl kapitán Foley. Modlily se za spousty lidí po celém světě a teď o těchto neznámých hovořily – o ženě s leukémií, o muži s polámanýma nohama – jako by to byli

blízcí přátelé. Spatné zprávy přijímaly vážně a se smutkem.

Dobré zprávy jim zavdávaly důvod k veselí a oslavám, jako by měl někdo narozeniny.

Gabriel měl stále před očima otcovo tělo a bílý mušelínový přehoz, který mu připomínal pavučiny na dávném hrobě. Je otec dosud v jiném světě? Odpověď na tuhle otázku nemohl nijak zjistit, ale vzpomněl si, že mu Matka Požehnaná vyprávěla, proč se otec uchýlil právě na tento ostrov.

„Promiňte, ale snažím se pochopit, proč sem vlastně můj otec přijel,“ ozval se náhle Gabriel. „Matka Požehnaná říkala cosi o nějakém rukopisu napsaném svatým Kolumbánem.“

„Je v kapli,“ odpověděla sestra Ruth. „Nějaký čas byl ve Skotsku, ale asi před padesáti lety se zase vrátil na náš ostrov.“

„O čem svatý Kolumbán psal?“

„Je to vyznání víry podané formou vyprávění. Světec v něm líčí svou cestu do pekla.“

„Do Prvního světa.“

„My vaši věrouku nesdílíme, a především si nemyslíme, že Ježíš byl Poutník.“

„Je to Syn Boží,“ dodala sestra Joan.

Sestra Ruth přikývla. „Kristus byl počat z Ducha svatého a porodila ho Panna Marie, zemřel na kříži a byl uložen do hrobu a poté vstal z mrtvých.“ Pohlédla na ostatní jeptišky.

„To je základ naší křesťanské víry. Ale nemyslíme si, že by byl v rozporu s myšlenkou, že Bůh dovolil některým lidem, aby se stali Poutníky, a z nich se mohou stát vizionáři, proroci nebo světci.“

„Takže svatý Kolumbán byl Poutník?“

„Na tuhle otázku neumím odpovědět. Ale jeho duch se odebral do místa, kde sídlí zatracení, a pak se vrátil a napsal o tom. Váš otec strávil hodně času překládáním rukopisu. A když zrovna nepobýval v kapli –“

„Procházel se po ostrově,“ vmísila se do hovoru sestra Faustina se silným polským akcentem. „Vyšplhal na vrchol hory a díval se na moře.“

„Smím se podívat do kaple?“ zeptal se Gabriel. „Chtěl bych vidět rukopis.“

„Není tam elektřina,“ upozornila sestra Ruth. „Musel byste si vzít svíčky.“

„Jenom chci vidět, co otec četl.“

Jeptišky se na sebe podívaly a zřejmě došly ke kolektivnímu rozhodnutí. Sestra Maura vstala a přistoupila ke komodě. „Na oltáři je svíček dost, ale budete potřebovat zápalky. Nechte dveře zavřené, jinak plamen sfoukne vítr.“

Gabriel si zapnul bundu a vyšel z kuchyně. Na cestu mu svítily jen hvězdy a dorůstající měsíc. Teď v noci vypadaly klášterní chýše i kaple jako temné mohyly z kamení a hlíny, hroby králů z doby bronzové. Snažil se nezakopnout na nerovné stezce. Minul ložnici jeptišek a chatrč zvanou

„světcova cela“, kde bydlela Matka Požehnaná. Z okna v prvním poschodí se linulo slabé namodralé světlo a Gabriel uvažoval, jestli irská Harlekýnka sedí u počítače a připojuje se přes satelitní telefon.

Sestoupil na nejnižší terasu a otevřel nezamčené dveře kaple. Neviděl skoro nic, dokud se mu nepodařilo zapálit tři mohutné svíce ze včelího vosku. Hořely temně žlutým plamenem.

Oltář připomínal tvarem i velikostí menší komodu. Na horní desce stál velký dřevěný kříž a zbytek povrchu zdobily vyřezané podoby mořských panen, oblud a muže, jemuž z úst rostl břečťan. Gabriel poklekl před oltářem a nahmátl horní okraj prostřední zásuvky, ale nenašel žádnou rukojeť či knoflík. Zkoušel zatáhnout za jednotlivé řezby, ale žádná z těch pohanských ozdob nebyla klíčem k zásuvce. Už toho chtěl nechat a vrátit se do kuchyně pro přesnější pokyny, když tu posunul dřevěný kříž asi o dva a půl centimetru vpřed. Ozvalo se cvaknutí a zásuvka se hladce otevřela.

Uvnitř nalezl velký předmět zabalený do černého plátna, malý sešit v tvrdých deskách a dvě knihy. Rozbalil plátno a spatřil rukopis s pergamenovými listy vázaný v masivní teletině. Na první straně uviděl obrázek svatého Kolumbána stojícího na břehu řeky. Přes značné stáří knihy ilustrace dosud zářila živými barvami. Na protější stránce začínal text – latinsky psané vyznání irského světce.

Gabriel si prohlédl dvě zbylé knihy. Anglicko-latinský slovník a učebnice latiny pro první ročník. Pak otevřel sešit a uviděl otcův překlad Kolumbánova líčení. Pečlivý rukopis mu připomněl nákupní seznamy, které otec vždy připíchl na nástěnku v jejich staré kuchyni na farmě. Každé ráno si je s Michaelem pročítali, aby zjistili, jestli se rodiče rozhodli koupit jim v obchodě nějaké bonbony nebo jinou dobrotu, kterou dostanou po večeři.

Přidržel si sešit u svíčky a začal číst o světcových zážitcích v prvním světě.

Čtyři dny po Nanebevzetí Panny Marie má duše opustila mé tělo a sestoupil jsem na ono prokleté místo.

Gabriel obrátil stránku a snažil se číst co nejrychleji.

Jsou zde démoni v lidské podobě a žijí na ostrově uprostřed temné řeky. Světlo pochází od ohně – tady otec poslední slovo přeškrtl a zkusil dvě jiné možnosti. Světlo pochází od plamenů a slunce je skryto.

Na poslední stránce sešitu Matthew podtrhl několik odstavců.

Žádná víra. Žádná naděje. Žádná cesta. Ale z Boží milosti jsem nalezl černou bránu a má duše se vrátila do kaple.

Gabriel se vrátil k rukopisu z dvanáctého století a začal obracet pergamenové listy a prohlížet si ilustrace. Kolumbán měl na sobě bílé roucho a kolem hlavy zlatou svatozář. V

této verzi pekla se nevyskytovali démoni, jen lidé oblečení

ve středověkém oděvu, ozbrojení meči a kopími. Světec ukrytý za pobořenou věží přihlížel, jak se obyvatelé pekla s ničím nebrzděnou divokou krutostí navzájem mučí a vraždí.

Ozvalo se vrznutí dveří a Gabriel se otočil. Temnotou se mihla postava a vynořila se v malém kruhu světla kolem svíček. Maja. Hlavu a horní polovinu těla měla zahalenou v černém šálu půjčeném od jeptišek. Po vzoru Matky Požehnané tady odložila kovové pouzdro a zcela otevřeně nosila harlekýnský meč. Popruh pochvy měla křížem přes prsa a jílec meče vykukoval přes levé rameno.

„Našel jsi tu knihu?“

„Ano. A ještě něco navíc. Otec neuměl latinsky, ale sestavil překlad a zapsal ho do sešitu. Text je o tom, jak svatý Kolumbán přešel do Prvního světa. Otec se o něm asi chtěl něco dozvědět, než se tam vydá.“

Po Majině tváři se mihl výraz bolesti. Jako obvykle zjevně věděla, k čemu se Poutník chystá. „Může být kdekoli, Gabrieli.“

„Ne. Je v Prvním světě.“

„Nemusíš tam jít. Jeho tělo je stále v našem světě. Určitě se jednou vrátí.“

Gabriel se usmál. „Nevím, jestli by někdo měl chuť vracet se k Matce Požehnané.“

Maja zavrtěla hlavou a začala přecházet po kapli. „Znám ji od dětství. Stala se z ní tak negativní bytost, pohrdá všemi a vším…“

„Byla vždycky tak zběsilá?“

„Vždycky jsem žasla nad její statečností a krásou.

Dodnes si pamatuju, jak jsem s ní jela vlakem do Glasgowa.

Byla to neplánovaná cesta, neměly jsme čas se připravit a ona neměla žádnou paruku ani převlek. Dobře si vzpomínám, jak se na ni muži dívali. Přitahovala je, ale zároveň z ní cítili nebezpečí.“

„A tys ji obdivovala?“

„To už je dávno, Gabrieli. Teď hledám svou vlastní cestu. Nejsem občan ani manuál, ale taky nejsem typická Harlekýnka.“

„Jaká bys vlastně chtěla být?“

Maja před ním zůstala stát a nijak se nesnažila zakrýt své pocity. „Nechci být sama, Gabrieli. Harlekýni sice můžou mít děti a rodiny, ale nikdy k nim nemají opravdový vztah.

Kdysi mi otec ukázal můj meč a řekl mi: ‚Tohle je tvoje rodina, tvůj přítel a tvůj milenec.‘“

„Pamatuješ se, jak jsme seděli na té lavičce a dívali se na oceán?“ Gabriel jí položil ruce na ramena. „Řekla jsi, že při mně budeš stát, ať se děje, co se děje. Moc to pro mě znamenalo.“

Mluvili tu spolu a slova plula studeným vzduchem a náhle, jako kouzlem, se všechno proměnilo. Ostrov i kaple zmizely a svět byli jen oni dva. Gabriel viděl, že Maja nic neskrývá. V jejích očích nenalezl nic falešného. Byli

propojeni na mnohem hlubší úrovni než pouhými rolemi Poutníka a Harlekýnky.

Vítr se opřel do dveří kaple, jako by chtěl vyzkoušet jejich odolnost, a snažil se vší silou proniknout dovnitř.

Gabriel se naklonil a dlouze Maju políbil. Po chvíli se odtáhla. Jedna stará tradice byla právě zničena jako papír hozený do ohně. Touha, kterou pociťoval po mnoho měsíců, odsunula všechny ostatní myšlenky. Podíval se na ni a cítil, že mezi nimi nejsou žádné přehrady.

Jemně jí stáhl meč z ramene a položil ho na dřevěnou lavici. Pak se k ní vrátil, odhrnul jí vlasy z obličeje a znovu ji políbil. Maja se odtáhla, ale tentokrát jen pomalu a neochotně. Zašeptala mu do ucha: „Zůstaň tady, Gabrieli.

Prosím. Zůstaň tady.“

21

O hodinu později leželi vedle sebe na černém vlněném šálu. V kapli bylo zima a oni jen polooblečení. Gabrielova košile visela přes opěradlo lavice a Maja cítila na ňadrech teplo jeho kůže. Chtělo se jí zůstat tak navždy. Objímal ji pažemi a poprvé v životě měla pocit, že ji někdo chrání.

Byla prostě žena, která tu leží se svým milencem, ale její harlekýnská osobnost čekala opodál jako duch v temném domě. Náhle se od něj odtáhla a zprudka se posadila.

„Otevři oči, Gabrieli!“

„Proč?“

„Musíš pryč.“

Usmál se na ni z polospánku. „Vždyť se nic neděje…“

„Obleč se a vrať se do skladu. Harlekýni si nesmějí s Poutníky nic začínat.“

„Třeba bych mohl promluvit s Matkou Požehnanou.“

„To tě nesmí ani napadnout. Nesmíš jí nic říct a musíš se chovat nenápadně. Nedotýkej se mě, když je u toho. Nedívej se mi do očí. Promluvíme si o všem později, to ti slibuju.

Ale teď se musíš obléknout a odejít.“

„To je přece úplný nesmysl, Majo. Jsi dospělá. Matka Požehnaná ti nemůže předepisovat, jak máš žít.“

„Ty netušíš, jak je nebezpečná.“

„Vím jenom, že si chodí po ostrově a každého komanduje a uráží.“

„Udělej to pro mě. Prosím.“

Gabriel vzdychl, ale poslechl. Pomalu si oblékl košili, obul boty a nakonec navlékl bundu. „Stejně se to stane znova.“

„Ne. Nestane.“

„Oba to chceme. Vždyť víš, že je to pravda…“

Políbil ji na rty a vyšel z kaple. Když za ním vrzly dveře, Maja se konečně uklidnila. Nechá ho, aby se vrátil do skladu, počká deset minut a pak se oblékne. Zachumlala se do šálu a znovu ulehla na podlahu. Když se schoulí do klubíčka, možná si uchová trochu tepla Poutníkova těla tisknoucího se k jejímu tělu, prchavý okamžik blízkosti a vytržení. Hlavou jí proplul útržek vzpomínky, jak v Praze na Karlově mostě v duchu vyslovila přání. Kéž by mě někdo miloval a já mohla milovat jeho.

Právě odplouvala do příjemného snu, když tu dveře vrzly, rozlétly se a do kaple kdosi vkročil. Na okamžik v ní zatrnulo rozkoší v domnění, že se k ní Gabriel vrátil, ale pak zaslechla rychlé, pádné kroky.

Silné prsty ji popadly za vlasy a vytáhly vzhůru. Něčí ruka ji udeřila do tváře, odtáhla se a znovu udeřila.

Maja otevřela oči a uviděla nad sebou Matku Požehnanou. Irská Harlekýnka odložila řeholní háv, měla na sobě černé kalhoty a svetr.

„Obleč se,“ houkla. Sebrala ze země Majinu košili a hodila ji po ní.

Maja odložila šál a navlékla si košili, neobratně si zapínala knoflíky. Nohy měla stále nahé, boty a ponožky rozházené po podlaze.

„Jestli mi jedinkrát zalžeš, zabiju tě před tímhle oltářem.

Rozumíš, co ti říkám?“

„Ano.“

Maja si zapnula košili a vyškrábala se na nohy. Její meč ležel na lavici skoro tři metry daleko. „Jsi Gabrielova milenka?“

„Ano.“

„Kdy to začalo?“

„Dnes večer.“

„Řekla jsem ti, že nesmis lhát!“

„Přísahám, že je to pravda.“

Matka Požehnaná přiskočila k Maje a pravou rukou ji popadla za bradu. Zkoumavě hleděla dívce do tváře a pátrala po sebemenší známce klamu či zaváhání. Pak ji odstrčila.

„Měla jsem s tvým otcem neshody, ale vždycky jsem ho respektovala. Byl to skutečný Harlekýn, hodný naší tradice.

Ale ty nejsi nic. Zradila jsi nás!“

„To není pravda.“ Maja se snažila, aby její hlas zněl silně a sebevědomě. „Vyhledala jsem Gabriela v Los Angeles. Chránila jsem ho před Tabulou –“

„Copak ti to otec nevysvětlil? Nebo jsi ho snad neposlouchala? Chráníme Poutníky, ale nenavazujeme s nimi žádné blízké vztahy. A ty se tady rochníš ve své slabosti a sentimentalitě!“

Maja udělala pár kroků doprava. Pod bosýma nohama ucítila studenou podlahu. Vzala svůj meč a přehodila si popruh přes rameno, aby pochva spočívala na zádech.

„Znala jste mě, když jsem dospívala,“ oslovila starší ženu.

„Pomáhala jste mému otci zničit mi život. Harlekýni údajně věří v nahodilost. Jenže v mém dětství nic nahodilého nebylo! Schytávala jsem jen facky a kopance. Komandovala jste mě vy a všichni Harlekýni, co se mihli Londýnem.

Vycvičili jste mě, abych zabíjela bez nejmenší pochybnosti a zaváhání. Ty dva chlapy v Paříži jsem zabila, když mi bylo šestnáct…“

Matka Požehnaná se tiše rozesmála. Vysmívala se jí.

„Chudinko malinká. To mě teda mrzí. Tohle chceš slyšet?

Chceš, abych tě litovala – zrovna já? Myslíš si, že jsem v dětství zažila něco jiného? Prvního tabulistu jsem zabila pistolí s upilovanou hlavní, když mi bylo dvanáct! A víš, co jsem měla na sobě? Bílé šatečky k přijímání! Máma mi je ušila, abych se dostala blíž k oltáři a mohla stisknout spoušť.“

Na několik vteřin Maja spatřila v očích starší ženy bolest. V duchu viděla uprostřed ohromné katedrály stát dítě v bílých šatečkách potřísněných krví. Ale chvíle pominula a zuřivost Matky Požehnané ještě nabrala na intenzitě.

„Jsem Harlekýnka stejně jako vy,“ ohradila se Maja. „To znamená, že mi nemáte co rozkazovat.“

Matka Požehnaná oběma rukama tasila meč, máchla jím nad hlavou a zakončila výpad s hrotem směřujícím k zemi.

„Uděláš, co ti řeknu! Mezi tebou a Gabrielem je konec. Už ho nikdy neuvidíš!“

Maja pomalu zvedla ruku, aby dala najevo, že nechystá bezprostřední útok. Pak vytáhla meč z pochvy a přidržela si ho hrotem vzhůru naplocho na hrudi. „Zítra zavolejte kapitána Foleye, ať nás odveze z ostrova. Budu dál chránit Gabriela a vy můžete chránit jeho otce.“

„Nebudu s tebou o tom diskutovat! žádné kompromisy!

Podřídíš se mé autoritě!“

„Ne.“

„Spala jsi s Poutníkem a teď jsi do něj zamilovaná.

Tvoje emoce ho ohrožuje.“ Matka Požehnaná pozvedla meč.

„Protože jsem zabila svůj strach, umím vyvolat strach v druhých. Protože mi nezáleží na životě, všichni mí nepřátelé zemřou. Tvůj otec se snažil tohle ti vysvětlit, ale ty jsi byla příliš vzpurná. Možná, že alespoň já tě přinutím poslouchat…“

Matka Požehnaná vykopla levou nohou. Byl to půvabný, nacvičený pohyb, jako vykročení k tanci. Ale pak se vrhla vpřed a zaútočila hbitými pohyby zápěstí a ruky. Sekala a bodala s divokou silou, takže Maja musela ustoupit a bránit se. Plameny svíček se třepetaly a kostelní ticho znělo třeskem zbraní.

Pár kroků od oltáře se Maja vrhla přes celou kapli, jako když potápěč skočí do vody. Přemetem unikla soupeřce, vyskočila na nohy a znovu pozvedla meč.

Matka Požehnaná znovu zaútočila a zahnala Maju ke zdi.

Máchla mečem doprava, ale v poslední chvíli ho stočila, zachytila Majin meč u jílce a vyrazila dívce zbraň z ruky.

Meč prolétl vzduchem a dopadl na druhý konec kaple.

„Podrob se mi,“ řekla drsně Irka. „Podřiď se, anebo přijmi důsledky!“

Maja vzdorně mlčela.

Náhle, bez nejmenšího varování hrot Harlekýnčina meče ťal Maju přes hrudník, ustoupil, sekl ji do levé paže, znovu ustoupil a pak jí rozřízl levou ruku. Tři rány pálily, jako by jí někdo přejel po těle žhavým železem. Maja pohlédla do ženiných očí a pochopila, že příští pohyb meče znamená smrt. Mlčela dál, ale náhle odněkud vyplula myšlenka tak silná, že přemohla i její pýchu.

„Dovolte mi naposledy vidět Gabriela.“

„Ne.“

„Poslechnu vás. Ale chci se rozloučit.“

22

Nadace Zelená země obývala celou kancelářskou budovu na rohu Padesáté čtvrté a Madison Avenue na Manhattanu.

Většina zaměstnanců se domnívala, že pracují v neziskové organizaci, která uděluje granty na výzkum a spravuje nadační fond. Jen hrstka zasvěcených v kancelářích v horních osmi poschodích se zabývala méně veřejnou agendou Bratří.

Nathan Boone prošel otáčecími dveřmi a vešel do centrální haly. Přejel pohledem po dekorativním vodopádu a malé houštince umělých smrčků u okna. Architekti trvali na živých jehličnanech, ale stromky pokaždé začaly chřadnout, až nakonec uschly a zanechaly na koberci nehezké závěje uschlého jehličí. Konečným řešením se ukázal umělý porost doplněný rafinovaným ventilačním systémem, který rozprašoval slabou lesní vůni. Všem se napodobeniny stromků líbily mnohem víc, vypadaly totiž živější než něco, co vyrostlo v lese.

Boone přistoupil ke stolku bezpečnostní služby, postavil se do malého žlutého čtverce na podlaze a nechal si od bezpečáka naskenovat oči. Když přístroje potvrdily jeho

identitu, strážný nahlédl do počítače. „Dobré odpoledne, pane Boone. Máte povolení ke vstupu do osmnáctého poschodí.“

„Nějaké další informace?“

„Ne, pane. To je všechno. Tady pan Raymond vás doprovodí ke správnému výtahu.“

Boone šel za druhým hlídačem k poslednímu výtahu v hale. Muž přejel kartou přes senzor a těsně předtím, než se dveře zavřely, vystoupil. Cestou nahoru videokamera instalovaná uvnitř skenovala Booneův obličej a porovnávala ho s biometrickými údaji uloženými v počítači nadace Zelené země.

Toho rána přišel Booneovi e-mail, v němž ho členové výkonné rady Bratří žádali, aby se s nimi sešel. To bylo velmi neobvyklé. V posledních několika letech se šéf bezpečnosti setkával s výkonnou radou, jen když schůzi svolal generál Nash. Ale pokud mu bylo známo, Nash byl stále ještě na Temném ostrově na řece Svatého Vavřince.

Dveře výtahu se otevřely a Boone vykročil do prázdného předpokoje. V recepci nikdo neseděl, ale na stole uviděl malý reproduktor.

„Dobrý den, pane Boone.“ Hlas z reproduktoru byl počítačově generovaný, ale zněl, jako by mluvila skutečná osoba – veselá a zdatná mladá žena.

„Dobrý den.“

„Prosím, počkejte v této místnosti. Zavoláme vás, až

schůzka začne.“

Boone se posadil na koženou pohovku, u níž stál skleněný konferenční stolek. Tady v osmnáctém patře ještě nikdy nebyl a netušil, jaké zařízení vyhodnocuje jeho reakce. Vysoce citlivý mikrofon mohl například zachycovat tlukot jeho srdce a infračervená kamera možná monitoruje změny teploty pokožky, protože když je člověk vyděšený nebo rozzlobený, kůže se mu prokrví a zčervená a srdce bije rychleji. Tato data pak může počítač analyzovat a předpovědět pravděpodobnost násilného chování.

Ozvalo se tiché cvaknutí a v recepčním pultu se otevřela zásuvka. „Naše senzory nás informují, že jste ozbrojen pistolí,“ pravil počítačový hlas. „Prosím, odložte ji do této zásuvky. Bude vám vrácena po skončení schůzky.“

Boone přistoupil k recepci a zadíval se na otevřenou zásuvku. Pracoval pro Bratří už osm let a ještě nikdy nebyl vyzván, aby odevzdal zbraň. Vždycky přece byl spolehlivý a poslušný zaměstnanec. Začali snad pochybovat o jeho oddanosti?

„Toto je druhá výzva,“ švitořil vesele hlas. „Pokud neuposlechnete, bude to považováno za porušení bezpečnostních předpisů.“

„Bezpečnost tady mám na starosti já,“ řekl Boone a vzápětí si uvědomil, že mluví s počítačem. Vyčkal několik vteřin, jen aby dal najevo svou nezávislost, a pak vytáhl

pistoli z pouzdra v podpaží. Jen co ji položil do zásuvky, objevily se kolem ní tři světelné linky tvořící dokonale přesný trojúhelník. Pak se zásuvka nehlučně zavřela a Boone se znovu usadil na pohovku. Nevadilo mu, že ho skenuje nějaký přístroj, ale rozhořčilo ho, že s ním zacházejí jako s nějakým zločincem. Evidentně nemají program zkalibrovaný na různé úrovně zdvořilosti.

Zahleděl se na velký obraz na stěně přímo před svýma očima. Pastelová mazanice s vyčuhujícíma nohama připomínala rozšlápnutého pavouka. Na konci místnosti viděl troje dveře, každé natřené jinou barvou. Odejít odsud se dalo jedině výtahem, a ten také ovládal počítač.

„Schůzka za okamžik začne,“ oznámil počítač. „Prosím, projděte modrými dveřmi a pokračujte chodbou až na konec.“

Boone se pomalu zvedl a snažil se nedat najevo vztek.

„Hezký den,“ řekl počítači.

Modré dveře se hladce zasunuly do zdi přesně v okamžiku, kdy senzory zaznamenaly jeho tělo. Prošel chodbou k dalším dveřím z nerez oceli, které neměly žádný viditelný zámek ani kliku. Když se otevřely, octl se v konferenčním sále s ohromnými okny, jimiž bylo vidět panorama Manhattanu. Za dlouhým černým stolem seděli dva členové výkonné rady Bratří, doktor Andrews Jensen a paní Brewsterová, Angličanka, která se snažila prosadit zavedení programu Stín v Berlíně.

„Dobré odpoledne, Nathane.“ Paní Brewsterová se chovala, jako by byl nějaký sluha, který se právě dostavil do jejího bytu v South Kensingtonu. „Předpokládám, že znáte doktora Jensena z Dánska.“

Boone kývl Jensenovi na pozdrav. „Setkali jsme se vloni v Evropě.“

U okna stál zády do místnosti ještě třetí účastník schůzky a díval se na město. Michael Corrigan. Před několika měsíci ho Boone zajal v Los Angeles a dopravil ho na východní pobřeží. Tehdy byl svědkem jeho strachu a zmatku, ale od té doby se mladý muž hodně změnil. Dnes přímo vyzařoval sebevědomí a autoritu.

„To já jsem vás požádal o schůzku,“ řekl Michael.

„Děkuji, že jste nám v tak krátké lhůtě vyhověl.“

„Michael je dnes součástí našeho boje,“ řekla paní Brewsterová. „Dokonale chápe nové cíle, které jsme si vytyčili.“

Jenže je to Poutník, pomyslel si Boone. Vraždíme tyhle lidi po celá tisíciletí. Měl chuť popadnout tu ženu a zatřást jí, jako kdyby založila požár ve vlastním novém domě. Proč to děláte? Copak nevidíte, jak je to nebezpečné?

„A jaké nové cíle jsme si vytyčili?“ zeptal se nahlas.

„Bratří dělají všechno možné, aby zavedli Panoptikon.

Změnil se snad v posledních týdnech tento cíl?“

„Cíl je stále stejný, ale teď se stává reálnou možností,“

odpověděl Michael. „Pokud se program Stín osvědčí v

Berlíně, můžeme ho rozšířit na celou Evropu a Severní Ameriku.“

„To se ovšem týká počítačového střediska,“ namítl Boone. „Moje práce je chránit Bratří před útoky ze strany jejich nepřátel.“

„Ale moc se vám to nedaří,“ ozval se doktor Jensen.

„Naše výzkumné středisko ve Westchesteru bylo infiltrováno a téměř zničeno, dokončení kvantového počítače se tím zpozdilo, a včera večer Hollis Wilson napadl několik vašich mužů v tančírně na Manhattanu.“

„Očekáváme samozřejmě jisté ztráty na smluvních zaměstnancích,“ řekla paní Brewsterová. „Ale horší je, že Wilson unikl.“

„Potřebuji víc lidí.“

„Gabriel a jeho přátelé nepředstavují naléhavý problém,“

promluvil opět Michael. „Musíte se soustředit na hledání mého otce.“

Boone chvíli váhal a pak opatrně formuloval věty. „V

současné době dostávám protichůdné instrukce z různých zdrojů.“

„Můj bratr nikdy nebyl schopný nic zorganizovat. Byl to jen motorizovaný poslíček z Los Angeles, když nás vaši lidé vystopovali. Můj otec strávil celý život jako Poutník a víme, že inspiroval založení různých komunit. Matthew Corrigan je nebezpečný, a proto je naším bezprostředním cílem. Berte to jako rozkaz, pane Boone.“

Paní Brewsterová nepatrně kývla na souhlas. Booneovi připadalo, jako by se ohromné okno v tu vteřinu rozlétlo na tisíc střepů a všude ležely kusy skla. Poutník, jeden z jejich úhlavních nepřátel, mluvčím Bratří!

„Pokud si to přejete…“

Michael pomalu přešel přes místnost. Zíral na Boonea, jako by vnímal všechny jeho neloajální myšlenky. „Ano, pane Boone. Jsem pověřen vedením pátrání po svém otci, a přesně to si přeju.“

23

Gabriel zaslechl, jak se dveře skladu hlučně otevřely a po schodech zadusaly těžké boty. Zabalený do těžké deky se převrátil naznak a otevřel oči. Do místnosti vešla sestra Faustina, polská jeptiška, s dřevěným tácem v rukou.

Položila snídani na zem a zůstala stát s rukama v bok.

„Vy spací?“

„Už ne.“

„Vaše přátele vzhůru. Po snídani prosím vejít do kaple.“

„Děkuji vám, sestro Faustino. Budu tam.“

Mohutná žena zůstala stát u schodů a prohlížela si Gabriela, jako by byl nový druh mořského savce, kterého vlny vyplavily na ostrov.

„My mluvila s váš otec. On je muž víry.“ Sestra Faustina na něj dál zírala a hlasitě popotáhla. Gabrielovi připadalo, jako by právě neobstál při kontrole. „My modlíme za váš otec každý večer. On možná na temném místě. Možná nemůže najít cestu domů…“

„Děkuji vám, sestro.“

Jeptiška kývla a oddusala po schodech dolů. Ve skladu se netopilo, a tak se Gabriel rychle oblékl. Sestra mu přinesla konvici čaje, bochník tmavého chleba, máslo, meruňkovou zavařeninu a silný plát čedaru. Měl hlad a jedl rychle, jen s krátkou přestávkou, aby si nalil další hrnek čaje.

Opravdu se včera miloval s Majou? Ve studeném skladišti, kam kulatými okny pronikalo sluneční světlo, mu okamžik v kapli připadal neskutečný jako sen. Vzpomínal si na první dlouhý polibek, na třepotání plamenů svíček, když se jejich těla spojila a pak opět oddálila. Poprvé od chvíle, kdy se poznali, cítil, že se všechny Majiny obrany rozplynuly a on ji jasně vidí. Miluje ho a touží po něm a on její city opětuje. Harlekýnka a Poutník už z definice nepatří do každodenního světa, a teď se tyhle dva kousky skládanky jako zázrakem dotkly a zapadly do sebe.

Navlékl si větrovku, vyšel ze skladu a rozběhl se stezkou kolem ostatních chýší. Nebe bylo jasné, ale byla studená, štiplavá zima a severozápadní vítr cloumal porostem lžičníku a mléče. Z kuchyňského komína stoupal rašelinový kouř, ale Gabriel se nedal zlákat útulným teplem a zamířil rovnou do kaple.

Nalezl tam Maju sedící na lavici s mečem v pochvě na kolenou. Před oltářem přecházela Matka Požehnaná, oblečená v černých kalhotách a černém svetru. Když vstoupil, obě Harlekýnky rázem zmlkly.

„Sestra Faustina mi říkala, že mám přijít.“

„Správně,“ kývla Irka. „Maja vám chce něco povědět.“

Dívka k němu vzhlédla a Gabrielovi připadalo, jako by ho někdo bodl dýkou. Veškerá její agresivita a sebevědomí byly ty tam. Vypadala smutně a poraženě a Gabriel pochopil, že Matka Požehnaná se nějak dozvěděla, co se včera večer stalo.

„Přítomnost dvou Poutníků na témže místě je nebezpečná,“ řekla Maja. Její hlas zněl monotónně a nevzrušeně. „Kontaktovaly jsme telefonicky kapitána Foleye. Ještě dnes odjedeš s Matkou Požehnanou zpátky na pevninu. Odveze tě do bezpečného domu někde v Irsku. Já zůstanu tady a budu hlídat tvého otce.“

„Pokud musím odsud, chci, abys jela se mnou.“

„Už jsme se rozhodly,“ řekla Matka Požehnaná.

„Nemáte na vybranou. Hlídala jsem vašeho otce půl roku.

Teď je řada na Maje.“

„Nechápu, proč nemůžeme s Majou zůstat spolu.“

„Víme, co je pro vaše přežití nejlepší.“

Maja svírala pochvu s mečem, jako by ji zbraň mohla zachránit před tímhle rozhovorem. Ve tváři měla zoufalství a prosbu, ale hned zase sklopila oči k zemi. „Je to nejlogičtější rozhodnutí, Gabrieli. A přesně to by měli Harlekýni dělat – klidná, logická rozhodnutí, když jde o bezpečnost Poutníků. Matka Požehnaná je mnohem zkušenější než já. Má přístup ke zbraním a spolehlivým bojovníkům.“

„A nezapomínejte na Viki a tu holčičku,“ podotkla irská Harlekýnka. „Tady na ostrově budou v bezpečí. Cestovat s dítětem je obtížné.“

„Zatím jsme to zvládali docela dobře.“

„Měli jste štěstí.“ Matka Požehnaná přešla za oltář k oknu s čirým sklem, jímž bylo vidět na moře. Gabriel měl chuť se s Harlekýnkou pohádat, ale v téhle Irce středního věku bylo cosi velmi výhrůžného. Za svůj život byl svědkem hodně rvaček v barech i na ulici, při nichž se dva opilci nejprve vzájemně uráželi a postupně se dostávali až k fyzickému násilí. Matka Požehnaná tohle přechodné pásmo zrušila už před mnoha lety. Když ji někdo slovně napadne, zaútočí okamžitě a bez jakýchkoli zábran.

„Kdy tě zase uvidím?“ zeptal se Maji.

„Asi tak za rok bude smět odjet z ostrova,“ řekla Matka Požehnaná. „Možná i dřív, pokud se váš otec vrátí do tohoto světa.“

„Za rok? To je šílenství!“

„Člun je tu za dvacet minut, Gabrieli. Připravte se k odjezdu.“

Bylo po všem. Gabriel jako omámený vyšel z kaple.

Nahoře na hřebenu uviděl Viki s Alicí. Vyšel po kamenných schodech na horní terasu, obešel zahradu a nádrže na dešťovou vodu a zamířil stezkou k nejvyššímu bodu ostrova.

Viki seděla na pískovcovém balvanu a hleděla na temně modrý oceán, který je obklopoval kolem dokola. Tady na ostrově Gabrielovi připadalo, jako by nic jiného neexistovalo, jako by byli úplně sami ve středu světa. O kus dál šplhala Alice po skalách, občas se zastavila a klackem švihala po stvolech plevelu.

Viki se usmála, když k ní Gabriel došel, a ukázala na děvčátko. „Myslím, že si hraje na Harlekýnku.“

„Nejsem si jist, jestli je to k jejímu prospěchu,“ řekl Gabriel a sedl si vedle dívky. Nebe nad nimi bylo tečkované tereji a buřňáky, stoupali na neviditelných proudech k nebesům a pak plachtili dolů. „Odjíždím,“ řekl Gabriel. Jak líčil rozhovor v kapli, rozhodnutí Matky Požehnané nabývalo na váze a podstatnosti, jako vzdálené město vynořující se z mlhy. Vítr zesílil a černobílí buřňáci se rozkřičeli vysokými hlasy, které v něm vyvolávaly pocit osamělosti.

„Nedělej si starosti o otce, Gabrieli. Budeme ho s Majou hlídat.“

„Co když se vrátí a já tady nebudu?“

Viki ho vzala za ruku a pevně ji stiskla. „Řekneme mu, že má milujícího syna, který udělal všechno, co bylo v jeho silách, aby ho našel.“

Gabriel se vrátil do skladu, zapálil svíčku a sešel po schodech do sklepa. Otcovo tělo stále leželo na kamenné desce, přikryté mušelínovým přehozem. Když jej Gabriel stahoval, jeho stín se míhal po stěně. Matthew Corrigan měl dlouhé šedivé vlasy a na čele a v koutcích úst hluboké vrásky. Když Gabriel dospíval, všichni říkali, že je podobný otci, ale teprve teď podobu skutečné viděl. Připadalo mu, jako by viděl sebe sama v pozdním věku, unaveného celoživotním nahlížením do srdcí druhých.

Poklekl vedle otcova těla a přitiskl mu ucho na hruď.

Několik minut se nic nedělo a pak téměř nadskočil, když uslyšel jediný slabý úder. Připadalo mu, jako by otec byl jen pár metrů od něho a volal na něj ze stínu. Vstal, políbil otce na čelo a vyšel po schodech nahoru. Když zavíral padací dveře, vešla do chýše Maja.

„Je otec v pořádku?“

„Nic se nezměnilo.“ Gabriel přešel ke dveřím a objal ji.

Na zlomek okamžiku se poddala citům a pevně se k němu přitiskla a on ji hladil po vlasech.

„Už je tu Foley se člunem,“ řekla mu. „Matka Požehnaná jde dolů do doku. Máš jít okamžitě za ní.“

„Ona o nás ví?“

„Samozřejmě.“ Vítr zacloumal pootevřenými dveřmi.

Maja od něj odstoupila a rázně je zavřela. „Udělali jsme chybu. Nedostála jsem svým povinnostem.“

„Přestaň mluvit jako Harlekýnka.“

„Já jsem Harlekýnka, Gabrieli. A nemůžu tě chránit, pokud nebudu jako Matka Požehnaná. Chladná a racionální.“

„Tomu nevěřím.“

„Jsem Harlekýnka a ty jsi Poutník. Je na čase, aby ses tak začal chovat.“

„O čem to mluvíš?“

„Tvůj otec odešel do jiných světů a možná se nevrátí.

Tvůj bratr přešel na stranu Tabuly. Ty jsi ten, do kterého všichni vkládají naděje. Vím, že máš velkou moc, Gabrieli.

Musíš ji použít.“

„Neprosil jsem se o to.“

„Já jsem taky takovýhle život nechtěla, ale přesně tohohle se mi dostalo. Včera jsme se oba pokoušeli vyhnout svým povinnostem. Matka Požehnaná má pravdu. Láska dělá z člověka hlupáka a slabocha.“

Gabriel k ní přistoupil a pokusil se ji obejmout.

„Majo…“

„Přijímám svůj úděl. A je na čase, abys i ty přijal své povinnosti.“

„A co mám dělat? Stát se vůdcem Svobodných běžců?“

„Můžeš s nimi promluvit. To je alespoň nějaký začátek.

Obdivují tě, Gabrieli. Viděla jsem jim to na očích, když jsme u nich byli.“

„Tak dobře, promluvím s nimi. Ale chci, abys jela se mnou.“

Maja se od něj odvrátila, aby jí neviděl do obličeje.

„Opatruj se,“ řekla nepřirozeným hlasem, vyběhla ze dveří a dala se stezkou do skalnatého svahu. Černé vlasy jí vlály ve větru.

Gabriel si hodil tašku na rameno a začal sestupovat po skalním schodišti k doku. Kapitán Foley čekal ve člunu a startoval motor. Matka Požehnaná přecházela sem a tam na betonové nástupní plošině.

„Maja mi dala klíčky od auta, které jste nechali v Portmagee,“ oznámila mu. „Pojedeme na sever do bezpečného domu v okrese Cavan. Musím zavolat některé své kontakty a zjistit, jestli –“

Gabriel jí skočil do řeči. „Dělejte si, co uznáte za vhodné, ale já se vracím do Londýna.“

Matka Požehnaná se ujistila, jestli je kapitán Foley z doslechu. „Přijal jste mou ochranu, Gabrieli. To znamená, že rozhoduju já.“

„Mám v Londýně kamarády, Svobodné běžce, a chci s nimi mluvit.“

„A když nebudu souhlasit?“

„Bojíte se Tabuly, Matko Požehnaná? V tom je problém?“

Harlekýnka se zamračila a dotkla se černého pouzdra s mečem. Vypadala jako pohanská královna, kterou právě urazil křupan. „Je naprosto jasné, že oni se bojí mě.“

„Fajn. Protože já se vracím do Londýna. Pokud mě chcete chránit, budete muset jet se mnou.“

24

Gabriel seděl u okna v horním patře Vine House a díval se na parčík uprostřed Bonnington Square. Bylo devět hodin večer. Po soumraku vystoupil od Temže příkrov studené mlhy, která se teď valila úzkými uličkami jižního Londýna.

Pouliční lampy na náměstí chabě žhnuly jako maličké ohýnky přemožené studenou, všeprostupující silou. Park byl opuštěný, ale v krátkých intervalech přicházely k domu skupinky mladíků a dívek a klepaly na dveře.

Gabriel byl v Londýně už tři dny. Bydlel na Camden Market v obchodě s bubny, který patřil Winstonu Abosovi.

Požádal Tiráka a jeho kamarády o pomoc a oni okamžitě zareagovali. Dali vědět Svobodným běžcům z celé země a ti se teď hrnuli do Vine House.

Tirák dvakrát zaklepal na dveře a nakoukl dovnitř.

Vypadal vzrušený a trochu nervózní. Zdola zazníval bzukot mnoha hlasů.

„Přišla fůra lidí,“ oznámil Tirák. „Máme tu party až z Glasgowa a Liverpoolu. Tvůj starej známej Řezáč přijel s kámošema z Manchesteru. Ani nevim, jak se vo tom dověděli.“

„Bude tu dost místa?“

„Ledovka dělá něco jako vedoucí při soutěži na prázdninovým táboře, říká každýmu, kam si má sednout.

Roland se Sebastianem natahujou dole v hale kabely. Po celým domě budou reproduktory.“

„Díky, Tiráku.“

Běžec si posunul pletenou čepici a rozpačitě se na Gabriela usmál. „Poslyš, brácho. Jsme kámoši, ne? Můžeme spolu mluvit vo všem.“

„Máš nějaký problém?“

„S tou Irčankou, co ti dělá bodyguarda. Přední dveře byly ucpaný lidma, a tak Roland šel zadem a přelez přes zeď do zahrady. Děláme to každou chvíli, dyž chceme jít dovnitř přes kuchyň. Jenže než bys stačil mrknout, ta Irčanka mu držela u kebule dvanáctiraňák.“

„Ublížila mu?“

„Né. Ale byl podělanej strachy. Přísahám Bohu, Gabrieli. Třeba by mohla počkat venku, než proneseš tu řeč.

Nechci, aby tady dneska někoho voddělala.“

„Nedělej si starosti. Vypadneme odsud, jakmile domluvím.“

„A co potom?“

„Chystám se požádat všechny o pomoc, a pak se uvidí.

Chci, abys dělal prostředníka mezi mnou a těmi lidmi dole.“

„Bez problému. To zvládnu.“

„Bydlím na Camden Market v podzemí, říká se tomu katakomby. Je tam obchod s bubny, vede ho člověk jménem Winston. Bude vědět, jak mě najít.“

„Zní to jako dobrej plán, kámo.“ Tirák vážně přikývl.

„Všichni si tě chtěj poslechnout, ale dej nám eště pár minut.

Musim přestěhovat pár lidí.“

Běžec vyšel z mansardy a sestoupil po úzkém schodišti do přízemí. Gabriel zůstal na své židli u okna, zahleděný na parčík uprostřed náměstí. Podle Sebastianových slov tam kdysi stál dům vybombardovaný za války, který pak vystřídalo smetiště a skládka starých aut. Když se obec vzmohla, nechala pozemek vyčistit a zasadila tu pár obyčejných keřů, trochu břečťanu a také tropickou vegetaci.

Rostly tu palmy a banánovníky vedle klasických anglických čajových růží. Sebastian byl přesvědčen, že Bonnington Square je ekologická zóna se specifickým klimatem.

Svobodní běžci si za domem zřídili zeleninovou zahradu a na střechách všech okolních budov bylo vidět keře a stromky. Přestože je Londýn zamořený mnoha tisíci bezpečnostních kamer, neustálá touha mít zahradu vyjadřuje přání průměrného občana nalézt útočiště mimo Mašinerii.

Když sedíte s přáteli u dobré večeře a láhve vína, i zahrádka za domem vám může připadat nádherně rozlehlá.

Za pár minut se ozvalo zaklepání a Tirák otevřel dveře.

„Jsi připravenej?“ zeptal se.

Několik běžců sedělo na schodech, další se tlačili v chodbě. Matka Požehnaná stála v obývacím pokoji poblíž

stolku s malým mikrofonem uprostřed. Jeden z jejích irských žoldnéřů, drsně vyhlížející muž s bělavou jizvou na zátylku, hlídal před domem.

Gabriel vzal do ruky mikrofon a zapnul ho. Od něj vedla šňůra ke stereopřijímači, k němuž bylo připojeno několik reproduktorů. Zhluboka se nadechl a zaslechl zvuk svého dechu zvenčí z chodby.

„Když jsem začal chodit do školy, hned první den jsme dostali velikánskou učebnici dějepisu. Pamatuju se, že se mi sotva vešla do tašky. Každá historická epocha byla označena jinou barvou a učitelka se nás snažila přesvědčit, že od jistého data se všichni přestali chovat jako ve středověku a rozhodli se, že jsou v renesanci.

Jenže tak to samozřejmě nebylo. Různé světové názory a různé technologie mohou existovat vedle sebe. Když se objeví nějaký skutečný vynález, většina lidí si ani neuvědomuje, jaký má význam a důsledky pro jejich vlastní život.

Jeden možný pohled na historii říká, že je to příběh neustálé bitvy. Někteří z vás patrně slyšeli o mocenské skupině, které se říká Tabula. Tahle společnost přivedla různé krále a vlády k filozofii ovládání. Chtějí proměnit svět v jedno obrovské vězení, v němž má každý neustále pocit,

že je sledován. Všichni vězni nakonec přijmou tento stav jako skutečnost.

Někteří lidé si neuvědomují, co se děje. Jiní se vědomě rozhodli pro slepotu. Ale vy všichni, co jste tady, jste Svobodní běžci. Budovy, které jsou všude kolem nás, vás nezastraší. Šplháte po zdech a přeskakujete proluky.“

Gabriel si všiml, že u zdi sedí opřený Řezáč, vůdce manchesterských běžců, a zlomenou ruku má v sádře.

„Vážím si vás všech, zvlášť tohoto mladíka, Řezáče. Před pár týdny ho při našem závodu porazil londýnský taxík, a už

je zase tady, mezi kamarády. Skutečný Svobodný běžec nikdy nepřijme konvenční hranice a omezení. Nejde tu o sport ani o snahu dostat se do televizních novin. Je to rozhodnutí, které jsme v životě učinili. Způsob, jak vyjádřit to, co nosíme v srdci.

Přestože někteří z nás odmítli jisté aspekty techniky, uvědomujeme si, jak počítače změnily svět. žijeme skutečně v historické epoše – je to věk Mašinerie. Bezpečnostní kamery a skenery jsou všude. Brzy už nebudeme mít možnost vést nějaký soukromý život. Všechny tyto změny jsou zdůvodňovány všeprostupující kulturou strachu. Média neustále pokřikují cosi o nových nebezpečích ohrožujících naše životy. Volení představitelé tento strach přiživují a berou nám naši svobodu.

Ale Svobodní běžci strach nemají. Někteří z nás se pokoušejí žít mimo Síť. Jiní konají drobné akty vzpoury.

Dnes vás chci požádat, abyste se angažovali víc. Jsem přesvědčen, že Tabula plánuje rozhodující krok k vytvoření elektronického vězení. Nejde jen o pár bezpečnostních kamer navíc nebo o modifikaci skenovacího programu. Je to konečné stadium jejich plánu.

O jaký plán jde? Tuto otázku si musíme položit. Chci po vás, abyste se nenechali mást fámami a dívali se na věci realisticky. Potřebuji lidi, kteří mohou mluvit s kamarády, pátrat na internetu a naslouchat hlasům nesoucím se po větru.“ Gabriel ukázal na Sebastiana. „Tenhle kluk vytvořil první z několika neoficiálních webových stránek. Posílejte nám tam informace a začneme organizovat odboj.

Nezapomeňte, že každý z vás se může ještě rozhodnout.

Nemusíte přijmout tenhle systém ovládání a strachu. Máme možnost říct ne. Máme právo na svobodu. Děkuji vám.“

Nikdo nezatleskal, neozval se ani jásot, ale když Gabriel vycházel z pokoje, zdálo se, že všichni stojí při něm.

Všichni mu potřásali rukou, když je míjel.

Venku bylo zima. Matka Požehnaná pokynula Brianovi, irskému žoldnéři, který čekal na chodníku. „Už skončil.

Jedeme.“

Nastoupili do nákladního prostoru malé dodávky a Brian usedl za volant. Za pár vteřin už se auto pomalu sunulo mlhou na Langley Lane.

Harlekýnka otočila hlavu a zadívala se na Gabriela.

Poprvé od chvíle, kdy se poznali, se k němu nechovala s

naprostým pohrdáním. „Hodláte pronést další projevy?“

zeptala se.

Hodlám pátrat po svém otci, pomyslel si v duchu, ale své společnici se s plánem nesvěřil. „Možná. Já nevím.“

„Připomínáte mi vašeho otce,“ řekla Matka Požehnaná.

„Před odjezdem do Irska jsem vyslechla pár jeho projevů k různým skupinám v Portugalsku a Španělsku.“

„Zmínil se někdy o rodině?“

„Říkal, že vy a váš bratr jste znali Trna, když jste byli ještě malí.“

„To je všechno? Hlídala jste mého otce několik měsíců a on vám nikdy nic jiného neřekl?“

Právě přejížděli most přes Temži a Irka zamyšleně hleděla z okénka. „Říkal, že Harlekýni i Poutníci mají před sebou dlouhou cestu a že někdy je těžké vidět světlo v dálce.“

Camden Market byl místo, kudy se Maja, Viki a Alice dostaly člunem do Londýna. V době vlády královny Viktorie sloužil jako nákladní přístav, kam se vozilo uhlí a stavební dřevo. Ze skladišť a doků se stalo živé tržiště, plné krámků s textilem a stánků s občerstvením. Tady se nakupovala keramika, nádobí a pečivo, staré šperky a uniformy z armádních přebytků.

Brian je vysadil na Chalk Farm Road a Harlekýnka vedla Gabriela na tržiště. Přistěhovalci, kteří tu měli stánky s občerstvením, skládali židle na sebe a sklízeli zbytky

kuřecího kari do pytlů na odpad. Ve větru se pohupovalo pár barevných žárovek, které tu zůstaly od Vánoc, ale okraje trhu byly temné a ve stínech pobíhaly krysy.

Matka Požehnaná věděla o všech bezpečnostních kamerách v této lokalitě, ale občas se zastavila a vytáhla detektor – přístroj velký asi jako mobilní telefon. Výkonné diody v něm zabudované vysílaly infračervené světlo lidskému oku neviditelné; čočky bezpečnostních kamer odrážely světlo této vlnové délky a zářily v hledáčku detektoru jako měsíc v úplňku. Gabriela ohromilo, jak rychle Harlekýnka dokáže odhalit skrytou kameru a držet se mimo její dosah.

Na východě lemovaly tržiště staré cihlové budovy, kde kdysi bývaly stáje pro koně, co tahali povozy a omnibusy londýnskými ulicemi. Další stáje bývaly v tunelech, kterým se říkalo katakomby a vedly pod zvýšeným železničním náspem. Matka Požehnaná provedla Gabriela cihlovou brankou do katakomb. Spěšně míjeli zamčené obchody a ateliéry. Nějakých deset metrů byly zdi tunelu natřeny na růžovo, v další části pokrývala zdi hliníková fólie. Konečně došli ke vchodu krámku Winstona Abosy. Afričan seděl na betonové podlaze a přišíval zvířecí kůži na horní obvod dřevěného bubínku.

Zvedl se a kývl hostům na pozdrav. „Vítejte doma.

Doufám, že projev měl úspěch.“

„Nějací zákazníci?“ zeptala se Matka Požehnaná.

„Ne, paní. Měl jsem velmi klidný večer.“

Prošli kolem afrických bubnů a ebenových sošek kmenových božstev a těhotných žen. Winston odhrnul plátno potištěné reklamou na festival bubnů ve Stonehenge a pod ním se objevily masivní ocelové dveře zasazené do cihlové zdi. Odemkl je a všichni vstoupili do čtyřpokojového bytu, jehož středem procházela chodba.

První místnost byla vybavena skládacím lehátkem a dvěma monitory, na nichž viděli obchod a vstup do katakomb.

Gabriel prošel chodbou kolem malé kuchyňky a koupelny do pokojíku bez oken, zařízeného psacím stolem se židlí a litinovou postelí. To byl v posledních třech dnech jeho domov.

Matka Požehnaná otevřela kredenc v kuchyni a vyndala láhev irské whisky. Winston šel za Gabrielem do jeho pokoje. „Máte hlad, pane Gabrieli?“

„Teď nemám na nic chuť, Winstone. Udělám si později čaj a toust.“

„Všechny restaurace jsou ještě otevřené. Můžu vám koupit něco k jídlu.“

„Děkuju. Vy si dejte, na co máte chuť. Já se teď na chvíli natáhnu.“

Winston za sebou zavřel dveře a Gabriel slyšel, jak se baví s Matkou Požehnanou. Ulehl na postel a zíral na jedinou žárovku visící z kabelu uprostřed stropu. V

místnosti byla zima a z praskliny ve zdi prýštila voda.

Energie, kterou Gabriel cítil při projevu, ho opustila.

Uvědomil si, že je na tom stejně jako otec – jejich těla ležela v utajené místnosti, střežená Harlekýnkou. Ale Poutník přece nemusí přijmout tato omezení. Světlo může hledat Světlo v paralelních světech. Kdyby tam přešel, mohl by se pokusit najít otce v Prvním světě.

Gabriel se zvedl a posadil se na kraj postele, ruce v klíně a nohy ukotvené na betonové podlaze. Uvolni se, říkal si.

První fáze přechodu se podobala modlitbě nebo meditaci. Se zavřenýma očima si představil světelné tělo ukryté v těle fyzickém. Cítil jeho energii, jak probíhá jeho rameny, pažemi a zápěstími.

Nádech. Výdech. Náhle mu levá ruka sklouzla z klína a bezvládně dopadla na matraci jako bez života. Když otevřel oči, uviděl paži a ruku ducha, které se prodraly z jeho těla ven.

Paži tvořil prázdný tmavý prostor posetý světelnými body připomínajícími souhvězdí na obloze. Soustředil se na hvězdnou ruku a zvedl ji výš, ještě výš, a pak najednou se Světlo osvobodilo z jeho těla jako motýl z kukly.

25

Rosaleen Maganová stála ve vstupních dveřích svého patrového hrázděného domu a sledovala, jak se její otec kapitán Thomas Foley potácí úzkou postranní uličkou Portmagee. Během večeře vypil pět lahví piva Guinness, ale Rosaleen si na jeho pití nestěžovala. Kapitán jí pomohl vychovat jejích šest dětí, chodil na ryby v jakémkoli počasí a nikdy v životě nevyvolal v místní vesnické hospodě jedinou rvačku. Jestli má chuť na další lahvinku, jen ať si ji dá. Pomáhá mu to zapomenout na artritidu.

Vešla do kuchyně a zapnula počítač umístěný ve výklenku vedle spíže. Manžel odjel na školení do Limericku, syn je v Americe, kde se živí truhlařinou. V létě bývá její dům plný turistů, ale teď v zimě tu nejsou ani ornitologové. Rosaleen měla raději období mimo sezonu, přestože se tu přes den téměř nic nedělo. Její nejstarší sestra pracuje v Dublinu na poště. Vždycky toho spoustu napovídá o nejnovějším filmu nebo divadelní hře, které zrovna viděla v Abbey Theatre. Jednou byla dokonce tak nezdvořilá, že se o Portmagee vyjádřila jako o „ospalé díře“.

Dnes večer měla Rosaleen dost novinek, aby vydaly na docela slušný e-mail. Na Skellig Columba se rozhodně dějí podivné věci a otec je opravdu spolehlivý zdroj informací.

Rosaleen sestře připomněla, jak před rokem na ostrov odjel starší pán jménem Matthew s nějakou zrzavou Irkou, ze které se najednou stala představená chudých sester svaté Kláry. Před pár dny se v Portmagee objevila ještě podivnější skupinka – čínská holčička, černoška, Američan a mladá žena s britským akcentem. Otec je nejprve vezl na ostrov, ale brzy ho požádali, aby převezl údajnou představenou jeptišek a toho Američana zase na pevninu. Ať už se tu děje cokoliv, je to rozhodně divné, psala Rosaleen. Portmagee sice není Dublin, ale taky tu máme své záhady.

V jejím počítači se však skrýval špionážní virus, kterým byly nakaženy miliony počítačů po celém světě. Virus číhal jako tropický had na dně temné laguny. Když se na obrazovce objevila jistá slova a jména, program rozpoznal nové informace, zkopíroval je a odplazil se po internetu vyhledat své pány.

Viki Fraserová se ráda probouzela v hostinském pokoji domku, v němž sídlila klášterní kuchyně. Obličej měla sice studený, ale zbytek těla zabalený do deky naplněné měkoučkým prachovým peřím. V koutě ještě spala Alice a o pár metrů dál Maja, s harlekýnským mečem při ruce.

V kuchyňském domku vládlo po ránu ticho. Když na budovu dopadlo v jistém úhlu slunce, úzkou skulinou okna vnikl dovnitř žlutobílý paprsek slunce a zvolna se posunoval po podlaze. Viki myslela na Hollise a představovala si, že leží vedle ní. Tělo měl pokryté jizvami z mnoha bojů a střetnutí, ale když se mu zahleděla do očí, viděla tam něžnost. Teď když byli v bezpečí na ostrově, měla čas o něm přemýšlet. Je hodně dobrý bojovník, ale obávala se, že jeho sebevědomí ho dostane do velkých problémů.

Kolem šesté přicházela do kuchyně sestra Joan a cinkotem nádobí ohlašovala vaření čaje. O půl hodiny později dorazily zbylé tři jeptišky a všechny společně posnídaly. Uprostřed jídelního stolu stála velká sklenice medu. Alice ji vždy uchopila do obou rukou a zálibně si zdobila povrch ovesné kaše zlatavou hmotou.

Holčička stále odmítala mluvit, ale zdálo se, že život na ostrově ji těší. Pomáhala jeptiškám s domácími pracemi, trhala květiny a aranžovala je do prázdných sklenic od zavařeniny a vydávala se na průzkumné výpravy po ostrově s klackem coby harlekýnským mečem. Jednou vzala Viki na procházku po uzoučké stezce vinoucí se po stěně útesu.

Třicetimetrový sráz končil na skalnatém břehu, kde se vlny tříštily o skály.

Na úpatí útesu na konci stezky byla maličká jeskyně, uvnitř jen kamenná lavice porostlá mechem a maličký oltář s keltským křížem. „Vypadá to jako poustevna,“ poznamenala

Viki. Zdálo se, že tahle představa Alici potěšila. Usadily se společně před vchodem do jeskyně a Alice se bavila házením oblázků do dálky.

K Viki se chovala jako ke starší sestře a dovolila, aby jí česala dlouhé vlasy. Jeptišky přímo zbožňovala, protože jí předčítaly dobrodružné knížky a pekly k svačině koláčky s rozinkami. Jednou večer v kapli si dokonce lehla na lavici a položila sestře Joan hlavu na klín. Maja z jejího hlediska představovala úplně jinou kategorii, nebyla ani matka, ani sestra, ani kamarádka. Viki si všimla, že se na sebe občas podívají se zvláštním porozuměním. Zjevně je spojoval zvláštní pocit osamělosti, bez ohledu na to, kolik lidí mají kolem sebe.

Dvakrát denně chodila Maja zkontrolovat tělo Matthewa Corrigana, uložené v komůrce za chýší, která sloužila jako sklad. Zbytek času trávila o samotě, scházela kamennou stezkou k přístavní hrázi a hleděla na moře. Viki se jí neodvážila zeptat, co se stalo, ale bylo zřejmé, že Maja udělala něco, co poskytlo Matce Požehnané záminku, aby odvezla Gabriela ze Skellig Columba.

Osmého dne pobytu na ostrově se Viki časně ráno probudila a uviděla vedle sebe klečet Maju. „Pojď dolů,“

vyzvala ji šeptem. „Potřebuju s tebou mluvit.“

Viki zabalená do černého plédu sešla po schodech do jídelny, vybavené jídelním stolem a dvěma lavicemi. Maja zatopila rašelinou v kamnech, která teď mírně hřála. Viki se

posadila na jednu lavici a opřela se zády o zeď. Uprostřed stolu hořela tlustá svíce, a jak Maja přecházela po místnosti, po tváři se jí míhaly stíny.

„Pamatuješ se, jak jsme přijeli do Portmagee a jak jsme s Gabrielem šli za kapitánem Foleyem? Když jsme od něj odešli, sedli jsme si na tu lavičku na břehu, a já jsem Gabrielovi přísahala, že budu vždycky stát při něm, ať se děje, co se děje.“

Viki přikývla a tiše řekla: „Muselo to pro tebe být hodně těžké. Kdysi jsi mi vysvětlovala, že Harlekýni neradi něco slibují…“

„Vůbec to nebylo těžké. Chtěla jsem to říct – víc než

cokoliv na světě.“ Maja přistoupila ke svíčce a zírala do jejího plamene. „Dala jsem Gabrielovi slib a hodlám ho dodržet.“

„Jak to myslíš?“

„Pojedu do Londýna a Gabriela najdu. Nikdo ho nedokáže ochránit líp než já.“

„A co Matka Požehnaná?“

„Napadla mě tehdy v kapli, ale to bylo jen proto, aby odvedla mou pozornost. Už se od ní nenechám zastrašit.“

Maja s hněvivým výrazem v očích zase začala přecházet po místnosti. „Utkám se s ní nebo s Lipkou nebo s kýmkoli, kdo se mě pokusí od Gabriela oddělit. Od dětství mě různí Harlekýnu komandovali, ale s tím už je konec.“

Matka Požehnaná tě zabije, pomyslela si Viki, ale nahlas neřekla nic. Majina tvář planula divokou energií.

„Pokud je pro tebe ten slib tak důležitý, jeď do Londýna.

O Matthewa Corrigana si nedělej starosti. Jestli se vrátí do našeho světa, budu u něj.“

„Trápí mě moje zodpovědnost, Viki. Souhlasila jsem, že tady zůstanu a budu ho chránit.“

„Na ostrově je v bezpečí,“ ujistila ji Viki. „Říkala to dokonce i Matka Požehnaná. Strávila tu půl roku a nezahlédla ani ornitologa.“

„Co když se něco stane?“

„Tak si s tím poradím. Jsem stejná jako ty, Majo. Už

nejsem malá holčička.“

Maja ustala v přecházení a pousmála se. „Ano. Taky ses změnila.“

„Zítra ráno přijede kapitán Foley se zásobami, tak tě může vzít na pevninu. Ale jak chceš Gabriela v Londýně najít?“

„Velmi pravděpodobně kontaktoval Svobodné běžce.

Byla jsem u nich na jižním břehu Temže, takže tam zajdu a promluvím s jeho kamarády.“

„Vezmi si všechny peníze, co mám v batohu. Tady na ostrově nám k ničemu nejsou.“

„Majo…,“ pronesl sotva slyšitelný hlas a Viki ke svému údivu spatřila Alici stojící u schodů. Dívenka promluvila poprvé od chvíle, kdy vstoupila do jejich života; její rty se

bezhlesně pohybovaly, jako by nevěřila, že jí z hrdla skutečně může vyjít nějaký zvuk. Pak znovu promluvila.

„Prosím tě, Majo, neodjížděj. Jsem ráda, že jsi tady.“

Majina tvář ztuhla do obvyklé harlekýnské masky, ale vzápětí její ústa dostala měkký výraz – dovolila si pocítit jinou emoci než vztek. Během posledních měsíců byla Viki mnohokrát svědkem Majina statečného chování. Ale největší statečnost projevila právě v tomto okamžiku, když

přešla pokoj a holčičku objala.

Jeden z britských žoldáků, kteří přiletěli do Irska s Boonem, otevřel postranní dveře nákladního prostoru helikoptéry. Boone seděl na ocelové lavici a pracoval na počítači.

„Promiňte, pane. Ale chtěl jste, abych vám řekl, až

dorazí Harkness.“

„Správně. Děkuji vám.“

Boone si oblékl bundu a vystoupil z helikoptéry. Oba žoldnéři a pilot stáli na letištní ploše, kouřili a bavili se o nabízených místech v Moskvě. Už tři hodiny vyčkávali na maličkém letišti poblíž Kilarney. Bylo pozdní odpoledne a amatérští piloti, kteří tu nacvičovali přistání v šikmém větru, upoutali své letouny a odjeli domů. Letiště se nacházelo uprostřed irské krajiny, obklopeno ohrazenými pastvinami.

Na severní straně letiště se popásaly ovce, na jih od polokruhových přístřešků z vlnitého plechu zase krávy

chované na mléko. Ve vzduchu se vznášela příjemná vůně posekané trávy.

Asi šedesát metrů odtud, přímo ve vstupní bráně, stála malá dodávka s ocelovým krytem nákladního prostoru.

Boone vykročil přes letištní plochu a z dodávky současně vystoupil Harkness. Boone se s bývalým ošetřovatelem ze zoo seznámil v Praze, kde osobně zajal, vyslýchal a posléze zabil Majina otce. Staroch měl bledou pleť a zkažené zuby.

Měl na sobě sportovní tvídové sako a špinavou vázanku bývalého pluku.

Boone v životě velel spoustě žoldnéřů, které najal, ale z Harknesse byl trochu nesvůj. Ten dědek si zacházení se sešívanými zjevně užíval. Je to samozřejmě jeho práce, ale Harkness vždycky projevoval obrovské vzrušení, když

mluvil

o

genetických

pokřivenostech vytvořených

výzkumníky Bratří. Byl to bezvýznamný človíček, který teď ovládal cosi nesmírně nebezpečného. Boone měl vždycky pocit, jako by měl co do činění se žebrákem, který žongluje s odjištěným granátem.

„Dobrý večer, pane Boone. Rád vás zase vidím.“

Harkness uctivě pokývl hlavou.

„Nějaké problémy na letišti v Dublinu?“

„Ne, pane. Všechny papíry byly orazítkované a podepsané našimi přáteli z dublinské zoo. Celníci se do klecí ani nepodívali.“

„Došlo během přepravy k nějakým zraněním?“

„Všechny exempláře vypadají zdravě. Chcete se na ně podívat?“

Boone mlčky přihlížel, jak Harkness otvírá nákladní prostor dodávky. Byly tu čtyři plastové nákladní kontejnery velikosti psích přepravek do letadla. Otvory pro přívod vzduchu krylo husté drátěné pletivo a ze všech čtyř klecí vycházel nepříjemný zápach moči a hnijící potravy.

„Nakrmil jsem je, když jsme přijeli na letiště, ale to je všechno. Hlad je vždycky nejlepší na to, co je možná čeká.“

Harkness uhodil dlaní do horní stěny jedné přepravky. Z

kontejneru se ozvalo chraplavé štěknutí a tři zbývající sešívanci odpověděli. Nedaleko se pasoucí ovce zvuk zaslechly. Začaly bečet a rozběhly se pryč.

„Pěkný bestie,“ ohodnotil Harkness a vycenil špinavé zuby.

„Rvou se někdy mezi sebou?“

„Moc často ne. Tyhle zvířata jsou geneticky naprogramovaný, aby útočily, ale mají společný obecný charakteristiky druhu. Ten v tý zelený přenosce je kápo a ti tři ostatní jsou jeho podřízený. Na šéfa přece neútočíte, pokud nemáte jistotu, že ho dokážete zabít.“

Boone se odmlčel a pak znovu pohlédl na Harknesse. „A vy je dokážete zvládnout?“

„Ano, pane. Mám v autě pořádný štípačky a elektrickou poháněčku na dobytek. Neměl by to bejt problém.“

„Co se bude dít, až je vypustíme?“

„Mno, pane Boone…“ Harkness se zadíval na své boty.

„Až udělaj, co po nich chceme, bude nejlepší vzít bouchačku.“

Jejich rozhovor přerušil přílet další helikoptéry, blížila se od východu, zakroužila nad letištěm a pak dosedla do trávy.

Boone nechal Harknesse stát a vykročil přes letištní plochu uvítat nově příchozí. Zasouvací dveře na boku se otevřely, žoldnéř vysunul schůdky a ve dveřích se objevil Michael Corrigan.

„Dobré odpoledne!“ zahlaholil vesele.

Boone se dosud nerozhodl, jestli bude Poutníkovi říkat Michaeli nebo pane Corrigane. Zdvořile kývl. „Jaký byl let?“

„Naprosto bez problémů. Jste připraveni vyrazit, pane Boone?“

Ano, připraveni jsou, ale Boonea popuzovalo, že mu tuhle otázku klade někdo jiný než generál Nash. „Myslím, že bychom měli počkat, až se setmí,“ odpověděl. „Cíle se snadněji vyhledávají, když jsou v budovách.“

Po lehké večeři sestávající z čočkové polévky opustily chudé sestry svaté Kláry teplo kuchyňské chýše a vydaly se do kaple. Alice šla s nimi. Od té doby, co Maja odjela z ostrova, se holčička znovu propadla do mlčení, které si sama uložila, ale zdálo se, že ji těší naslouchat prozpěvovaným latinským modlitbám. Občas pohybovala rty, jako by v

duchu zpívala se sestrami. Kyrie eleison, Kyrie eleison.

Pane, smiluj se nad námi.

Viki zůstala v kuchyni a pustila se do mytí nádobí.

Chvíli poté, co jeptišky odešly, si uvědomila, že Alice zapomněla pod lavicí u vstupních dveří bundu. Východní vítr zase začal foukat a v kapli bude pěkná zima. Viki nechala nádobí v kamenném dřezu, popadla Alicinu bundu a vyběhla ven.

Ostrov byl svět sám pro sebe. Když si ho člověk párkrát prošel, uvědomil si, že jediný způsob, jak se odpoutat od vezdejší skutečnosti, je hledět vzhůru k nebesům. V Los Angeles zakrývala hvězdy mlžná vrstva smogu, ale tady nad ostrovem byl vzduch čistý. Viki zůstala stát před kuchyní a zadívala se na tenoulinký srpek nového měsíce a na zářící prach Mléčné dráhy. Slyšela vzdálený křik nějakého vodního ptáka a jiného, který mu odpovídal.

Vtom se na východě objevila čtyři červená světla. Jako by noční oblohou pluly dva páry reflektorů. Letadla, pomyslela si. Ne, jsou to dvě helikoptéry. V několika vteřinách si uvědomila, co se chystá. Tehdy v církevním táboře nedaleko Los Angeles Tabula zaútočila stejným způsobem.

Snažila se neklopýtat na drsných vápencových balvanech a pádila stezkou na dolní skalní římsu, kde vrazila do kaple připomínající tvarem loď. Když rozrazila dubové dveře,

zpěv okamžitě ustal a Alice vyskočila a rozhlédla se po úzkém prostoru kaple.

„Letí sem dvě helikoptéry plné tabulistů,“ oznámila Viki. „Musíte okamžitě pryč, schovat se!“

„Ale kde? Ve skladu s Matthewem?“

„Odveď je do poustevny, Alice. Trefíš tam potmě?“

Holčička přikývla. Vzala kuchařku sestru Joan za ruku a táhla ji ke dveřím.

„A co ty, Viki?“

„Přijdu tam za vámi. Nejdřív se ale musím ujistit, že je Poutník v bezpečí.“

Alice několik vteřin zírala na Viki, pak vyběhla a vedla jeptišky podél kaple do noci. Viki se vrátila na prostřední skalní římsu a zjistila, že helikoptéry jsou teď mnohem blíž

–červená poziční světla se vznášela nad ostrovem jako zlí duchové; bylo slyšet tupý pleskavý zvuk otáčejících se listů vrtulí.

V chýši sloužící jako sklad rozsvítila Viki svíčku a otevřela padací dveře. Málem přesvědčila sama sebe, že Matthew Corrigan ucítil blížící se nebezpečí – třeba se do těla Gabrielova otce vrátí Světlo a ona ho zastihne, jak vstává z hrobu. Trvalo jí však jen pár vteřin prolézt otevřenými dveřmi, sešplhat po schůdcích a zjistit, že Poutník stále nehybně leží pod tenkým mušelínovým přehozem.

Rychle se tedy vrátila nahoru, zavřela dveře a zakryla je igelitovou plachtou. Pak na ni položila starý lodní motor a kolem poházela pár nástrojů, jako by se ho někdo pokoušel opravit. „Ochraňuj svého služebníka Matthewa,“ pomodlila se. „Prosím, uchraň ho před záhubou.“

To bylo vše, co mohla udělat. Byl nejvyšší čas jít za ostatními do jeskyně. Ale když vyšla ven, uviděla na horní skalní římse světla reflektorů a temné postavy tabulistických žoldáků rýsující se na pozadí hvězdné oblohy. Vklouzla zpět do skladu a zavřela dveře na ocelovou závoru. Řekla přece Maje, že bude Poutníka chránit. Dala jí slib. To ji zavazuje.

Harlekýnský význam toho slova ji zasáhl plnou silou, když

před dubové dveře přisunovala těžkou skříň.

Před více než sto lety byl jistý Harlekýn jménem Lev Chrámu zajat, mučen a zavražděn spolu s Prorokem, Isaacem T. Jonesem. Viki spolu s malou skupinkou v jejich církvi věřila, že jeho oběť nikdy nesplatili. Proč Bůh přivedl Maju a Gabriela do jejího života? Proč skončila na tomto ostrově jako ochránce Poutníka? Nesplacený dluh, pomyslela si. Nesplacený dluh.

Tři z klášterních úlům podobných chýší byly prázdné, ale čtvrtá byla zamčená a žoldáci nedokázali vyrazit dveře.

Před výjezdem na Skellig Columba si Boone prostudoval všechny dostupné údaje a věděl, že starobylé budovy mají silné kamenné zdi. Stěny také znemožňovaly užití

infračervených skenerů, a tak si jeho muži s sebou přivezli přenosné backscatter zařízení.

Sotva helikoptéry dosedly na ostrov, jejich osádky se dychtivě vyhrnuly ven pochytat či pobít jeho obyvatele. Teď ale agresivní impuls pominul. Ozbrojenci mluvili tiše a světla jejich svítilen se zakusovala do skalnaté krajiny. Dva muži přicházeli od helikoptéry a nesli přístroj. Jedna část backscatter zařízení vypadala jako refrakční dalekohled na trojnohém stativu. Vysílala gama paprsky skrze cíl a malý parabolický talíř pak zachycoval výsledné fotony.

Nemocniční rentgeny jsou založeny na skutečnosti, že předměty s větší hustotou pohlcují více gama paprsků než

objekty s nižší hustotou. Backscatter zařízení vychází ze zjištění, že fotony gama paprsků různým způsobem procházejí různými druhy materiálů. Látky s nižšími atomovými čísly, jako například lidské tělo, vytvářejí jiný obraz než plasty nebo ocel. Občané, kteří jsou součástí Mašinerie, si vůbec neuvědomují, že tato zařízení jsou ukryta na všech velkých letištích a že bezpečnostní personál vidí cestujícím pod šaty.

Michael Corrigan vyšel se dvěma žoldnéři z kaple. Měl na sobě teplou mikinu a sportovní boty, jako by si přijel na ostrov zaběhat. „V kapli nikdo není, pane Boone. Co tenhle domek?“

„To hned zjistíme.“ Boone připojil laptop k přijímači backscatteru, zapnul přístroj a usedl na vápencový balvan.

Michael s pár dalšími muži mu stáli za zády. Trvalo několik vteřin, než se objevil šedobílý obraz backscatteru. Nějaká žena uvnitř přisunovala bedny ke dveřím. Tohle není jedna z chudých sester svaté Kláry, pomyslel si Boone. Backscatter by ukázal alespoň stínový náznak řeholního roucha.

„Podívejte se,“ vyzval Michaela. „V budově je jedna osoba. Je to žena. Právě se snaží zabarikádovat dveře.“

Michael se zatvářil rozzlobeně. „A co můj otec? Říkal jste mi, že buďto můj otec, nebo Gabriel jsou tady na ostrově.“

„Přesně takové informace jsem dostal,“ odpověděl Boone. Otáčel obraz, aby si prohlédl všechny kouty místnosti. „Tohle by mohla být Maja. Je to Harlekýnka, která hlídala vašeho bratra v New Yorku a –“

„Vím, kdo to je. Nezapomeňte, že jsem ji viděl, tehdy když zaútočila na výzkumné středisko.“

„Mohli bychom ji vyslechnout.“

„Pobije vaše lidi a pak se sama zabije, pokud ji nedostaneme ven. Řekněte Harknessovi, aby sem přišel se sešívanci.“

Boone se snažil nedat najevo nelibost. „To zatím není nutné.“

„O tom rozhodnu já, co je nutné, Boone. Udělal jsem si pár rešerší, než jsme se s paní Brewsterovou dohodli na této operaci. Tyhle staré budovy mají neuvěřitelně tlusté zdi.

Proto jsem chtěl, aby byl Harkness součástí týmu.“

Když mniši ve středověku kladli kameny tvořící stěny jednotlivých chýší, nechali v horních částech zdí vždy několik otvorů, aby tudy mohl vycházet kouř. O mnoho let později se z těchto větracích otvorů stala okna v horním poschodí chýše sloužící jako sklad. Okna měla v průměru třicet až čtyřicet centimetrů. I kdyby žoldnéři rozbili sklo, nedokázali by tudy prolézt.

Viki, skrytá ve stínu, slyšela, jak lomcují klikou a jak kdosi zabušil pěstí na dveře. Pak se ozval hlasitý úder.

Dubové dveře zapraštěly, a nebýt ocelové závory, snad by povolily, ale patky závory byly zacementované do kamenných zdí. Viki si vzpomněla na vyprávění jeptišek o vikinských nájezdech na irské kláštery ve dvanáctém století.

Když mniši nemohli uprchnout, uchýlili se i se zlatými kříži a drahokamy posázenými relikviáři do kamenné věže. Pak se modlili a vyčkávali, zatímco se seveřané pokoušeli vlámat dovnitř.

Viki přisunula ke dveřím další bedny a naskládala je na sebe. Bušení se ozvalo znovu, ale pak náhle ustalo. Přešla k úpatí schodů a uviděla světlo reflektoru prodírající se dovnitř malým okénkem v horním patře.

V dopise z Meridianu ve státě Mississippi píše Isaac T.

Jones svým věrným: Pohlédněte do svého nitra a naleznete tam pramen, který nikdy nevyschne. Naše srdce překypují odvahou a láskou…

Před pouhými několika měsíci stála na letišti v Los Angeles zbožná holčička, celá nesvá a vystrašená, a čekala na jistou Harlekýnku. Od té chvíle prošla Viki mnoha zkouškami, ale nikdy se nedala na útěk. Isaac Jones měl pravdu. V jejím nitru vždycky byla statečnost.

Z horního patra se ozval ostrý tříštivý zvuk – někdo rozbil okno. Na podlahu se vysypaly skleněné střepy.

Můžou se dostat dovnitř? uvažovala Viki. Ne, tímhle okýnkem by přece prolezlo nanejvýš dítě. Čekala zvuk výstřelu nebo explozi; místo toho uslyšela jakési skřehotavé zaječení – znělo to, jako by někdo zabil ptáka.

„Bože, zachraň mě. Prosím, zachraň mě…,“ zašeptala a začala prohledávat místnost, aby našla nějakou zbraň.

Objevila dva rybářské pruty, pytel cementu a prázdný kanystr od benzinu. Horečně odstrčila neužitečné předměty stranou a narazila na zahradnické nářadí opřené o stěnu. Na vrchu uviděla blátem obalený rýč.

Potom zaslechla tlumené zavrčení a ustoupila do kouta.

Na schodišti zahlédla postavu – podsaditého trpaslíka s nafouklým břichem a širokými rameny. Skřet sestoupil do poloviny schodiště a obrátil k ní hlavu. Teprve v tu chvíli si uvědomila, že to není lidská bytost, ale jakési zvíře s černým psím čenichem.

Když obluda skočila z horní plochy přepravky, máchla vší silou rýčem a zasáhla ji doprostřed hrudníku. Zvíře

spadlo na zem, ale okamžitě se opět vyškrábalo na nohy, vrhlo se vpřed a pětiprstýma rukama ji chytilo za nohy.

Viki sekla zbraní kolmo dolů a špičkou zasáhla krk toho tvora. Místnost se naplnila skřeky, Viki znovu a znovu máchala rýčem jako kyjem. Nakonec se zvíře převalilo na hřbet a vycenilo zuby. Z tlamy mu vytékala krev a paže se mu toporně pohybovaly. Pokusilo se vstát, ale Viki do něj dál bušila rýčem. Konečně se přestalo hýbat. Bylo po něm.

Dvě svíce se překotily a s prsknutím zhasly. Viki zdvihla jedinou dosud hořící svíčku a zkoumala útočníka. Užasle zjistila, že je to malý pavián se žlutohnědou srstí: opice měla lícní torby, dlouhý holý čumák a silné paže a nohy. Blízko sebe posazené oči byly dosud otevřené a hněvivě na ni zíraly.

Viki si vybavila, jak jí Hollis vyprávěl o zvířatech, která na něho zaútočila v jeho domě v Los Angeles. Tohle byl stejný princip. Jak jim to Hollis říkal?… Sešívaní!

Tabulističtí vědci upravili a „sešili“ chromozomy paviánů a stvořili geneticky hybridního tvora, jehož jediným přáním bylo útočit a zabíjet.

Muži venku rozbili další okno v horním poschodí. Viki oběma rukama svírala rýč a tiše přecházela po místnosti.

Krvácela z rány na levé noze a krev odkapávající z manžety nohavice roznášela na botách po podlaze. Asi tak minutu se nedělo nic. Potom se světlo jediné svíčky slabě zachvělo a se schodů začali sestupovat další tři sešívaní. Na okamžik se

zastavili, začenichali a jejich vůdce vydal chraplavé zaštěknutí.

Je jich moc a jsou moc silní. Viki věděla, že zemře. V

hlavě jí defilovaly myšlenky jako fotografie ve starém albu – matka, škola a kamarádi… Z tolika věcí, které se kdysi zdály důležité, zbývaly jen blednoucí vzpomínky.

Nejjasnější vzpomínka patřila Hollisovi a Viki pocítila hluboký smutek, že už ho nikdy neuvidí. Miluju tě, pomyslela si. Pamatuj si to navždy. Moji lásku nikdy nic nezničí.

Sešívanci ucítili její krev. Seskočili ze schodů a řítili se k ní zběsilou rychlostí. Vřeštěli a jejich řev naplnil místnost.

Ostrými zuby připomínali vlky. Nemám šanci, pomyslela si.

Nemám nejmenší šanci. Přesto zvedla rýč, aby čelila útoku.

26

Sophia Briggsová vysvětlovala Gabrielovi, že každá živá bytost má v sobě věčnou, nezničitelnou energii zvanou Světlo. Když člověk zemře, jeho Světlo se vrátí k energii, která je všudypřítomná v celém vesmíru. Ale pouze Poutníci jsou schopni vyslat své Světlo do jiných světů a pak se zase navrátit do svého živoucího těla.

Šest různých světů, to jsou podle Sophiina výkladu paralelní vesmíry, oddělené několika bariérami, které tvoří oheň, voda, země a vzduch. Během své první zkušenosti, kdy se naučil přecházet, dokázal Gabriel projít všemi bariérami. V této chvíli mu připadalo, že se vznáší kosmickým prostorem, obklopen nekonečnou temnotou, zatímco jeho tělo spočívalo v zadní místnosti za obchodem s bicími nástroji na Camden Market. Pomyslel na otce a náhle cítil, že je čímsi tažen do neznáma, veden intenzitou svého přání najít tohoto jediného člověka.

Pocit vznášení se vytratil, pod rukama ucítil vlhkou hlínu a ostré kamínky štěrku. Když otevřel oči, zjistil, že leží naznak pouhých pár metrů od jakési velké řeky.

Rychle vstal a rozhlížel se kolem sebe, jestli nepostřehne nějaké známky nebezpečí. Stál na blátivém svahu posetém vraky automobilů a zrezivělými strojními součástmi. O

nějakých šest metrů výš, přímo na okraji břehu, zahlédl zčernalé trosky několika budov. Nebyl si jistý, jestli je den nebo noc, protože oblohu halila vrstva žlutavě šedých mraků, které se občas rozestoupily a za nimi prosvítala o něco světlejší popelavá šeď. Podobné mraky viděl několikrát v Los Angeles, když se kouř z požárů na svazích okolních kopců smísil s obvyklým smogem a úplně zakryl slunce.

Asi o sedm set metrů dál spatřil pobořený most.

Vypadalo to, jako by byl vyhozen do povětří výbušninou nebo byl vybombardován ze vzduchu. Ve vodě zůstaly stát cihlové pilíře a dva půvabné oblouky. Podepíraly pokroucené nosníky a zbytek vozovky.

Gabriel udělal několik opatrných kroků k řece a snažil se vybavit si, co tehdy říkal Hollis v New Yorku v rozhovoru s Nazem, jejich průvodcem tunely podzemní dráhy. Hollis i Viki neustále citovali z dopisů Isaaca T. Jonese a Gabriel tomu tenkrát nevěnoval moc pozornosti. Bylo to cosi o nesprávné cestě, která člověka zavede k temné řece.

Isaac Jones měl rozhodně pravdu, pokud jde o tohle místo, pomyslel si. Tahle řeka byla černá jako nafta, až na občasné chomáčky špinavě bílé pěny plující po hladině.

Vydávala ostrý, štiplavý zápach, jako by byla znečištěna nějakými chemikáliemi. Gabriel poklekl a nabral trochu

vody do dlaně, ale hned si ruku otřepal, protože ho okamžitě začala pálit kůže.

Zvedl se zase na nohy a rozhlížel se kolem sebe, aby se ujistil, že je v bezpečí. Na okamžik si přál, aby si byl vzal s sebou svůj talisman – meč, který mu daroval otec, ale ten zůstal u Maji. Nepotřebuješ přece zbraň, řekl si v duchu.

Nejsi tu proto, abys někoho zabil. Budeš se pohybovat opatrně a snažit se zůstat nepozorován. Třeba tu najdeš otce, až budeš hledat průchod do svého vlastního světa.

Byl si téměř jistý, že se dostal do Prvního světa. V jiných kulturách je znám jako podsvětí, hádes, šeol neboli peklo.

Příběh o Orfeovi a Eurydice je sice řecký mýtus, s nímž se seznamují děti ve škole, ale je v něm také vtělena zkušenost neznámého Poutníka, který to místo kdysi navštívil.

Nejdůležitější je nepozřít tady žádné jídlo – ani kdyby ho nabízel mocný vládce. A když konečně najdete průchod, nesmíte se za žádnou cenu ohlédnout.

Ve vyznání svatého Kolumbána, které Gabrielův otec přeložil, popisoval dávný irský světec peklo jako město obydlené lidskými bytostmi. Obyvatelé pekla vyprávěli Kolumbánovi o jiných městech, která znali z doslechu nebo je zahlédli v dálce. Gabriel se rozhodl, že se bude držet řeky a půjde směrem od rozpadlého mostu. Pokud narazí na překážku nebo uvidí něco, co by vypadalo nebezpečně, obrátí se a půjde podle řeky nazpátek.

Svažující se břeh byl příkrý a kluzký, trvalo mu několik minut, než došel k cihlové kostře pobořeného domu. Z

polorozpadlého stavení vycházelo mihotavé světlo, a Gabriel uvažoval, jestli dům dosud hoří. Opatrně nahlédl oknem dovnitř. Místo požáru uviděl temně oranžový plamen šlehající z něčeho, co vypadalo jako prasklé plynové potrubí. Místnost zřejmě kdysi bývala kuchyní, ale sporák a výlevku teď pokrývala vrstva sazí a jediným kusem nábytku byl dřevěný stůl, kterému zbyla jen jedna noha. Gabriel zaslechl zvuk šourajících se nohou. Než mohl zareagovat, popadla ho zezadu čísi paže a druhá ruka mu k hrdlu přiložila ostří nože.

„Dej mi svý jídlo,“ zašeptal mužský hlas; zněl udýchaně a váhavě, jako by jeho majitel nemohl uvěřit vlastním slovům. „Dej mi všechno svý jídlo, a neumřeš.“

„Tak dobře,“ souhlasil Gabriel a pokusil se otočit.

„Ani se nehni! Nedívej se na mě!“

„Já se na vás nechci dívat,“ odpověděl Gabriel. „Mám jídlo dole u řeky. Je schované v tajném úkrytu.“

„Přede mnou nikdo nic neutají,“ pronesl hlas s o něco větší sebedůvěrou. „Doveď mě k jídlu. A fofrem.“

Gabriel, s nožem stále přitisknutým k hrdlu, se začal vzdalovat od pobořeného domu. Když došli ke břehu řeky, sešel pár kroků po svahu dolů, takže se octl o něco níž než

útočník. Chytil muže za zápěstí, stáhl ho trochu dolů a pak prudce škubl doprava. Muž zaječel bolestí, pustil nůž a spadl

popředu ze svahu. Gabriel sebral nůž; byla to podomácku vyrobená zbraň, která vypadala jako ocelová svorka zbroušená o kámen.

Zůstal stát nad nemožně vyhublým mužem, který se bázlivě krčil na zemi. Měl mastné vlasy a řídké, zanedbané černé vousy. Oblečený byl do roztrhaných kalhot a otrhaného tvídového saka. Kostnatými prsty levé ruky neustále hladil špinavou zelenou kravatu, jako by mu tenhle nepravděpodobný kus garderoby mohl zachránit život.

„Omlouvám se,“ lapal po dechu. „Neměl jsem to dělat.“

Založil vyzáblé ruce na prsou a svěsil hlavu. „Švábi takový věci nedělají. Švábi by se neměli chovat jako vlci.“

Gabriel zvedl nůž. „Budeš se mnou mluvit. Rozumíš?

Nenuť mě, abych použil tohle…“

„Rozumím, pane. Podívejte!“ Muž zvedl špinavé ruce nad hlavu a ztuhl. „Ani se nehnu!“

„Jak se jmenuješ?“

„Já, pane? Pickering. Ano, Pickering. Kdysi jsem míval i křestní jméno, ale už jsem ho zapomněl. Měl jsem si to napsat.“ Nervózně se zasmál. „Něco jako Thomas, Theodor – začínalo to na T. Ale Pickering je správně. V tom se nepletu. To bylo vždycky: ‚Pojď sem, Pickeringu. Udělej to a to, Pickeringu.‘ A že já umím poslouchat, pane. Zeptejte se, koho chcete.“

„Tak dobře, Pickeringu. Kde to jsme? Jak se to tu jmenuje?“

Pickering vypadal překvapeně, že se někdo na něco takového ptá. Očima nervózně těkal zprava doleva. „Jsme na Ostrově. Tak tomu tady říkáme. Ostrov.“

Gabriel pohlédl směrem k pobořenému domu. Z

nějakého důvodu se domníval, že odsud může odejít a najít si bezpečný úkryt. Ale jestli je tohle jediný most – nebo jestli jsou všechny mosty zničené –, pak uvízl na tomhle ostrově, dokud nenajde průchod. Stalo se snad otci totéž?

Chodí po tomto soumračném světě a hledá cestu domů?

„Vy asi musíte bejt odjinud, pane.“ Pickering chvíli přemítal, a teď spěšně promluvil vysokým dýchavičným hlasem. „Teda… tím nechci říct, že nejste vlk, pane. Nic takovýho! Vy jste určitě silnej vlk! Nejste šváb. To vůbec ne.“

„Nejsem si jist, jestli vám rozumím. Jsem odjinud. A hledám jiného návštěvníka, jako jsem já. Staršího muže.“

„Možná bych vám mohl pomoct,“ řekl Pickering. „Jasně, samozřejmě. Jsem ten pravej, kdo vám pomůže.“ Vstal a uhladil si zelenou vázanku. „Prošel jsem celej Ostrov.

Všechno jsem viděl.“

Gabriel zasunul podomácku vyrobený nůž za opasek.

„Když mi pomůžeš, budu tě chránit. Budu tvůj přítel.“

Pickeringovy rty se zachvěly v samomluvě. „Přítel. Ano, samozřejmě. Přítel…“ Znělo to, jako by to slovo vyslovoval poprvé v životě.

Ve městě se ozval výbuch – tupý dunivý zvuk – a Pickering se začal škrábat po svahu nahoru. „Se vší úctou, pane, ale tady zůstat nemůžeme. Jede sem hlídka. Moc nepříjemný. Prosím, pojďte se mnou.“

Pickering o sobě mluvil jako o „švábovi“, a vskutku, pohyboval se jako hmyz vyplašený prudkým světlem. Vešel do jedné z pobořených budov, prošel bludištěm místností plných rozbitého nábytku a hromad suti. V jedné chvíli si Gabriel uvědomil, že právě šlápl na lidské kosti. „Dejte pozor, kam šlapete, pane. Ale nezastavujte se. Nesmíme se zastavit.“ Gabriel tedy následoval muže dveřmi ven, na ulici.

Zarazilo ho světlo, které vydával obrovský plamen s hukotem se valící z trhliny v chodníku. Oranžový plynový plamen kmital vpřed a vzad jako nějaký zlý duch. Kouř z ohně zanechával na stěnách okolních budov a vraku taxíku mastnou a lepkavou černou vrstvu.

Gabriel se zastavil a zůstal stát uprostřed vozovky.

Pickering přešel na protější chodník. Naléhavě mával rukama jako matka lákající dítě k sobě. „Trochu rychleji, příteli. Prosím. Jede sem hlídka. Musíme se schovat.“

„Jaká hlídka?“ zeptal se Gabriel, ale Pickering už zmizel v nějakých dveřích. Poutník se rozběhl, aby ho dohonil, a šel za otrhaným průvodcem dalšími prázdnými místnostmi, až

se octli na další ulici. Pokoušel se představit si, jak asi město vypadalo, než bylo zničeno. Bílé domy měly tři až čtyři

patra, ploché střechy a před mnoha okny balkony.

Pokroucená kovová stříška ležela zhroucená na rozbitých stolcích někdejší kavárny. Taková města Gabriel vídal ve filmech a v časopisech. Připomínalo to provinční okresní město v tropické zemi, kde lidé chodí přes den na pláž a večeří pozdě večer.

Teď ale byla všechna okna rozbitá a většina dveří vytržená z pantů. Na jednom domě visel z boku na několika šroubech balkon z tepaného železa jako nějaký živý tvor, který se zoufale drží, aby se nezřítil na ulici. Všechny zdi pokrývala graffiti. Gabriel četl čísla, jména a slova napsaná velkými písmeny. Neuměle nakreslené šipky ukazovaly do neznáma.

Pickering vběhl do jednoho novějšího domu a začal opatrně našlapovat. Několikrát se zastavil a naslouchal, nepohnul se, dokud se neujistil, že tu nikdo není. Gabriel kráčel za ním po mramorovém schodišti a poté rozlehlou halou, až nakonec vešli do místnosti, kde uviděli poloshořelou matraci opřenou o stěnu. Pickering ji odstrčil stranou, a pod ní se objevily dveře. Vstoupili do další místnosti se dvěma okny zakrytými překližkovými deskami.

Jediné osvětlení pocházelo od malého plynového plamínku šlehajícího z měděné trubky vytržené ze zdi. Pickering zase přitáhl ohořelou matraci přes dveře. Gabriel se zatím rozhlížel po pokoji. Byl plný krámů, které Pickering nashromáždil při výpravách po městě. Prázdné skleněné

láhve, štos plesnivých dek, zelené křeslo, kterému zbyly jen dvě nohy, a několik popraskaných zrcadel. Gabriel si pomyslel, že se ze zdí odlupují tapety, ale pak si uvědomil, že to Pickering přišpendlil na zdi obrázky z nějakého módního časopisu se střihy. ženy na vybledlých obrázcích na sobě měly sukně dlouhé až na zem a blůzičky s vysokými stojacími límci z doby před sto lety.

„Tady bydlíš?“

Pickering zíral na obrázky na zdi a odpověděl bez sebemenšího náznaku ironie. „Doufám, že se tady budete cítit pohodlně, pane. To je můj drahý domov.“

„Bydlíš tu odjakživa? Narodil ses v tomhle domě?“

„Jak se jmenujete, příteli? Řeknete mi to? Přátelé by si měli říkat jménem.“

„Gabriel.“

„Sedněte si, Gabrieli. Jste mým hostem. Prosím, posaďte se.“

Gabriel se posadil do křesla. Zelený potah vydával zatuchlý, plesnivý pach. Zdálo se, že Pickering je současně nervózní a potěšený, že má doma někoho dalšího. Pobíhal po místnosti jako pilná hospodyňka, bral do rukou nejrůznější haraburdí a skládal je do úhledných hromádek.

„Na Ostrově se nikdo nenarodil. Prostě jsme se tu jednoho rána probudili. Měli jsme šaty a jídlo v lednici.

Když jsme stiskli vypínač, světlo se rozsvítilo. Když jsme otočili kohoutkem, tekla z něj voda. Měli jsme i práci. Na

prádelníku v mé ložnici ležely klíče od obchodu, jen pár bloků odsud.“ Pickering se blaženě usmál, hluboce dojatý vzpomínkou. „Stálo na něm ‚ Pan Pickering, dámský krejčí‘.

V mém obchodě byly štůčky drahých látek. Nebyl jsem jen tak nějaký obyčejný krejčí. To je jasné.“

„Ale nepřišlo vám divné, proč tu jste?“

„To první ráno, to byla magická chvíle, protože na pár hodin jsme všichni uvěřili, že jsme na nějakém výjimečném místě. Všichni se snažili Ostrov prozkoumat, prohlíželi si jednotlivé domy a pobořený most.“ Poprvé za celou dobu Gabriel zaznamenal za Pickeringovým strachem náznak citlivosti a inteligence. „Byl to moc šťastný den, Gabrieli.

Nevěřil byste, jak šťastný den to byl. Protože nám všem připadalo, že jsme na nějakém nádherném místě. Někteří dokonce říkali, že jsme se octli v nebi.“

„Ale copak se nepamatuješ na rodiče a na dětství?“

„Nemáme žádné osobní vzpomínky starší než ten první den. Pár snů. To je všechno. Všichni tady umějí psát a počítat. Umíme používat nástroje a řídit auta. Ale nikdo si nepamatuje, jak se to naučil.“

„Takže město nebylo zničeno hned prvního dne?“

„Samozřejmě že ne.“ Pickering vzal do rukou pár prázdných lahví od vína a postavil je ke zdi. „Bylo tu elektrické osvětlení. Všechna auta měla v nádrži benzin. Ten den odpoledne všichni mluvili o tom, že si zřídíme samosprávu a opravíme most. Když člověk vystoupil na

střechu, zjistil, že Ostrov je uprostřed nějaké obrovské řeky.

Protější břeh je vzdálený jen pár kilometrů.“

„A co se stalo potom?“

„Boje začaly hned ten večer – pár chlapů se začalo mlátit a kopat, a my ostatní jsme přihlíželi, jako děti, které se učí novou hru. Do svítání začali všichni zabíjet.“ Pickering se zatvářil hrdě. „Dokonce i já jsem zabil nějakýho chlapa, co se mi chtěl vloupat do obchodu. Zabil jsem ho nůžkama.“

„Ale proč lidi začali ničit vlastní domy?“

„Město bylo rozdělené na zóny, které ovládali náčelníci.

Měli jsme tu kontrolní stanoviště a neutrální pásma. Tohle byla hodně dlouho Zelená zóna. Naším náčelníkem byl nějaký Vinick, dokud ho nezabil jeho zástupce.“

„Jak dlouho trvaly boje?“

„Tady na Ostrově nejsou žádné kalendáře, a všechny hodiny jsou rozbité. Lidi se snažili počítat dny, ale potom různé skupiny přišly s různými počty, a tak samozřejmě bojovali kvůli tomu, kdo má pravdu. Naše Zelená zóna dlouho měla smlouvu s Červenou zónou, ale zradili jsme je a uzavřeli jsme tajnou smlouvu s Modrými. Na začátku měli všichni pistole a pušky, ale pak došlo střelivo a lidi si museli vyrobit vlastní zbraně. Nakonec byli všichni náčelníci zabiti a armády se rozpadly. Teď je tu komisař, a ten vysílá hlídky.“

„Ale proč se nemohli všichni nějak dohodnout?“

Pickering se zasmál, ale vzápětí se zatvářil vystrašeně.

„Nechtěl jsem vás urazit, pane. Příteli Gabrieli. Nehněvejte se na mě. Vaše otázka byla prostě tak… nečekaná.“

„Já se nezlobím.“

„Za časů náčelníků se začalo říkat, že boje budou pokračovat, až zůstane určitý počet lidí. Hádali jsme se, kolik jich bude. Přežije jich devadesát devět? Nebo třináct?

Nebo tři? To nikdo neví. Ale věříme, že ti, co přežijí, přijdou na nějaký způsob, jak se odsud dostat, a zbytek se znovu zrodí a bude znovu trpět.“

„Kolik vás teď zbývá?“

„Možná deset procent z původního počtu. Někteří z nás jsou švábi. Schováváme se ve zdech a pod podlahou – a přežíváme. Lidem, co se neschovávají, se říká vlci. Pohybují se po městě s hlídkami a každého na potkání zabijí.“

„Tak proto se schováváš?“

„Jistě!“ Pickering se zatvářil sebevědomě. „Jsem do hloubi duše přesvědčen, že švábi přežijí vlky.“

„Podívej, já nemám s touhle válkou nic společného a nechci být na ničí straně. Hledám prostě jiného návštěvníka.

To je všechno.“

„Chápu vás, Gabrieli.“ Pickering zdvihl popraskaný kuchyňský dřez a postavil ho do kouta. „Prosím, buďte mým hostem. Zůstaňte tady, a já budu pátrat po vašem návštěvníkovi. Sám neriskujte, příteli. Jestli vás najde hlídka, vlci vás na ulici zabijí.“

Než stačil Gabriel zareagovat, Pickering odstrčil ohořelou matraci, proklouzl škvírou a přisunul zábranu zpět na místo. Gabriel zůstal sedět v křesle a přemýšlel o všem, co zažil od chvíle, kdy se octl na břehu řeky. Duše násilníků zůstanou v tomto světě uvězněny navěky, v nekonečném cyklu zběsilosti a ničení. Ale na pekle nebylo vlastně nic tak zvláštního. Náš vlastní svět už okamžiky takové zběsilosti zakusil.

Připadalo mu, že plynový plamen šlehající z tenké měděné trubky spotřebovává všechen kyslík v místnosti.

Začal se potit a měl sucho v ústech. Věděl, že tady nesmí sníst žádné jídlo, ale bude muset najít vodu.

Zvedl se, odsunul matraci a vyšel z Pickeringovy skrýše.

Začal prozkoumávat dům a uvědomil si, že kdysi býval rozdělen na kanceláře. Psací stoly a židle, pořadače a starodávné psací stroje tu ležely opuštěné a všechno pokrývala vrstva jemného bílého prachu. Kdo tu asi pracoval? Odešli snad všichni onoho prvního rána ze svých bytů do práce s neurčitým pocitem, že je to všechno jen pokračování snu?

Jak tak pátral po vodě, objevil rozbité okno a vyhlédl ven na ulici. Spatřil dva sazemi pokryté automobily, sražené v čelním nárazu, kapoty zmuchlané jako rozbité krabičky.

Zpoza rohu vyšel Pickering a Gabriel ustoupil o krok zpět do stínu. Hubený mužík se zastavil a ohlížel se přes rameno, jako by na někoho čekal.

O pár vteřin později se objevilo pět mužů. Jestliže Pickering nazval sám sebe švábem, tihle muži zjevně byli vlci. Měli na sobě podivnou kombinaci oblečení posbíraného z nejrůznějších zdrojů. Blonďák s copánky byl oblečený do khaki šortek a černého smokingového saka se saténovými klopami. Vykračoval si vedle černocha v bílém laboratorním plášti. Všichni vlci byli vyzbrojeni podomácku vyrobeným zbraněmi – klacky, meči, sekyrami a noži.

Gabriel okamžitě vyběhl z místnosti, ale spletl si cestu a skončil v jiné opuštěné kanceláři sestávající z několika místností. Když doběhl na mramorové schodiště, zaslechl z přízemí Pickeringův dýchavičný hlas.

„Tudy, pojďte tudy.“

Gabriel vyběhl po schodech do druhého patra. Podíval se dolů do prostoru mezi schody a zahlédl záblesk oranžového plamene. To jeden z vlků zapálil primitivní pochodeň vyrobenou z nohy od stolu obalené hadry.

„Nelhal jsem vám,“ říkal Pickering. „Byl tady.

Podívejte, šel nahoru. Copak to nevidíte?“

Gabriel si uvědomil, že v jemném bílém prachu, který pokrýval schodiště, zanechal stopy. Hala, kterou prošel, byla také pokryta prachem. Ať půjde kamkoli, vlci ho vystopují.

Tady nemůžu zůstat, pomyslel si a pokračoval v běhu po schodech nahoru. Schodiště končilo ve čtvrtém patře. Prošel ocelovými protipožárními dveřmi visícími na jednom pantu a octl se na střeše. žlutošedá mračna pokrývající oblohu

potemněla a zbytněla, jako by z nich měl začít padat smrtící déšť. Když pohlédl k obzoru, viděl pobořený most a černou stuhu řeky.

Přešel k nízkému zděnému zábradlí, které po okraji lemovalo celou střechu. Mezi místem, kde stál, a sousedním domem zela pětimetrová průrva. Pokud se mu ji nepodaří přeskočit, může se stát, že se už nikdy nevrátí do svého světa. Uvidí vůbec Maja jeho mrtvé tělo? Přitiskne mu ucho na hruď a pochopí, že mu konečně přestalo bít srdce?

Jednou, dvakrát obešel střechu dokola a vrátil se do výchozího bodu. Kvůli zábradlí se nemohl rozběhnout a vrhnout se vpřed.

Kdosi vyrval ocelové dveře z pantu a hodil je do prostoru schodiště. Na střeše se objevil Pickering s hlídkou.

„Vidíte? Říkal jsem vám to!“ vykřikoval Pickering.

Gabriel vystoupil na kamenné zábradlí a pohlédl na vedlejší budovu. Je to moc daleko, pomyslel si. Příliš daleko.

Vlci pozvedli zbraně a vykročili k němu.

27

Dva tabulističtí žoldnéři se vydali po svahu vzhůru k helikoptérám a vrátili se s přenosným generátorem elektrického proudu. Umístili ho vedle chýše sloužící za skladiště a připojili k němu sodíkovou lampu. Michael vzhlédl. Myriády hvězd viditelné na noční obloze připomínaly střípky ledu. Hodně se ochladilo a vlhkost z plic všech přítomných zanechávala ve vzduchu lehkou páru.

Michael byl zklamán, že na ostrově není Gabriel ani otec, ale operace přece jen nebyla úplné fiasko. Možná že najdou nějaké doklady nebo informace v počítači, které je dovedou k mnohem slibnějšímu cíli. A paní Brewsterová se jistě dozví, že sem nechal přivézt sešívance a prosazoval agresivní přístup k prohledávání chatrčí. Bratří mají v oblibě lidi, kteří se ujímají velení.

Usedl na vápencový balvan a pozoroval, jak Boone udílí svým mužům rozkazy. Když jim backscatter ohlásil, že osoba uvnitř byla neutralizována, jeden žoldák zaútočil se sekyrou v ruce na těžké dubové dveře. Když v nich vysekal nepravidelnou díru nějakých šedesát na šedesát, Boone mu nařídil, aby přestal. V příštím okamžiku z otvoru jako

zvědavý pes vyhlédl jeden z paviánů. Boone střelil zvíře do hlavy.

Zbylí dva sešívanci uvnitř chýše se začali dorozumívat pokřikem. Byli natolik chytří, že vycítili nebezpečí a ven se nijak nehrnuli. Muž se sekyrou se znovu dal do práce. Za čtvrt hodiny byly dveře úplně zničené. Booneovi podřízení se pohybovali opatrně, odsunuli bedny se zásobami, a než

vkročili dovnitř, pozdvihli pušky. Michael zaslechl další zavřeštění a poté výstřely.

Jeden z žoldnéřů rozdělal v kuchyňské chatrči oheň a teď všem rozdával hrnky s čajem. Michael si ohříval studené ruce o hrnek a čekal na další informace. Za deset minut vyšel z rozbitých dveří Boone. Usmíval se a šel sebevědomým krokem někoho, kdo opět získal ztracenou moc. Vzal si hrnek čaje a přešel k Michaelovi.

„Je ta Harlekýnka mrtvá?“ zeptal se Michael.

„Maja v budově vůbec nebyla. Byla to mladá žena z Los Angeles jménem Vítězství nad hříchem Fraserová.“ Boone se zasmál. „Tohle jméno mě vždycky pobavilo.“

„Byla to jediná osoba v budově?“

„Ne, byl tam ještě někdo. Dole ve sklepě.“ Boone pár vteřin vyčkával a užíval si napětí v Michaelově tváři. „Právě jsme našli vašeho otce. Totiž… jeho tělo.“

Michael si vzal od jednoho z mužů svítilnu a vykročil za Boonem do chatrče. Podlaha i stěny byly potřísněné krví, dosud jasně červenou a lesklou. Čtyři mrtví paviáni leželi

zakryti plastovou tkaninou a další plachta zakrývala tělo Viki Fraserové, ale Michael zahlédl jen ošoupané podrážky jejích bot.

Sestoupili po kamenných schodech do sklepa s podlahou vysypanou štěrkem a prošli do vedlejší místnosti. Matthew Corrigan ležel na kamenné tabuli s nohama zahalenýma tenkým mušelínovým přehozem. Když Michael pohlédl na ležící tělo, s nečekanou silou ho zaplavila vlna vzpomínek.

Viděl otce, jak pleje zahradu za domem, jak řídí omlácenou rodinnou dodávku, jak brousí nůž na vánočního pečeného krocana. Vzpomínal si, jak v zimě štípal dříví, dlouhé hnědé vlasy obalené sněhem a čepel sekyry se zvedala k obloze.

Ale dětství je dávno pryč. Nenávratně a navždy pryč.

Vzpomínky však stále dokázaly Michaela dojmout – a to ho rozčilovalo.

„Není mrtvý,“ vysvětloval Boone. „Poslouchal jsem ho stetoskopem a zaslechl jsem úder srdce. Takhle vypadáte, když přejdete do jiných světů.“

Michaelovi se protivil Booneův samolibý úsměv a licoměrný tón jeho hlasu. „No dobře, tak jste ho našel,“ řekl.

„Ale teď běžte pryč.“

„Z jakého důvodu?“

„žádný důvod nepotřebuju. Jestli nechcete přijít o práci, doporučuji vám chovat se s jistou úctou k zástupci představenstva. Běžte nahoru a nechte mě o samotě.“

Boone stiskl rty, ale přikývl a vyšel ze sklepa. Michael slyšel ostatní muže, jak přecházejí po chýši a přisunují bedny ke zdi. S baterkou v levé ruce hleděl na Matthewa Corrigana. Kdysi, když vyrůstali v Jižní Dakotě, dospělí vždycky říkávali, že je Gabriel podobný otci. Přestože Matthew měl teď šedé vlasy a tvář zbrázděnou vráskami, Michael viděl jejich podobu. Uvažoval, jestli byly pravdivé pověsti, které zachytily tabulistické počítače. Byl Gabriel na ostrově a objevil otcovo tělo?

„Slyšíš mě?“ zeptal se otce. „Sly-šíš… mě…?“

Ale otec nereagoval. Michael se dotkl jeho hrdla a silně přitlačil. Na vteřinu mu připadalo, že zachytil zákmit pulsu.

Když odloží baterku, mohl by hrdlo uchopit oběma rukama.

I když Světlo putuje po jiných světech, otcovo tělo může v tomto světě zemřít. Nikdo mu nemůže zabránit, aby Matthewa zabil. Nikdo nebude posuzovat jeho rozhodnutí a paní Brewsterová bude jeho čin považovat za další projev loajality vůči společné věci.

Michael odložil svítilnu na kamennou římsu ve zdi a přistoupil blíž k otcovu tělu. Jeho dech se ve studeném vzduchu objevoval a opět mizel. V celém svém životě se nikdy necítil tak dokonale soustředěný na jediný okamžik.

Udělej to, pomyslel si. Před patnácti lety od nás utekl. Teď může zmizet navždy!

Znovu natáhl ruku a odhrnul otci oční víčko. Modré oko na něj zíralo beze stopy života v temné panence. Michaelovi

připadalo, jako by se díval na mrtvého člověka – a právě v tom byl problém. Chtěl se otci postavit – v kterémkoli světě – a donutit ho k přiznání, že opustil rodinu. Zničit tuhle prázdnou schránku neznamenalo nic. Z toho nemůže mít žádné zadostiučinění.

Hlavou se mu mihla vzpomínka na školní dvůr v Jižní Dakotě, když byl ještě kluk. Tenkrát zmlátil a zkopal soka, jiného kluka, a ten ležel na zemi a zakrýval si obličej rukama. Ale to Michaelovi nestačilo. To nebylo to, co chtěl.

Chtěl naprosté podrobení. Strach.

Znovu vzal do ruky baterku a vydal se po schodech nahoru do krví potřísněné místnosti, kde čekal Boone se dvěma žoldnéři. „Naložte tělo do helikoptéry,“ přikázal.

„Odvezeme ho odsud.“

28

Vlci počkali, až Gabriel sestoupí zpátky na střechu, a pak se na něj vrhli. Ruce mu zkroutili za záda a svázali zápěstí kusem drátu, oči mu zavázali kusem roztrhané košile. Když

byl konečně bezbranný, jeden z vlků ho udeřil do krku.

Gabriel upadl na lepenkou pokrytou střechou a snažil se stočit do klubíčka. Vlci ho začali kopat do hrudníku a do břicha. Lapal po dechu, slepý a zoufalý.

Někdo ho uhodil klackem do bederní páteře a vlna bolesti mu zaplavila celé tělo. Slyšel hlasy, jak říkají cosi o nějaké škole. Odtáhněte ho do školy. Nějaké ruce ho škubnutím postavily na nohy a vláčely ho po mramorovém schodišti dolů. Venku na ulici neustále zakopával o kusy zdiva. Snažil se zapamatovat si, kam jdou. Doleva. Doprava.

Teď zastavili. Ale bolest mu ztěžovala myšlení. Nakonec ho odvlekli po jiném schodišti vzhůru a pak do místnosti s hladkou kachlíkovou podlahou. Rozvázali drát, jímž byl spoután na zápěstí, a nahradili jej pouty. Na krk mu připevnili kovový obojek a přivázali ho řetězem k ocelovému kruhu zabetonovanému do podlahy.

Celé tělo ho bolelo a cítil zaschlou krev na obličeji a na rukou. Obrazy temné řeky, pobořeného mostu a mohutného plynového plamene mezi troskami budov mu zaplavily mysl. Po chvíli upadl do neklidného spánku, z něhož se s úlekem probudil, když zaslechl, jak kdosi rozrazil dveře.

Něčí ruce mu strhly pásku z očí a Gabriel před sebou uviděl černocha v bílém plášti a blonďáka s copánky. „Z tohodle baráku se nedostaneš,“ řekl mu blondýn. „Nemáš žádnej život – leda že bysme ti ho vrátili.“

Když mu vlci sundavali pouta, rozhlédl se po místnosti.

Byla tu katedra a školní tabule ze starých časů. Na zdi lepenková písmena abecedy, ale některá vybledlá písmena visela vzhůru nohama na posledním zbývajícím špendlíku.

„Půjdeš s námi,“ oznámil mu černoch. „Komisař tě chce vidět.“

Ti dva ho popadli za paže a vyvlekli na chodbu.

Dvoupatrová budova měla cihlové zdi a malá okna zakrytá okenicemi. V nějaké fázi bojů si vlci udělali ze školy pevnost, ubytovnu a vězení. Kdo asi je komisař? uvažoval Gabriel. Musí být větší, silnější a zavilejší než chlapi, co si tu hrdě vykračovali po chodbě s klacky a noži houpajícími se u pasu.

Zahnuli za roh, prošli létacími dveřmi a vešli do velké místnosti, která kdysi bývala školní aulou. Naproti polokruhovým řadám dřevěných sedadel byl stupínek. Přes pódium vedla ocelová trubka přivádějící plyn do jakéhosi

zařízení ve tvaru L, z něhož šlehal jasný plamen. U zadní stěny stály dvě lavice a na nich seděli vlci, jako prosebníci před královými dveřmi.

Prostředek stupínku zabíral velký stůl zaplněný papírovými deskami a černě vázanými účetními knihami.

Muž za stolem měl na sobě tmavomodrý formální oblek, bílou košili a červeného motýlka. Byl hubený a holohlavý a z jeho tváře vyzařovalo sebeuspokojení. Gabriel cítil i na dálku, že tenhle člověk zná všechny předpisy a je připravený vynutit si jejich dodržování jakýmkoli způsobem. žádné vyjednávání, žádné ústupky. Vinni jsou všichni – a všichni budou potrestáni.

Dva strážní, kteří vedli Gabriela, se zastavili v polovině uličky mezi sedadly a vyčkávali, až komisař dokončí výslech mohutného muže, který držel v rukou hrubý pytel prosáklý krví. Jeden z komisařových pobočníků přepočítával obsah pytle, a pak zašeptal svému nadřízenému výsledné číslo.

„Velmi dobře.“ Komisařův hlas byl silný a zněl rázně.

„Dostaneš příděl jídla.“

Muž s pytlem sestoupil z pódia a komisař zaznamenal cifru do černě vázané účetní knihy. Vlci si nevšímali ostatních čekatelů a vedli Gabriela po improvizované rampě na stupínek, kde ho přinutili usednout na dřevěnou stoličku před komisařovým stolem. Komisař zaklapl účetní knihu a vzhlédl, jaký problém mu to zase předkládají.

„Hm, tak tohle je náš návštěvník odjinud. Bylo mi řečeno, že se jmenuješ Gabriel. Je to správná informace?“

Gabriel mlčel, dokud ho blond strážný nešťouchl klackem do zad.

„Ano, je to tak. A kdo jste vy?“

„Mí předchůdci si libovali v okázalých a nesmyslných titulech jako generálmajor nebo náčelník štábu. Jeden si dokonce udělil doživotní prezidentský titul. Jenže vydržel jen pět dní. Po delší úvaze jsem si zvolil mnohem skromnější titul. Jsem komisař pro hlídky v této zóně města.“

Gabriel přikývl, ale neřekl nic. Plynový plamen za jeho zády tlumeně syčel.

„Ve městě se už objevili návštěvníci odjinud, ale ty jsi první, se kterým jsem se setkal. Takže kdo jsi a jak ses sem dostal?“

„Stejně jako všichni ostatní,“ odpověděl Gabriel.

„Otevřel jsem oči a zjistil jsem, že ležím na břehu řeky.“

„Tomu nevěřím.“ Komisař hlídek vstal od stolu. Gabriel si všiml, že má za pasem revolver. Luskl prsty a jeden z jeho asistentů přispěchal s další stoličkou. Komisař se usadil v Gabrielově těsné blízkosti, mírně se předklonil a šeptem promluvil.

„Někteří lidé říkají, že jakási božská moc zachrání skupinku posledních přežívajících. Je samozřejmě v mém zájmu podporovat takovéhle nadějeplné fantazírování. Ale

já jsem přesvědčen, že jsme odsouzeni vraždit se navzájem znovu a znovu až do skončení času. To znamená, že jsem tu navždy, pokud nenajdu cestu ven.“

„Je tohle jediné město v tomhle světě?“

„Samozřejmě že ne. Než obloha ztemněla, bylo v dálce vidět další ostrovy na řece. Ale já soudím, že jsou to jenom jiná pekla, možná obydlená lidmi z jiných kultur nebo různých historických období. Ale všechny ostrovy jsou stejné – jsou to místa, kde zatracené duše navždy musejí opakovat tenhle cyklus.“

„Když mi dovolíte prozkoumat Ostrov, možná bych dokázal najít cestu odtud.“

„Jo, to by se ti tak líbilo! Nebo snad ne?“ Komisař vstal a luskl prsty. „Prosím, přivezte speciální židli.“

Jeden z asistentů odběhl a vrátil se se starobylou kolečkovou židlí – dokonale vypracovanou konstrukcí z ohýbaného dřeva, s proutěným sedadlem a gumovými pneumatikami. Stráže sejmuly z Gabrielových zápěstí pouta.

Přítomní vlci mu pak nylonovým lanem a kusy drátu přivázali ruce a nohy ke kostře židle. Komisař hlídek přihlížel práci svých mužů a jen občas jim poradil, aby tu a tam přidali pár uzlů.

„Vy jste zdejší vládce,“ oslovil ho Gabriel. „Tak proč to vraždění nezastavíte?“

„Nedokážu se zbavit vzteku a nenávisti. Můžu je jen odvést různými směry. Přežívám, protože dokážu definovat

naše nepřátele – degenerované formy života, které musí být vyhlazeny. V současné době pořádáme hon na šváby, co se skrývají v temnotách.“

Komisař sešel po rampě dolů. Blond strážný ho následoval, přičemž tlačil Gabriela v kolečkové židli. Znovu procházeli chodbou v přízemí bývalé školy. Když komisař hlídek míjel vlky, kteří tu čekali, mírně sklonili hlavu.

Kdyby v jejich očích zahlédl sebemenší známku neposlušnosti, okamžitě by je zařadil mezi své nepřátele.

Na konci chodby komisař vytáhl z kapsy klíč a odemkl černé dveře. „Zůstaň tady,“ nařídil blonďákovi a projel s Gabrielem otevřenými dveřmi.

Octli se ve velké místnosti plné kovových zelených pořadačů. Pár zásuvek bylo vytažených ven a obsah se válel rozházený po zemi. Gabriel se podíval na zem a uviděl vysvědčení, písemné práce a poznámky učitelů. Některé byly potřísněné krví.

„Všechny tyhle pořadače obsahují záznamy o studentech,“ vysvětloval komisař. „Na ostrově nejsou žádné děti, ale když jsme se toho prvního dne probudili, byla to skutečná škola. S křídou u tabulí, papíry a tužkami a dokonce i s konzervami ve školní jídelně. Takovéhle drobné detaily ještě přidávaly celé věci na krutosti. Nezničili jsme jen imaginární město, ale skutečné město i se semafory a cukrárnami se zmrzlinou.“

„Proto jste mě sem přivezl?“

Komisař projel s Gabrielem kolem pořadačů. Místnost osvětlovaly dva plynové plameny z trubek na zdi, ale světlo se jen chabě potýkalo s temnými stíny. „Vybral jsem si tuhle školu za svůj hlavní stan z dobrého důvodu. Všechny historky o návštěvnících souvisí s touhle místností. Na tomhle místě je něco zvláštního, ale já jsem nedokázal přijít na to, co to je.“

Dojeli doprostřed do pracovního prostoru se stolky, podnosy a kovovými židlemi. Gabriel byl sice uvězněný v kolečkovém křesle, ale otáčel hlavu a hledal skvrnu nekonečně temného prostoru, která by mohla být průchodem do Čtvrtého světa.

„Pokud se návštěvníci mohou dostat do tohoto světa, pak odsud také musí být cesta ven. Kde je, Gabrieli? Musíš mi to říct.“

„Já nevím.“

„To není přijatelná odpověď. Musíš mě pozorně poslouchat. V tomto okamžiku vidím jen dvě možnosti.

Buďto jsi moje jediná naděje na únik, anebo znamenáš hrozbu pro můj život. Nemám čas ani chuť snažit se uhodnout, která možnost je správná.“

Komisař vytáhl revolver a namířil ho Gabrielovi na hlavu. „V téhle pistoli jsou tři kulky – patrně tři úplně poslední na tomhle ostrově. Nenuť mě, abych na tebe jednu vyplýtval.“

29

Maja měla stále ještě u sebe pistoli s krátkou hlavní, kterou získala v New Yorku. Zbraň také rozhodla o způsobu dopravy. Musela se vyhýbat letištím, a tak použila místní autobus, trajekt a vlak, aby se dostala z Irska do Londýna.

Přijela na Victoria Station uprostřed noci s jen velmi mlhavou představou, jak najít Gabriela. Než odjel ze Skellig Columba, slíbil, že kontaktuje Svobodné běžce, a tak se rozhodla, že zajde do Vine House na jižním břehu Temže.

Tirák a jeho kamarádi možná budou vědět, jestli je Gabriel ještě v Londýně.

Překročila Temži a vydala se po Langley Lane směrem k Bonnington Square. Ulice byly v tuto pozdní hodinu prázdné a ze ztemnělých příbytků se linul svit televizních obrazovek. Minula rekonstruované terasové domy a červenou cihlovou školu z doby královny Viktorie, přestavěnou na luxusní činžovní dům. V tomhle sousedství vypadal Vine House jako starý vandrák mezi dobře oblečenými bankéři a advokáty.

Když došla k téměř dva metry vysoké kamenné zdi chránící zahradu Vine House, ucítila ostrý pach, který

připomínal hořící odpadky. Zastavila se a vykoukla zpoza rohu domu. Na chodníku nikdo nebyl, nikdo neseděl ani v malé zahrádce uprostřed náměstí. Celé okolí vypadalo naprosto bezpečně, ale pak si všimla dvou mužů usazených v dodávce nějakého květinářství zaparkované skoro až na konci bloku. Maja pochybovala, že by si někdo v jednu hodinu v noci objednal tucet rudých růží.

Zahrada za domem neměla vchod z Langley Lane, proto se Maja chytila horního okraje zdi a vyšvihla se přes ni na druhou stranu. Pach spáleniny zesílil, ale stále neviděla žádný oheň. Jediné světlo pocházelo od pouliční lampy a srpku nového měsíce zářícího na západním nebi. Co možná nejtišeji přešla zahradní cestičku k domu. Zadní dveře byly odemčené, a tak je otevřela.

Z otevřených dveří se vyvalil kouř a proudil kolem ní jako špinavá šedivá voda. Maja se zapotácela a ustoupila o krok, rozkašlala se a mávala kolem sebe rukama. Vine House hořel a dubové trámy z osmnáctého století a prkna na podlaze vydávaly asi takové množství kouře jako pod zemí hořící uhelný důl.“

Kde jsou Svobodní běžci? Unikli z domu, anebo jsou mrtví? Maja se spustila na všechny čtyři a vlezla do chodby v přízemí. Dveře nalevo vedly do prázdné kuchyně. Dveře vpravo do ložnice s rozsvícenou elektrickou lampičkou, jediným slabým světýlkem v husté tmě.

Uprostřed místnosti ležel muž, zpola na podlaze a zpola na matraci, jako by byl příliš unavený, než aby se dokázal dostat do postele. Maja ho popadla za ruce a vyvlekla ho dveřmi ven na zahradu. Strašně kašlala a oči jí slzely, ale viděla, že muž v bezvědomí je Gabrielův přítel Tirák.

Přiklekla obkročmo přes jeho tělo a začala ho silně pleskat po tvářích. Tirákovy řasy se zachvěly, pak otevřel oči a rozkašlal se.

„Poslouchej mě!“ oslovila ho Maja. „Je v domě ještě někdo?“

„Roland, Sebastian…“ Tirák se zase rozkašlal.

„Co se stalo? Jsou mrtví?“

„Přijeli dva chlapi v dodávce. Pušky. Srazili nás na zem.

Dali nám injekce…“

Maja vykročila zpět k domu, zhluboka se nadechla a vstoupila dovnitř. Po čtyřech jako zvíře se plížila chodbou a po úzkém schodišti nahoru. Jedna část její mysli byla naprosto jasná, i když její plíce zoufale toužily po nádechu.

Kdyby Svobodné běžce zastřelili nebo zapíchli nožem, vyvolalo by to zbytečnou pozornost úřadů. Tabulističtí žoldáci jim tedy raději píchli drogy, zchátralý dům zapálili a teď seděli a pozorovali hlavní vchod, aby se ujistili, že nikdo neunikne. Zítra ráno najdou hasiči v doutnajících troskách zbytky ohořelých těl. Obecní úřad prodá pozemek spekulantům a londýnské noviny otisknou historku na zadní straně: Tři mrtví ve squatu.

V pokoji v prvním patře našla Maja Sebastiana, popadla ho za ruce a vlekla ho po schodech do zahrady. Když se vrátila potřetí, viděla plameny šlehající ve tmě – to hořela prkna pod křeslem, plameny už šplhaly po zdech a olizovaly zábradlí na schodech. Nahoře nad schody se valil černý dým, a Maja byla úplně slepá, když tápala po zemi, až našla Rolandovo tělo v pokojíku na půdě. Zatáhnout a zastavit se.

Zatáhnout a zastavit se. Zrakové i sluchové vjemy zcela zmizely a z ní se stal jen malý střípek vědomí procházející kouřem.

Vyrazila ze zadních dveří, pustila Rolandovo tělo a zhroutila se na rozblácenou zahradní půdu. Po několika minutách kašle a lapání po dechu se posadila a protřela si oči. Tirák byl stále při vědomí a ztěžklým jazykem vykládal o injekcích. Maja ohmatala hrudník dvou zbývajících běžců a zjistila, že dýchají. Zatím ještě žijí.

Měla u sebe pistoli, ale použít ji by bylo v téhle čtvrti dost nebezpečné. Hollis jednou říkal, že v Los Angeles mají lidé tolik pistolí, že na Silvestra to vypadá, jako by tam probíhaly těžké boje. V Londýně je výstřel velmi neobvyklá událost. Kdyby vystřelila z pistole, polovina lidí, kteří bydlí na náměstí, by to slyšela, a okamžitě by volali policii.

Dům hořel dál, zahlédla záblesk oranžového plamene – to chytly záclony na okně v Tirákově pokoji. Zvedla se a vykročila opět ke dveřím domu. Ve studeném nočním vzduchu ucítila žhavý závan. Když zase začala normálně

dýchat, vzpomněla si na debatu o tlumičích, kterou kdysi vedl její otec s Matkou Požehnanou. V Evropě jsou tlumiče zakázané, těžko se shánějí a jsou nešikovné do kapsy.

Někdy je jednodušší vyrobit si tlumič improvizovaný.

Prohledala dvorek za domem a u zahradní zdi našla přetékající popelnice. Chvíli štrachala v odpadcích, až našla prázdnou dvoulitrovou láhev od vody a kus nějakého růžového materiálu, který vypadal jako podložka pod koberec. Maja nacpala kousky růžové pěnové hmoty do láhve a pak do jejího hrdla vsunula hlaveň pistole. Na schodech u dveří našla starou roličku lepicí pásky. Pevně ji ovinula kolem pistole i láhve. Tirák se posadil a zíral na ni z druhé strany dvorku.

„Co… co to děláš?“

„Probuď ty dva. Musíme odsud vypadnout.“

S improvizovanou zbraní v rukou přelezla zpátky přes zeď, proběhla uličkou a přiblížila se zezadu k dodávce.

Postranní okénko bylo stažené, aby vyvětral kouř z cigaret, a Maja slyšela, jak se ti dva baví.

„Jak dlouho tu máme čekat?“ zeptal se řidič. „Začínám mít hlad.“

Druhý muž se zasmál „Tak se vrať do toho domu. Peče se tam maso…“

Maja přiskočila k okénku u řidiče, zvedla pistoli a vypálila. První kulka vytrhla dno plastové láhve a roztříštila

sklo. Pistole teď měla zvuk asi jako tlesknutí – dva rychlé výstřely za sebou, a pak ticho.

30

Hodinu před příletem na letiště Heathrow zašel Hollis na toaletu a ve stísněném prostoru se převlékl. Když se v tmavě modré košili a kalhotách vracel na sedadlo, připadal si strašně nápadný, ale spolucestující byli po nočním letu unavení a zmatení a nikdo si ho zřejmě nevšímal. Staré oblečení nacpal do malé igelitky, kterou nechá v letadle.

Vše, co potřeboval ke vstupu do Anglie, měl ve velké hnědé obálce, kterou svíral v podpaží.

V posledních dnech pobytu v New Yorku mu Lipka poslal e-mail, v němž mu sděloval, že jeho práce je hotová a že je na čase, aby se rozjel do Anglie. Francouzský Harlekýn nedokázal najít žádnou obchodní loď, která by Hollise dopravila do Evropy načerno. Je možné, že tabulisté zadali jeho biometrické údaje do bezpečnostní databanky, na kterou byli napojeni celníci po celém světě. Mohlo by se stát, že by při příletu na Heathrow spustil poplach a úřady by ho mohly zadržet. Ale Lipka mu prozradil, že existuje ještě jiný způsob, jak vstoupit do Británie mimo Síť, ale vyžaduje to jistou obratnost při manévrování na letišti.

Letadlo amerických aerolinek přistálo včas a všichni kolem Hollise zapínali mobilní telefony. Zaměstnanci bezpečnostní služby ostražitě pozorovali, jak cestující jdou po letištní ploše, nechávají se naložit do letištního autobusu a odvézt k terminálu číslo čtyři.

Protože Hollis nepřestupoval na další letadlo, musel jet autobusem přes rozlehlé letiště k pasové kontrole na terminálu číslo jedna. Na chvíli si odskočil na pánské záchodky a pak se přidal k cestujícím z jiných letů. Postupně začal chápat geniální jednoduchost Lipkova plánu. V jeho okolí už nezbyl nikdo, kdo by věděl, že právě přiletěl z New Yorku. Ostatní cestující byli unavení a pasivní a ze všeho nejvíc už chtěli být z letiště pryč.

Nastoupil do autobusu, který mířil k terminálu jedna.

Když se vůz zaplnil cestujícími, vytáhl z obálky svítivě žlutou bezpečnostní vestu a navlékl si ji. V tmavě modré košili a kalhotách a v bezpečnostní vestě vypadal jako zaměstnanec letiště. Na krku měl zavěšený falešný průkaz, ale to ani nebylo nutné. Manuálové pracující na letišti se dívají jen na povrch – sledují jen rychle rozeznatelné znaky, podle nichž zařadí každého neznámého člověka do nějaké kategorie.

Když autobus dojel k terminálu jedna, ostatní cestující vystoupili a hrnuli se k elektricky ovládaným dveřím. Hollis předstíral, že mluví do mobilního telefonu, a postával na úzkém chodníku v nákladním prostoru. Pak kývl na pozdrav

znuděnému pracovníku ostrahy usazenému za stolem, obrátil se a volným krokem odcházel. Napůl očekával, že se spustí poplašné sirény a odevšad se vyřítí policisté mávající pistolemi, ale nikdo se ho nesnažil zastavit. Vesta za osm dolarů, zakoupená v cykloobchodě v Brooklynu, dokázala ošálit vyspělou bezpečnostní techniku na letišti.

O dvacet minut později už seděl v dodávce s Winstonem Abosou, buclatým mladíkem z Nigérie, obdařeným uklidňujícím hlasem a příjemnými způsoby. Cestou do centra Londýna se Hollis díval z okna. Procestoval sice Mexiko a Jižní Ameriku, ale v Evropě nikdy nebyl. Britské silnice se vyznačovaly spoustou kruhových objezdů a přechodů pro chodce. Většina patrových domků z červených cihel měla vzadu maličké zahrádky. Bezpečnostní kamery byly nainstalované úplně všude, zaostřovaly na značky všech projíždějících aut.

Nezvyklá scenerie připomínala Hollisovi kapitolu z Vrabcovy knihy nazvané Cesta meče. Podle japonského Harlekýna má bojovník velkou výhodu, jestliže dobře zná město, které se má stát bojištěm. Když musí nečekaně bojovat v novém prostředí, je to, jako když se ráno probudíte a zjistíte, že jste v cizím pokoji.

„Znáte Viki Fraserovou?“ zeptal se Hollis.

„Samozřejmě.“ Winston řídil opatrně, s oběma rukama na volantu. „Znám všechny vaše přátele.“

„Jsou tady v Anglii? Nikdy mi neodpověděli na žádný e-mail.“

„Slečna Fraserová, slečna Maja a ta holčička jsou v Irsku. Pan Gabriel je…“ Winston na okamžik zaváhal. „Pan Gabriel je v Londýně.“

„Co se stalo? Proč nejsou spolu?“

„Já jsem jen zaměstnanec, pane. Pan Lipka a madam mě dobře platí, tak se snažím nezpochybňovat jejich rozhodnutí.“

„O čem to mluvíte? Kdo je madam?“

Na Winstonovi bylo vidět napětí. „Já nic nevím, pane.

Pan Lipka vám odpoví na všechny vaše otázky.“

Zaparkoval poblíž Regent’s Canal a vedl Hollise postranními uličkami k přelidněným pasážím a dvorkům Camden Market. Traverzovali jako horolezci, aby se vyhnuli bezpečnostním kamerám, až došli ke vstupu do katakomb pod zvednutým železničním náspem. U stolku s cedulí nabízející výklad tarotu seděla starší paní s bílými vlasy s nádechem do růžova. Winston hodil na stolek desetilibrovou bankovku. Kartářka sáhla po penězích a Hollis zahlédl, že v pravé ruce schovává maličkou vysílačku. Tahle stará dáma byla první linie obrany proti nevítaným návštěvníkům.

Kráčeli tunelem a po chvíli vstoupili do krámku plného bubínků a afrických sošek. Na jedné stěně visel plakát zakrývající železné dveře do utajeného bytu. „Řekněte panu

Lipkovi, že budu tady v krámě,“ řekl Winston. „Kdybyste cokoliv potřebovali, stačí říct.“

Hollis se octl v chodbě, z níž vedly dveře do čtyř místností. V první nikdo nebyl, ale v kuchyni seděl Lipka, pil kávu a četl noviny. Hollis francouzského Harlekýna bleskově zhodnotil. Někteří mohutní chlapi, s nimiž bojoval v Brazílii, byli zbabělí násilníci, které bavilo užívat síly proti slabším protivníkům. Lipka vážil nejméně sto dvacet kilo, ale v jeho zjevu nebyla ani stopa nějakého chvástání či naparování. Byl klidný a tichý, a zdálo se, že jeho oči registrují úplně všechno.

„Dobrý den, monsieur Wilsone. Předpokládám, že na letišti vše proběhlo uspokojivě?“

Hollis pokrčil rameny. „Chvíli mi trvalo najít východ pro zaměstnance. Potom už to bylo snadné. Winston parkoval s dodávkou kousek odtamtud.“

„Dáte si kávu nebo šálek čaje?“

„Chci vidět Viki. Winston říkal, že je v Irsku.“

„Prosím, posaďte se.“ Lipka pokynul k protější židli. „V

posledních deseti dnech se toho hodně přihodilo.“

Hollis odložil hnědou obálku, v níž byl složen jeho převlek, a posadil se na nabízenou židli. Lipka vstal, zapnul elektrickou konvici a odměřil mletou kávu do strojku na espreso. Pohledem neustále sledoval Hollise, jako by byl boxer, který odhaduje nového protivníka na druhé straně ringu.

„Jste unaven po dlouhém letu, monsieur Wilsone?“

„Jsem v pořádku. Tahle země je jenom ‚jiný pokoj‘. To je celé. Musím se adaptovat na změny.“

Lipka se zatvářil překvapeně. „Četl jste Vrabcovu knihu?“

„Jistě. Je to snad proti harlekýnským pravidlům?“

„Ale vůbec ne. Nechal jsem tu knihu přeložit do francouzštiny a vydal jsem ji v jednom malém pařížském nakladatelství. Majin otec se setkal s Vrabcem v Tokiu. Já jsem poznal jeho syna, než ho tabulisté zabili.“

„Jo, já vím. To probereme později. Kdy uvidím Viki, Maju a Gabriela? V e-mailu jste sliboval, že mi odpovíte na všechny otázky, až sem přijedu.“

„Viki a Maja jsou na ostrově u západního pobřeží Irska.

Maja hlídá Matthewa Corrigana.“

Hollis se zasmál a zavrtěl hlavou. „No, to je tedy překvapení. Kde se Gabrielův otec celá ta léta schovával?“

„Je to jen schránka, prázdné tělo. Matthew přešel do Prvního světa a pak se něco stalo. Nevrátil se.“

„Co je První svět? Já se v těchhle věcech nevyznám.“

„L’ enfer,“ odpověděl Lipka, ale vzápětí si uvědomil, že Hollis neumí francouzsky. „Podsvětí. Peklo.“

„Ale Viki je v pořádku?“

„Předpokládám, že ano. Matka Požehnaná, irská Harlekýnka, dala Maje satelitní telefon. V posledních několika dnech jsme volali a volali, ale nikdo to nebral.

Madam z toho byla dost otrávená. Právě teď je na cestě na ostrov.“

„Maja mi o Matce Požehnané vyprávěla. Myslel jsem, že je po smrti.“

Lipka nalil vroucí vodu do strojku na espreso. „Mohu vás ujistit, že madam je velmi naživu.“

„A co Gabriel? Můžu ho vidět? Winston říkal, že je v Londýně.“

„Matka Požehnaná ho odvezla do Londýna, ale pak se ztratil.“

Hollis se otočil na židli, aby viděl Lipkovi do tváře. „O

čem to mluvíte?“

„Náš Poutník se vydal pátrat po svém otci do Prvního světa. Je dosud naživu, ale také se zatím nevrátil.“

„A kde je tělo?“

„Co kdybyste si nejprve dal kávu?“

„Já nechci žádný zatracený kafe. Kde je Gabriel? Je to můj kamarád.“ Lipka pokrčil mohutnými rameny. „Běžte chodbou dál…“

Hollis spěšně vyšel z kuchyně a prošel chodbou do omšelého pokojíku, kde ležel na posteli Gabriel. Poutníkovo tělo bylo ochablé a nereagovalo. Jako by byl uvězněn v nejpropastnějších hlubinách spánku. Hollis se posadil na kraj postele a dotkl se jeho ruky. Přestože věděl, že Gabriel patrně nemůže nic slyšet, potřeboval s ním mluvit.

„Ahoj, Gabe. Tady je tvůj kamarád Hollis. Nedělej si starosti. Budu tě chránit.“

„To je dobře. To je přesně to, co chceme.“ Hollis se obrátil a ve dveřích uviděl Lipku. „Budeme vám platit pět set liber týdně.“

„Nejsem žoldák a nikdo se mnou tak nebude zacházet.

Budu Gabriela hlídat, protože je to můj kamarád. Ale nejdřív se musím ujistit, že Viki je v pořádku. Rozumíte?“

Hollis vždycky raději volil agresivnější přístup, když se mu někdo pokoušel poroučet, ale teď si nebyl tak jistý.

Lipka se shýbl a z pouzdra na kotníku vytáhl poloautomatickou pistoli ráže 9 mm. Při pohledu na pistoli a chladný výraz na Harlekýnově tváři Hollis usoudil, že je mrtvý muž. Ten hajzl mě tady zabije.

Ale Lipka obrátil pistoli a podal ji pažbou napřed Hollisovi. „Umíte tohle používat, monsieur Wilsone?“

„Jasně.“ Hollis vzal zbraň od Lipky a schoval ji pod košili.

„Matka Požehnaná dorazí na ostrov zítra. Promluví s mademoiselle Fraserovou a zjistí, jestli chce jet do Londýna.

Jsem si jist, že tu mladou dámu za pár dní uvidíte.“

„Díky.“

„Harlekýnovi nikdy neděkujte. Nedělám to proto, že jste mi sympatický. Potřebujeme dalšího bojovníka a vy jste přišel v pravou chvíli.“

Hollis s Winstonem Abosou šli po Chalk Farm Road. Ve většině obchodů v téhle ulici se prodávalo zboží v odbojném duchu: černé kožené motorkářské kalhoty, upíří šaty v gotickém stylu, trička s neslušnými nápisy. Pankáči s jedovatě zelenými vlasy a piercingem v obočí tu postávali v malých hloučcích a bavili se tím, jak je kolemjdoucí občané očumují.

Nakoupili nějaký sýr, chléb, mléko a kávu, a pak Winston zavedl Hollise do neoznačených dveří tetovacího salonu a obchodu, kde prodávali vílí křídla. Pokojík s postelí a televizí byl v prvním patře. Koupelna a kuchyně o kousek dál chodbou.

„Tady budete bydlet,“ oznámil Winston. „Pokud máte nějaké dotazy, budu celý den v obchodě s bubny.“

Když Winston odešel, Hollis usedl na postel a snědl trochu chleba se sýrem. Odněkud z domu sem pronikala vůně kari. Z ulice doléhalo troubení aut. Doma v New Yorku by dokázal najít únikovou cestu, ale teď byl obklopen Mašinerií. Ale všechno bude v pořádku, pokud bude moci obejmout Viki a slyšet její hlas. Její láska mu dodávala pocit síly. Láska dělá člověka větším. Spojuje ho se Světlem.

Než se vydal chodbou ke sprše, přilepil mezi podlahu a dolní hranu dveří kousek žvýkačky. Ve sprše byla plíseň kolem odtoku a voda tekla jen mírně vlažná. Když se oblékl a vracel se do svého pokoje, všiml si, že žvýkačka je přetržená.

Odložil mýdlo a ručník na zem a vytáhl zpod košile pistoli. Ještě nikdy nikoho nezabil, ale teď k tomu dojde.

Byl si jistý, že na něho čekají tabulisté. Zaútočí v okamžiku, kdy vkročí do dveří.

S pistolí v ruce co nejtišeji vsunul klíč do zámku. Jedna, počítal v duchu. Dvě. Tři. Otočil knoflíkem, zvedl pistoli a vrazil do místnosti.

U okna stála Maja. Sama.

31

Časně ráno Maja vylezla na střechu bývalé nemocnice pro koně ve středu Camden Market. Nemocní koně i jatka, to vše zmizelo už na konci viktoriánské éry a dnes zabírají tři poschodí starobylé budovy butiky, kde se prodává ekologicky čisté mýdlo a tibetské modlitební koberečky.

Maji stojící u staré zrezivělé větrné korouhvičky v podobě cválajícího koně si nikdo nevšiml.

Pozorovala, jak jde Hollis tržištěm a vstupuje do cihlového tunelu, který vede ke katakombám. Lipka přespal v bytě za obchodem s bubny, a Hollis jí dá vědět, až francouzský Harlekýn z tajného bytu odejde.

Posledních čtyřiadvacet hodin se pohybovala po Londýně. Když začal Vine House hořet, pomohla Tirákovi a jeho kamarádům dostat se ze zadní zahrady. Všichni čtyři pak poblíž Vauxhall Bridge zastavili taxík, který je dovezl do prázdného bytu v Chiswicku, který patří Rolandovu bratrovi. Svobodní běžci byli zvyklí žít mimo Síť a slíbili, že zůstanou v ilegalitě, dokud úřady nepřestanou vyšetřovat smrt dvou mužů v květinářské dodávce.

Gabriel řekl Tirákovi, že bydlí v obchodě s bubny v Camden Market. Maja usoudila, že Lipka i Matka Požehnaná Poutníka hlídají. Zbytek dne pozorovala vchod do katakomb, až zahlédla Hollise, jak vstupuje do obchodu s bubny. Matka Požehnaná by ji za její neposlušnost zabila, ale Hollis je kamarád. Zařídí, aby mohla bez nebezpečí navštívit Gabriela.

Stála na střeše, když Lipka vyšel z cihlového tunelu vedoucího ke katakombám. Harlekýn s mečem v pouzdře zavěšeným přes levé rameno kráčel na snídani do kavárny na břehu kanálu. O deset minut později vyšel z tunelu Hollis a zamával pažemi. Vzduch je čistý.

Hollis ji provedl kolem bubínků a vyřezávaných afrických sošek do malého nevytopeného pokojíku, kde na posteli leželo Gabrielovo tělo. Maja poklekla na holou betonovou podlahu vedle postele a vzala Gabriela za ruku.

Věděla, že je naživu, ale připadala si jako vdova, dotýkající se mrtvého manžela. Na Skellig Columba viděla světcovu knihu a prostudovala si iluminace znázorňující peklo.

Neměla nejmenší pochybnost, že se tam Gabriel vydal hledat otce.

Všechny dovednosti, které ji Trn i ostatní Harlekýni naučili, jí v tu chvíli připadaly naprosto zbytečné. Nebylo s kým bojovat, nebyl tu žádný střežený hrad s kamennými zdmi a železnými branami. Podstoupila by jakoukoli oběť, jen aby Gabriela zachránila, ale žádná oběť nebyla možná.

Ocelové dveře bytu se s vrznutím otevřely. Hollis se zatvářil překvapeně. „To jsi ty, Winstone?“

Maja vyskočila na nohy a vytáhla pistoli. Ticho. A pak se ve dveřích bytu objevil Lipka. Mohutný muž ani nevytáhl ruce z kapes a mírně se pousmál. „Zastřelíš mě, Majo?

Pamatuj, že musíš mířit níž. Když jsou lidé nervózní, obvykle míří příliš vysoko.“

„Nevěděli jsme, kdo to je.“ Maja zasunula revolver zpět do pouzdra.

„Myslel jsem si, že by ses tu mohla objevit. Matka Požehnaná říkala, že máš ke Gabrielu Corriganovi attachement sentimental. Když sis vypnula satelitní telefon, napadlo mě, že jsi nejspíš odjela z ostrova.“

„Řekls jí to?“

„Ne. Už tak bude dost rozzuřená, až přijede na Skellig Columba a zjistí, že Poutníka hlídá to americké děvče a pár jeptišek.“

„Musela jsem Gabriela vidět.“

„Stálo to za to?“ Lipka usedl obkročmo na jedinou židli v místnosti. „Je ztracený stejně jako jeho otec. Není tu nic – jen prázdná schránka.“

„Já ho zachráním,“ prohlásila Maja. „Jen musím přijít na to jak.“

„To je nemožné. Je pryč. Zmizel.“

Maja chvíli přemýšlela, než znovu promluvila. „Musím si promluvit s někým, kdo toho ví co nejvíc o jiných světech. Znáš někoho tady v Anglii?“

„To není naše starost, Majo. Pravidlo zní, že střežíme Poutníky pouze v tomto světě.“

„Pravidla mě nezajímají. ‚Pěstujte nahodilost.‘ Tak to přece Vrabec napsal, ne? Možná je na čase udělat projednou něco jiného, protože tahle strategie se neosvědčila.“

Poprvé za celou dobu Hollis promluvil. „Má pravdu, Lipko. V tuhle chvíli je Michael Corrigan jediný Poutník na celém světě. A pracuje pro tabulisty.“

„Pomoz mi, Lipko. Prosím. Potřebuju jen jméno.“

Francouzský Harlekýn se zvedl a měl se k odchodu.

Když došel ke dveřím, zastavil se, přenesl váhu z jedné nohy na druhou, jako člověk hledající cestu v temné noci.

„V Evropě je několik odborníků na jiné světy, ale věřit můžeme jenom jednomu. Jmenuje se Simon Lumbroso. Byl to přítel tvého otce. Pokud je mi známo, stále bydlí v Římě.“

„Můj otec přece nikdy žádné přátele neměl. Víš to stejně dobře jako já.“

„Trn tohle slovo použil,“ odpověděl Lipka. „Měla bys tam zajet a zjistit, jak to vlastně je.“

32

Hollis si v tajném bytě právě vařil kávu, když z obchodu s bubny vešel Lipka s mobilním telefonem v ruce. „Právě jsem mluvil s Matkou Požehnanou. Je na Skellig Columba.“

„Řekl bych, že asi nebyla zrovna nadšená, když zjistila, že Maja je pryč.“

„Mluvil jsem s ní jen krátce. Řekl jsem jí, že jste dorazil do Londýna, a ona žádá, abyste přijel na ostrov.“

„Chce, abych hlídal tělo Matthewa Corrigana?“

„To je jediný logický závěr.“

„A co Viki?“

„O mademoiselle Fraserové se nezmínila.“

Hollis nalil Lipkovi šálek kávy a postavil ho na kuchyňský stůl. „Budete mi muset poradit, jak se dostanu do Irska, a taky budu potřebovat člun, abych se dostal do kláštera.“

„Madam říkala, že vás chce mít na ostrově co nejdřív.

Takže… jsem podnikl jiná opatření.“

Hollis brzy zjistil, že „jiná opatření“ znamenají najmout pro cestu na ostrov soukromý vrtulník. O dvě hodiny

později ho Winston Abosa zavezl na White Waltham, maličké letiště s travnatou ranvejí nedaleko Maidenheadu v Berkshire. Tady na parkovišti se Hollis s hnědou obálkou plnou hotovosti v ruce setkal s pilotem, asi šedesátiletým mužem. Jeho zjev – krátce zastřižené vlasy a vzpřímené držení těla – vypovídal o minulosti v armádě.

„Letíte do Irska?“ zeptal se Hollise.

„Ano. Jsem –“

„Nechci vědět, kdo jste. Zato chci vidět peníze.“

Hollis měl pocit, že pilot by klidně zavezl Jacka Rozparovače do dívčí školy, kdyby v obálce našel dostatečný počet eur. O deset minut později už byl vrtulník ve vzduchu a směřoval na západ. Pilot mlčel, až na pár lakonických komentářů ke kontrolní věži. Jediný projev individuality byl agresivní styl, jímž se s řevem přehnal přes nízké kopečky a vzápětí se propadl do zeleného údolí, v němž každé políčko bylo ohrazeno kamennou zdí. V jednom okamžiku prohlásil: „Můžete mi říkat Richarde,“ ale na Hollisovo jméno se nezeptal.

S východním větrem v zádech přeletěli Irské moře a doplnili palivo na maličkém letišti poblíž Dublinu. Letěli nad venkovskou krajinou a Hollis si z výšky prohlížel stohy sena, shluky domků a úzké, jen zřídka přímé silnice. Když

doletěli na západní pobřeží, Richard si sejmul sluneční brýle a začal sledovat GPS zařízení na palubní desce. Pohybovali

se teď tak nízko, že minuli hejno pelikánů letících ve formaci ve tvaru písmene V. Těsně pod nimi se vzdouvaly vlny a vzápětí padaly zpět v záplavě bílé pěny.

Konečně se objevily dvě rozeklané věže Skellig Columba. Richard kroužil kolem ostrova, dokud nezahlédl kus vlající bílé látky přivázané na tyči. Chvíli setrvával ve vzduchu nad improvizovanou vlajkou, a pak přistál na skalnaté plošině. Když se vrtule přestala pohybovat, Hollis slyšel, jak vítr hvízdá v trhlině ve vzduchovém ventilu.

„Na ostrově žije pár jeptišek,“ řekl Hollis. „Určitě by vám rády nabídly trochu čaje.“

„Dostal jsem pokyny, že mám počkat tady v kabině,“

odpověděl Richard. „A dostal jsem příplatek za to, že ty pokyny budu dodržovat.“

„Jak chcete. Možná budete muset chvíli čekat. Je tu jedna Irka, která nejspíš bude chtít do Londýna.“

Hollis vystoupil ze stroje a pohlédl z kamenitého svahu ke klášteru. Kde asi je Viki? pomyslel si. Copak jí neřekli, že přijedu?

Místo Viki přiběhla k vrtulníku Alice a za ní nějaká jeptiška a o pár metrů v závěsu jakási žena s temně rudými vlasy. Alice k němu doběhla první a vyskočila na balvan, aby byla na stejné úrovni jako on. Měla rozcuchané vlasy a zablácené boty.

„Kde je Maja?“ zeptala se.

Bylo to poprvé, co Hollis slyšel její hlas. „Maja je v Londýně. Je v pořádku. Nemusíš si dělat starosti.“

Holčička seskočila z balvanu a běžela dál vzhůru po svahu, jeptiška se zarudlou tváří za ní. Sestra mu kývla na pozdrav a on si povšiml smutného výrazu v jejích očích. Ale vmžiku byla pryč a Hollis se octl tváří v tvář Matce Požehnané.

Irská Harlekýnka měla na sobě černé vlněné kalhoty a koženou bundu. Vypadala menší, než si ji Hollis představoval, a ve tváři měla pyšný, panovačný výraz.

„Vítejte na Skellig Columba, pane Wilsone.“

„Díky za rychlou dopravu.“

„Mluvila s vámi sestra Joan?“

„Ne. Měla to snad udělat?“ Hollis pohlédl ze svahu dolů.

„Kde je Viki? Za tou jsem přece hlavně přijel.“

„Ano. Pojďte se mnou.“

Hollis se vydal za Harlekýnkou stezkou vedoucí dolů ke čtyřem úlům podobným chatrčím na dolní skalnaté terase.

Měl pocit, jako by došlo k autonehodě a teď se mu někdo chystal ukázat vrak auta.

„Už jste někdy dostal hodně tvrdou ránu, pane Wilsone?“

„Samozřejmě. V Brazílii jsem bojoval profesionálně.“

„A jak dokážete takovou ránu přežít?“

„Když se nemůžete vyhnout něčí pěsti, musíte se snažit jít s ní. Pokud tam budete jenom stát jako kus kamene, srazí vás k zemi.“

„To je dobrá rada,“ řekla Matka Požehnaná a zastavila se před jednou chýší. „Přede dvěma dny přiletěly sem na ostrov dva vrtulníky plné tabulistů. Jeptišky s holčičkou utekly do jeskyně, ale slečna Fraserová evidentně zůstala zde, aby chránila Poutníka.“

„Kde je? Co se stalo?“

„Nebude to lehké, pane Wilsone. Ale můžete se podívat sám – jestli chcete.“

Matka Požehnaná otevřela dveře chýše a nechala ho vstoupit jako prvního. Hollis vešel do studené místnosti, kde byly u zdí přistavené kartonové krabice a plastové přepravky. Všude po dřevěné podlaze bylo cosi rozlito.

Trvalo mu pár vteřin, než pochopil, že je to zaschlá krev.

Matka Požehnaná stála za ním. Hlas měla klidný a prostý emocí, jako by mluvila o počasí. „Tabulisté si přivezli sešívance, kteří dokázali prolézt okny. Jsem si jista, že zvířata pak zastřelili a jejich těla hodili do moře.“

Ukázala na cosi zakrytého plastovou plachtou a Hollis okamžitě věděl, že je to Viki. Jako náměsíčník přešel k tělu a stáhl plachtu. Téměř ji nepoznal, ale stopy po zubech na nohou a pažích vypovídaly o tom, že ji zabila zvířata.

Hollis stál nad zmrzačeným tělem a připadalo mu, že zavraždili i jeho. Levá ruka byla jen chuchvalec potrhaného

masa a zlámaných kostí, ale pravá ruka zůstala nedotčená.

Na dlani jí ležel stříbrný medailon ve tvaru srdíčka, a Hollis okamžitě poznal, oč jde. Většina žen v jejich církvi nosila stejný šperk. Když se medailonek otevřel, byla v něm černobílá fotografie Isaaca Jonese.

„Sundala jsem jí ten medailon z krku,“ řekla Matka Požehnaná. „Myslela jsem, že byste možná chtěl vidět, co je uvnitř.“

Hollis vzal medailon do ruky a vsunul nehet pod víčko stříbrného srdíčka. Medailonek se s cvaknutím otevřel.

Prorokův známý obrázek chyběl, místo něj tu našel jen kousek bílého papíru. Pomalu papír rozložil a uhladil na dlani. Viki na něj napsala staromódním plnicím perem sedm slov, a snažila se, aby všechna písmena byla dokonalá: V

mém srdci je Hollis Wilson – navždy.

Šok a bolest vystřídal vztek tak prudký, že měl chuť začít řvát. Ať se tu stalo cokoliv, najde ty chlapy, co ji zavraždili, a všechny do jednoho je zabije. Nikdy si nedá pokoj. Nikdy.

„Už jste viděl dost?“ zeptala se Matka Požehnaná.

„Myslím, že je na čase vykopat hrob.“ Když Hollis neodpovídal, přistoupila k tělu a zakryla je plachtou.

33

Maja vyšla z obchodu s bubny a vydala se do cybercafé na Chalk Farm Road. Lipka řekl, že důvěřuje jen jednomu odborníkovi na jiné světy, Italovi jménem Simon Lumbroso.

Rychlé hledání na internetu ukázalo, že člověk toho jména žije a pracuje jako znalec umění v Římě. Zapsala si adresu a telefon jeho kanceláře, ale nezavolala mu. Rozhodla se, že zaletí do Říma a sejde se s člověkem, který údajně býval přítelem jejího otce.

Rezervovala si letenku a pak se rozjela taxíkem do východního Londýna, kde měla věci v úschově, a vzala si odtud falešné doklady k nové identitě. Pro cestu do Říma se rozhodla pro nejbezpečnější variantu označovanou zkratkou FDSO, falešné doklady skutečné osoby. Znamenalo to, že pas vydal stát a všechny údaje prošly zpracováním Mašinerií.

Tato falešná identita byla pečlivě připravována po celá léta. Když bylo Maje devět let, Trn získal rodné listy několika zemřelých dětí. Jejich fiktivní životní příběhy pak pěstoval jako ovocné stromky, které vyžadují občasné prořezávání a stálé zalévání. Papírově tyto dívky

absolvovaly maturitu a udělaly si řidičský průkaz, začaly chodit do práce a zažádaly si o kreditní karty. Maja dokumentaci aktualizovala dokonce i v době, kdy žila v rámci Sítě a pokoušela se chovat jako občan.

Když britská vláda zavedla biometrické průkazy identity, fyzické údaje zapsané v elektronických pasech musely odpovídat každé falešné identitě. Maja si koupila speciální kontaktní čočky, které jí umožnily oklamat skenery oční duhovky umístěné na letištích, a k tomu i nesmírně křehké plastikové návleky na prsty, které zakryly její ukazováčky.

Některé pasy nesly její skutečnou fotografii, jiné byly vybaveny fotografiemi pořízenými po aplikaci léků měnících fyziognomii.

V průběhu let začala považovat všechny falešné identity za různé aspekty své vlastní osobnosti. S falešným pasem na jméno Judith Strandová se cítila jako ambiciózní mladá designérka. Pas, s nímž se hodlala vydat do Říma, zněl na jméno zemřelého děvčátka z Brightonu, Rebeky Greenové.

Maja se rozhodla, že Rebeka bude umělecky založená bytost, která má ráda elektronickou hudbu.

Vzít si pistoli do letadla by bylo příliš nebezpečné, dokonce i v zavazadle, a tak Maja zanechala revolver ve schránce a vzala si Gabrielův meč-talisman, spolu s dýkou a vrhacím nožem. Všechny tři zbraně ukryla v kovové kostře

skládacího dětského kočárku, který jí před několika lety na zakázku vyrobil jeden ze španělských známých jejího otce.

Z Da Vinciho letiště se do Říma dopravila taxíkem.

Střed Říma leží zhruba v trojúhelníku umístěného vedle Tibery, jehož základnu tvoří známé turistické atrakce, Forum Romanum a Koloseum. Maja se ubytovala v hotelu poblíž severního vrcholu trojúhelníku, nedaleko Piazza del Popolo. Ke každému předloktí si připnula jeden nůž a vydala se na jih směrem k Augustovu mauzoleu a dlážděným uličkám starého města.

Přízemí domů z osmnáctého století zaujímaly turistické restaurace a vznešené butiky. Znuděné prodavačky v těsných sukních postávaly před krámky a po telefonu žvatlaly se svými milenci. Vyhnula se kamerám umístěným v okolí budovy parlamentu a zvolila cestu přes náměstí, kde stojí Pantheon. Ohromná mramorová a zděná stavba, kterou nechal postavit císař Hadrián jako chrám všech bohů, stojí v srdci Říma už dva tisíce let.

Prošla mezi žulovými sloupy portiku. Nervózní energie vydávaná skupinkami turistů a jejich průvodců se rozptylovala v rozlehlém prostoru korunovaném dómem.

Šeptem se domlouvali, když kráčeli přes mramorovou podlahu, aby si prohlédli Raphaelův hrob. Maja zůstala stát uprostřed obrovského chrámu a snažila se vymyslet nějaký plán. Co řekne Lumbrosovi, až se setkají? Dokáže jí poradit, jak zachránit Gabriela?

Před jejíma očima upřenýma do okulu, kulatého otvoru ve střeše dómu, cosi prolétlo. Šedý holub uvězněný v chrámu se pokoušel dostat ven. Zoufale pleskal křídly a stoupal po úzké spirále, ale okulus byl příliš vysoko a holub to pokaždé vzdal pouhých pár metrů od kýžené svobody.

Maja viděla, že pták začíná ztrácet síly. Každý další pokus znamenal nový neúspěch a holub se musel snést o něco níž, tažen k zemi vahou unaveného těla. Byl tak vyděšený a zoufalý, že nedokázal nic jiného než zůstat ve vzduchu, jako by let samotný mohl přinést řešení.

Pocit jistoty, který Maju zaplavil v Londýně, jako by opadal. Když vykročila z chrámu a spěchala po chodnících mezi davy, které se cpaly do autobusů a trolejbusů u Teatro Argentino, připadala si slabá a pošetilá. Obešla zbytky antických staveb uprostřed náměstí a vstoupila do bludiště úzkých uliček, které kdysi dávno za starých časů bývaly židovským ghettem.

Ghetto v minulosti hrávalo stejnou roli jako východní Londýn ve viktoriánské Anglii; bylo to útočiště, kde uprchlíci našli úkryt a spojence. židé žili v Římě už od druhého století před Kristem, ale v šestnáctém století byli zatlačeni do zdí obehnané čtvrti kolem starého rybího trhu.

Dokonce i židovští lékaři, kteří pečovali o italskou šlechtu, směli ghetto opustit pouze za denního světla. A každou neděli se jejich děti musely účastnit mše v kostele sv.

Anděla v Pescherii, kde jim farář vykládal, že přijdou do

pekla. Kostel dosud stál, stejně jako veliká bílá synagoga, která vypadala jako muzeum belle epoque přenesené sem z centra Paříže.

Simon Lumbroso bydlel v patrovém domku poblíž

pobořené budovy Octaviina portiku. Vedle dveří měl na kovové ceduli vyryté jméno a popis činnosti v italštině, němčině, francouzštině, hebrejštině a angličtině: SIMON

LUMBROSO, ZNALEC UMĚNÍ – DOBROZDÁNÍ.

Maja stiskla černé tlačítko zvonku, ale nic se neozvalo.

Zkusila to znovu a tentokrát z reproduktoru ve zdi promluvil mužský hlas: „B uon giorno.“

„Dobré odpoledne. Jdu za panem Lumbrosem.“

„Z jakého důvodu?“ Hlas, před chvíli vlídný a přátelský, zněl najednou příkře a neochotně.

„Uvažuji o koupi nějakého předmětu a chci vědět, jak je starý.“

„Vidím vás na obrazovce a žádný obraz ani sochu s sebou nemáte.“

„Jde o šperk, zlatou brož.“

Bzučák vpustil Maju do domu. Přízemí zabíraly dva propojené pokoje, které vedly na uzavřený dvorek. Byt působil dojmem, jako by někdo sebral vybavení vědecké laboratoře a umělecké galerie, naložil je do nákladního auta a pak je vyklopil právě tady. V předním pokoji zahlédla na stolcích rozmístěné přístroje jako spektroskop, centrifugu a mikroskop, mezi tím bronzové sochy a staré obrazy.

Obešla jakýsi starožitný kus nábytku a vstoupila do zadní místnosti, kde vousatý sedmdesátník u pracovního stolu zkoumal kus pergamenu zdobeného iluminacemi. Na sobě měl černé kalhoty, bílou košili s dlouhými rukávy a černou jarmulku. Jako většině ortodoxních židů mu pod oblečením vykukoval bílý lem tallit katan, plátěného kusu prádla, které se obléká jako pončo a nosí se pod košilí.

Ukázal na list na svém psacím stole. „Ten pergamen je patrně vytržený z Bible, ale písmo je moderní. Středověcí mniši užívali místo inkoustu saze, drcené mušle, a dokonce i vlastní krev. Nemohli si totiž zajet autem do obchodu a nakoupit výrobky chemického průmyslu.“

„Vy jste Simon Lumbroso?“

„Říkáte to trochu skepticky. Mám sice navštívenky, ale neustále je ztrácím.“ Muž si nasadil brýle s tlustými skly, které silně zvětšovaly jeho temně hnědé oči. „Jména jsou v dnešní době choulostivá věc. Někteří lidé přezouvají jména jako boty. A jak se jmenujete vy, signorino?“

„Jsem Rebeka Greenová z Londýna. Zapomněla jsem tu brož v hotelu, ale možná bych vám ji mohla nakreslit, abyste měl představu, jak vypadá.“

Lumbroso se usmál a zavrtěl hlavou. „Obávám se, že potřebuji ten předmět vidět. Jestli je osazený kameny, mohu jeden vyjmout a podívat se, jestli je pod ním patina.“

„Půjčte mi kousek papíru. Možná poznáte ten tvar.“

Lumbroso se sice zatvářil pochybovačně, ale podal jí blok a fix. „Jak si přejete, signorino.“

Maja hbitě načrtla harlekýnskou loutnu. Vytrhla papír z bloku a položila mu ho na pracovní stůl. Starý pán mrkl na ovál se třemi linkami, pak otočil hlavu a zkoumavě se jí zahleděl do tváře. Maja si připadala jako umělecký předmět, který mu někdo přinesl k ocenění. „Ano, ovšemže poznávám ten tvar. Když dovolíte, mohl bych vám poskytnout další informace.“

Přistoupil k velkému sejfu stojícímu u zdi a začal otáčet číselníkem. „Říkáte, že jste z Londýna. Vaši rodiče se narodili ve Velké Británii?“

„Moje matka pocházela ze sikhské rodiny, která žila v Manchesteru.“

„A váš otec?“

„Byl Němec.“

Lumbroso otevřel sejf a vyjmul krabici od bot.

Obsahovala více než stovku dopisů seřazených podle data.

Položil krabici na stůl a listoval obsahem. „O té broži vám nemohu nic říct. Myslím si, že ani neexistuje. Zato ale vím něco o vašem rodišti.“

Otevřel obálku, vytáhl z ní černobílou fotografii a položil ji na stůl. „Myslím, že jste dcera Dietricha Schöllera.

Tak se alespoň jmenoval, než se stal Harlekýnem a dal si jméno Trn.“

Maja si začala prohlížet fotografii a k svému překvapení na ní uviděla sebe samu ve věku asi devíti let, jak sedí s otcem na lavičce v St. James’s Parku. Možná je tehdy vyfotografovala matka.

„Odkud to máte?“

„Psali jsme si s vaším otcem přes čtyřicet let. Mám dokonce vaši fotografii, když jste byla miminko, jestli ji chcete vidět.“

„Harlekýni se nikdy nefotografují, leda na falešný pas nebo nějaký průkaz. Vždycky jsem zůstávala doma, když

jsme se ve škole fotografovali.“

„Váš otec přece jen pár fotografií udělal a uložil je u mě.

Kdepak je, Majo? Psal jsem mu do pražského poštovního boxu, ale všechny dopisy se mi vrátily.“

„Je po smrti. Zavraždila ho Tabula.“

Lumbrosovi vyhrkly slzy do očí – slzy za arogantního násilníka, jejího otce! Hlasitě popotáhl, sáhl po papírovém kapesníku a vysmrkal se. „Tahle novina mě nepřekvapuje.

Dietrich vedl velmi nebezpečný život. Přesto mě ale jeho smrt nesmírně zarmucuje. Byl to můj nejbližší přítel.“

„Myslím, že jste mého otce vůbec neznal. Nikdy v životě žádného přítele neměl. Nikdy nikoho nemiloval, ani mou matku ne.“

Lumbroso se zatvářil užasle a pak zesmutněl. Zvolna zavrtěl hlavou. „Jak to můžete říci? Váš otec si vaší matky velice vážil. Když zemřela, byl hodně dlouho v depresi.“

„O tom nic nevím, vím jen, co se dělo, když jsem byla malá. Otec mě cvičil v zabíjení lidí.“

„Ano, udělal z vás Harlekýnku. Nemám v úmyslu hájit jeho rozhodnutí.“ Lumbroso vstal, přešel k dřevěnému věšáku a sňal z něj černé sako. „Pojďte se mnou, Majo.

Dáme si něco k jídlu. Jak se u nás v Římě říká: raději žádné novinky na prázdný žaludek.“

Starý pán v černém saku a černém klobouku s krempou vedl dívku ghettem. Slunce už zašlo za červené taškové střechy, ale na ulici stále seděli lidé na kuchyňských židlích a povídali si a děti hrály fotbal. Zdálo se, že Majina společníka tu zná každý, sousedům na pozdrav se vždy dvěma prsty dotkl okraje klobouku.

„Před čtyřiceti lety jsem tady prováděl turisty. Tak jsem poznal vašeho otce. Jednoho odpoledne byl jediný, kdo přišel před synagogu. Váš otec byl samozřejmě gój, ale o židovské historii toho hodně věděl. Kladl mi inteligentní otázky a strávili jsme spolu příjemné odpoledne debatou o různých teoriích. Řekl jsem mu, že jsem se velmi rád pocvičil v němčině a že mi nemusí nic platit.“

„To znamená, že vám byl zavázán.“

Lumbroso se usmál. „Ano, tak by to chápal Harlekýn.

Ale to jsem tehdy netušil. V té době utvořila tady v Římě skupinka bohatých mladíků fašistickou bojůvku. V noci chodili do ghetta mlátit židy. Jednou mě chytili u Tibery, jen

pár set metrů odsud. Bylo jich na mě pět. A pak se z ničeho nic objevil váš otec.“

„Pobil je…“

„Ano. Ale co mě překvapilo, byl způsob, jak to udělal. V

boji nedával najevo žádný vztek, byla to jen chladná, soustředěná agrese a naprostý nedostatek strachu. Zmlátil je do bezvědomí a byl by je hodil do řeky, kdybych mu v tom nezabránil.“

„Tohle se spíš podobá mému otci.“

„Od té doby jsme se scházeli a společně jsme chodili po městě a večeřeli. Časem mi Dietrich začal vyprávět o svém životě. Přestože pocházel z harlekýnské rodiny, nepovažoval to za své předurčení. Pokud si vzpomínám, studoval na Svobodné univerzitě Berlín historii, pak chtěl být malířem, a tak odjel do Říma. Někteří mladí muži experimentovali s drogami nebo sexualitou. Pro vašeho otce bylo zakázaným ovocem mít přítele. Nikdy žádného neměl – ani jako student na střední škole.“

Obešli synagogu na Lungotevere a přešli po Ponte Fabrizio na ostrůvek uprostřed Tibery. Uprostřed mostu se Lumbroso zastavil a Maja se zadívala do kalné nazelenalé vody proudící Věčným městem.

„Když jsem dospívala, otec mi říkal, že přátelé člověka oslabují.“

„Potřebujeme přátelství stejně jako jídlo a pití. Chvíli nám to trvalo, ale nakonec se z nás stali tak blízcí přátelé, že

jsme neměli jeden před druhým žádná tajemství.

Nepřekvapilo mě, když jsem se dozvěděl o existenci Poutníků. Mystická odnož judaismu založená na kabale tahle zjevení popisuje. A pokud jde o Tabulu – stačí číst noviny, aby si člověk uvědomil, že jsou tady.“

„Nemůžu tomu uvěřit, že můj otec nechtěl být Harlekýnem.“

„Co vás na tom tak překvapuje? že byl člověk jako my všichni? Myslel jsem si, že se rozešel se svou rodinou a že zůstane v Římě a stane se malířem. Pak se tu objevil jeden španělský Harlekýn a požádal ho o pomoc. A Dietrich se podvolil. Po osmi měsících se vrátil do Itálie už pod harlekýnským jménem. Všechno se změnilo, normální život skončil, ale láska k Římu mu zůstala. Občas jsme se vídali a dvakrát do roka mi psal. Někdy k dopisu přiložil vaši fotografii. Sledoval jsem, jak rostete a stává se z vás mladá dáma.“

„Vycvičil mě na Harlekýnku,“ řekla Maja. „Chápete, co to znamená?“

Lumbroso se jemně dotkl jejího ramene. „Jen vy sama můžete svému otci odpustit. Chci vám říct jen to, že vás miloval.“

Zahloubáni každý do svých myšlenek přešli most do čtvrti Trastevere na druhém břehu řeky. Dvou – a třípatrové domy se tísnily podél úzkých uliček, některé byly hodně

uzounké. Pastelové fasády domů dávno vybledly a po zdech se plazil temný břečťan.

Lumbroso vedl Maju ulicí, která končila na dlážděném náměstí. Jmenovalo se Piazza Mercanti a bylo pusté až na pár racků, kteří se rvali o obsah převržené popelnice. Ječeli na sebe, jako když se Římané hádají kvůli fotbalu.

„Takhle brzy večeří jen turisté nebo invalidi,“

poznamenal Lumbroso. „Ale pro soukromý rozhovor je to příhodná chvíle.“ Vešli do trattorie, kde nebyla ani noha.

Číšník s impozantním knírem je doprovodil ke stolu u zadní stěny a Majin společník objednal láhev pinotu grigio a smažená tresčí filátka jako předkrm.

Maja upila vína, ale jídla se nedotkla. Pohled na otce Lumbrosovýma očima zpochybnil všechny její dosavadní představy. Měl ji Trn opravdu rád? Je vůbec možné, že by se nechtěl stát Harlekýnem? Tyto úvahy ji tak rozrušily, že je rázně odsunula z mysli a soustředila se na účel své návštěvy v Římě.

„Nepřijela jsem se bavit o otci,“ nakousla problém.

„Jistý Harlekýn jménem Lipka mi řekl, že jste odborník na šest světů.“

Starožitník se usmál a dál krájel rybu na malá sousta.

„Jediný skutečný odborník je Poutník, ale vím toho dost.

Setkání s vaším otcem úplně změnilo můj život. Věnoval jsem se povolání znalce umění, ale mou skutečnou vášní bylo bádání o jiných světech. Snažil jsem se získat kdejakou

knihu, deník či dopis, které popisovaly jejich složité propojení.“

Maja mu tichým hlasem odvyprávěla, jak v Los Angeles našla Gabriela a jak se dostali do Evropy. Lumbroso odložil vidličku a pozorné naslouchal, co nalezli na Skellig Columba.

„Myslím, že se Gabriel vydal hledat otce do Prvního světa. Pokud tam uvízl, existuje nějaký způsob, jak ho odtamtud dostat?“

„Ne,“ odpověděl starý pán. „Ledaže byste se tam sama vydala.“

Oba se svorně odmlčeli, když číšník přinesl další chod, těstoviny – gnocchi alla Romana. Maja se jídla ani nedotkla, ale Lumbroso jí nalil další sklenku vína.

„Jak to myslíte? Jak je to možné?“

„Musíte si uvědomit, že staří Řekové a Římané nechápali hranici mezi naším světem a těmi ostatními jako ostrý předěl. I v těch dobách existovali Poutníci, ale staří národové se domnívali, že existují ještě další ‚dveře‘, jimiž

může kdokoli vstoupit do jiných světů.“

„Něco jako průchod?“

„Spíš bych řekl přístupový bod, který může najít každý, kdo opravdu hledá. Moderní analogií by nejspíš byly takzvané ‚červí díry‘ popsané teoretickou fyzikou. Červí díra je jakási zkratka časoprostorem, která umožňuje cestovat zrychleně z jednoho paralelního vesmíru do jiného.

Hodně fyziků se dnes vyjadřuje jako delfská orákula – až na ty rovnice ovšem.“

Starožitník sebral ze stolu ubrousek a otřel si z brady rajskou omáčku. „Při čtení starých autorů vychází najevo, že mnoho posvátných míst v klasickém světě, jako například Stonehenge, bylo vybudováno kolem takových bodů přístupu do jiných světů. Pokud vím, žádný z nich už

neexistuje. Ale staří Římané nám možná zanechali jakýsi návod, jak takový bod najít.“

Maja odložila sklenici. „Něco jako mapu?“

„Něco mnohem lepšího než mapa. Tu můžete ztratit nebo zničit. Ale tenhle návod je uložen pod římskými ulicemi. Jde o Horologium Augusti, obrovské sluneční hodiny vybudované císařem Augustem.“

K jejich stolu opět přišel číšník a Lumbroso s ním prohovořil varianty dalšího chodu. Nakonec se dohodli na telecím na čerstvé šalvěji. Když opět osaměli, nalil i sobě další sklenku vína.

„Horologium pochopitelně nebyl nějaký malý ciferník, jaký mají lidé na zahrádce za domem. Tvořil střed Říma.

Byl to ohromný kruh z bílého travertinu, do něhož byly vloženy bronzové čáry a písmena. Jestli jste šla kolem budovy italského parlamentu na Piazza di Montecitorio, určitě jste si všimla egyptského obelisku, který vrhá stín.“

„Ale ciferník je teď pod zemí?“

„Většina antického Říma je pod zemí. Dá se říci, že každé město má svého ducha, skrytého dvojníka. Němečtí archeologové – shodou okolností mí přátelé – v roce 1970

odkryli malou část ciferníku, ale po roce práci zastavili. Pod římskými ulicemi jsou stále prameny, a jeden tekl přímo přes sluneční hodiny. Byly kolem toho i problémy s bezpečností. Karabiniéři nechtěli archeologům dovolit vykopat chodbu, která by vedla přímo do parlamentu.“

„A jak to souvisí s přístupem do jiných světů?“

„Horologium je víc než sluneční hodiny a kalendář. Pro Římany představovalo především střed vesmíru. Šipky na vnějším obvodu hodin ukazovaly do Afriky a Galie, ale byly tu také směrovky do duchovních bran jiných světů. Jak jsem říkal, naši předkové neměli tak omezený pohled na realitu jako my. První svět chápali jako jakousi provincii na okraji známého světa.

Když němečtí archeologové ukončili práce, větší část ciferníku byla zanesena blátem a zdivem. Ale to už je víc než třicet let a Řím mezitím několikrát postihly povodně.

Nezapomeňte, že celou oblastí protéká podzemní potok. Byl jsem se tam podívat a domnívám se, že dnes je odkryta mnohem větší část hodin.“

„Proč jste se o tom nepřesvědčil?“ podivila se Maja.

„Pokud se tam chce někdo dostat, musí být hodně ohebný a zdatný a –“ Lumbroso se popleskal po břiše, „mnohem méně korpulentní. Potřeboval by kyslíkovou

bombu a masku, aby se mohl ponořit pod vodu. A taky by musel být hodně statečný. Je tam značně nepevné podloží.“

Chvíli oba mlčeli. Maja upila vína. „Co kdybych si koupila potřebnou výbavu?“

„Problém není ve výbavě. Jste dcera mého přítele, což

znamená, že vám pomůžu, ale od záplav ten terén nikdo neprozkoumal. Chci, abyste mi slíbila, že se vrátíte, kdyby to vypadalo nebezpečně.“

První impuls radil Maje říct, že Harlekýni nikdy nic neslibují, ale už jednou pravidlo porušila v Gabrielově případě.

„Vynasnažím se být opatrná, Simone. Víc slíbit nemůžu.“

Lumbroso zmuchlal ubrousek a odhodil ho na stůl.

„Mému žaludku se ten nápad nezamlouvá. To je špatné znamení.“

„Zato já umírám hlady,“ řekla Maja. „Kam se poděl ten číšník?“

34

Příštího večera se Maja a Simon Lumbroso sešli před Pantheonem. Maja si během dne v obchůdku na předměstí nakoupila potápěčské vybavení a všechno nacpala do dvou plátěných pytlů. Také starožitník strávil den nákupy; obstaral pořádnou bateriovou svítilnu, jaké používají těžaři při průzkumu jeskyní. Zadíval se na turisty pojídající na náměstí gelato a usmál se.

„Řecký filozof Diogenes ze Sinope chodil po Athénách s lucernou a hledal poctivého člověka. My hledáme něco stejně vzácného, Majo. Musíte si udělat fotografii – jen jednu – směrovek, které nás povedou do jiných světů.“

Usmál se na ni. „Jsme připraveni?“

Maja přikývla.

Lumbroso ji pak vedl na Campo Marzio, postranní ulici u parlamentu. Asi v polovině bloku se zastavil přede dveřmi mezi čajovnou a obchodem s parfémy.

„Máte paklíč?“ zeptala se Maja. Starý pán sáhl do kapsy saka a vytáhl svazek bankovek. „Tohle je jediný paklíč, jaký v Římě potřebujete.“

Hlasitě zaklepal a jakýsi holohlavý stařík v gumácích jim otevřel. Lumbroso ho zdvořile pozdravil a potřásl mu rukou.

Úplatek mu předal, aniž by se zmínil o něčem tak vulgárním, jako jsou peníze. Plešatec je zavedl do jakési chodby, řekl něco italsky a odešel z domu.

„Co říkal, Simone?“

„Nebuďte hloupý a zamkněte za sebou, až skončíte.“

Chodbou prošli na nádvoří plné dřeva na otop, lešení a plechovek od barvy. Po celá staletí tu v pronajatých bytech bydlely rodiny, ale teď dům zel prázdnotou a štukované zdi nesly špinavé stopy po povodních. Všechna okna byla rozbitá, ale zůstaly v nich železné mříže, teď ovšem zrezivělé, které dodávaly budově vzhled opuštěné věznice.

Lumbroso otevřel jedny dveře. Sestupovali po schodech pokrytých opadanou omítkou, a když došli do sklepa, rozsvítil lampu a otevřel další dveře označené nápisem PERICOLO – NO ENTRI, Nebezpečí – vstup zakázán.

„Dál už není rozvedena elektřina, takže si musíme svítit lucernou,“ vysvětloval. „Dávejte hodně velký pozor, kam šlápnete.“

Držel lampu nízko při zemi a pomalu postupoval chodbou s cihlovými zdmi. Podlahu tvořily překližkové desky položené na betonových překladech. Asi po pěti metrech poklekl u mezery mezi deskami. Maja zůstala stát za ním a nakukovala mu přes rameno. Uviděla Horologium Augusti.

Odkrytá část císařových slunečních hodin tvořila podlahu sklepení s kamennými zdmi širokého asi půldruhého metru a dlouhého zhruba šest metrů. Přestože byly hodiny zatopené, viděla travertinový povrch a několik bronzových čar a řecká písmena. Němečtí archeologové odstranili rozdrolené zdivo a místnost teď připomínala vykradenou hrobku. Jedinou připomínku současnosti představoval kovový žebřík, který vedl od mezery mezi deskami na podlahu sklepení v hloubce necelých tří metrů.

„Běžte první,“ vyzval Maju starožitník. „Podám vám věci a pak slezu dolů s lucernou.“

Maja odložila oba pytle s výbavou na překližkovou desku a svlékla si kabát, zula si boty a stáhla ponožky. Pak sešplhala po žebříku dolů na povrch hodin. Voda byla studená a asi metr hluboká. Když jí Lumbroso podal vaky s vybavením, zavěsila je za stahovací šňůry po obou stranách žebříku.

Zatímco si odkládal klobouk, svlékal sako a zouval boty, prohlížela si sklepení. Jak se pohybovala místností, drobné vlnky se pohupovaly a šplouchaly o zeď. Nerosty obsažené ve vodě proměnily za dlouhá léta bílý travertinový ciferník v zašedlé kvádry. Na mnoha místech byl povrch narušen dírami a pokryt skvrnami. Bronzové čáry a řecká písmena zapuštěná do ciferníku kdysi zlatě zářily a blyštěly se v římském slunci, ale teď byl kov zoxidovaný a písmena matně zelená.

„Nemám rád žebříky,“ řekl Lumbroso. Postavil jednu nohu na nejvyšší příčku, jako by zkoušel, jestli ho žebřík unese, a pak s lampou v ruce pomalu sestoupil dolů. Maja přešla do kouta místnosti a objevila v šedé kamenné zdi vypouštěcí otvor. Měl asi šedesát čtverečních centimetrů a byl úplně zatopený. Horní okraj byl v jedné rovině s povrchem hodin.

„Tudy protéká voda?“

„Přesně tak. Tudy se dostanete dolů.“ Lumbroso postávající ve vodě v bílé košili s dlouhými rukávy, kravatě a černých kalhotách působil zvláštně formálně. „Pokud začne být příliš obtížné se tam pohybovat, okamžitě se vraťte.“

Maja popošla zpět k žebříku a vytáhla z plátěných pytlů potápěčské vybavení. Byl tu opasek se závažími, dvoustupňový regulátor přívodu kyslíku, dýchací maska a kyslíková nádrž o průměru deset centimetrů, dlouhá asi třicet centimetrů. Koupila si také podvodní svítilnu a digitální podvodní fotoaparát, jaký používají turisté při šnorchlování na Bahamách.

„Ta nádrž vypadá hodně malá,“ poznamenal Lumbroso.

„To je takzvaný poník. Říkal jste, že v tunelu není moc místa.“

Maja si nejprve připjala zátěž, připevnila jeden konec regulátoru na kyslíkovou nádrž a přehodila si kolem krku

lanko fotoaparátu. Tunel byl tak úzký, že musela vzít nádrž

do jedné ruky a pevně ji přitisknout k tělu.

„Co mám vlastně hledat?“

„Musíte vyfotografovat všechny latinské nebo řecké nápisy na hodinách. Některé nápisy označují významná města antického světa, kdežto jiné popisují duchovní lokality – přístupové body.“

„Co když budou slova zanesená sutí?“

„Můžete ji odhrnout, ale nedotýkejte se stěn.“

Maja si nasadila masku a připevnila si ji na obličej, pak pustila vzduch a začala dýchat náustkem.

„Hodně štěstí,“ popřál jí Lumbroso. „A prosím vás…

buďte opatrná!“

Maja si klekla na podlahu a ponořila hlavu pod vodu.

Lehla si na břicho a začala se sunout k otvoru ve zdi. Slyšela vlastní dech, bubliny vycházející z regulátoru a škrábavý zvuk vydávaný regulátorem, který táhla po vápencové podlaze. Když se došourala k otvoru, natáhla paži a posvítila si do temnoty pod sebou. Za ta léta si voda vyhloubila v troskách minulosti podzemní tunel. Jeho stěny tvořil slepenec kamení, římských cihel a kusů mramoru. Vypadaly křehké, jako by se všechno mělo co chvíli rozpadnout, ale skutečné nebezpečí představovala současná éra. Aby se budova nezhroutila, kdosi podepřel její základy ocelovými pruty zaraženými hluboko do země, jejichž hroty vyčnívaly do tunelu jako ostří zrezivělých mečů. Maja se odstrkovala

špičkami nohou a postupovala tunelem. Když vzhlédla na rozdrolené zdivo a ocelové pruty, měla pocit, jako by jí nad hlavou spočívala váha celého Říma. Tiskla se tělem k travertinovému povrchu hodin, ale žádná bronzová písmena neviděla.

Regulátor dýchacího přístroje chrčel. Bubliny se jí hrnuly do obličeje. Sunula se centimetr za centimetrem, až

se celým tělem nasoukala do tunelu. Byl tak úzký a nízký, že se v něm nemohla obrátit. Až se bude chtít vrátit do sklepení, bude muset jít pozpátku a odstrkovat se rukama.

Zapomeň na strach, říkával jí Trn. Soustřeď se na meč.

Otec působil dojmem, že nikdy neváhá. A přece strávil v Římě dva roky a snažil se uniknout svému osudu. Maja vytěsnila z mysli všechno kromě tunelu a postupovala stále vpřed.

Po čtyřech nebo pěti metrech tunel zahýbal doprava.

Maja se vyhnula ocelovému prutu trčícímu ze stropu a ocitla se ve větším prostoru připomínajícím podzemní jeskyni.

Povrch hodin tu byl hodně tmavý, ale když se přiblížila, zjistila, že podlaha je osazená latinskými či řeckými bronzovými písmeny.

S baterkou v levé ruce uchopila do pravé fotoaparát a začala mačkat spoušť. Když se pohnula, její tělo vrhalo stín, který pak opět mizel. Sunula se vpřed a kyslíková nádrž jí vyklouzla z ruky a zavadila o stěnu tunelu, z níž se uvolnilo

trochu sutě, která se sesunula na podlahu. Nic dramatického, jen pár oblázků, ale přesto na okamžik pocítila strach.

Ze stěny se začal valit písek a kameny. Na podlahu dopadl pořádný balvan a kutálel se směrem k ní. Udělala ještě pár snímků a začala se sunout zpátky, když tu se zhroutil kus stropu a spadl přímo před ni.

Voda zhoustla pískem. Maja se snažila uniknout, ale něco ji drželo. Ve snaze potlačit paniku přitiskla dlaně na mramorovou podlahu a silně zatlačila. Vytryskl obrovský gejzír bublin a do úst se jí nahrnula voda. Vyčnívající železný prut přerval hadičku přivádějící kyslík. Byla tu uvězněná a neměla žádný kyslík, navíc ztratila svítilnu, takže se zmítala v naprosté tmě. S náustkem pevně v zubech sáhla přes rameno a nahmátla oba konce přetržené kyslíkové trubice. Část, kterou držela v ústech, byla plná vody, ale z hadičky vedoucí od nádrže bublal vzduch. Tahem spojila oba kusy a pevně je stiskla v ruce. Z náustku začal proudit vzduch smíšený s vodou. Maja spolkla vodu a vzduch nasála do plic.

S oběma částmi hadice pevně sevřenými v levé ruce se odstrkovala pravou, pod nohama cítila drsný písek. Její mozek se na celou situaci díval odtažitě jako chodec přihlížející dopravní nehodě, klidně pozoroval a vyvozoval závěry. Nevidí vůbec nic a asi tak za minutu jí dojde kyslík.

Jediná šance je najít tunel, který vede zpět do sklepení.

Když se nohama dotkla stěny tunelu, okamžitě se zastavila a sesmýkla se tělem na stranu. Soustředila se na hrubou strukturu spadaného zdiva. Její život se scvrkl na částečky kostní hmoty, krvinky a buňky měkkých tkání.

Snažila se nezpůsobit další sesuv a sunula se nazpátek centimetr po centimetru. Regulátor slabě zachrčel a pak ucítila na jazyku cosi, co připomínalo popel. Snažila se nadechnout, ale do plic nic nepřicházelo. Nádrž byla prázdná.

Natáhla paže, odstrčila se a prsty u nohou nahmátla ohyb tunelu. Postupovala dál a modlila se, aby se nezachytila o některou tyč. Připadalo jí, že mozek reaguje pomalu, a uvažovala, jestli ztratí vědomí.

Za pár vteřin ucítila na kotnících čísi ruce. Lumbroso ji vytáhl z vody.

„Co se stalo?“ vyptával se. „Viděl jsem, jak se z tunelu vyvalil písek. Jste zraněná? Není vám nic?“

Maja si strhla masku, vyplivla náustek a zalapala po dechu. Plíce jí hořely a cítila se, jako by dostala pěstí do žaludku. Lumbroso na ni dál mluvil, ale ona mu nedokázala odpovědět. Nemohla mluvit a v hlavě jí vířila jediná myšlenka: Jsem živá!

Podvodní fotoaparát se jí klimbal na lanku na krku; podala ho Lumbrosovi jako drahý kámen.

Příštího rána v osm hodin už seděla v zahrádce kavárny na Piazza San Lorenzo in Lucina. Kavárna se nacházela necelých sto metrů od opuštěné budovy se skrytými slunečními hodinami. Přímo pod nohama Maja tušila vrstvy minulosti a tajné řeky plynoucí temnotou.

Když zavřela oči, viděla se zase uvězněná v tunelu pod vodou, ale neměla nejmenší chuť v těch chvílích v duchu prodlévat. Je naživu a v tomto světě. Všechno kolem jí připadalo současně obyčejné i nádherné. Pohladila hladkou mramorovou desku stolku a mladý italský číšník jí přinesl cappuccino a broskvový dort ozdobený snítkou máty.

Nadýchaná lehká poleva měla několik vrstev a sladká broskvová náplň se zvolna rozplývala na jazyku. Na opěradle litinové židle sice viselo pouzdro s mečem, ale Maje prolétl hlavou šílený nápad nechat ho tady a bloumat po náměstí jako docela obyčejná mladá žena – obcházet krámky, čichat k parfémům a zkoušet si hedvábné šátky.

Jen co dojedla dort, dostavil se Lumbroso. Měl na sobě obvyklé tmavé šaty a pod paží svíral diplomatku. „B uon giorno, Majo. Come sta? Velice mě těší, že vás dnes ráno vidím.“ Posadil se a objednal si cappuccino.

„Minulý týden jsem viděl, jaksi nějaký turista objednal cappuccino v pět odpoledne. Tohle je Řím, ne Starbucks!

Číšníka se to hluboce dotklo. Ve všech trattoriích by měli mít velký nápis ‚Zákaz objednávání cappuccina po desáté hodině ranní.‘“

Maja se usmála. „A co espreso?“

„Espreso je v takové situaci vhodné.“ Otevřel koženou tašku a vytáhl papírové desky s lesklými fotografiemi.

„Večer jsem přetáhl fotografie do počítače a vytiskl jsem je na fotografickém papíru. Zvládla jste to skvěle, Majo.

Všechny nápisy jsou dokonale čitelné.“

„Zmiňují se o přístupovém bodu?“

„Na ciferníku jsou jak názvy míst, která náš moderní rozum považuje za ‚reálná‘, tak těch, které nás spojují s oním světem. Podívejte se na tenhle obrázek…“ Položil fotografii na stůl před Maju. „Tohle je latinský nápis a vztahuje se k Aegyptu – to je římské jméno pro Egypt. Po Kleopatřině smrti se Egypt stal součástí římské říše. Vpravo od tohoto latinského nápisu vidíte řecká slova.“

Podal jí další fotografii a upil cappuccina. Maja pozorně zkoumala fotografii s latinskými a řeckými názvy.

„Řecký nápis obsahuje jeden výraz, který znamená ‚vstup‘ nebo ‚brána‘.“ Starožitník vzal fotografii do ruky a začal překládat. „Brána k Bohu byla vzata z Iudaey do Ta Netjer – Země Boží.“

„Jinými slovy – nevíme, kde je vstup.“

„S tím nemohu souhlasit. Pokyn je srozumitelný jako tištěný průvodce, se kterým turisté chodí po Římě. Iudaea je římské jméno provincie, v níž ležel Jeruzalém. Ta Netjer neboli Země Boží se rovněž nazývala Punt. Obecně se soudí, že jde o severní Etiopii.“

Maja pokrčila rameny. „Tomu nerozumím, Simone. Jak by mohla brána – čili přístupový bod – být přenosná?“

„Existuje jen jeden slavný předmět, který byl přenesen z Jeruzaléma do Etiopie. Je to ‚brána‘ v moderní době nazývaná Archa úmluvy.“

„Archa je snad jen legenda,“ namítla Maja. „Jako Atlantida nebo král Artuš.“

Lumbroso se k ní naklonil přes stolek a řekl tiše: „Knihy o králi Artušovi jsem nestudoval, zato o Arše úmluvy toho vím hodně. Je to truhla ze dřeva akátovníku osazená zlatem, s příkrovem z masivního zlata zvaným kapporet. Bible dokonce uvádí její přesné rozměry, je dlouhá asi sto patnáct centimetrů a široká šedesát osm a půl centimetru.

Vytvořili ji Izraelci za pobytu na poušti. Pak ji postavili na vyvýšené místo v prvním chrámu vybudovaném Šalamounem. Běžně se soudí, že Archa obsahovala Desatero přikázání, ale já si myslím, že je mnohem logičtější, že jde o přístupový bod. Byla uchovávána v ‚nejsvětější svatyni‘, ve vnitřním chrámu.“

„Copak nebyla zničena Asyřany?“

„Zřejmě máte na mysli Babyloňany.“ Starožitník se usmál. „Všechny prameny shodně uvádějí, že Archa v chrámu nebyla, když Nabukadnezar vydrancoval Jeruzalém.

Babyloňané pořídili úplný soupis všeho, co ukořistili, ale o Arše tam není ani zmínka. Proslulý Měděný svitek, jeden ze svitků od Mrtvého moře nalezených roku 1947, výslovně

praví, že miškan, přenosný chrám Archy, byl z chrámu před invazí odnesen.

Někteří lidé soudí, že Josiah ukryl Archu někde v Izraeli, ale nápis na slunečních hodinách poukazuje na legendu, že ji Menelech I., syn Šalamouna a královny ze Sáby, odvezl do Etiopie.“

„Takže Archa je v Africe?“

„Není to žádné tajemství, Majo. Můžete se podívat na internet nebo si o tom přečíst desítky knih. V současné době je uložena v kostele Panny Marie Sionské ve městě Axum v severní Etiopii. Střeží ji skupina etiopských kněží a pouze jeden z nich smí do svatyně vstoupit.“

„Vaše teorie má jednu trhlinu,“ namítla Maja. „Jestliže je Archa v Etiopii, proč se ji Izrael nepokusil získat nebo alespoň ochránit?“

„Ale pokusil. V roce 1972 se do Etiopie vypravilo několik archeologů z Izraelského muzea. Od císaře Haileho Selassieho dostali povolení prozkoumat některé historické artefakty. V té době bylo v provincii Wollo katastrofální sucho a císař zoufale sháněl zahraniční pomoc.

Tihle archeologové se vypravili do klášterů na jezeře Tana a do města Axum. Ale světe, div se, nikdy o tom nezveřejnili žádnou zprávu. Za dva týdny po jejich návratu začal Izrael posílat do Etiopie vojenskou a humanitární pomoc. Tato pomoc pokračovala dokonce i po císařově smrti v roce 1975 a trvá dodnes.“ Starý pán se usmál a dopil

cappuccino. „Izraelská, ani etiopská strana tuto pomoc nezveřejňují. Protože pro ni neexistuje žádný politický důvod – pokud ovšem nevěříte v Archu.“

Maja zavrtěla hlavou. „Tuhle teorii si možná vymyslelo pár historiků – a pár etiopských kněží jí chce věřit. Ale proč tedy Izraelci Archu prostě nepopadli a neodvezli ji nazpátek do Jeruzaléma?“

„Protože patří do chrámu, který už neexistuje. Na jeho místě teď stojí Skalní dóm – to je místo, odkud se prorok Mohamed odebral do ráje. Kdyby se Archa vrátila do Jeruzaléma, dvě fundamentalistické frakce, křesťanská a židovská, by chtěly zbořit dóm a znovuvybudovat chrám.

Tím by rozpoutali válku, proti níž by všechny předchozí konflikty vypadaly jako výlet nedělní školy.

Muži a ženy, kteří v současné době stojí v čele Izraele, jsou zbožní židé, ale současně jsou pragmatici. Jejich cílem je trvalé přežití židovského národa, nikoli rozpoutání třetí světové války. Pro všechny zúčastněné bude nejlepší, když

Archa zůstane v Etiopii a když se bude veřejnost utvrzovat v domněnce, že byla zničena už před tisíciletími.“

„Co se stane, když se vydám do Etiopie?“ zeptala se Maja. „Nemůžu přece jen tak přijít do toho kostela a dožadovat se, aby mě pustili k Arše.“

„Samozřejmě že ne. Proto budu muset jet s vámi. V

posledních letech jsem nakupoval artefakty od jednoho etiopského žida, jmenuje se Petros Semo. Požádám ho, aby

nás vyzvedl v Addis Abebě a pomohl nám vyjednávat s kněžími.“

„Archa je tedy přístupový bod do Prvního světa?“

„Nejspíš do všech světů. Texty se v tomto ohledu rozcházejí. Obecný závěr zní, že nejprve musíte poslat napřed svého ducha a pak ho následovat. Myslím, že to znamená, že musíte toužit se tam dostat – celým srdcem.

Zatím jsme opustili pouze historii a vědu. Jestliže projdete touhle branou, necháte za sebou naši realitu.“

„Ale najdu Gabriela?“

„To nevím.“

„Co když ho nenajdu? Dokážu se vrátit do tohoto světa?“

„To taky nevím, Majo. Když studujete klasické mýty o podsvětí, shodují se v jedné věci. Musíte se vrátit stejnou cestou.“

Maja pohlédla na piazzu a na všechnu tu krásu, která ji před chvílí tak okouzlila. Slíbila Gabrielovi, že bude vždycky stát při něm. Pokud odmítne dostát svému slovu, pak ten okamžik mezi nimi ztratí smysl.

„A jak se dostaneme do Etiopie?“

Lumbroso nastrkal fotografie zpět do diplomatky.

„Nejdřív si dáme další cappuccino.“ Kývl na číšníka a ukázal na prázdné šálky.

35

V jižní Anglii právě začínalo jaro. Když Michael vyšel na balkon ve druhém patře sídla Wellspring, všiml si, že na bucích, jimiž obrůstaly okolní vršky, začínají rašit bledězelené lístky. Pod sebou viděl hosty odpolední slavnosti, jak vycházejí z domu a bloumají růžovou zahradou. Číšníci v bělostných sakách podávali sklenky jiskřivého vína a chlebíčky, a kvarteto hudebníků k tomu hrálo Čtvero ročních dob. Přestože včera odpoledne pršelo, dnes, v neděli, bylo tak jasno a teplo, že obloha vypadala jako umělá, jako modrý hedvábný stan klenoucí se nad slavností a hosty.

Wellspringské sídlo bylo jednou z nemovitostí v majetku nadace Zelená země. Zatímco do přízemí a prvního patra měla při různých příležitostech přístup veřejnost, druhé patro

sloužilo

jako

soukromé

apartmá

střežené

bezpečnostním personálem. Michael tu bydlel už týden. Za tu dobu mu paní Brewsterová dokonale vysvětlila oficiální i neoficiální cíle programu výchovy mladých vůdčích osobností. Armádní plukovníci a policejní důstojníci, kteří v růžové zahradě ochutnávali krabí jednohubky, přijeli do

Anglie, aby se poučili, jak mají bojovat s terorismem.

Během třídenního semináře se dozvěděli vše o monitorování internetu, o bezpečnostních kamerách, čipech RFID a totálních informačních systémech.

Zahradní slavnost byla vyvrcholením vzdělávacího procesu. Mladí vůdci se zde seznamovali se zástupci firem, které dychtí instalovat tuto pokročilou technologii v rozvojových zemích. Každý účastník semináře dostal speciální kožené pouzdro na navštívenky, které se začaly rozdávat po první sklence vína.

Michael opřený o zábradlí balkonu sledoval, jak se paní Brewsterová proplétá davem. Mezi tmavými formálními obleky a khaki uniformami upoutával oko její tyrkysový kostýmek. Z dálky vypadala jako molekula kalatyzátoru kápnutá do džbánu plného různých chemických sloučenin.

Seznamovala se, hovořila a loučila se polibkem a navazovala přitom nové vztahy mezi mladými vůdci a těmi, kdo byli ochotni jim sloužit.

Z balkonu Michael prošel francouzskými dveřmi do místnosti, která kdysi bývala ložnicí majitele sídla. Ze stropu na něj zírali bílí štukoví amorci. Matthew Corrigan tu ležel s oholenou hlavou a do mozku měl zavedené senzory.

Přístroje neustále sledovaly srdeční činnost a tělesnou teplotu. Jeden z neurologů prohlásil, že je „načisto mrtvý a přitom stále naživu“.

Michaela zneklidňovalo, že se pořád musí vracet do tohoto pokoje a dívat se na nehybné tělo na stole. Připadal si jako boxer, který zatlačil protivníka do kouta. Vypadalo to, že je po boji, ale otec mu přesto jakýmsi záhadným způsobem vyklouzl a stále unikal.

„Tak tady máme slavného Matthewa Corrigana,“

zahlaholil známý žoviální hlas.

Michael se obrátil a ve dveřích spatřil Kennarda Nashe.

Měl na sobě tmavomodrý oblek s odznakem Zelené země na klopě.

„Zdravím, generále. Myslel jsem, že jste ještě na Temném ostrově.“

„Včera večer jsem byl v New Yorku, ale vždycky se účastním závěrečné slavnosti programu pro mladé vůdce.

Kromě toho jsem si chtěl prohlédnout nejnovější úlovek pana Boonea…“ Nash přešel ke stolu a zadíval se na Matthewa Corrigana.

„Tak tohle je váš otec?“

„Ano.“

Generál šťouchl Matthewa ukazováčkem do tváře.

„Musím přiznat, že jsem trochu zklamán. Čekal jsem mnohem impozantnější osobnost.“

„Pokud by byl ještě aktivní, mohl by vyvolat značný odpor proti berlínskému programu Stín.“

„Ale to se nestane, že?“ Nash se ušklíbl a ani se nesnažil zakrýt pohrdání vůči Michaelovi. „Vím, že jste

zmanipuloval výkonnou radu a nahnal jim strach z tohohle nehybného těla na stole. Pokud jde o mne, Poutníci přestali být faktorem, který je třeba brát v úvahu. Včetně vás – a vašeho bratra.“

„Měl byste si promluvit s paní Brewsterovou. Myslím, že pomáhám Bratřím dosáhnout jejich cílů.“

„Slyšel jsem o vašich návrzích a žádný dojem na mě neudělaly. Paní Brewsterová vždycky skálopevně věřila v naši věc, ale myslím, že napáchala hodně škod, když vám dovolila cestovat po Evropě a plácat nesmysly.“

„Byl jste to vy, kdo mě představil výkonné radě, generále.“

„Byla to chyba a já ji brzy napravím. Je na čase, abyste se vrátil do výzkumného střediska, Michaeli. Nebo se možná můžete připojit ke svému otci v jiném světě. To přece mají Poutníci dělat. Nebo snad ne? Jste vlastně zrůdy, stejně jako naši sešívanci.“

Francouzské dveře zůstaly otevřené a Michael naslouchal, jak smyčcový kvartet plyne ke konejšivému závěru. Pár vteřin nato se ozvalo zaječení zpětné vazby a pak z přenosných reproduktorů zaduněl hlas paní Brewsterové.

„Buďte ví-táni!“ vyslovovala pečlivě. „Dnes je nádherný den, který je vhodným zakončením třídenního sympozia programu mladých vůdců světa. Vaše komentáře, které jsem

při dnešní zahradní slavnosti vyslechla, mě inspirovaly – ne, nejen to, hluboce mě dojaly…“

„Vypadá to, že paní Brewsterová se chystá pronést svůj miloučký projev.“ Nash vrazil ruce do kapes a vykročil ke dveřím. „Jdete taky?“

„To snad není nutné.“

„Ne, jistěže ne. Vy přece nejste doopravdy jeden z nás?

Nebo snad ano?“

Generál samolibě odpochodoval a Michael osaměl s otcovým tělem. Nashovy výhrůžky byly zcela reálné, ale v tu chvíli byl Michael klidný. Rozhodně nemá v úmyslu vrátit se pod zámek ani nemíní odplout do jiných světů.

Ještě má čas jednat. Uzavřel přece spojenectví s paní Brewsterovou. Teď musí na svou stranu získat další Bratří.

V poslední době se zvládl nenuceně bavit s kýmkoli. Od té doby, co dokázal vnímat nepatrné změny, které se ve zlomku vteřiny odehrávaly ve výrazu osoby, s níž hovořil, uměl také volit vhodná slova, aby každého nasměroval tam, kam chtěl.

„Proč jsi to neudělal?“ pronesl k otci. „Proč jsi nesehnal peníze? Proč jsi nezískal moc? A další věci. Místo toho jsi nás nutil se schovávat…“

Čekal, zda otec odpoví, ale ten i nadále mlčel. Michael se odvrátil od nehybného těla a znovu vyšel na balkon. Paní Brewsterová ještě mluvila.

„Vy všichni jste idealisté,“ říkala právě. „A já vzdávám hold vaší síle a moudrosti. Zavrhli jste hloupé slogany těch, kdo hájí takzvané ‚výhody‘ svobody. Svobody pro koho?

Pro zločince a teroristy? Slušní, tvrdě pracující lidé celého světa chtějí pořádek, ne žvásty. Zoufale touží po vůdci.

Děkuji Bohu, že jste připravení vyhovět jejich volání. V

průběhu příštího roku udělá sjednocená Evropa první krok k řádné kontrole veškeré populace. Úspěch tohoto programu bude inspirací pro vlády všech zemí světa.“

Paní Brewsterová pozvedla sklenici. „Připíjím na klid a stabilitu.“

Z davu se ozývalo pochvalné mručení. Po celé růžové zahradě se ve slunci zatřpytily další sklenky.

36

Hollis a Matka Požehnaná zanechali Alici na ostrově a vrátili se do Londýna. Uplynulo sotva čtyřiadvacet hodin a Hollis už přišel s plánem. Jeden ze Svobodných běžců, univerzitní student jménem Sebastian, utekl ke svým rodičům do jižní Anglie, ale Tirák a Roland se nikam nechystali. Tirák strávil hodinu přecházením po dvoupokojovém bytě v Chiswicku a pronášením plamenných řečí proti Tabule, doprovázených máváním rukama. Roland seděl schoulený na stoličce s rukama na kolenou. Když se ho Hollis zeptal, na co myslí, mladík odpověděl tichým zlověstným hlasem: „Zaplatí za to, co udělali.“

V šest hodin se Hollis vrátil do krámku s bubny hlídat Gabriela. Tirák se tam objevil v deset, obcházel nacpanou místnost, prohlížel si africké sošky a prsty ťukal na bubínky.

„To je fakt něco, tendle kšeft,“ prohlásil. „Jako ňákej vejlet do Konga.“

S blížící se půlnocí začínal být nervózní. Pořádal jednu čokoládu za druhou a při každém zvuku sebou trhl.

„Věděj, že tu sem?“

„Ne,“ odpověděl Hollis. „Proč ne?“

„Nemáš se čeho bát. Jen jim řekni, co jsi řekl mně.“

„Já se nebojim.“ Tirák se narovnal a vtáhl břicho. „Ale ta Irčanka se mi nepáčí. Klidně by voddělala každýho, kdo vedle ní zakašle.“

Závora na dveřích tiše klapla a Lipka s Matkou Požehnanou stáli před nimi. Nebyli zrovna nadšení, že tu vidí Tiráka. Matka Požehnaná se instinktivně postavila ke dveřím, za nimiž leželo ve tmě Gabrielovo tělo.

„Vypadá to, že jste si v Londýně našel nového kamaráda, pane Wilsone. Ale nevzpomínám si, že byste nám ho představil,“ pronesla příkře.

„Když se Maja vrátila do Londýna, zachránila Tiráka a jeho kamarády. Řekla mi, kde se schovávají. Jak sami víte, Gabriel pronesl ke Svobodným běžcům řeč. Požádal je, aby zjistili, co Tabula plánuje.“

„Proto nás chtěli vodkrouhnout,“ skočil mu do řeči Tirák. „Řek bych, že někerý lidi moc mluvili po telefonu nebo se vykecávali po internetu. Ale než nám zapálili barák, získali jsme zásadně důležitý informace.“

Matka Požehnaná se zatvářila skepticky. „Pochybuji, že někdo jako vy ví něco zásadně důležitého.“

„Tabula má oficiální ksicht, a to je nadace Zelená země,“

vysvětloval Tirák. „Dělaj tam genetickej výzkum, vozej cizí policajty do Anglie a učej je tu fízlovat lidi po internetu.“

„Víme o programu pro mladé světové vůdce,“ řekla Matka Požehnaná. „Běží už několik let.“

Tirák se postavil mezi buben ze žirafí kůže a sochu bůžka deště. „Naši kámoši v Berlíně říkaj, že Zelená země teďka testuje beta verzi počítačovýho programu, kerej se menuje Stín. Používaj data z RFID čipů a bezpečnostních kamer ke sledování všech lidí ve městě. Pokud se to osvědčí v Berlíně, rozšířej to na celý Německo a pak na celou Evropu.“

Lipka pohlédl na Matku Požehnanou. „Berlín je pro ně dobrá destinace. Mají tam teď počítačové středisko.“

„A my víme, kde to středisko je,“ řekl Tirák. „Jeden běžec, menuje se Tristan, ten barák našel. Je to v mrtvý zóně u bejvalý Berlínský zdi.“

„Tyhle informace nám prozatím stačí. Díky, žes za námi přišel, Tiráku.“ Hollis otevřel přední dveře obchodu. „Ozvu se ti.“

„Víš, kde mě najdeš,“ kývl Tirák a loudal se ke dveřím.

„Chci vědět jenom jednu věc – je Gabriel v pořádku?“

„Nedělejte si starosti,“ odpověděl Lipka. „Je pod naší ochranou.“

„Vo tom nepochybuju. Ale nezapomínejte, že Svobodný běžci vo něm pořád mluví. Díky němu si myslíme, že je přece jenom ňáká nepatrná naděje.“

Tirák vyšel z obchodu a tři bojovníci osaměli. Matka Požehnaná si posunula pouzdro s mečem a přešla přes místnost. „Mohl by svým kumpánům říct o tomhle obchodě.

To znamená, že musíme Poutníka přesunout jinam.“

„To je všechno, co na to řeknete?“ opáčil Hollis. „Copak s tou informací nic neuděláme?“

„Co se děje v Berlíně, není naše věc.“

„Jestli se program Stín osvědčí, zavedou ho vlády všech zemí.“

„Tahle technologie nevyhnutelně přijde,“ namítla Matka Požehnaná.

Hollis se soustředil na stříbrné srdíčko, které mu viselo na krku, a do hlasu se mu vkradl ledový vztek. „Můžete si myslet, co chcete, pobíhat po světě s tím svým zatraceným mečem, ale já nemám v úmyslu nechat Tabulu vyhrát.“

„Chci od vás poslušnost, pane Wilsone, ne iniciativu.

Slepou poslušnost a odvahu bez přemýšlení.“

„Jen proto jste mi ukázala Vikino tělo?“ zeptal se Hollis.

„Chtěla jste ze mě udělat poslušného vojáčka?“

Matka Požehnaná se chladně usmála. „Zřejmě se mi to nepovedlo.“

„Chci zničit lidi, co zabili Viki. Ale udělám to po svém.“

„Neznáte historii Tabuly ani Harlekýnů. Tahle bitva probíhá už několik tisíc let.“

„A podívejte se, jak to dopadá. Vy Harlekýni jste tak zahledění do minulosti, s vašimi milovanými tradicemi, že jste ani nepostřehli, že jste prohráli válku.“

Lipka usedl na lavici. „Nemyslím si, že jsme definitivně poražení. Ale jsme v rozhodujícím okamžiku. Je na čase něco udělat.“

Matka Požehnaná se k němu prudce otočila. Její tvář připomínala strnulou masku, ale temně zelené oči jí plály.

„Takže ty jsi přešel na stranu pana Wilsona?“

„Nejsem na ničí straně, ale je nejvyšší čas postavit se nepříteli. Tabula už se nás nebojí, madam. Příliš dlouho jsme se schovávali.“

Matka Požehnaná začala přecházet stísněnou místností a maně se dotkla pouzdra s mečem. Hollisovi připadalo, že má chuť někoho zabít, jen aby si dokázala, že je naživu. „Máte nějaký návrh?“ zeptala se Hollise.

„Chci jet do Berlína, kontaktovat tamní Svobodné běžce a zničit program Stín.“

„To všechno chcete udělat sám?“

„Už to tak vypadá.“

„To v žádném případě nedokážete – ledaže byste měl s sebou Harlekýna. Jakýkoli úspěšný plán předpokládá mou účast.“

„A co když vás s sebou nechci?“ zeptal se Hollis.

„Nemáte na vybranou, pane Wilsone. Jádro vašeho sdělení je, že chcete být spojenec, ne žoldák. Tak dobře, přijímám váš změněný status. Ale i na spojence je třeba dohlížet.“

Hollis nechal uplynout pár vteřin a pak teprve přikývl.

Matka Požehnaná se nepatrně uvolnila a usmála se na Lipku.

„Nechápu, proč se mnou pan Wilson nechce jet do Berlína.

Vždyť jsem jenom příjemná dáma v nejlepších letech…“

„Oui, madame. Une femme Irlandaise… s velmi ostrým mečem.“

37

Občas přicházel blonďák s copánky a muž v bílém plášti, vytáhli Gabriela z cely a vlekli ho do přízemí do školní tělocvičny. Dlouhá úzká místnost dosud měla po jedné straně lavičky pro diváky a dřevěnou podlahu s červeným pruhem po okraji. Ale místo k hraní basketbalu a badmintonu ji teď užívali k mučení vězňů.

V pekle nejsou žádné nové způsoby mučení. Všechny techniky, jejichž cílem je způsobit bolest, strach a ponížení, byly známy i v Gabrielově světě. Vlci se kdysi dozvěděli o bariérách čtyř živlů, které oddělují jejich svět od ostatních, a tak založili svůj systém mučení na vzduchu, ohni, vodě a zemi.

Při „vzdušném“ výslechu zkroutili Gabrielovi ruce za záda a spoutali mu zápěstí provazem. Druhý konec provazu přivázali k basketbalovému koši a pak ho vytáhli, takže se houpal nad zemí. „Tak co, lítáš?“ ptali se ho. „Jen se trochu prolítni!“ pošklebovali se a rozhoupali ho. Gabriel se houpal sem a tam s rukama málem vytrženýma z kloubních jamek.

Při mučení ohněm nahřívali nad plynovým plamenem kovové tyče a pálili ho jimi. Když přišla na řadu voda,

ponořili mu hlavu do vědra s vodou a pustili ho, teprve když

vdechl do plic vodu.

Nejděsivější však bylo mučení zemí. Jednoho dne mu zavázali oči a vyvlekli ho z cely na plácek holé země za školou. Do jámy vykopané v zemi umístili židli s rovným opěradlem, přivázali ho k ní a pak ho začali pomalu pohřbívat zaživa.

Studená hlína mu postupně pohltila nejprve nohy, pak stehna a boky, od pasu postupovala k hrudníku. Občas vlci přerušili práci a ptali se: „Kde je brána? Jak ji najdeme? Kdo zná cestu odsud?“ Nakonec zemina dosahovala až ke Gabrielovu obličeji. Zasypali ho celého, takže s každým nádechem nabíral do nosu hlínu, a teprve pak ho zase vyhrabali.

Při mučení Gabriel pokaždé uvažoval, jestli otce také chytili. Možná ho drží v zajetí jiná skupina na ostrově, anebo třeba konečně našel bránu zpět domů. Gabriel se snažil představit si, jaké poučení si otec asi z tohoto světa odnesl. Zjištění, že vztek a nenávist mají moc přetrvávat, ho nijak nepřekvapilo, přesto stále cítil v duši hluboký soucit.

Odmítl jíst zbytky jídla, které mu házeli do cely, a hladoví strážní zhltli vše, co v misce zbylo. Postupně začínal slábnout, ale vzpomínky na Maju ho neopouštěly. Viděl živý půvab jejího těla, když spolu cvičili na půdě v New Yorku.

Pamatoval si smutek v jejích očích a dotek její pleti, když se milovali v kapli. Ty chvíle byly pryč, navždy ztracené, ale

občas mu připadaly mnohem skutečnější než všechno ostatní.

Blonďák si říkal pan Dewitt a černoch v bílém pan Lewis. Byli na svá jména nesmírně hrdí, jako by jméno automaticky znamenalo bohatou minulost a možná i jistou budoucnost. Lewis, snad díky bílému plášti, si počínal klidně a seriózně, kdežto Dewitt se choval jako přerostlý školák o přestávce na dvoře. Někdy, když vlekli vězně chodbami, Dewitt vykládal vtipy a hlasitě se chechtal. Oba měli šílenou hrůzu z komisaře hlídek, který v této zóně města vládl nad životem a smrtí.

Tak ubíhal čas. Jednou zase vlekli Gabriela do tělocvičny, kde na něj čekala vana plná vody. Hlídači mu kusem provazu svázali zápěstí před tělem. Vězeň k nim náhle vzhlédl.

„Myslíte si, že je správné tohle dělat?“

Oba se zatvářili překvapeně, jako by podobnou otázku nikdy neslyšeli. Podívali se na sebe a pak Lewis zakroutil hlavou. „Na tomhle ostrově není dobro ani zlo.“

„Co vám říkali rodiče, když jste byli malí?“

„Nikdo z nás tady nevyrost‘,“ zavrčel Dewitt.

„Byly tu ve školní knihovně nějaké knihy? O filozofii nebo o náboženství – třeba Bible?“

Vlci na sebe pohlédli, jako by měli nějaké společné tajemství, a pak Lewis sáhl do kapsy pláště a vytáhl rozedraný školní sešit se stránkami plnými skvrn.

„Tomuhle říkáme bible,“ vysvětloval. „Když začaly boje, pár lidí si uvědomilo, že nepřežijou. Než umřeli, sepsali, kde jsou uložený zbraně a jak zničit nepřátele.“

„Je to něco jako učebnice, jak získat v příštím kole moc a sílu,“ dodal Dewitt. „Lidi si tady ve městě schovávají bible, aby je našli, až začne příští cyklus. Viděls ty slova a čísla na zdech? Čísla jsou většinou šifry k nalezení biblí a schovanejch zbraní.“

„Samozřejmě některý lidi jsou fakt chytrý,“ pokračoval Lewis. „Píšou falešný bible se záměrně nesprávnejma informacema.“ Váhavě podal knížku Gabrielovi. „Možná nám můžeš říct, jestli je tohle falešná bible.“

Gabriel vzal sešit a otevřel ho. Stránky byly hustě popsané instrukcemi, jak najít zbraně a kde zbudovat obranná postavení. Některé listy byly věnovány vysvětlení, proč existuje peklo a kdo v něm žije.

Gabriel vrátil knížku Lewisovi. „Neumím vám říct, jestli je pravá nebo ne.“

„Jo,“ zamumlal Dewitt. „Nikdo nic neví.“

„Tady platí jediný pravidlo,“ řekl Lewis. „Každej dělá, co je pro něj dobrý.“

„Měli byste přehodnotit svou strategii,“ poznamenal Gabriel. „Nakonec vás popraví komisař. Jistě si dá dobrý pozor, aby byl poslední, kdo přežije.“

Dewitt zkrabatil obličej jako malý kluk. „Tak jo. Možná je to pravda. Ale stejně s tím nemůžeme nic dělat.“

„Mohli bychom si pomáhat. Kdybych našel bránu, která vede odsud, mohli byste odejít se mnou.“

„To bys dokázal?“ zeptal se Lewis.

„Musím jenom najít průchod. Komisař říkal, že většina legend se zmiňuje o místnosti, kde se ukládaly školní záznamy.“

Vlci pohlédli jeden na druhého. Strach z komisaře téměř přehlušoval jejich touhu uniknout.

„Možná… možná bych tě tam moh‘ na chvíli vzít, abys tam nakouknul,“ řekl nakonec Dewitt.

„Jestli se dostaneš z Ostrova, tak já jdu taky,“ nedal se Lewis. „Jdeme na to rovnou teď. Všichni jsou z baráku, na zátahu na šváby…“

Strážní rozvázali Gabrielovi zápěstí a pomohli mu vstát.

Pevně ho drželi za paže a spěšně ho vedli prázdnými chodbami z tělocvičny ke kabinetu. Když otvírali dveře, tvářili se ostražitě a vyděšeně. Vtáhli ho dovnitř.

Kabinet se od Gabrielovy poslední návštěvy nezměnil.

Jediné světlo vydávaly malé plamínky z rozbitého potrubí.

Přestože trpěl bolestmi, pozorně vše sledoval. Něco v téhle místnosti bylo. Cesta ven. Ohlédl se přes rameno a zjistil, že

ho Dewitt s Lewisem pozorují, jako by byl kouzelník, který se chystá předvést nějaký efektní trik.

Zvolna se šoural vnější uličkou kolem kovových pořadačů. Když ještě byli s Michaelem malí, hrávali s maminkou za deštivých dnů takovou hru. Schovala nějaký drobný předmět někde v domě a oba kluci ho museli hledat, zatímco ona volala „samá voda“ nebo „přihořívá“. Jednou uličkou tam, druhou zpět. V pracovním prostoru uprostřed místnosti něco bylo. Přihořívá, pomyslel si. Už skoro hoří.

Ne, teď jdeš špatným směrem.

Náhle se rozlétly dveře. Než mohli Lewis s Dewittem zareagovat, už se uličkou hnal hlouček ozbrojených chlapů.

„Seberte jim zbraně,“ zavelel čísi hlas. „Ať vám neutečou.“ Muži popadli oba zrádce a ve dveřích se objevil komisař s revolverem v ruce.

38

Hollis zíral z okna vlaku Eurostar, který se řítil po povlovném svahu a pak vjel do tunelu pod Lamanšským kanálem. Vagon první třídy připomínal kabinu dopravního letadla. Francouzský steward tlačil uličkou vozík a podával snídani – croissanty, pomerančový džus a šampaňské.

Vedle Hollise seděla Matka Požehnaná v usedlém šedém kostýmu a brýlích, neposlušné rudé vlasy měla stažené do úhledného uzlu. Četla si v počítači kódované e-maily a vypadala přitom jako bankéřka na cestě za pařížským klientem.

Na Hollise udělalo dojem, jak bryskně schopná irská Harlekýnka zařídila jejich cestu do Berlína. Během osmačtyřiceti hodin od setkání v obchodě s bubny sehnala Hollisovi solidní oblek, falešný průkaz a veškeré dokumenty k nové identitě. Pracoval teď pro londýnskou filmovou distribuční společnost.

Vlak vyjel z tunelu a řítil se Francií dál na východ.

Matka Požehnaná vypnula počítač a objednala si u stewarda sklenku šampaňského. V jejím chování bylo cosi pánovitého, co donutilo každého sklonit hlavu, když ji

obsluhoval. „Budete si přát ještě něco jiného, madam?“

zaševelil steward uklidňujícím hlasem. „Všiml jsem si, že jste nesnídala…“

„Už jste udělal své,“ odbyla ho Matka Požehnaná. „Nic jiného od vás nepotřebujeme.“ Steward s lahví šampaňského obalenou ubrouskem se vzdálil.

Poprvé od chvíle, kdy odjeli z Londýna, otočila irská Harlekýnka hlavu k Hollisovi a dala najevo, že vnímá, že vedle ní sedí jiná lidská bytost. Ještě před několika týdny by se možná usmál a snažil by se na tuhle náročnou ženu zapůsobit svým kouzlem. Ale vztek vyvolaný Vikinou smrtí byl tak silný a ustavičný, že mu občas připadalo, jako by ho posedl zlý duch.

Matka Požehnaná sejmula z krku zlatý řetízek, na kterém viselo plastikové pouzdro velké jako špaček tužky.

„Vezměte si to, pane Wilsone. To je flash disk. Pokud se dostaneme do počítačového střediska Tabuly, bude vaším úkolem zasunout tohle do USB vstupu. Nemusíte se ani dotknout klávesnice. Disk je naprogramovaný, aby automaticky uložil obsah.“

„Co na něm je?“

„Slyšel jste někdy o banshees? Jsou to bytosti, které kvílí před domem, když v Irsku někdo zemře. A tohle je banshee virus. Nejenže zničí všechna data v počítači, ale i samotný počítač.“

„Kde jste k tomu přišla? Od nějakého hackera?“

„Odpovědná místa ráda svalují vinu za počítačové viry na sedmnáctileté kluky, ale samozřejmě dobře vědí, že nejničivější viry pocházejí z vládních výzkumných laboratoří nebo od zločineckých gangů. Tenhle jsem koupila od bývalých bojovníků IRA, kteří žijí v Londýně.

Specializují se na vynucování peněz na webových stránkách s hazardními hrami.“

Hollis si navlékl řetízek na krk a schoval flash disk pod košili k Vikinu srdíčku. „Co když se tenhle virus dostane na internet?“

„To je velmi nepravděpodobné. Je vymyšlený pro podnikové sítě.“

„Ale stát by se to mohlo?“

„V tomhle světě se může stát spousta nepříjemných věcí.

Můj problém to není.“

„Jsou všichni Harlekýni tak sobečtí jako vy?“ Matka Požehnaná sejmula brýle a věnovala Hollisovi příkrý, kritický pohled. „Nejsem egocentrická, pane Wilsone. Jen se soustředím na určité cíle a ničeho jiného si nevšímám.“

„Takhle jste se chovala vždycky?“

„Nemám potřebu vysvětlovat vám své motivy.“

„Snažím se jenom pochopit, proč se někdo stane Harlekýnem.“

„Nejspíš jsem toho mohla nechat a utéct, ale mně tenhle život vyhovuje. Harlekýni se osvobodili od drobných příkoří všedního života. Nemusíme si dělat starosti, jestli je na zdi v

suterénu plíseň, ani s výpisy z kreditní karty. Nemáme milence, se kterými bychom se hádali, že nechodíme domů včas, ani přátele, kteří by se cítili dotčeni, že jim nezavoláme. Kromě meče nemáme vztah k žádnému majetku. Ani naše jména nejsou důležitá. Čím jsem starší, tím víc práce mi dá vzpomenout si, na jaké jméno mám zrovna vystavený pas.“

„Takže jste šťastná?“

„Štěstí je tak zneužívané slovo, že téměř ztratilo jakýkoli význam. Štěstí samozřejmě existuje, ale je to jen prchavý okamžik. Pokud souhlasíte s myšlenkou, že Poutníci přinášejí do našeho světa pozitivní změny, pak život Harlekýna má smysl. Hájíme právo lidstva na růst a vývoj.“

„Hájíte budoucnost?“

„Ano, to je dobře řečeno.“ Matka Požehnaná dopila šampaňské a odložila sklenku na skládací stolek. Hodnotila Hollise pohledem a on si přitom uvědomoval, že za drsnou osobností se skrývá bystrá a vnímavá mysl. „Zajímá vás takový život? Harlekýni obvykle pocházejí z určitých rodin, ale občas mezi sebe přijmeme někoho cizího.“

„Harlekýni mě nezajímají ani za mák. Chci jenom, aby tabulisti zaplatili za to, co udělali Viki.“

„Jak si přejete, pane Wilsone. Ale musím vás varovat: určitý typ hladu nelze nikdy nasytit. Vím to z vlastní zkušenosti.“

*

Na Gare du Nord dorazili v deset hodin dopoledne a odtud se taxíkem vydali na severovýchodní předměstí Clichy-sous-Bois. Všude se tu stavěly státní byty, ohromné šedé paneláky hrozivě se tyčící nad úzkými uličkami, v nichž se tísnily videoprodejny a řeznické krámky. Ulice byly poseté zčernalými vraky shořelých aut a jediné flíčky pestrých barev představovala vypraná prostěradla a dětské oblečení na šňůrách. Když míjeli ženy v čadorech a hloučky výrostků v bundách s kapucemi, francouzský řidič raději zamkl všechny dveře.

Matka Požehnaná přikázala řidiči, aby je vysadil na zastávce autobusu, a vedla Hollise dlážděnou uličkou k arabskému knihkupectví. Majitel obchodu beze slova přijal obálku s penězi a podal Harlekýnce klíč. Ta vyšla zadními dveřmi z obchodu a klíčem si otevřela vrátka dvorku s plechovou garáží. Uvnitř stál nejnovější model mercedesu.

Vše připraveno do nejmenšího detailu. Palivo v nádrži, láhve s vodou v držácích a klíč v zapalování.

„Jak je to se značkou?“

„Je registrovaná na fiktivní společnost s adresou v Curychu.“

„A zbraně?“

„Měly by být vzadu.“

Matka Požehnaná otevřela kufr a vytáhla lepenkovou krabici, v níž našli její harlekýnský meč a černý plátěný vak, do kterého teď uložila i laptop. Hollis si všiml, že vak obsahuje páčidla, paklíče a malý kanystr tekutého dusíku k oklamání infračervených detektorů pohybu. V kufru ležely ještě dva hliníkové kufříky, které ukrývaly poloautomat belgické výroby a pouzdro s automatickou pistoli ráže 9

mm.

„Kde jste to sehnala?“

„Zbraně se dají vždycky sehnat. Je to jako aukce dobytka v Kerry. Najdete prodejce a licitujete o cenu.“

Harlekýnka odešla na toaletu a převlékla se do černých kalhot a svetru. Otevřela vak s nářadím a vytáhla elektrický šroubovák. „Musím vyřadit černou skříňku auta. Je připojená na airbag.“

„Proč? Vždyť zaznamenává informace jen v případě nehody.“

„To byl původní záměr.“ Matka Požehnaná otevřela dveře u řidiče a sklopila sedadlo. Začala odšroubovávat plastový panel pod volantem. „Zpočátku byly záznamníky událostí míněny jen pro případ nehody. Ale pak začali výrobci do aut instalovat monitorovací zařízení, která umožňují identifikaci řidičů, kteří překračují povolenou rychlost. V dnešní době jsou všechny černé skříňky připojeny k GPS zařízení, takže nejenže vědí, kde vaše auto

je, ale také jestli zrychlujete, brzdíte nebo jestli máte zapnutý bezpečnostní pás.“

„Jak jim tohle mohlo projít?“

Harlekýnka vypáčila panel a odhalila elektroniku airbagu. „Kdyby soukromí mohlo mít náhrobní kámen, stálo by na něm: Netruchlete. Bylo to pro vaše dobro.“

Odbočili na dálnici A2 a přejeli francouzskou hranici do Belgie. Matka Požehnaná se soustředila na jízdu a Hollis zatím připojil satelitní telefon k počítači a kontaktoval Tiráka v Londýně. Ten právě dostal zprávu od berlínských Svobodných běžců. Až tam Hollis s Matkou Požehnanou dorazí, mají se s nimi setkat v činžáku v Auguststrasse.

„Řekl nám jména?“ zeptala se Harlekýnka.

„Dva běžci, jmenují se Tristan a Kröte.“

Irka se usmála. „Kröte je německy ropucha.“

„Je to jenom přezdívka. Vždyť vy si taky říkáte Matka Požehnaná!“

„To jsem si nevybrala sama. Jsem ze šesti dětí. Strýc byl Harlekýn a rodina mě vybrala jako pokračovatelku tradice.

Z mých sourozenců se stali občané, mají zaměstnání a rodiny. Já jsem se naučila zabíjet lidi.“

„Zlobíte se na ně kvůli tomu?“

„Občas mluvíte jako psycholog, pane Wilsone. Je tahle póza společná všem Američanům? Na vašem místě bych se

tolik nešťourala v dětství. Je to ztráta času. žijeme v přítomnosti a klopýtáme vstříc budoucnosti.“

Když přejeli německé hranice, za volant usedl Hollis.

Překvapilo ho, že na německých dálnicích není omezená rychlost. Mercedes uháněl stošedesátikilometrovou rychlostí a skoro všechna auta ho předjížděla. Asi za hodinu uviděli směrovky na Dortmund, Bielefeld, Magdeburk a konečně i na Berlín. Sjeli exitem číslo sedm na Kaiserdamm a za pár minut už se šinuli po Sophie-Charlotten-Strasse. Bylo k půlnoci. Mrakodrapy z oceli a skla zářily, ale chodců už

bylo vidět jen velmi málo.

Zaparkovali v postranní ulici a vytáhli z kufru zbraně.

Oba ukryli pistole ráže 9 mm pod oblečením. Matka Požehnaná schovala meč do kovového pouzdra s popruhem a Hollis vysunul z poloautomatu zásobník a uložil ho do vaku s nářadím.

Uvažoval, jestli dnes v noci zemře. Připadal si uvnitř prázdný, díval se na vlastní život s odstupem. Možná právě tohle v něm Matka Požehnaná viděla. Je dostatečně chladný, aby se mohl stát Harlekýnem. Tohle je šance bojovat za budoucnost, ale Harlekýni budou vždycky lovná zvěř. Bez přátel. Bez milostných vztahů. Není divu, že v Majiných očích viděl takovou osamělost a bolest.

Ukázalo se, že dům na Auguststrasse je zchátralá čtyřpatrová budova. V přízemí bývala Ballhaus Mitte,

dělnická tančírna, kterou teď převzala restaurace a noční klub. Přede dveřmi tu čekali mladí Němci ve frontě, až

budou vpuštěni dovnitř. Kouřili a sledovali jednu vášnivě se líbající dvojici. Když se dveře otevřely, všechny přítomné udeřila zvuková vlna drsné elektronické hudby.

„Jdeme do 4B,“ oznámila Matka Požehnaná.

Hollis se podíval na hodinky. „Jsme tu o hodinu dřív.“

„To je vždycky lepší. Když neznáte kontakt, nikdy se nesmíte dostavit v určenou hodinu.“

Hollis šel za ní do domu a po schodech nahoru. V

budově se zřejmě vyměňovala elektrická instalace, protože zdi byly rozkopané a všechno pokrýval prach z rozbité omítky. Rachot hudby z klubu zněl stále tišeji, až docela umlkl.

Když došli do čtvrtého patra, Matka Požehnaná gestem naznačila svému společníkovi, aby byl zticha. Ticho. Buď připravený. Hollis vzal za kliku bytu číslo 4B a zjistil, že není zamčeno. Mrkl přes rameno. Matka Požehnaná vytáhla pistoli a držela si ji těsně u prsou. Když otevřel dveře, vrazila do bytu.

Byl nacpaný vyřazeným nábytkem. Divan bez nohou, dvě staré matrace, stolky a židle, které k sobě nepatřily.

Všechny zdi polepené fotografiemi Svobodných běžců, jak dělají přemety a salta nazad ve vzduchu a skáčou jako kočky z jedné budovy na druhou. Chlapci a dívky na fotografiích

působili dojmem, jako by se na ně nevztahovaly fyzikální zákony.

„Co teď?“ zeptal se Hollis.

„Počkáme.“ Harlekýnka vsunula pistoli zpět do pouzdra pod ramenem a posadila se na kuchyňskou židli.

Úderem jedné ráno kdosi sešplhal po fasádě. Hollis zahlédl, jak se před oknem bimbají něčí nohy, a pak se jedna noha opřela o ozdobnou římsu. Majitel nohou slezl na parapet, vysunul okno a skočil do místnosti. Byl to asi sedmnáctiletý mladík. Na sobě měl rozdrbané džínsy a mikinu s kapuci, dlouhé černé vlasy spletené do copánků připomínajících dredy a na hřbetech rukou vytetované geometrické vzory.

Za pár vteřin se nad horním rámem okna zaklimbal další pár nohou. Druhému běžci bylo tak jedenáct nebo dvanáct.

Na hlavě měl houštinu kudrnatých vlasů, které mu dodávaly vzhledu divokého dítěte, jež vyrostlo v lese. U pasu měl připnutý digitální záznamník a v uších sluchátka.

Když mladší chlapec vklouzl do pokoje, jeho starší kamarád se uklonil. Choval se trochu přehnaně, působil jako herec, který si je neustále vědom publika.

„Guten Abend. Vítejte v Německu.“

„Vaše lezecké výkony na mě žádný dojem neudělaly,“

pravila suše Matka Požehnaná. „Příště můžete klidně jít po schodech.“

„Myslel jsem si, že je to rychlý způsob, jak vám předvést – jak se to řekne anglicky – svou kvalifikaci. Jsme ze spandauského týmu Svobodných běžců. Jmenuju se Tristan a tohle je můj bratranec Kröte.“

Kudrnatý kluk kýval hlavou v rytmu reprodukované hudby. Náhle si uvědomil, že se na něj všichni dívají. S

plachým výrazem se uklidil k oknu. Hollise napadlo, jestli nechce vylézt na parapet a zmizet.

„Umí anglicky?“ zeptal se Tristana.

„Jenom pár slov.“ Oslovený se obrátil k bratranci.

„Kröte, řekni něco anglicky!“

„Multidimenzionální,“ šeptl kluk.

„Sehr gut!“ Tristan se pyšně usmál. „To se naučil na internetu.“

„Tam jste se taky dozvěděli o programu Stín?“

„Ne. O tom víme od ostatních běžců. Naše kamarádka Ingrid pracovala pro firmu, která se jmenuje Personal Customer. Asi byla v práci dobrá, protože nějakej chlap, jmenuje se Lars Reichhardt, chtěl, aby pracovala v jeho divizi. Každý člen týmu dostal nějakou dílčí informaci, kterou nesměl říct kolegům. Asi před čtrnácti dny Ingrid získala přístup k další části systému a dozvěděla se o programu Stín. A pak jsme dostali e-mail od britských Svobodných běžců.“

„Hollis a já se potřebujeme dostat do počítačového střediska,“ řekla Matka Požehnaná. „Můžete nám pomoct?“

„Samozřejmě!“ Tristan napřáhl ruce, jako by jim nabízel dar. „Zavedeme vás až tam.“

„Budeme muset šplhat?“ zeptala se Harlekýnka.

„Nevzala jsem lana.“

„Nebudete je potřebovat. Dostaneme se tam pod zemí.

Za druhé světové války na Berlín dopadly tisíce bomb, ale Hitler se schovával v bezpečí v bunkru. Většina bunkrů a chodeb ještě existuje. Kröte je zkoumá už od devíti let.“

„Řekl bych, že vy dva nemáte moc času na školu,“

poznamenal Hollis.

„Chodíme do školy – občas. Jsou tam holky, a taky rád hraju fotbal.“

Za pár minut všichni čtyři vyšli z Ballhausu a přešli na druhý břeh řeky. Kröte nesl na zádech nylonový batůžek s vybavením pro pohyb pod zemí. Neustále předbíhal svého bratrance a vypadal přitom jako rozcuchaný skaut. Širokou ulicí došli kolem zoologické zahrady až k památníku zavražděných evropských židů. Pomník holocaustu tvořila obrovská svažující se plocha pokrytá betonovými kvádry různé výšky. Hollisovi připomínaly tisíce šedých rakví.

Tristan jim vysvětlil, že chemikálii proti graffiti, kterou jsou kvádry ošetřeny, dodává odnož společnosti, jež vyrobila cyklon B, používaný ve smrtících komorách v koncentračních táborech.

„Ve válce vyrábějí jedy. V míru bojují se sprejery,“ řekl Tristan a pokrčil rameny. „Všechno je to součástí Mašinerie.“

Opačnou stranu ulice lemovaly stánky se suvenýry a kavárničky. Budova vypadala jako chatrná stavba z překližky s pár kousky skla. Kröte proběhl kolem Dunkin‘

Donuts a zmizel za rohem. Když ho dohonili, už odemykal visací zámek na železném poklopu.

„Kde jste sehnali klíč?“ zeptala se Matka Požehnaná.

„Uřízli jsme zámek, co tam dala radnice, a vyměnili ho za svůj vlastní.“

Kröte otevřel batůžek a vytáhl tři baterky. Sám si připnul na čelo halogenovou svítilnu.

Otevřeli poklop a spěšně slezli po kovovém žebříku.

Hollis se jednou rukou přidržoval příček a druhou tiskl k tělu vak s nářadím. Došli k servisnímu tunelu plnému kabelů a tam Kröte odemkl další zámek na neoznačených železných dveřích.

„Jak to, že si nikdo nevšiml, že jste vyměnili zámky?“

podivil se Hollis.

„Sem se žádnýmu úředníkovi nechce. Chodí sem jenom průzkumníci jako my. Je tady tma a je to tu strašidelný.

Zkrátka Altes Deutschland. Minulost.“

Jeden po druhém prošli železnými dveřmi do chodby s betonovou podlahou. Octli se přímo pod pomníkem, v bunkru, který sloužil Goebbelsovi a jeho podřízeným jako

úkryt při náletech. Hollis očekával něco velkolepějšího, snad zaprášený nábytek a na zdi nacistickou vlajku. Místo toho uviděli ve světle baterek jen betonové zdi s šedobílým nátěrem a nápisem Rauchen verboten. Kouření zakázáno.

„Barva na zdi světélkuje. I po těch letech to funguje.“

Kröte zvolna postupoval chodbou, svítilnu namířenou na zeď. „Licht“ pronesl slabým hlasem.

Tristan doporučil svým společníkům, aby zhasli baterky.

Ve tmě viděli, jak Kröteho lampička zanechává na zdi jasně zelenou šmouhu, která září ještě tři nebo čtyři vteřiny.

Rozsvítili znovu světla a postupovali bunkrem. V jedné místnosti objevili starou kostru postele bez matrace. Další vypadala jako malá nemocnice, i s bílým vyšetřovacím stolem a prázdnou prosklenou skříňkou na léky.

„Rusové znásilnili ženy a ukradli skoro všechno,“

vyprávěl Tristan. „Jen jednu část tohohle bunkru nechali na pokoji. Buď byli moc líní, nebo to i pro ně byl hrozný pohled.“

„O čem to mluvíš?“ zeptala se Matka Požehnaná.

„Když Rusové dobyli Berlín, tisíce Němců spáchaly sebevraždu. A víte, kde to udělali? Na záchodě. To bylo jedno z mála míst, kde člověk mohl být sám.“

Kröte stál u otevřených dveří, vedle nichž četli na zdi nápis Waschraum. Šipky ukazovaly opačnými směry: Männer a Frauen. „V kabinách dodnes zůstaly kostry,“

vysvětloval Tristan. „Můžete se podívat, jestli se nebojíte.“

Matka Požehnaná zavrtěla hlavou. „Ztráta času.“

Ale Hollis téměř proti své vůli vystoupil za mladíkem po třech schodech na dámskou toaletu. Dva světelné kužely odhalily řadu dřevěných kabin. Dveře měly zamčené a Hollis soudil, že se tam musela odehrát víc než jedna sebevražda. Kröte popošel o pár kroků a ukázal na jedny pootevřené dveře téměř na konci řady. Vyčuhovala z nich mumifikovaná ruka připomínající černý pařát. Hollisovi připadalo, jako by se octl v říši mrtvých. Po celém těle mu přeběhl mráz a raději se vrátil do hlavní chodby. „Viděl jste tu ruku?“

„Jo, viděl.“

„A na tomhle stojí Berlín,“ poznamenal Tristan. „Na hromadách mrtvých.“

„Na to kašlu,“ odsekla Matka Požehnaná. „Jdeme.“

Na konci chodby je čekal další kovový příklop, ale tentokrát nezamčený. Tristan popadl držadlo a otevřel průlez. „Teď se dostaneme do staré stoky. Protože tahle oblast byla blízko Zdi, Východní i Západní Německo ji nechaly být.“

Protáhli se pod bunkr do kanálu širokého zhruba dva a půl metru. Po dně tekla čúrkem voda. Povrch se ve světle baterek leskl. Od stropu visely solné stalaktity jako bílé provázky. Rostly tu bílé houby a podivně vyhlížející plísně, které připomínaly hrudky žlutavého tuku. Kröte s čvachtáním pokračoval v chůzi. Když došel na rozcestí,

obrátil se a čekal na ostatní a záře jeho svítilny poskakovala jako světluška.

Po chvíli dorazili k menší rouře, která ústila do hlavního kanálu. Kröte začal německy brebentit se svým bratrancem, ukazoval na rouru a gestikuloval.

„Tady to je. Musíte se asi deset metrů plazit a pak se protlačit dovnitř.“

„O čem to mluvíš?“ zaškaredila se Matka Požehnaná na Tristana. „Slíbil jsi, že nás dovedeš na místo.“

„Do tabulistickýho počítačovýho střediska nevkročíme,“

odpověděl Tristan. „Je to moc nebezpečný.“

„Skutečné nebezpečí je přímo před vámi, mladý muži.

Nesnáším lidi, kteří neplní sliby…“

„Ale my vám prokazujeme laskavost!“

„To je tvoje interpretace, ne moje. Já vím jen to, že jsi se k něčemu zavázal.“

Harlekýnčin chladný pohled a přesné vyjadřování zapůsobily na mladíka hrozivě. Přestal poskakovat a ztuhl uprostřed tunelu. Kröte pohlédl na bratrance a zatvářil se vyděšeně.

Hollis k nim přistoupil. „Půjdu první. Nejdřív to obhlédnu.“

„Počkám deset minut, pane Wilsone. Pokud se do té doby nevrátíte, vyvodím z toho důsledky.“

39

Hollis se plazil vodorovnou rourou ke vzdálené světelné skvrně. Tunel byl úzký a Hollis cítil pod rukama slizkou tekutinu, která mu připadala jako směs motorového oleje a vody. Poměrně rychle se dostal ke kovové odtokové mříži vsazené do rámu na horním konci roury. Mříž dělila světlo vycházející z místnosti nahoře na malé čtverečky a Hollis zůstal ležet těsně pod stínovou sítí.

Přitiskl bradu na prsa a rameny se opřel do mříže.

Ocelový čtverec byl asi osm centimetrů tlustý a hodně těžký, ale Hollis měl silné nohy a mříž zřejmě nebyla zamčená.

Zatlačil směrem vzhůru a trochu ji nadzvedl, opřel se do ní rukama a odsunul ji kousek doprava. Když získal asi deseticentimetrovou mezeru, přesunul se a odsunul mříž po podlaze stranou.

Vytáhl se rukama z kanálu a ihned vytasil pistoli. Octl se v podzemní chodbě lemované elektrickými kabely a vodovodními trubkami. Když se nic nedělo, vrátil se do kanálu a prolezl jím zpět k Matce Požehnané a oběma běžcům.

„Tahle roura vede do chodby pro údržbu. Vypadá to jako bezpečný vstup. Nikdo tam není.“

Tristanovi se viditelně ulevilo. „Vidíte?“ obrátil se k Matce Požehnané. „Všechno je perfektní.“

„O tom pochybuju,“ opáčila a podala vak s nářadím Hollisovi.

„Už můžeme jít?“

„Díky,“ řekl Hollis. „A buďte opatrní.“

Tristanovi se zčásti vrátila sebedůvěra. Vysekl Hollisovi hlubokou poklonu a Kröte mu věnoval široký úsměv.

„Hodně štěstí přejí Svobodní běžci ze Spandau!“

Hollis vlekl vak rourou a Matka Požehnaná se plazila pár metrů za ním. Když konečně stáli oba v údržbářské chodbě, Harlekýnka mu přitiskla rty k uchu. „Mluvte tiše, můžou tu mít hlasové senzory.“

Opatrně postupovali chodbou, až narazili na těžké ocelové dveře s otvorem pro kartu místo zámku. Matka Požehnaná položila vak s nářadím na zem a rozepla zip.

Vytáhla samopal a cosi, co připomínalo kreditní kartu, k níž

byl připojen tenký drát. Harlekýnka zasunula kabel do laptopu, napsala na klávesnici příkaz a vsunula kartu do otvoru.

Pak spolu s Hollisem sledovala obrazovku, na níž se objevilo šest modrých čtverců. Vepsat tříciferné číslo do prvního čtverce trvalo asi minutu, pak se ale proces zrychlil.

Asi za čtyři minuty bylo vyplněno všech šest čtverců a zámek se s cvaknutím odemkl.

„Jdeme dovnitř?“ zeptal se šeptem Hollis.

„Ještě ne. Nemůžeme se vyhnout bezpečnostním kamerám, takže budeme muset použít odstínění.“

Harlekýnka vzala do ruky cosi jako malou videokameru.

„Připevněte si to na rameno. Až otevřu dveře, stiskněte ten stříbrný knoflík.“

Matka Požehnaná sbalila nářadí a Hollis si zatím připnul odstiňovací zařízení na pravé rameno a namířil je vpřed.

„Připraven?“

Se samopalem v ruce otevřela dveře. Hollis vkročil dovnitř, uviděl bezpečnostní kameru a stiskl vypínač přístroje, jako by chtěl natočit videozáznam. Chodbu proťal infračervený paprsek detektoru, dotkl se retroreflexní čočky bezpečnostní kamery a odrazil infračervené světlo zpět ke zdroji. Jakmile přístroj zaměřil pozici bezpečnostní kamery, automaticky na ni namířil zelený laserový paprsek.

„Nestůjte tam,“ napomenula ho Matka Požehnaná.

„Začněte se pohybovat.“

„A co ta kamera?“

„O tu se postará laser. Když se někdo z ostrahy podívá na monitor, uvidí jen záblesk světla.“

Spěšně kráčeli chodbou a zahnuli za roh. Odstiňovací zařízení objevilo další kameru a vyslalo laserový paprsek do středu jejího objektivu. Chodba končila dalšími dveřmi,

které vedly na únikové schodiště. Vyšli po schodech nahoru a zůstali stát na odpočívadle.

„Připravený?“ zeptala se opět Matka Požehnaná.

Hollis kývl. „Pokračujeme.“

„Seděla jsem spoustu měsíců na tom prašivém ostrově,“

poznamenala Harlekýnka. „Tohle je mnohem zábavnější.“

Strčila do dveří, otevřela je a oba vstoupili do suterénní místnosti plné strojů a komunikačního zařízení. Bílý pruh na podlaze vedl k recepci, kde jeden z příslušníků ochranky pojídal sendvič zabalený do voskovaného papíru.

„Počkejte tady,“ přikázala Matka Požehnaná Hollisovi.

Podala mu samopal, vystoupila ze stínu a svižně přešla k recepci. „Nedělejte si starosti! Všechno bude v pořádku! Už

vám volali?“

Strážný se sendvičem stále v ruce zavrtěl hlavou. „Kdo nám měl volat?“

Harlekýnka vytáhla zpod bundy pistoli a vypálila. Kulka zasáhla strážného doprostřed prsou a srazila ho ze židle.

Matka Požehnaná ani nezpomalila. Zasunula pistoli zpět do pouzdra, obešla recepční pult a přistoupila k ocelovým dveřím.

Hollis ji dohonil. „Nemají žádnou kliku.“

„Aktivují se elektronicky.“ Matka Požehnaná zkoumala kovovou krabičku na zdi vedle dveří. „Tenhle skener vidí pomocí infračerveného světla cévy v ruce. I kdybychom o

něm věděli předem, bylo by hodně obtížné vyrobit biologický duplikát. Většina cév není na povrchu vidět.“

„Co uděláme?“

„Když chcete zdolat bezpečnostní překážky, můžete na to jít buďto vyspělou technikou, nebo primitivním násilím.“

Vzala si od Hollise samopal, z vaku s nářadím vylovila zásobník s náboji a zasunula si ho za opasek. Pak namířila zbraň na dveře a pokynula Hollisovi, aby ustoupil stranou.

„Připravte se. Zvládneme to násilím.“

Stiskla spoušť samopalu. Vzduchem zavířily třísky kovu a dřeva a sprška kulek vykrojila při levém okraji dveří nepravidelně rozeklanou díru. Harlekýnka nacvakla do zbraně další zásobník a Hollis zatím prostrčil dírou ruku a opřel se do dveří. Kov zaskřípal o kov a dveře se prudce otevřely.

Hollis jimi proběhl a octl se před skleněnou věží tyčící se nejméně do výše druhého patra. Její vnitřek vyplňovaly vrstvy přístrojů, jejichž mrkající světélka se odrážela ve skleněném povrchu jako miniaturní ohňostroje. Celá stavba vypadala krásně a záhadně, jako by se tu náhle zhmotnila mimozemská kosmická loď.

Ve vzdálenosti asi šesti metrů od věže visel na zdi obrovský monitor. Na něm se promítal obraz Berlína viděný odkudsi mimo budovu. Paralelní svět postaviček generovaných počítačem, které se procházely po náměstí.

Dva vyděšení technici stáli u ovládacího panelu přímo pod

monitorem. Na několik vteřin strnuli, ale pak mladší muž

zmáčkl nějaký knoflík na panelu a rozběhl se přes místnost.

Matka Požehnaná bleskově tasila pistoli, vteřinu vyčkala a pak střelila prchajícího muže do nohy. Technik se rozplácl jak dlouhý tak široký na podlaze, současně začalo blikat poplašné světlo a z reproduktoru na zdi se ozval počítačem generovaný hlas.

„Verlassen Sie das Gebäude. Verlassen Sie das –“

Matka Požehnaná se zatvářila otráveně a umlčela reproduktor kulkou. „My nechceme opustit budovu,“ řekla.

„My se tu máme moc hezky.“

Zraněný muž ležel na boku, držel se za nohu a řval.

Harlekýnka k němu přistoupila a zůstala nad ním stát. „Ani nepípněte a buďte rád, že jste naživu. Nemám ráda lidi, co spouštějí poplašná zařízení.“

Raněný si jí nevšímal. Řval, že chce doktora, a převaloval se sem a tam.

„Žádala jsem vás, abyste byl zticha,“ řekla mu. „To je docela prosté přání.“

Vyčkala pár vteřin, jestli ji raněný poslechne. Když začal znovu řvát, střelila ho do hlavy a přešla k ovládacímu panelu. Zbylý technik byl štíhlý třicátník s krátkými černými vlasy a kostnatým obličejem. Oddechoval tak rychle, že si Hollis pomyslel, že nejspíš omdlí.

„Jak se jmenujete?“ zeptala se ho Matka Požehnaná.

„Günter Lindemann.“

„Dobrý večer, pane Lindemanne. Chceme se jen dostat k USB vstupu.“

„Ne… tady ne,“ vykoktal Lindemann. „Ale ve věži jsou tři vstupy.“

„Výborně. Doveďte nás tam.“

Lindemann je dovedl k posuvným dveřím na jednom boku věže. Hollis si všiml, že stěny jsou patnáct centimetrů silné. Skleněné panely byly vsazené v ocelových rámech. Na zdi vedle věže další skener cév. Lindemann vsunul ruku do krabičky a dveře se s cvaknutím otevřely.

Když vstoupili do sterilního prostředí ve věži, ovanul je studený vzduch. Hollis svižně přikročil ke stanici s počítačem, klávesnicí a monitorem. Stáhl si z krku zlatý řetízek s flash diskem a zasunul disk do portu.

Na obrazovce se odvíjel text ve čtyřech jazycích: zjištěn neznámý virus – vysoký stupeň nebezpečí. Náhle vše zmizelo a pak se objevil červený čtverec, který obsahoval devadesát devět malých čtverečků. Jeden z nich blikal jasnou červení, jako by se ve zdravém těle vyvinula rakovinná buňka.

Matka Požehnaná se obrátila k Lindemannovi. „Kolik strážných je v budově?“

„Prosím, ne…“

„Odpovězte mi,“ přerušila ho rázně.

„Jeden v recepci a dva jsou o patro výš. Ti, co nejsou ve službě, bydlí v bytě přes ulici. Budou tu co nevidět.“

„V tom případě se musím připravit, abych je řádně přivítala.“ Otočila se k Hollisovi. „Řekněte mi, až to bude hotové.“

Odvedla Lindemanna dveřmi ven, kdežto Hollis zůstal u monitoru. Na obrazovce začal blikat druhý červený čtvereček a Hollis uvažoval, jaká bitva asi zuří uvnitř počítače. Zatímco čekal, myslel na Viki. Co by asi řekla, kdyby tu teď stála vedle něj? Smrt strážného a technika by ji hluboce zasáhla. Ze semene rostlinka. Ráda používala tenhle obrat. Cokoliv se dělá s nenávistí, může vyrůst a zastínit Světlo.

Mrkl opět na obrazovku. Zářily na něm dva červené čtverečky a najednou se virus začal zdvojnásobovat každých deset vteřin. Všechna světla na terminálu začala náhle blikat a kdesi ve věži se rozezněla siréna. Za necelou minutu virus počítač přemohl. Monitor byl teď celý červený a pak obraz zmizel.

Hollis vyběhl z věže a uviděl Lindemanna ležícího tváří k zemi. Matka Požehnaná stála tři metry od něj a mířila samopalem na vchod.

„Hotovo. Mizíme.“

Otočila se k Lindemannovi s obvyklým chladným výrazem v očích.

„Neztrácejte čas zabíjením,“ vyzval ji Hollis. „Radši vypadněme.“

„Jak si přejete,“ řekla Harlekýnka, jako by ušetřila nepatrný hmyz. „Tenhle chlap může říct tabulistům, že už se neschovávám na ostrově.“

Běželi zpět do suterénu. Když se vraceli stejnou cestou kolem stojanů s přístroji, místnost náhle rozsvítil příval střel.

Vrhli se na zem za záložní generátor. Kulky z různých směrů provrtávaly teplovod nad jejich hlavami.

Najednou střelba ustala. Hollis zaslechl cvakání muničních pásů nabíjených do ostřelovacích pušek. Kdosi hulákal pokyny v němčině a všechna světla v přízemí zhasla.

Hollis a Matka Požehnaná leželi vedle sebe na betonové podlaze. Červené kontrolky na generátoru vydávaly trochu světla. Hollis viděl temný obrys Harlekýnčina těla, jak si sedá a bere do ruky vak s nářadím.

„Ke schodům je tak třicet metrů,“ zašeptal jí.

„Doběhneme tam.“

„Vypnuli světla,“ odpověděla Irka. „To znamená, že nejspíš mají infračervené zařízení. My jsme slepí, ale oni nás vidí.“

„Co chcete dělat?“ zeptal se. „Zůstat tady a bojovat?“

„Trochu se ochladit,“ odpověděla a podala mu baterku a malý kovový kanystr. Ve vteřině si uvědomil, že v něm je tekutý dusík, který si přinesli k vyřazení detektorů pohybu.

„Vy chcete, abych vás tím polil?“

„Ne na kůži. Postříkejte mi šaty a vlasy. Budu tak studená, že mě neuvidí.“

Hollis rozsvítil baterku a podržel ji v dlani, takže mu světlo prosvítalo mezi prsty. Matka Požehnaná si lehla na břicho a on jí pocákal tekutým dusíkem kalhoty, boty a bundu. Když se obrátila na záda, snažil se nepostříkat jí ruce a oči. Kanystr slabě zabublal a byl prázdný.

Harlekýnka se posadila a rty se jí třásly. Dotkl se její paže a ucítil palčivý chlad. „Chcete samopal?“ zeptal se.

„Ne. Záblesky by jim ukázaly, kde jsem. Vezmu si meč.“

„Ale jak je chcete najít?“

„Používejte rozum, pane Wilsone. Jsou vyděšení, takže budou hlasitě oddechovat a střílet po každém stínu. Nepřítel se většinou porazí sám.“

„Co můžu dělat?“

„Dejte mi pět vteřin a pak začněte pálit z pravé strany.“

Přesunula se na levou stranu a zmizela ve tmě. Hollis vstal a vystřílel celý zásobník samopalu. žoldáci střelbu opětovali z postavení na levé straně místnosti. Za vteřinu uslyšel výkřik a pak další střelbu.

Vytáhl poloautomatickou pistoli, uvolnil zásobník a nabil plnou komoru. Zaslechl, jak kdosi nabíjí ostřelovací pušku, a rozběhl se za zvukem. Z otevřeného výtahu na konci haly vycházelo světlo a v něm se vedle jednoho z přístrojů rýsovala postava. Vypálil na ni.

Další poryv střelby. A pak ticho. Hollis rozsvítil baterku a uviděl tři metry před sebou na zemi mrtvého muže.

Opatrně se pohyboval halou, a přesto málem zakopl o další tělo u klimatizační jednotky. Mělo uťatou pravou ruku.

Přejížděl světlem po hale a u zadní stěny objevil další mrtvolu a čtvrtou u výtahu. Pár metrů před sebou viděl zhroucenou postavu, a když k ní doběhl, zjistil, že je to Matka Požehnaná. Dostala zásah do hrudníku a svetr měla nasáklý krví. V ruce stále svírala jílec meče, jako by jí mohl zachránit život.

„Měl kliku,“ poznamenala. „Náhodný zásah.“ Její hlas ztratil obvyklou drsnost a zněl, jako by se snažila popadnout dech. „Připadá mi správné, že smrt je výsledkem nahodilosti.“

„Vy neumřete,“ řekl Hollis. „Dostanu vás odsud.“

Ztěžka k němu obrátila hlavu. „Nebuďte blázen. Vemte si tohle.“ Napřáhla ruku a přiměla ho vzít si její meč. „Dejte si záležet na výběru harlekýnského jména, pane Wilsone.

Mně ho vybrala matka. Odjakživa jsem ho nesnášela.“

Hollis odložil meč na zem a sehnul se, aby ji zvedl.

Harlekýnka ho veškerou zbývající silou odstrčila.

„Byla jsem krásné dítě. Všichni to říkali.“ Dalším slovům už nebylo rozumět. Z koutku úst jí začala vytékat krev. „Krásná holčička…“

40

Když bylo Maje osmnáct, poslali ji do Nigérie vyzvednout obsah bezpečnostní schránky v jedné bance v centru Lagosu. Padlý britský Harlekýn jménem Zelenáč tam zanechal hrst diamantů a Trn potřeboval peníze.

Na lagoském letišti nešel proud a všechny dopravníky byly mimo provoz. Když čekala na zavazadla, dalo se do deště. Trhlinami ve stropě tekla špinavá voda. Podplatila všechny uniformované osoby a vešla do letištní haly, kde ji obklopil houf Nigérijců. Taxikáři se prali o její zavazadla, ječeli a oháněli se pěstmi. Snažila se protlačit k východu, když vtom ucítila, jak ji někdo tahá za kabelku. Asi tak osmiletý zloděj se snažil přeříznout kožený řemen, a ona mu musela vykroutit nůž z ruky.

Přílet na Boleovo mezinárodní letiště v Etiopii byl úplně jiný zážitek. Maja se Simonem Lumbrosem dorazili hodinu před svítáním. V letištní budově bylo čisto a klid a úředníci pasové kontroly neustále opakovali tenastëllën, což v amharštině znamená „kéž je vám dopřáno zdraví“.

„Etiopie je konzervativní země,“ vysvětloval Lumbroso.

„Nikdy nezvyšujte hlas a vždy buďte zdvořilá. Etiopané se obvykle oslovují křestním jménem. U mužů neškodí přidat ato, to znamená ‚pan‘. Jelikož nejste vdaná, budou vám říkat weyzerit Maja.“

„Jak se tady zachází se ženami?“

„Mají volební právo, vedou podniky a navštěvují univerzitu v Addis Abebě. Vy jste faranji – cizinka, takže patříte do zvláštní kategorie.“ Starý pán mrkl na Majino cestovní oblečení a souhlasně kývl. Měla na sobě volné plátěné kalhoty a bílou košili s dlouhými rukávy. „Jste decentně oblečená, to je důležité. Odhalovat ramena nebo kolena se tady považuje za neslušné.“

Prošli kolem celní přepážky do příletové haly, kde na ně čekal Petros Semo, malý útlý muž s temně hnědýma očima.

Lumbroso starého kamaráda o hodně převyšoval. Třásli si rukama snad celou minutu a přitom brebentili hebrejsky.

„Vítám vás v naší zemi,“ obrátil se Petros k Maje.

„Půjčil jsem si na cestu do Axa Land Rover.“

„Mluvil jsi s církevními hodnostáři?“ zeptal se Lumbroso.

„Ovšem, ato Simone. Všichni mě dobře znají.“

„Znamená to, že se smím podívat na Archu?“

„To vám nemůžu slíbit. U nás v Etiopii říkáme Egziabher Kale – když tomu bude chtít Bůh.“

Vyšli z letištní haly a nastoupili do bílého Land Roveru, dosud označeného logem norské humanitární organizace.

Maja si sedla dopředu vedle Petrose a Lumbroso zaujal místo vzadu. Před odjezdem z Říma Maja poslala do Addis Abeby Gabrielův japonský meč. Byl dosud zabalený v kartonové krabici, kterou jí teď Petros podal, jako by to byla bomba.

„Promiňte, že jsem tak smělý, weyzerit Majo. To je vaše zbraň?“

„Tenhle meč je talisman a vyrobili ho ve třináctém století v Japonsku. Říká se, že Poutník si může do jiných světů vzít talisman. Nevím, jak je to s námi obyčejnými smrtelníky.“

„Myslím, že jste první Tekelakai v Etiopii po mnoha letech. Tekelakai je obránce proroka. Mívali jsme jich tady u nás hodně, ale v dobách politického neklidu byli všichni pochytáni a zabiti.“

Směřovali na sever, a proto museli projet Addis Abebou, největším etiopským městem. Bylo časné ráno, ale ulice už

byly ucpané modrobílými taxíky, dodávkami, náklaďáky a zaprášenými žlutými autobusy veřejné dopravy. Centrum tvořily moderní hotely a vládní budovy obklopené tisíci domky o dvou místnostech s plechovou střechou.

Hlavní ulice připomínaly řeky, do nichž se vlévaly prašné cesty a blátivé stezky. Chodník lemovaly pestře natřené stánky, v nichž Etiopané prodávali úplně všechno,

od syrového masa až po pirátské kopie hollywoodských filmů. Většina mužů byla oblečena v západním stylu. V ruce nesli deštník nebo krátkou vycházkovou hůlku zvanou dula.

ženy měly na nohou sandály, na sobě bohatě nabírané sukně a bílé šály těsně obtočené kolem horní poloviny těla.

Na kraji města se musel vůz prodírat stády koz hnaných do města na porážku. To ovšem byla jen předehra k dalším setkáním se zvířaty – tu a tam kuřata, ovce a zvolna se sunoucí stáda hrbatých afrických krav. Kdykoli zpomalili, děti u cesty zahlédly dva cizince v autě. Malí kluci s oholenými hlavami a tenkýma nohama běželi podle auta kilometr či dva, mávali a se smíchem volali anglicky: „Vy!

Vy!“

Simon Lumbroso se opřel o opěradlo svého sedadla a zasmál se. „Myslím, že můžeme s jistotou říci, že jsme právě opustili Mašinerii.“

Projeli nízkými vršky porostlými blahovičníky a pokračovali prašnou cestou skalnatou horskou krajinou stále na sever. Období dešťů minulo už před několika měsíci, ale tráva byla dosud žlutozelená s občasnými bílými a fialovými skvrnami květin, jimiž se zdobí kostely o svátku Meskel, nalezení kříže. Asi šedesát kilometrů od hlavního města minuli dům obklopený ženami v bílém. Z otevřených dveří znělo pronikavé kvílení a Petros vysvětlil svým společníkům, že ten dům navštívila smrt. O tři vesnice dál ji znovu potkali. Když vyjeli ze zatáčky, málem se srazili s

pohřebním průvodem. Muži i ženy zahalení v šálech nesli černou rakev, zdálo se, že pluje nad jejich hlavami jako člun na bílém moři.

Etiopští kněží ve vesnicích byli oděni do bavlněných tóg zvaných šammas a na hlavách měli velké bavlněné čepice, které Maje připomínaly kožešinové čapky, jaké se nosí v Moskvě. Na začátku serpentin sestupujících do údolí Modrého Nilu stál u silnice kněz s černým deštníkem se zlatými třásněmi. Petros zastavil a dal mu nějaké peníze, aby se pomodlil za jejich bezpečný návrat. Sjížděli do údolí a kola Land Roveru dělilo od okraje srázu jen pár centimetrů.

Když Maja vyhlédla z postranního okénka, viděla jen oblohu s mraky. Připadalo jí, jako by ujížděli dvěma koly po silnici a druhými dvěma ve vzduchu.

„Kolik jsi dal knězi?“ zeptal se Lumbroso.

„Moc ne. Padesát birrů.“

„Příště mu dej sto,“ zamumlal Lumbroso, když Petros najel do další prudké zatáčky.

Po kovovém mostě překročili Nil a začali znovu stoupat z údolí ven. V krajině teď převládaly kaktusy a pouštní vegetace. Kozy stále blokovaly dopravu, ale teď míjeli také karavany velbloudů s dřevěnými nosiči připevněnými na hrbech. Lumbroso na zadním sedadle usnul s kloboukem přimáčknutým na okno. Zaspal díry v silnici a kameny na cestě rachotící mezi disky a koly, supy rýsující se na modré obloze a zaprášené náklaďáky, které sténaly do všech kopců.

Maja stáhla okénko, aby se nadýchla čerstvého vzduchu.

„Mám s sebou eura i dolary,“ řekla Petrosovi. „Co kdybych nabídla knězi dar? Pomohlo by to?“

„Peníze mohou vyřešit hodně problémů,“ odpověděl.

„Ale tady je řeč o Arše úmluvy. Je pro Etiopany velmi důležitá. Kněží by se v této záležitosti nedali pohnout k rozhodnutí úplatkem.“

„Co si o tom myslíte vy, Petrosi? Je Archa pravá?“

„Rozhodně má moc. To je vše, co mohu říct.“

„Myslí si izraelská vláda, že je pravá?“

„Většina etiopských židů žije dnes v Izraeli. Pomocí Etiopii nemůže Izrael vůbec nic získat, a přesto ji i nadále poskytují.“ Petros se pousmál. „To je určitě zvláštní a stojí to za zamyšlení.“

„Legenda praví, že Archu odvezl do Etiopie syn krále Šalamouna a královny ze Sáby.“

Petros přikývl. „Další teorie praví, že byla z Jeruzaléma odvezena, když král Manasses přinesl do Šalamounova chrámu bůžka. Někteří badatelé soudí, že byla nejprve dopravena do židovské osady na ostrově Elefantina na horním Nilu. Když o mnoho století později na osadu zaútočili Egypťané, byla přemístěna na jiný ostrov uprostřed jezera Tana.“

„A teď je v Axu?“

„Ano. Je uložena ve speciálně zbudované svatyni. K

Arše se smí přiblížit jen jeden kněz, a to jen jednou do roka.“

„Takže proč by mi měli dovolit, abych tam vstoupila?“

„Jak jsem vám říkal na letišti, máme dlouhou tradici válečníků chránících Poutníky. Tomu by kněží měli rozumět. Ale vy osobně představujete složitý problém.“

„Protože jsem cizinka?“

Petros se zatvářil rozpačitě. „Protože jste žena. Tekelakai ženského pohlaví jsme u nás neměli už nějakých tři sta nebo čtyři sta let.“

Když projížděli horami do severní Etiopie, dalo se do deště. Silnice vedla pochmurnou krajinou zbavenou vegetace, s výjimkou terasovitých políček, občasných farem a pár blahovičníků zasazených jako větrolamy. Všechny domy, školy, policejní stanice byly postaveny z kvádrů žlutého pískovce. Ploché plechové střechy lemovaly vyrovnané kameny a kamenné zídky šplhaly i po úbočí kopců v marné snaze zastavit erozi.

Maja s mečem na klíně se dívala z okna. Jediné zajímavé body v tomto kraji představovali lidé. V jedné vesnici měli všichni muži na nohou modré gumáky. V jiné stála u odpadního příkopu tříletá holčička a držela mezi palcem a ukazováčkem vejce. Byl pátek a farmáři mířili na trh. Jejich

deštníky nadskakovaly a pohupovaly se jako armáda pestrobarevných hub pochodující do kopce.

Když dorazili do Axa, byl už večer. Přestalo pršet, ale ve vzduchu zůstávala jemná mlha. Petros vypadal napjatě a ustaraně. Každou chvíli pohlédl na Maju a Lumbrosa.

„Buďte připravení. Kněží vědí, že přijedeme.“

„Co se bude dít?“ zeptal se Lumbroso.

„Nejdřív budu mluvit já. Maja by měla mít u sebe meč, aby bylo jasné, že je Tekelakai, ale kdyby ho tasila, mohli by ji zabít. Mějte na paměti, že tihle kněží ochotně zemřou, jen aby ochránili Archu. Do svatyně násilím neproniknete.“

Kostelní blok ve středu města tvořila směsice moderní nevkusné architektury a šedých kamenných zdí kostela Panny Marie Sionské. Petros zaparkoval Land Rover na ústředním nádvoří a všichni vystoupili. Stáli v mlze a čekali, že se něco stane, a nad hlavou jim pluly bouřkové mraky.

„Tam… tam je Archa,“ zašeptal Petros. Maja pohlédla vlevo a spatřila betonovou budovu ve tvaru krychle s etiopským křížem na střeše. Ocelové okenice a železné mříže kryly úzká okna a dveře halila červená plastová plachta.

Náhle ze všech okolních budov začali vycházet etiopští kněží. Přes bílá roucha měli přehozené pláště odlišných barev a na hlavách nejrůznější pokrývky. Většinou byli staří a hubení. Objevili se však také tři mladíci s ostřelovacími

puškami, kteří se rozestavili do trojúhelníku a hlídali Land Rover.

Kněžích bylo dohromady asi dvanáct. Vtom se otevřely postranní dveře kostela Panny Marie Sionské a z nich vyšel stařec v neposkvrněném bílém rouchu a malé čepičce. S

dulou s vyřezávanou rukojetí v ruce udělal jeden pomalý krok, pak další. V naprostém tichu slyšeli šourání jeho sandálů po dlážděném chodníku.

„To je Tebaki,“ vysvětlil svým společníkům Petros.

„Ochránce Archy. Jediný člověk, který smí vstoupit do svatyně.“

Když se stařec dobelhal do vzdálenosti asi pěti metrů od auta, zastavil se a pokynul rukou. Petros se k němu zvolna přiblížil, třikrát se poklonil a pak začal vášnivě řečnit v amharštině. Občas ukázal na Maju, jako by odříkával dlouhý seznam jejích ctností. Jeho litanie trvala asi deset minut.

Když skončil, obličej měl zalitý potem. Kněží vyčkávali, co řekne ochránce. Hlava se mu třásla, jako by o věci uvažoval, pak krátce promluvil amharsky.

Petros se rozběhl zpět k Maje. „Je to dobré,“ zašeptal jí.

„Vypadá to slibně. Jeden starý mnich na jezeře Tana předvídal, že do Etiopie přijede mocný Tekelakai.“

„Muž, nebo žena?“ zeptala se Maja.

„Muž – možná – ale jsou kolem toho dohady. Ochránce zváží vaši žádost. Chce, abyste něco řekla.“

„Poraďte mi, co mám dělat, Petrosi.“

„Vysvětlete, proč by vám měli dovolit vstoupit do svatyně.“

Co ode mě chtějí slyšet? uvažovala Maja. Nejspíš se dotknu jejich tradice a oni mě odprásknou. S rukama mírně rozpaženýma, aby se ani nedotkla meče, udělala pár kroků vpřed. Poklonila se ochránci a myslí jí bleskla věta, kterou Petros pronesl na letišti.

„Egziabher Kale,“ řekla amharsky. Bude-li to vůle Boží.

Pak se znovu uklonila a vrátila se k autu.

Petrosova ramena se uvolnila, jako by právě odvrátila pohromu. Maja zaslechla, jak se Simon, který stál za ní, tiše zasmál a neslyšně pronesl: „Brava.“

Ochránce chvíli mlčky stál a zvažoval její slova, pak cosi řekl Petrosovi. Obrátil se a s hůlkou v ruce se začal šourat zpět k hlavní svatyni. Ostatní kněží ho následovali, venku zůstali jen tři mladíci s puškami.

„Co se teď stalo?“ zeptala se Maja.

„Nezabijí nás.“

„Alespoň nějaký úspěch,“ komentoval Lumbroso.

„Tady jsme v Etiopii, takže porada musí být dlouhá,“

vysvětloval Petros. „Rozhodnutí je na ochránci, ale nejprve vyslechne názor všech kněží.“

„Co budeme teď dělat, Petrosi?“

„Dáme si něco k večeři a odpočineme si. Později se sem vrátíme a zjistíme, jestli vás pustí dovnitř.“

Maja nechtěla večeřet v hotelu, kde by se mohli potkat s turisty, a tak Petros zajel do baru s restaurací za městem. Po večeři se podnik začal plnit a na malé pódium vystoupili dva hudebníci. Jeden si nesl buben, jeho kolega měl v rukou nástroj s jednou strunou zvaný masinko, na který se hraje prohnutým smyčcem podobně jako na housle. Zanotovali pár skladeb, ale nikdo jim nevěnoval pozornost, dokud malý chlapec nepřivedl do sálu slepou ženu.

Byla robustní postavy a měla dlouhé vlasy, na sobě měla bílé šaty s nabranou sukní a několik měděných a stříbrných náhrdelníků. Usadila se na stoličce uprostřed pódia s nohama mírně od sebe, jako by se chtěla bezpečně ukotvit k zemi. Pak vzala do ruky mikrofon a začala zpívat silným hlasem, který zněl v každém koutě sálu.

„To je zpěvačka chvalozpěvů. Tady na severu je velmi slavná,“ vysvětloval Petros. „Když jí zaplatíte, zazpívá o vás něco pěkného.“

Bubeník tloukl do svého nástroje a proplétal se davem.

Vybíral od zákazníků peníze, zjistil o nich pár informací a pak se vrátil na scénu, kde je pošeptal slepé ženě do ucha.

Ta nepromeškala ani takt a spustila píseň. Objednavatelovi přátelé se smáli slovům a bušili rukama do stolu.

Asi po hodině této zábavy si kapela udělala krátkou přestávku a bubeník přistoupil k Petrosovi. „Možná bychom mohli zazpívat o vás a vašich přátelích.“

„To není nutné.“

„Ne, počkejte.“ Maja zadržela muže, který už chtěl odejít. Jako Harlekýnka vedla tajný život pod mnoha pseudonymy. Když zemře, nezůstane po ní žádná vzpomínka. „Jmenuji se Maja,“ řekla bubeníkovi a podala mu svazek etiopských bankovek. „Možná by mi vaši kamarádi mohli složit písničku.“

Muž pošeptal Majinu žádost zpěvačce a pak se vrátil k jejich stolu. „Moc mě to mrzí. Velice se omlouvám. Ale ona s vámi chce mluvit.“

Zatímco si ostatní hosté objednávali další pití a bardámy se potulovaly kolem a vyhlížely si osamělé muže, Maja vystoupila na scénu a usedla na skládací židli. Bubeník poklekl mezi obě ženy, aby tlumočil, a zpěvačka přitlačila palec na Majino zápěstí, jako lékařka měřící puls.

„Jste vdaná?“ zeptala se.

„Ne.“

„Kde je váš milovaný?“

„Hledám ho.“

„Je to namáhavá pouť?“

„Ano. Hodně namáhavá.“

„Já vím. Cítím to. Musíte přejít temnou řeku.“ Pak se zpěvačka dotkla Majiných uší, rtů a víček. „Nechť vás svatí chrání před tím, co budete muset vyslechnout, ochutnat a spatřit.“

Když se Maja vrátila ke stolu, žena začala zpívat bez mikrofonu. Hráče na masinko to překvapilo a spěšně se

vracel na pódium. Píseň pro Maju byla jiná než ostatní chvalozpěvy toho večera. Byl to smutný, pomalý a hluboký zpěv. Barové holky se přestaly chichotat a pijáci odložili sklenice s pivem. Dokonce i číšníci se zastavili uprostřed sálu, peníze sevřené v hrsti.

A pak píseň skončila stejně náhle, jako začala, a v baru zavládl obvyklý hluk. Petrosovi se v očích zaleskly slzy, ale odvrátil se, aby je Maja neviděla. Hodil na stůl nějaké peníze a promluvil drsným hlasem. „Pojďme. Je načase, abychom se vrátili.“ Maja ho nežádala o překlad. Pro jednou v životě jí někdo věnoval píseň. To stačilo.

Když se vrátili ke kostelnímu komplexu a zaparkovali na nádvoří, byla už téměř jedna ráno. Skoro celý komplex halila tma a tři příchozí zůstali stát pod jedinou lampou.

Simon Lumbroso upřeně hleděl ke svatyni, v černém obleku a kravatě působil trochu ponuře. Menší a útlejší Petros vypadal nervózně, svatyně si nevšímal a sledoval pouze kostel.

Tentokrát se vše odehrálo mnohem rychleji. Nejdřív se objevili mladíci s puškami, pak se otevřela kostelní vrata a z nich vyšel ochránce následovaný ostatními kněžími. Všichni se tvářili vážně a slavnostně.

Ochránce zůstal stát na chodníku, a když před něj Petros předstoupil, zvedl hlavu. Maja očekávala nějaký zvláštní obřad, nějaké oficiální vyhlášení, ale stařec pouze několikrát

uhodil hůlkou do země a pronesl několik amharských slov.

Petros se poklonil a spěchal zpět k autu.

„Svatí se na nás usmáli. Rozhodl, že jste Tekelakai. Máte svolení vstoupit do svatyně.“

Maja si hodila meč-talisman na rameno a vykročila za ochráncem. Kněz s petrolejovou lampou jim odemkl vnější bránu a oba vstoupili do ohrazeného prostoru. Ochráncova tvář vypadala jako maska bez emocí, ale bylo jasné, že každý pohyb mu působí bolest. Vystoupil na schod k hlavnímu vchodu svatyně, na chvíli se zastavil, aby nabral sil, a pak udělal další krok.

„Pouze weyzerit Maja a Tebaki mohou vstoupit, všichni ostatní zůstanou zde.“

„Děkuji vám za pomoc, Petrosi.“

„Bylo mi ctí vás poznat, Majo. Hodně štěstí na vaší cestě.“

Maja chtěla podat Simonu Lumbrosovi ruku, ale starý pán k ní přistoupil a objal ji. Tohle byl nejhorší okamžik.

Část její bytosti toužila zůstat v kruhu bezpečí a pohodlí.

„Děkuju, Simone.“

„Jste stejně statečná jako váš otec. Vím, že by na vás byl hrdý.“

Jeden z kněží nadzdvihl červenou plachtu a ochránce odemkl dveře svatyně. Kroužek s klíčem ukryl v záhybech roucha a vzal si petrolejku. Pronesl pár mručivých slov v amharštině a pak pokynul Maje. Pojďte za mnou.

Dveře se otevíraly velmi zvolna tak asi na šedesát centimetrů, pak obě postavy vklouzly do budovy a dveře za nimi opět zapadly. Maja se octla v předsíňce velké tak čtvereční metr. Jediné světlo vydávala petrolejová lampa.

Jak se starý muž šoural k dalším dveřím, lampa se pohupovala vpřed a vzad. Maja se rozhlédla a zjistila, že na zdech je vymalovaná historie Archy. Izraelité s etiopskou barvou pleti kráčejí za Archou na dlouhé cestě Sinajskou pouští. Archa nesená do bitvy s Pelištejci, Archa ukládána do Šalamounova chrámu.

Druhé dveře teď byly otevřené a Maja vstoupila za ochráncem do další, mnohem větší místnosti. Uprostřed spočívala Archa přikrytá vyšívaným přehozem. Kolem ní byly rozmístěny hliněné nádoby s víky zapečetěnými voskem. Maja si vzpomněla, jak jí Petros vysvětloval, že svěcenou vodu z těchto nádob jednou za rok rozdají ženám, které nemohou počít.

Starý kněz po Maje neustále pokukoval, jako by očekával, že se dopustí nějakého násilného činu. Postavil lampu na zem, přistoupil k Arše, stáhl přehoz a odhalil dřevěnou schránu do posledního místečka pokrytou zlatými plátky. Sahala Maje asi po kolena a byla asi sto dvacet centimetrů dlouhá. Dlouhé tyče po obou stranách byly provlečené kruhy a na víku klečeli dva zlatí cherubové s lidskými těly a orlími hlavami a křídly. Zlatá křídla ve světle lampy jasně zářila.

Maja přikročila k Arše a poklekla vedle ní. Uchopila postavy cherubů, sňala víko a odložila je na vyšívaný přehoz. Buď opatrná, nabádala sama sebe. Není proč pospíchat. Nahnula se vpřed a podívala se do nitra Archy, ale uviděla pouze vnitřek z akáciového dřeva. Nic tam není, pomyslela si. Je to naprostý podvod. Tohle přece není přístupový bod do jiného světa, je to jen stará truhla opředená pověrami.

Rozzlobená a zklamaná se ohlédla na ochránce. Opíral se o hůlku a usmíval se její bláhovosti. Pohlédla znovu do nitra Archy a u spodního okraje spatřila malou černou skvrnku. Je to spálené? uvažovala. Nebo snad kaz ve dřevě? Pozorně se tam zahleděla a skvrna náhle vyrostla do velikosti britské pence a začala se pohybovat po dřevěném povrchu.

Vypadala nesmírně hluboká, kousíček temného prostoru bez hranic. Když skvrna vzrostla do velikosti talíře, Maja natáhla ruku a dotkla se temnoty – a špičky prstů v ní zmizely. Polekaně rukou ucukla. Ještě je v tomto světě. Ještě je naživu.

Když se otvor přestal pohybovat, náhle zapomněla na ochránce a ostatní kněží, zapomněla na všechno kromě Gabriela. Najde ho, když tam půjde?

Zaujala pevnější postoj a vsunula pravou paži do otvoru.

Tentokrát něco ucítila – bolestivý chlad vyvolával na kůži mravenčení. Vsunula dovnitř i druhou paži a bolest ji překvapila. Náhle měla pocit, jako by ji porazila obrovská

vlna a mocný proud ji táhl na širé moře. Její tělo se zachvělo a pak vyrazilo vpřed do nicoty. Chtěla vyslovit Gabrielovo jméno, ale nešlo to. Octla se v naprosté tmě a z úst jí nevyšel ani hlásek.

41

Když Boone přijel do Chipewské zátoky na řece Svatého Vavřince, lilo jako z konve. Boone stál na kraji doku a stěží rozeznával hrad na Temném ostrově. Byl tam jen několikrát, naposledy nedávno, když generál Nash představoval výkonné radě program Stín. Boone předpokládal, že v tuto chvíli bude v Berlíně pátrat po zločincích, kteří zničili počítačové středisko, ale rada naléhala, aby přijel na ostrov.

Bude to sice nepříjemná práce, ale rozkazu musí uposlechnout.

Když konečně dorazili oba žoldnéři, Boone dal kapitánovi trajektu pokyn k odjezdu. Seděl v kabině a v duchu hodnotil muže, kteří mu měli pomoci někoho zabít.

Byli příbuzní a nedávno se přistěhovali z Rumunska. Měli dlouhá jména s příliš mnoha samohláskami a Boone nepovažoval za nutné učit se je správně vyslovit. Pro něho byl menší muž Able a ten druhý Baker. Seděli na levé straně kabiny, nohama zapření o podlahu. Able byl hovorný a neustále cosi rumunsky brebentil, zatímco Baker každou chvíli přikývl, aby dal najevo, že poslouchá.

Do přídě lodi narážely vlny, kapky deště bušily do laminátové střechy kabiny a vydávaly zvuk, který Booneovi připomínal bubnování prsty o stůl. Stěrače na předním skle člunu se s klapáním pohybovaly sem a tam a hrnuly před sebou vodní stěnu. Kanadský kapitán ladil rádio a lodivodi nákladních člunů hlásili polohu. „Jsme půl míle před vámi po vaší pravé straně,“ opakoval hlas. „Vidíte nás? Konec…“

Boone přes bundu nahmátl dva tvrdé předměty schované pod nepromokavou látkou. V levé kapse košile ampule s CS-toxinem, v pravé černé plastové pouzdro s jehlou a stříkačkou. Booneovi se hnusilo dotýkat se jiných lidí, zvláště umírajících, ale injekční stříkačka vyžadovala jistý fyzický kontakt.

Když dorazili na Temný ostrov, kapitán vypnul motor a nechal člun volně vplout do doku. Náčelník bezpečnostní služby na ostrově, bývalý policista jménem Farrington, vyšel ven, aby je pozdravil. Zatímco Boone vystupoval z lodi, uchopil vlečné lano a provlékl je kolem sloupku.

„Kde jsou ostatní zaměstnanci?“ zeptal se Boone.

„Obědvají v kuchyni.“

„A co Nash a hosté?“

„Generál Nash, pan Corrigan a paní Brewsterová jsou nahoře v ranním salonku.“

„Ať personál zůstane alespoň dvacet minut v kuchyni.

Potřebuji odprezentovat nějaké důležité údaje. Nechceme, aby tam někdo přišel a poslouchal, o čem se mluví.“

„Rozumím, pane.“

Spěšně kráčeli svažujícím se tunelem od pobřeží do přízemí zámku. Boone přendal pouzdro se stříkačkou a toxin do kapsy u kalhot a žoldáci si svlékli mokré kabáty. Oba byli oblečení do černých obleků s černými kravatami, jako by se v rodné vesnici v Rumunsku chystali jít na pohřeb.

Podrážky jejich kožených bot vydávaly na širokém kamenném schodišti šouravé zvuky.

Dubové dveře byly zavřené a Boone na několik vteřin zaváhal. Slyšel, jak Rumuni oddechují a ošívají se. Patrně se diví, proč zůstal stát. Boone si přejel rukou mokré vlasy, narovnal se a v čele malého průvodu vpochodoval do ranního salonku.

U jednoho konce dlouhého stolu seděl generál Nash, paní Brewsterová a Michael. Právě dojedli rajskou polévku a Nash držel v rukou tác se sendviči.

„Co tu děláte?“ zeptal se Nash.

„Dostal jsem pokyny od výkonné rady.“

„Jsem její předseda a nic o tom nevím.“

Paní Brewsterová vzala od Nashe tác a postavila ho doprostřed stolu. „Svolala jsem ještě jednu telekonferenci, Kennarde.“

Nash se zatvářil překvapeně. „Kdy?“

„Dnes časně ráno – to jsi ještě spal. Bratří nebyli nadšeni tvou neochotou odstoupit.“

„Proč bych měl odstupovat? To, co se stalo včera v Berlíně, se mnou nemá nic společného. Tohle si vyřiďte s Němci nebo s Boonem, on má přece na starosti bezpečnost.“

„Vy jste hlavou organizace, ale odpovědnost odmítáte převzít,“ řekl Michael. „Nezapomínejte na útok před několika měsíci, kdy jsme přišli o kvantový počítač.“

„Jak to myslíte – přišli jsme? Vy přece nejste členem výkonné rady.“

„Ode dneška ano,“ poznamenala paní Brewsterová.

Generál zlobně pohlédl na Boonea. „Nezapomeňte, kdo vám dal práci, pane Boone. Já velím téhle organizaci a dávám vám přímý rozkaz. Chci, abyste odvedl tyhle dva dolů do suterénu a dal je pod zámek. Svolám schůzi Bratří na nejbližší možný termín.“

„Ty mě neposloucháš, Kennarde,“ řekla paní Brewsterová tónem učitelky, která náhle ztratila trpělivost s nechápavým žákem. „Rada zasedala dnes ráno a hlasovala.

Jednomyslně. Ode dneška už nejsi výkonný ředitel. S tím už

se nedá nic dělat. Přijmi status emeritního ředitele a dostaneš stipendium a možná i nějaký post někde ve světě.“

„Uvědomuješ si vůbec, s kým mluvíš?“ obořil se na ni Nash. „Teď hned můžu zavolat prezidentovi Spojených států. Prezidentovi – a třem předsedům vlády.“

„Což je přesně to, co nechceme,“ odsekla paní Brewsterová. „Tohle je interní záležitost. Nic k diskusi s našimi spojenci.“

Kdyby byl Nash zůstal sedět, Boone by ho možná nechal mluvit. Ale generál odstrčil židli od stolu, jako by se chtěl rozběhnout do knihovny a volat Bílý dům. Michael pohlédl na Boonea. Bylo na čase řídit se rozkazy.

Boone kývl na oba žoldnéře. Popadli generála za paže a přitlačili je na stůl.

„Zbláznili jste se? Pusťte mě!“

„Chci, aby bylo v jedné věci jasno,“ řekla paní Brewsterová. „Vždycky jsem tě pokládala za přítele, Kennarde. Ale nezapomínej, že všichni máme odpovědnost vůči našemu vyššímu cíli.“

Boone se postavil za Nashovu židli, otevřel černé pouzdro a vyjmul stříkačku. Ampule s toxinem byla velká asi jako lahvička s léky. Propíchl jehlou zapečetěné hrdlo ampule a nasál čirou tekutinu do stříkačky. Generál se ohlédl přes rameno a pochopil, co se má stát. S nadávkami se pokoušel vykroutit. Nádobí a stříbrné příbory popadaly na zem a jedna polévková miska se rozbila.

„Uklidněte se,“ zamumlal Boone. „Chovejte se aspoň trochu důstojně.“ Zabodl Nashovi jehlu do krku těsně vedle páteře a vstříkl mu obsah do těla. Generál se zhroutil.

Hlavou udeřil o stůl a z úst mu začaly vytékat sliny.

Boone pohlédl na své nové chlebodárce. „Trvá to jen dvě nebo tři vteřiny. Je mrtvý.“

„Náhlý infarkt,“ konstatovala paní Brewsterová. „Jak smutné. Generál Kennard Nash sloužil národu. Přátelům bude chybět.“

Oba Rumuni stále svírali Nashovy paže, jako by mohl obživnout a vyskočit z okna. „Vraťte se na loď a čekejte,“

poručil jim Boone. „Jinou práci pro vás nemám.“

„Ano, pane.“ Able si upravil černou kravatu, lehce se uklonil a odešel s Bakerem ze salonku.

„Kdy zavoláte policii?“ zeptal se Michael.

„Za pět nebo deset minut.“

„Jak dlouho jim to sem bude trvat?“

„Tak dvě hodiny. Až sem přijedou, nezůstane po toxinu ani stopa.“

„Hoďte ho na zem a roztrhněte mu košili,“ radil Michael.

„Musí to vypadat, že jsme se ho snažili zachránit.“

„Ano, pane.“

„Myslím, že bych si dala kapku whisky,“ prohodila paní Brewsterová. Oba s Michaelem vstali od stolu a odcházeli postranními dveřmi do knihovny. „Ach, a pane Boone. Ještě něco…“

„Ano, madam?“

„Potřebujeme zvýšit úroveň úspěšnosti ve všech našich akcích. Generál Nash to nechápal. Doufám, že vy to pochopíte.“

„Rozumím,“ kývl Boone a pak osaměl s mrtvým.

Odstrčil židli, zleva šťouchl do těla, a to s žuchnutím spadlo na zem. Boone se sklonil a roztrhl generálovu modrou košili. Vzduchem prolétl perleťový knoflíček.

Nejprve zavolá policii a pak si umyje ruce. Toužil po horké vodě, pořádném mýdle a papírovém ručníku. Přešel k oknu a vyhlédl přes koruny stromů na zátoku Svatého Vavřince. Bouře a nízká mračna zbarvily vodu stříbrem.

Vlny se vzdouvaly a padaly zpět a řeka plynula na východ do moře.

42

Maja procházela temnotou tak absolutní, až se jí zdálo, že i její tělo zmizelo. Čas sice pokračoval, ale neměla žádný orientační bod, podle něhož by mohla posoudit, zda tento okamžik trvá několik minut nebo několik let. Existovala jen jako jiskřička vědomí, sled myšlenek sjednocovaných touhou najít Gabriela.

Otevřela ústa a náhle se zalykala vodou. Vůbec netušila, kde se octla, ale obklopovala ji voda a připadalo jí, že se nikudy nemůže dostat k hladině. Začala kolem sebe zoufale tlouct rukama a nohama, pak se však ovládla a přestala panikařit. Přestože tělo křičelo, že chce kyslík, uvolnila se a nechala vzduchovou bublinu v plicích, aby ji táhla vzhůru.

Když se ujistila, že směr je správný, energicky se odrazila nohama a vynořila se na hřebenu vlny.

Položila se na záda, zhluboka dýchala a pozorovala šedožlutou oblohu nad hlavou. Voda kolem ní byla černá s chomáčky bílé pěny. Čpěla jako kyselina v autobaterii a Maju začaly pálit oči i kůže na celém těle. Plula v jakési řece a proud ji tlačil někam stranou. Když změnila polohu a

pohupovala se nahoru a dolů, zahlédla břeh. V dálce viděla budovy a oranžové světelné body, které vypadaly jako plameny.

Zavřela oči a plavala směrem k pevné zemi. Popruh pochvy meče měla přehozený kolem krku a cítila, jak se meč mírně pohybuje. Když se zastavila, aby si popruh upravila, uvědomila si, že pevnina je mnohem dál, než se zdálo. Proud tu byl příliš silný a Maja se bezcílně točila jako opuštěná loďka.

Když se podívala, kam proud směřuje, uviděla vzdálenou siluetu pobořeného mostu. Přestala bojovat s řekou, mírně se pootočila a plavala ke kamenným obloukům ukotveným ve vodě. Proud i její vlastní síla ji poháněly vpřed a za chvíli už narazila do drsného šedého kamene. Asi na minutu se přimkla ke kameni a pak doplavala k dalšímu oblouku. Když se brodila mělkou vodou ke břehu, proud už

nebyl zdaleka tak silný.

Tady nemůžu zůstat, pomyslela si. Je mě moc vidět.

Vyškrábala se po břehu vzhůru ke skupince uschlých stromů. Spadané listí jí jemně šustilo pod nohama. Některé stromy padly na zem, jiné se o sebe navzájem opíraly jako němí trosečníci.

Ušla asi třicet metrů od břehu, sedla si na zem a snažila se adaptovat na nové prostředí. Tenhle temný les není sen ani představa. Mohla natáhnout ruku a dotknout se suchých stébel trávy před sebou. Cítila pach kouře a slyšela vzdálený

hukot. Její tělo vnímalo nebezpečí – ne, ještě něco horšího.

Tohle je svět, kde vládne vztek a touha ničit.

Vstala a opatrně vykročila mezi stromy. Narazila na stezku vysypanou štěrkem, po níž došla k bílé mramorové lavičce a zahradní fontáně plné spadaného listí. Obě zde působily tak nemístně, že ji napadlo, jestli tu nejsou jako výsměch tomu, kdo je spatří.

Cesta končila u červené cihlové budovy s vytlučenými okny a dveřmi vyrvanými z pantů. Maja si přesunula meč, aby byla připravena k boji. Vstoupila do domu, prošla prázdnými pokoji a vyhlédla z okna. Po silnici kolem zanedbaného parku si vykračovali čtyři muži. Na sobě měli nesourodou sbírku oblečení a na nohou kanady, někteří každou botu jinou. Všichni byli vybavení podomácku vyrobenými zbraněmi – noži, kyji a oštěpy.

Když došli ke vzdálenějšímu konci parku, objevila se další skupina. Maja očekávala rvačku, ale muži se pozdravili a odpochodovali stejným směrem, dál od řeky. Rozhodla se vydat se za nimi. Procházela polozbořeným městem a vyhýbala se otevřeným prostranstvím, občas nakoukla rozbitým oknem do zchátralé budovy. Tma kryla její pohyby, raději se nepřibližovala k plynovým plamenům hořícím na rozbitém potrubí. Byly většinou malé a prskaly, ale některé větší vypadaly jako tančící ohnivé sloupy.

Zanechávaly na zdech černé saze a vzduchem se nesl pach spálené gumy.

V jedné napůl zdemolované kancelářské budově zabloudila. Když konečně našla východ do postranní uličky, spatřila, jak se kolem jednoho ohnivého gejzíru o kus dál v ulici sbíhá dav. Přeběhla přes ulici do činžovního bloku, kde po chodbách tekla mastná černá voda, a doufala, že ji nikdo nezahlédne. Vyšla po schodech do druhého patra a podívala se dírou ve zdi.

Na nádvoří budovy ve tvaru U se shromáždily asi dvě stovky mužů. Na fasádě četla ozdobně vyvedená jména: Platon, Aristoteles, Galileo, Dante, Shakespeare. Uvažovala, jestli tahle budova kdysi bývala školou, ale těžko si uměla představit, že by tady někdy žily děti.

Běloch se spoustou copánků a černoch v roztrhaném laboratorním plášti stáli na židlích pod konstrukcí sloužící jako primitivní šibenice. Ruce měli svázané za zády a kolem krku smyčku. Dav se hemžil kolem vězňů, poškleboval se jim a bodal po nich noži. Náhle kdosi vykřikl povel a ze školy vypochodoval zvláštní oddíl. Vedl ho muž v modrém obleku. V patách za ním strážný tlačil mladého muže přivázaného ke starodávné kolečkové židli. Gabriel. Našla svého Poutníka.

Muž v modrém obleku vylezl na střechu starého nepojízdného auta. Postavil se tam s levou rukou v kapse a pravou doprovázel agresivními gesty každé slovo, které vypustil z úst.

„Jakožto komisař hlídek jsem vás vedl a bránil vaše svobody. Pod mým vedením jsme pořádali hony na šváby, kteří zakládají ohně a kradou naše potraviny. Až se naše zóna konečně těchto parazitů zbaví, zaútočíme na ostatní oblasti města a ovládneme Ostrov.“

Dav začal jásat, několik mužů dokonce vyhazovalo zbraně do vzduchu. Maja upřeně hleděla na Gabriela a snažila se rozpoznat, zda je při vědomí. Na bradě měl zaschlou stružku krve, zjevně krvácel z nosu. Oči měl zavřené.

„Jak víte, zajali jsme tohoto návštěvníka z vnějšího světa. Díky tvrdým výslechům jsem rozšířil své znalosti o naší situaci. Mým cílem je najít cestu, abychom mohli opustit Ostrov všichni společně. Ale špioni a zrádci bohužel sabotovali mé plány. Tihle dva vězni se s návštěvníkem tajně spolčili. Zradili vás a pokoušeli se najít únikovou cestu jen pro sebe. Můžeme tohle dovolit? Můžeme je nechat utéct, zatímco my zůstaneme uvězněni v tomhle městě?“

„Ne!“ zvolal dav.

„Jakožto komisař hlídek jsem tyto zrádce odsoudil k –“

„K smrti!“

Komisař pohnul prsty, jako by odháněl neodbytnou mouchu. Jeden z jeho nohsledů odkopl stoličky a oba vězni se začali na provazech svíjet a škubat, až za všeobecného posměchu přihlížejících dodýchali. Když popravení konečně

přestali jevit známky života, vůdce zdvihl ruce a gestem zástup utišil.

„Buďte bdělí, moji vlci! Sledujte všechny kolem sebe.

Zdaleka ne všichni zrádci byli objeveni a zlikvidováni!“

Přestože muž v modrém obleku své poddané ovládal, neustále trhal hlavou a rozhlížel se, jako by očekával, že na něj někdo zaútočí. Slezl z auta a spěšně se vrátil do školy s Gabrielem a strážemi v patách.

Maja zůstala v úkrytu a sledovala, jak se dav rozchází všemi směry. Během popravy byli všichni zajedno, ale teď na sebe začali pohlížet s jistou nedůvěrou a ostražitostí.

Popravení zůstali viset na provazech a poslední hlídka se zdržela v jejich blízkosti dostatečně dlouho, aby jim mohla ukrást boty.

Když všichni konečně zmizeli, Maja přešla prázdnou ulicí k budově sousedící se školou. Zřejmě tu vybuchla bomba, takže ze schodiště zbyla jen kovová konstrukce s několika příčnými břevny. Maja vylezla po čtyřech do nejvyššího patra a odtud snadno přeskočila na střechu školy.

Když sestoupila do druhého patra, našla tu hubeného vousatého muže připoutaného řetězem k tělesu topení.

Kolem krku měl zelenou vázanku s uzlem utaženým tak těsně, že připomínala spíše hedvábnou smyčku.

Vypadal, že je v bezvědomí nebo spí, ale Maja k němu přiklekla a šťouchla ho do prsou rukojetí meče. Otevřel oči a

usmál se. „Vy jste žena? Vypadáte jako žena. Já jsem Pickering, dámský krejčí.“

„Hledám muže v kolečkové židli. Kam ho –“

„To je Gabriel. Kdekdo chce s návštěvníkem mluvit.“

„Kde ho najdu?“

„Dole, ve starý aule.“

„Kolik stráží?“

„V budově je jich asi dvanáct, ale v aule jen pár.

Komisař sám vlkům nedůvěřuje.“

„Můžeš mě tam dovést?“

Pickering zavrtěl hlavou. „Je mi líto. Nohy mi neslouží.“

Maja kývla a chtěla odejít. „Pamatujte si moje jméno,“

volal za ní muž. „Jsem pan Pickering. Gabrielův přítel.“

Maja stála na konci schodiště, pravidelně dýchala a připravovala se na dlouhý a vytrvalý útok. Otec i Matka Požehnaná ji učili rozlišovat mezi pozorováním a vnímáním nepřítele.

Většina

občanů

stráví

život

pasivním

pozorováním, co se děje kolem nich. V boji však musíte používat všechny smysly, soustředit se na protivníka a předvídat jeho pohyby.

První patro sešla zvolna, jako studentka, které se nechce zpět do třídy. Pak uslyšela pod sebou pohyb a zrychlila, brala schody po dvou. Jeden z komisařových strážců se ploužil nahoru. Maja ho zastihla nepřipraveného a vrazila mu dýku mezi žebra. Za pár vteřin už byla v přízemí a

běžela proti dalším dvěma vlkům. Prvního ťala do krku, uskočila před ranou kyjem a bodla druhého do břicha.

S mečem v ruce vběhla do auditoria. Jeden vlk stál nedaleko dveří. Probodla ho a vyskočila na pódium.

Komisař chtěl vstát od stolu a sáhl po revolveru. Než mohl zamířit, Maja vedla ránu mečem shora dolů a usekla mu ruku. Komisař začal řvát, ale Maja máchla mečem vzhůru a umlčela ho navždy.

Obrátila se. Gabriel tu seděl přivázaný v kolečkové židli.

Když mu přeřezávala pouta na rukou, otevřel oči. „Jsi v pořádku?“ zeptala se. „Můžeš vstát?“

Gabriel otvíral ústa k odpovědi, když tu se ozvalo vrznutí. Ze zadní strany auly se blížili čtyři ozbrojení muži a za pár vteřin se objevili další. Měla proti sobě šest vlků.

Sedm. Osm. Devět.

43

Gabriel se zvedl z vozíku a udělal několik neobratných kroků k vlkům. „A co jídlo?“ zeptal se. „Teď když je komisař po smrti, můžete mít jídla, kolik chcete. Zásobárna je na druhé straně nádvoří.“

Vlci se po sobě podívali. Maja si pomyslela, že možná zaútočí, ale pak ten, který stál nejblíž u dveří, vyklouzl z auly. Také ostatní sklonili zbraně a rozběhli se za ním.

Gabriel napřáhl ruku a dotkl se Majiny paže, pak se usmál, jako by byli opět na půdě v Chinatownu. „Jsi opravdu tady, Majo? Možná že je to zase jenom sen…“

„Já se ti nezdám. Jsem tady. Našla jsem tě.“

Zasunula meč do pochvy a objala ho. Uvědomila si, jak zhubl. Měl křehké a zesláblé tělo.

„Tady nemůžeme zůstat,“ řekl. „Jakmile si rozdělí jídlo, začnou nás hledat.“

„Takže jsou stejní jako lidi v našem světě? Cítí hlad a žízeň?“

„A taky můžou zemřít.“

Maja přikývla. „Viděla jsem tu popravu.“

„Oni si nepamatují minulost,“ vysvětloval Gabriel.

„Nevzpomínají si na lásku, naději nebo štěstí.“

Objal ji kolem ramen a ona mu pomohla vyjít z auly. Na chodbě narazili na těla dvou mužů, které před chvílí zabila.

„Jak ses sem dostala? Vždyť přece nejsi Poutník.“

„Přístupovým bodem.“

„Co to znamená?“ Maja mu začala vyprávět o slunečních hodinách císaře Augusta a o své cestě do Etiopie v doprovodu Simona Lumbrosa. Raději se nezmínila o tom, že Tabula zapálila Vine House a málem zabila jeho kamarády, Svobodné běžce. Na to bude dost času později, teď musejí uniknout.

Gabriel otevřel dveře do místnosti plné zelených pořadačů. Zatuchlý pach připomínal Maje staré knihy plesnivějící ve sklepě. Jediné světlo pocházelo od dvou malých plynových plamínků vycházejících z trubek vyrvaných ze zdi.

„Tady to nevypadá bezpečně,“ poznamenala Maja. „Měli bychom se dostat z téhle budovy.“

„Na celém ostrově se není kam schovat. Musíme najít bránu zpět do našeho světa.“

„Jenže ta může být kdekoli.“

„Komisař říkal, že všechny legendy o Poutnících se vážou k téhle místnosti. Průchod je tady. Cítím to.“

Gabriel uchopil kovový stůl a přisunul ho ke dveřím.

Vypadal, že se mu vracejí síly, když bral do rukou bedny a

židle a vršil je na stůl. Tenhle okamžik si Maja po mnoho týdnů představovala – až se s Gabrielem setkají v tomhle podivném světě. Ale co teď? Když jí Simon vyprávěl o přístupovém bodu, zdůraznil, že se musí vrátit stejnou cestou, kterou sem přišla. Maju nenapadla možnost, že jediná cesta nazpátek bude ztracena kdesi v temné řece.

Může odejít s Gabrielem, anebo zůstane uvězněna v tomhle světě?

Když Gabriel zabarikádoval dveře, spěšně prošel kolem pořadačů doprostřed místnosti. Náhle se zastavil a zíral na knihovnu přisunutou ke zdi.

„Vidíš tu černou čáru? To by mohlo něco být.“

Popadl náruč účetních knih a hodil je na pracovní pult.

Pak odstrčil knihovnu a odkryl zeď za ní. Usmál se na Maju jako student matematiky, který právě úspěšně vyřešil složitý příklad.

„Naše cesta domů…“

„Co tím myslíš, Gabrieli?“

„Přímo tady. Tohle je brána.“ Načrtl tvar ukazováčkem.

„Vidíš ji?“

Maja se naklonila, ale neviděla nic než popraskanou omítku. V tu chvíli věděla beze slov, že ho ztratí. Rychle ustoupila zpět do stínu, aby jí neviděl do obličeje. „Ano,“

zalhala. „Něco vidím.“

Ode dveří se ozvalo bušení. Vlkům se podařilo dveře pootevřít o pár centimetrů a teď se do nich opřeli celým tělem a snažili se odsunout barikádu.

Gabriel popadl Maju za ruku a pevně ji stiskl. „Neboj se, Majo. Projdeme společně.“

„Něco se může stát. Můžeme se ztratit.“

„Budeme navždy spojeni,“ řekl Gabriel. „Slibuji, že budeme vždycky spolu, ať se děje, co se děje.“

Udělal pár kroků vpřed a Maja viděla, jak jeho tělo prochází omítkou, jako by to byl vodopád zakrývající jeskyni. Táhl ji za sebou. Pojď se mnou, lásko moje. Ale její ruka narazila do tvrdého povrchu zdi a Gabrielovy prsty z ní vyklouzly.

Dveře se pod posledním náporem vlků rozlétly.

Gabrielova barikáda se sesunula na stranu a všechno se zřítilo na zem. Maja vyběhla z pracovního prostoru uprostřed místnosti a vběhla do uličky mezi pořadači.

Slyšela oddechování a šeptající hlasy. Zkušení bojovníci by si pro střetnutí vybrali známé prostředí, ale tihle se nechali ovlivnit vztekem.

Počkala pět úderů srdce a pak vyběhla do vedlejší uličky.

Asi šest metrů před ní stál muž, v ruce železnou tyč s čepelí nože připevněnou na konci. Když se za rohem objevil další chlap s oštěpem, Maja se vrátila do výchozího postavení.

Její ruce se pohybovaly bez přemýšlení. Rozběhla se vpřed, mířila mečem na mužovy oči a pak švihla zápěstím a

srazila hrot oštěpu dolů. Přišlápla hrot, čímž ho fixovala k zemi, pak ťala vzhůru a bodla protivníka do hrudi.

Mrtvý se skácel vzad a v témže okamžiku už ho pustila z hlavy. Vytáhla dvě zásuvky a použila je jako schody, po nichž vylezla na pořadač. Přikrčila se v nevysokém prostoru mezi pořadačem a stropem a sledovala, jak první útočník opatrně postupuje uličkou. Čas se zpomalil. Připadalo jí, jako by vše pozorovala dvěma otvory v masce.

Když muž s tyčí došel k mrtvému kumpánovi, seskočila za něj a vedla ránu po celé délce páteře. Druhé tělo se svalilo na první a v místnosti zavládlo ticho.

Maja vyšla ze školy a dala se ulicí ke zdeformované ceduli zastávky. O několik desítek metrů dál se chvěl ohromný plynový plamen jako svíčka u otevřeného okna.

Pomalu se otočila a obhlížela nový svět. Teď už bylo jedno, jestli půjde vlevo nebo vpravo. Vlci se potulují po celém ostrově. Občas může najít skrýš, ale to bude jen mezihra v nekonečné bitvě.

Na konci ulice se objevili dva muži s klacky a noži.

„Pojďte sem!“ volali. „Tady je! Našli jsme ji!“ O pár vteřin později se k nim připojili tři další. Rozestavili se do kruhu kolem plynového plamene a zůstali stát před světlem.

Osamocená Maja pochopila plný dopad svého rozhodnutí. Zůstane uvězněna v tomto světě vzteku a

nenávisti, dokud ji nezabijí. Zatraceni skrze tělo. Ano, je to pravda. Ale byla také spasena?

Vybavila si, co jí Gabriel řekl o těchhle lidech.

Nevzpomínají si na minulost. Ale ona si stále pamatuje svůj život ve Čtvrtém světě. Je to nádherný svět, ale také plný blyštivých cetek a falešných bohů. Co je skutečné? Co dává životu smysl? V okamžiku smrti je ztraceno vše kromě lásky. Ta tě může spasit, uzdravit, scelit.

Pětice vlků se mezi sebou domlouvala, plánovali, jak zaútočit. Maja tasila meč a máchla jím, aby čepel odrazila světlo plamene. „Tak pojďte!“ zavolala. „Jsem připravená!

Sem ke mně!“

Když se nepohnuli, narovnala se, meč v obou rukou, a soustředila sílu do nohou. Spaseni krví, pomyslela si.

Zhluboka se nadechla a rozběhla se proti vlkům a její stín se míhal po rozbitém povrchu ulice.