Román Zlaté město završuje trilogii Čtvrtého světa.

V předchozích dílech – Poutníkovi a Temné řece – jsme sledovali zdánlivě beznadějný boj, jejž svádí hrstka zastánců svobodného života s mocnými Bratřími, členy tajné organizace s názvem Tabula, která se pokouší pomocí moderních technologií proměnit svět v jedno velké neviditelné vězení. V

tomto zápolení proti sobě stanuli i bratři Michael a Gabriel Corriganovi, zřejmě poslední Poutníci: lidé schopní vstupovat do jiných světů. Michael si mezi Bratřími nelítostně získává čím dál větší moc – cítí šanci, že by si po vzoru polobohů z Pátého světa, který navštívil, mohl podmanit celé lidstvo. Ač to vypadá, že se mu daří naplňovat ďábelský plán, naděje na záchranu lidskosti trvá. Gabriel se znovu vydává do pekelného Prvního světa, aby odtamtud mohl vysvobodit svou ochránkyni, Harlekýnku Maju, jejíž

život už visí na vlásku. Jeho poselství přes všechny překážky získává stále větší odezvu a navíc se ukáže, že i v ledových duších příslušníků Tabuly se někdy skrývají citlivá místa. Po návratu do Čtvrtého světa pak na Maju čeká překvapení, které ji postupně přiměje vstoupit do krajin života, Harlekýnům do té doby odepřených…

John Twelve Hawks – autor mezinárodních bestsellerů Poutník, Temná řeka a Zlaté město, neboli trilogie Čtvrtého světa, v nichž s úspěchem vybudoval poutavou dobrodružnou ságu o lidské budoucnosti, balancující na hranici žánrů antiutopie, fantasy a sci-fi – stále tají svou totožnost, neboť žije mimo Síť. Více informací o něm a o trilogii naleznete na adrese www.johntwelvehawks.com

ZLATÉ MĚSTO

Třetí kniha Čtvrtého světa

John Twelve Hawks

POZNÁMKA AUTORA

Před sedmi lety jsem měl vizi, která se rozvinula do podoby Poutníka, první knihy trilogie Čtvrtý svět.

Když se ohlédnu zpět, chápu, že jsem prostřednictvím této prózy vyjádřil celý lidský život plný myšlenek a zkušeností. Ani příběh, ani jeho postavy nemohou být omezeny hranicemi jediné země, nebo dokonce jediné reality.

Zlaté město je poslední knihou trilogie a já si připadám, jako bych opouštěl důvěrně známou krajinu. Je mi smutno, že musím jít, ale cítím, že jsem ji prozkoumal celou.

Někoho těšilo číst mé knihy pro zábavu. Jiné inspirovaly k založení webových stránek a fór, která začínají klást odpor rozličným projevům Mašinerie. Budu tyto pokusy nadále podporovat, jak jen to bude možné.

Tento třetí román je věnován mým čtenářům. Bylo mi ctí s Vámi komunikovat. Doufám, že jste stále, spolu s těmi, jež

milujete, obklopeni Světlem.

John Twelve Hawks

Předehra

I když bylo jasné, že po Sycamore Lane žádné jiné auto nejede, Susan Howardová dala blinkr a mrkla do zpětného zrcátka, než zabočila na příjezdovou cestu k domu. Susan bydlela v domku se dvěma ložnicemi a předním chodníkem lemovaným růžovými keři. Vzadu rostla bříza a stála samostatná garáž zarostlá břečťanem, která trochu připomínala chlívek.

Garáž byla plná kartonových krabic a starého nábytku z domu Susaniny matky. Pokaždé, když Susan přijela domů, cítila se na chvilku provinile. Opravdu bych to měla všecko vyklidit, pomyslela si. Prodat mámin gauč a židle z jídelny, nebo to prostě rozdat. Kvůli nábytku musela parkovat s autem na příjezdové cestě. Když sněžilo, strávila dvacet minut zahříváním vozu a seškrabáváním ledu z čelního skla.

Ale teď bylo jaro a jediné, čeho si všimla, když

vystoupila z auta, byl zpěv cikád a vůně mokré trávy. Susan se zadívala vzhůru na noční nebe a zapátrala po Velkém vozu. Většinou ji těšilo, že žije tak daleko od New Yorku, aby bylo vidět souhvězdí, ale dnes večer se její oči

soustředily na temné, studené prostory mezi hvězdami.

Pozorují ji. Cítila to. Někdo ji sleduje.

„Nech toho,“ řekla nahlas. A klidný tón vlastního hlasu jí ulevil.

Vytáhla ze schránky hrst složenek a katalogů a odemkla hlavní vchod. Ozvalo se důvěrně známé kní-kní! a z kuchyně se vyřítil kokršpaněl, jen mu drápky klapaly po linoleu. Bylo skvělé, když ji doma vítal přítel, a Charlie opravdu byl kamarád. Ale taky prováděl rošťárny – zvlášť, když Susan přišla domů pozdě. Prošla napřed celý dům a ujistila se, že se tu nestala žádná nehoda, než dala Charliemu pamlsek a pustila ho ven na zadní dvorek.

Do doby před několika měsíci se vždycky držela zaběhané rutiny: pustila psa ven, nalila si sklenici chablis a pustila počítač, aby mohla odpovědět na e-maily. Ale počítač už používala zřídkakdy a po alkoholu si připadala malátná a otupělá. Sledovali ji. Byla si jistá, že ji sledují. A teď porušila pravidla a udělala něco velmi nebezpečného.

Susan byla programátorka, zaměstnaná ve Výzkumném středisku nadace Zelená země ve Westchesterském okresu.

Podílela se na vývoji softwarového rozhraní pro nový kvantový počítač a byla součástí malé skupinky, která z galerie sledovala, jak Michael Corrigan opustil své tělo a odešel do jiného světa. Projekt Přechod byl přísně tajný, ale

Susaninu týmu řekli, že jejich práce slouží národní bezpečnosti a válce proti teroru.

Možná, že to byla pravda, ale stejně bylo divné trávit část pracovního dne zíráním na muže, ležícího na stole s drátky připojenými k mozku. Několik hodin bylo obtížné zjistit, zda má pan Corrigan pulz. Pak zničehonic otevřel oči, vstal ze stolu a odštrachal se ze sálu.

O pár týdnů později zavolali všechny zaměstnance nadace do administrativní budovy a řekli jim o novém programu jménem Normál. Slogan programu zněl: „Dobrému příteli na vás záleží.“ Veselá mladá žena z oddělení lidských zdrojů jim vysvětlila, že program bude automaticky monitorovat jejich fyzické i duševní zdraví. Byl k němu formulář se souhlasem (který všichni podepsali), a pak se její výzkumný tým vrátil zpět do práce.

Susan byla jediná, kdo si vzal k onomu programu informační brožuru. Prostudovala ji u oběda. Normál byl něco, čemu říkali „program osobních parametrů“. Tisíce lidí pracujících pro Ministerstvo obrany bylo sledováno po dobu pěti let, pomocí čehož byla stanovena měřítka přijatelného chování. Každému jednotlivci bylo přiděleno číslo – jakási rovnice – která se v průběhu doby měnila s tím, jak počítač získával další data o jeho specifickém životním stylu. Pokud číslo překročilo určitý parametr normálnosti, bylo pravděpodobnější, že zaměstnanec bude mít fyzické či duševní problémy.

O pár dní později se ve všech budovách objevily infračervené kamery. Ty automaticky snímaly tělo každého zaměstnance a zaznamenávaly krevní tlak, tep a tělesnou teplotu. Šířily se zvěsti o tom, že jsou hovory v nadačním výzkumném

středisku

vyhodnocovány

počítačovým

programem, který měří hladinu stresu v hlase a výskyt různých „klíčových slov“.

Většina sledování byla nenápadná. Normál dokázal sledovat pohyby vašeho auta a vyhodnocovat nákupy, které jste uskutečnili platební kartou. Susan by ráda věděla, kolik váhy měla některá negativní rozhodnutí; vaši osobní rovnici by jistě poškodilo zatčení za jízdu v opilosti, ale jak se číslo změnilo tím, že jste si vypůjčili „negativní“ knihu z veřejné knihovny?

Říkalo se, že někoho vyhodili kvůli špatným Normálovým rovnicím, a pár lidem, co pracovali na poloviční úvazek, ho nerozšířili na celý. Do měsíce přestal její tým mluvit o čemkoli kontroverzním. Tři přijatelná témata konverzace byla nákupy, sport a estrády v televizi.

Jednou v pátek šli do baru oslavovat kolegovy narozeniny, a když si objednali třetí rundu, jeden z programátorů

zažertoval: „No, tohle nám pěkně podělá Normálový rovnice!“

Všichni se zasmáli, ale nikdo k tomu nic neřekl. Prostě se vrátili k hovoru o nových modelech hybridních aut, a to bylo celé.

Susan strávila celý život prací s počítači a věděla, jak jednoduché je sledovat IP adresy na internetu. V březnu přestala používat svůj domácí počítač, koupila si starý laptop v bazaru a začala se připojovat na internet přes bezdrátovou síť v místní kavárně. Připadala si jako alkoholik nebo narkoman – člověk se zahanbujícím problémem, který nedokáže ovládat. Když odcházela z práce a jela do kavárny, měla pocit, jako by se vydávala do chudé čtvrti s rozbitými lucernami a vybydlenými domy. V

obskurních chatroomech lidé, kteří si říkali Svobodní běžci, tvrdili různé věci o nadaci Zelená země. Zřejmě to byla oficiální tvář tajného spolku jménem Tabula, který chtěl zničit svobodu. Tomuto plánu se snažilo zabránit hnutí, které si říkalo Odboj.

Nejdřív Susan nedělala nic kromě toho, že četla různé diskusní příspěvky. Ale před třemi dny udělala první krok a začala si psát s několika Běžci z Polska.

Pracuju pro Zelenou zemi, napsala. Začínáme testovat novou verzi kvantového počítače.

Kde jsi? zeptal se někdo.

Jsi v nebezpečí? ptal se jiný. Můžeme ti pomoct?

Susan vypnula počítač a okamžitě odešla z kavárny.

Cestou domů dodržovala povolenou rychlost, a když na semaforu padla zelená, počkala pár vteřin navíc, než se rozjela.

Dala rozmrazit večeři do mikrovlnky a vyšla na zadní dvorek najít Charlieho. Pes zmizel a ona si všimla, že dveře do garáže jsou pootevřené. To bylo neobvyklé. Zahradník za sebou už dvakrát zapomněl zamknout, ale ten ve středu nechodí. Opatrně se zastavila ve dveřích, našla vypínač a rozsvítila. Nic se nestalo. A pak uslyšela ze tmy psí kňučení.

„Charlie?“

Ze stínu vykročil muž a popadl ji za ruce. Prala se s ním, kopala a ječela. Najednou se rozsvítilo a ona uviděla druhého muže, který stál na kuchyňské židli. Někdo předtím povolil žárovku a on ji teď našroubovával zpátky do objímky. Susan se přestala zmítat a zadívala se na člověka, který jí držel ruce. Byl to Robert – vlastně, každý mu říkal Rob – veliký mužský kolem třicítky, který pracoval jako strážný v administrativní budově.

„Co to děláte?“ zeptala se.

„Nekopejte mě,“ napomenul ji Rob. Vypadal jako malý ublížený chlapeček.

Muž stojící na židli měl vojenský sestřih a byl štíhlý.

Když seskočil dolů a přiblížil se k ní, viděla mu do tváře.

Byl to Nathan Boone, šéf ostrahy nadace Zelená země.

„Neboj se, Susan.“ Boone měl klidný, odměřený hlas.

„Tvému psu se nic nestalo. Ale potřebovali jsme si s tebou promluvit.“

Rob ji dostrkal do středu garáže a přinutil ji sednout si na židli. Charlie byl na vodítku, přivázaný k jednomu z

opěrných sloupů. Pes se díval, jak si Rob kleká a spoutává Susaniny kotníky a zápěstí plastovou páskou.

Boone vytáhl ze své nylonové bundy sušenku a dal ji Charliemu. Pes zavrtěl ocasem a očekával další.

„Psi jsou jako lidé,“ řekl Boone. „Umějí ocenit drobné odměny a jasné rozdělení rolí.“

Odvázal vodítko a podal ho Robovi. „Odveď psa ven, já si zatím promluvím se Susan.“

„Ano, pane.“

Booneův stín se jí dotkl a pak sklouzl pryč, jak Boone obcházel garáž. „Víš, kdo jsem?“

„Samozřejmě, pane Boone.“

„A víš, proč jsme tu.“

„Ne, já –“

„To nebyla otázka, Susan. Jsme tu, protože jsi byla neloajální a protože ses snažila kontaktovat naše nepřátele.“

„Ano,“ zašeptala Susan. Měla pocit, že je to jediná pravdivá věc, kterou kdy v životě řekla.

„Dobře. Děkuji. To ušetří spoustu času.“ Boone mrkl doprava, když se do garáže vrátil Rob.

„Z větší části naši zaměstnanci akceptovali náš systém, ale několik lidí ignorovalo své závazky a rozhodlo se být neloajální. Chtěl bych porozumět tomuhle fenoménu, Susan.

Opravdu bych chtěl. Studoval jsem tvá Normálová data podrobně a nenašel jsem ve tvém profilu nic neobvyklého.

Tvoje

osobní

rovnice

byla

naprosto

v

rámci

akceptovatelného chování. Tak co tě přimělo k tomu porušit pravidla a zapojit se do takové zvrácenosti? Dobrovolně ses odvrátila od systému, který chrání všechno, co je dobré a správné.“

Ticho. Plastová pouta byla tak těsně utažená, že Susan začínaly bolet kotníky.

„Jsem prostě – prostě tvrdohlavá. To je celé.“

„Tvrdohlavá?“ Boone potřásl hlavou, jako by to nebyla dostatečná odpověď.

„Jo, vždycky jsem měla uvnitř jádro, které bylo hrozně nezávislé. Chci si dělat svá vlastní rozhodnutí a nechci, aby mě někdo sledoval.“

„Sledujeme tě pro tvé vlastní dobro a pro dobro společnosti.“

„Takové věci říkají lidé vždycky, když se chystají udělat něco fakt sobeckého a špatného.“

„Porušila jsi naše pravidla, Susan. Tvoje vlastní činy ti přivodily náležitý trest.“

Boone se natáhl vzhůru a vzal za provaz, který byl přivázán ke trámu v krovu. Spustil jí na krk smyčku a utáhl.

„Osamělá žena podlehla depresi,“ zamumlal Boone a pokynul Robovi. Když Susan zdvihal, aby ji postavil na židli, vypadalo to, jako by ji objímal milenec.

Nemůžu teď umřít, pomyslela si. To není fér. Měla všechny ty myšlenky, které nikdy nevyjádří, všechny ty sny, které nikdy nespatří světlo světa. „Existuje hnutí jménem

Odboj,“ řekla. „Lidé se probouzejí a začínají vidět, co se děje.“

Rob se ohlédl přes rameno a Boone zlehka přikývl. Ano.

O Odboji věděl všechno.

„Budeme s vámi bojovat a nevzdáme to! Protože lidé chtějí svobodu, chtějí si volit svou vlastní –“

Rob odkopl židli pryč a Susan se zhoupla ve vzduchu.

Nohy měla pár decimetrů nad podlahou. Boone se postavil vedle ní a jako účastný přítel zkontroloval smyčku a provaz.

Když si byl jistý, že je vše, jak má být, přeřízl pouta nožem, posbíral ostře žluté cáry plastu a vyšel za Robem ze dveří.

Byla pořád ještě naživu, svírala provaz, který se jí zařezával do průdušnice. A pak její mozek zalily představy v jediné, poslední vlně vědomí. Její matka, ležící na nemocniční posteli. Bonboniéra, kterou na základní škole dostala k Valentýnu. Západ slunce na jamajské pláži. A kde je Charlie? Kdo se postará o Charlieho? To už je mrtvá?

Nebo ji někdo konečně osvobodil?

Nikdo ji už nesledoval.

1

Brzy zvečera se bouře ze Severního moře přehnala německým venkovem a promáčela Berlín. Dešťové kapky bubnovaly na skleněných tabulkách skleníku a oranžerie v parku Babelsberg. Vrby okolo jezera se zmítaly jako vodní rostliny v rozbouřeném moři a hejno kachen se na malém ostrůvku choulilo k sobě. V ulicích kolem Potsdamer Platz byl provoz pomalý a vázl. Krémově zbarvené taxíky na sebe troubily na ucpaných křižovatkách a dodávky vrčely jako veliká, šouravá zvířata.

Na přední skla crčela voda a stěží šlo rozeznat obličeje řidičů. Chodníky v Mitte byly prázdné a zdálo se, jako by většina obyvatel Berlína kamsi zmizela. Ale bezpečnostní kamery zůstávaly, němí strážci města. Sledovaly mladou ženu, která s novinami nad hlavou vyběhla ze dveří kanceláře do čekajícího auta. Sledovaly poslíčka z restaurace, jak jede na kole ulicí, lidský život odhalený v sekvenci zrnitých, černobílých obrazů: zoufalý obličej s mokrými vlasy přilepenými k čelu, horečně pracující nohy a levná plastiková pláštěnka, pleskající ve větru.

Na Friedrichstrasse skener poznávacích značek automobilů, připevněný na domě, vyfotografoval černý mercedes, který zastavil na semaforech. Poznávací značka byla zaznamenána a automaticky porovnána s centrální databází, zatímco Michael Corrigan a paní Brewsterová na zadním sedadle čekali, až padne zelená. Paní Brewsterová vytáhla z kabelky rtěnku a studovala vlastní obličej v příručním zrcátku. To bylo u současné předsedkyně správní rady Bratří neobvyklé chování; s výjimkou večírků nebo jiných zvláštních příležitostí paní Brewsterová příliš na svůj vzhled nedbala. Byla typ ženy, která nosí tvíd a praktické boty, a jediný ústupek marnivosti u ní představovala kaštanově hnědá barva na vlasech.

„Bože, vypadám unaveně,“ konstatovala. „Bude mě to stát dost úsilí vydržet tu večeři s Hazeltonem a jeho přáteli.“

„Jestli chcete, odbudu všechno mluvení sám.“

„To by bylo úžasné, Michaeli. Ale nebude to nutné.

Máme tu změnu plánu.“

S přehnanou rázností sklapla zrcátko, nechala je vklouznout do kabelky a nasadila si sluneční brýle. Tmavá skla zakrývala její oči a vršek lícních kostí jako škraboška.

„Terry Dawson mi právě poslal e-mail z výzkumného centra v New Yorku,“ řekla. „Skončili práce na nové verzi kvantového počítače a Dawson už systém testoval. Chci, abyste tam byl zítra odpoledne, až se počítač stane plně provozuschopným.“

„Třeba by mohli celou akci o pár dní odložit, abych se mohl předtím zúčastnit schůze správní rady.“

„Projekt Přechod je mnohem důležitější než nějaká schůze. Původní verze počítače nás kontaktovala s vyspělou civilizací, která nám začala posílat technické údaje. Doktor Dawson vás tam chce mít, pokud nás ta civilizace bude chtít kontaktovat znovu.“

Mercedes zahnul za další roh. Michael hleděl několik vteřin na paní Brewsterovou, ale ve slunečních brýlích a chabém světle bylo těžké poznat, na co myslí. Říká mu pravdu, nebo to je jen strategie, která ho má oddělit od zbytku Bratří? Na jejích ústech a krku byla patrná trocha napětí, ale na tom nebylo nic neobvyklého.

„Myslím, že by bylo jednodušší, kdybychom si s Dawsonem

pohovořili

přes

kameru

pomocí

videokonference,“ navrhl.

„Chci komplexní zhodnocení toho projektu a to můžete udělat, jen pokud budete v laboratoři. Vaše šaty jsou sbalené v hotelu. Najaté letadlo právě tankuje na letišti Schönefeld.“

„Poslední tři dny jsme se setkávali s lidmi…“

„Ano, já vím, všechno je to značně hektické. Ale kvantový počítač byl vždycky naše hlavní priorita. Po zničení prvního počítače jsme zastavili program genetického výzkumu, abychom zajistili Dawsonovi větší objem financování. Kennard Nash byl přesvědčen, že je tato civilizace velmi nedočkavá, aby nám mohla posílat

technologické zázraky. Než utratíme další peníze, musíme vidět, že tenhle nový stroj opravdu funguje.“

Nashovo jméno učinilo konverzaci konec. Michael i Brewsterová byli u toho, když při obědě na Temném ostrově Nathan Boone zabil hlavu Bratří. Bylo jim, jako by Nash byl stále s nimi, seděl na předním sedadle a mračil se jako otec, nespokojený s chováním svých dětí.

Auto zastavilo před hotelem Adlon a paní Brewsterová řekla řidiči cosi německy. O chvilku později vynesli Michaelovo zavazadlo z hotelu a naložili je do kufru auta.

„Moc díky, že to uděláte, Michaeli. Na nikoho jiného se nemůžu spolehnout.“

„žádný strach. Vyřídím to. Odpočívejte.“

Paní Brewsterová mu věnovala jeden ze svých laskavějších úsměvů. Pak vyklouzla z auta a odspěchala do hotelu.

Když se auto vzdalovalo od chodníku, Michael se přes svůj palmtop dostal do bezpečnostního systému Wellspring Manor, venkovského sídla v jižní Anglii ovládaného nadací Zelená země. Pohybem kurzoru přepínal mezi záběry sledujícími hlavní dveře, servisní vchod, a, ano, tamhle to bylo: černobílý obraz těla jeho otce, ležícího na chirurgickém stole. Matthew Corrigan vypadal jako mrtvola, ale senzory připojené k jeho tělu zaznamenávaly občasný srdeční tep.

Poutník odvrátil oči od malé obrazovky a zadíval se z okna. Pořád tam je, ale přitom tam není, pomyslel si.

Prázdná skořápka.

Soukromé letadlo přistálo v Maine kvůli doplnění paliva a celní prohlídce, a pokračovalo na letiště Westchesterského okresu, ležící na severním předměstí New Yorku. Na letištní ploše parkovala limuzína. Člen ochranky stál u ní jako čestná stráž. Pak jen Ano, pane Corrigane. Doufám, že jste měl příjemný let, pane Corrigane, a auto ho odváželo po dvouproudové venkovské silnici. Míjeli kamenné zídky, které kdysi obklopovaly jablečné sady a pasoucí se stáda dobytka. Dnes byla půda pro farmaření příliš drahá, a tak bylo okolí poseto sídly obchodních společností a rekonstruované budovy statků patřily investičním bankéřům.

Výzkumné středisko nadace Zelená země bylo na konci dlouhé štěrkové příjezdové cesty. Záhony květin a borovice příjemným způsobem odváděly pohled od vysoké zdi, která udržovala zbytek světa vně. Areálu vévodily čtyři budovy ze skla a oceli, v nichž byly nadační knihovna, genetická laboratoř, administrativní centrum a pracoviště počítačového výzkumu. Ve středu čtyřúhelníku byla budova neurologické kybernetiky, kde před časem Michael trávil své dny napojený na senzory kvantového počítače.

Michael zapnul palmtop a zkontroloval svůj denní rozvrh. To byla činnost, která ho doopravdy uspokojovala.

Každé ráno

mu zaslali rozvrh,

který

mu

v

patnáctiminutových úsecích diktoval, co bude dělat. Aktivity i sama naplněnost rozvrhu mu dávaly pocit, že je důležitým členem mocné organizace. Když se ohlédl za svým životem v Los Angeles, vzpomínal si na hodiny a někdy i dny, kdy se nic nedělo. S takovým množstvím prázdného času bylo těžké necítit se slabý a ubohý.

Teď, když byl Michael Poutníkem, mu rozvrh pomáhal soustředit se na realitu, jejíž byl součástí. Když se nad tím zamyslel – doopravdy zamyslel –, vypadal lidský svět ve srovnání s ostatními říšemi falešně a neskutečně. Ale uvědomovat si to pořád, musel by se rovnou zbláznit. Jeho rozvrh ukazoval, že ve všem, co dělá, je řád a smysl. Na seznamu byly i obyčejné činnosti jako „oběd“ nebo „spánek“. Občasné návštěvy prostitutek byly zařazeny do kategorie „zábava“.

„Co teď?“ zeptal se Michael řidiče. „Rozvrh neříká, kde se mám s doktorem Dawsonem sejít.“

Řidič vypadal zmateně. „Je mi líto, pane Corrigane, ale nikdo mi nedal žádné instrukce.“

Michael vystoupil z auta a po svažující se dlážděné pěšině došel k administrativnímu centru. Pořád ještě měl čip Ochranného článku implantovaný pod kůží na hřbetě pravé ruky. Jak se blížil k budově, zaznamenala si jeho příchod, ověřila jeho totožnost a potvrdila, že projel hlavní branou.

Skleněné dveře se otevřely a on vstoupil do vestibulu.

Nebylo tady potřeba ochranky ani recepční – cestu příchozího místností sledovaly skenery. Ale když se Michael dostal k výtahům, nic se nestalo. S pocitem nevítaného hosta mávl rukou na dveře výtahu. Vestibul se v tu chvíli zdál velmi tichý a opuštěný. Přemýšlel, co má dělat.

Uslyšel ostré klapnutí a otočil se, zrovna když

postranními dveřmi vcházel Nathan Boone. Šéf ostrahy nadace Zelená země měl na sobě černý oblek bez kravaty.

Poslední knoflíček bílé košile měl dopnutý a ten malý detail mu dodával přísný vzhled.

„Dobré ráno, pane Corrigane. Vítejte zpět ve výzkumném centru.“

„Proč nemůžu do výtahu?“

„Měli jsme před několika dny problém s personálem, takže jsem omezil přístup ke kancelářím. Reautorizuji váš čip dnes odpoledne. Ale teď se musíte setkat s doktorem Dawsonem.“

Společně vyšli z vestibulu a kráčeli přes areál.

„Jaký problém?“ zeptal se Michael.

Boone zvedl obočí. „Promiňte?“

„Zmínil jste problém s personálem. Jako zástupce správní rady musím vědět, co se v tomhle zařízení děje.“

„Zaměstnankyně jménem Susan Howardová si sáhla na život. Měla problémy s depresí a kontaktovala takzvaný Odboj prostřednictvím internetového chatroomu. Zdálo se nám vhodné změnit bezpečnostní kódy.“

Zabil ji? zauvažoval Michael. Vadilo mu, že Boone může někoho popravit bez povolení správní rady, ale než

mohl položit další otázky, vstoupili do budovy počítačového centra a pozdravit je přispěchal Terry Dawson. Vědec byl bělovlasý starý pán se širokým, tučným obličejem. Zdálo se, že je nervózní z toho, že má počítač Michaelovi předvést.

„Dobré ráno, pane Corrigane. Potkali jsme se před několika měsíci, když vás generál Nash prováděl po výzkumném středisku.“

„Ano, pamatuji se.“

„Nashova náhlá smrt byla pro nás všechny šok. Byl hlavní silou podporující projekt kvantového počítače.“

„Rada se rozhodla pojmenovat vaši budovu Počítačové centrum Kennarda Nashe,“ řekl Michael. „Kdyby byl generál ještě naživu, určitě by chtěl vidět výsledky. V

tomhle projektu bylo už příliš mnoho zpoždění.“

„Pochopitelně,

pane

Corrigane,

sdílím

vaše

znepokojení.“ Dveře se před nimi automaticky otevřely a Dawson je vedl dál chodbou. „Musím zmínit jednu věc, než

vstoupíme do laboratoře. Náš výzkumný tým je rozdělen do dvou skupin s různým stupněm bezpečnostní prověrky.

Technici a pomocný personál mají přístup na modré úrovni.

Mnohem menší ústřední skupinka s rudým přístupovým kódem ví o zprávách, které jsme obdrželi od našich přátel.“

„Jak víte, že jsou přátelští?“ zeptal se Michael.

„To byl názor generála Nashe. Věřil, že zprávy přicházejí od vyspělé civilizace v jednom z ostatních světů.

Kdokoli, kdo nám dá tak užitečná technická data, by měl být považován za přátelského.“

Tři muži vstoupili do kontrolní místnosti, zaplněné počítačovými monitory a přístrojovými panely. Zářily zeleným a červeným světlem. Oknem bylo vidět do mnohem větší místnosti, kde žena v hidžábu a dva mladší muži v laboratorních pláštích testovali kvantový počítač. Samotný počítač byl na pohled nezajímavý, krabice z nerezové oceli zhruba rozměrů pianina. Z jeho základny vedly silné kabely, další, ne tak tlusté, vycházely z boku počítače.

„Tohle je kvantový počítač?“ zeptal se Michael.

„Vypadá o dost jinak, než si vzpomínám.“

„Jde o zcela nový přístup,“ vysvětlil Dawson. „Stará verze používala elektrony plovoucí v kapalném heliu. Nový počítač využívá oscilující elektrické pole k tomu, aby usměrňoval spin jednotlivých elektronů. Tyto elektrony slouží jako qubity – kvantové bity – našeho přístroje.“

„Takže technologie je jiná, ale funguje stejně?“

„Ano, je to stejný princip. Obyčejný počítač – ať je jak chce výkonný – uchovává a zpracovává data pomocí bitů, které existují pouze v jediném ze dvou stavů: jedna nebo nula. Ale qubit může být jednička, nula, nebo superpozice obou hodnot naráz, což dovoluje nekonečné množství stavů.

To znamená, že náš přístroj může kalkulovat složité

problémy mnohem rychleji než jakýkoli jiný počítač, který je momentálně v provozu.“

Michael přikročil blíž k počítači, ale dal si pozor, aby se nedotkl kabelů. „A jak to celé souvisí se vzkazy od jiné civilizace?“

„Kvantová teorie nám říká, že elektrony mohou být v tentýž okamžik na několika místech. Z toho důvodu se atomy uvnitř molekuly takříkajíc nerozbijí, když narazí jeden do druhého. Elektrony se chovají jako částice i jako vlna – vytvářejí něco jako oblak, který k sobě váže atomy. V

téhle chvíli existují naše qubitové elektrony tady, uvnitř tohoto přístroje, ale současně si na chviličku ‚odskočí‘

pryč.“

„Nemůžou jen tak zmizet,“ řekl Michael. „Musejí se někam dostat.“

„Máme důvody věřit tomu, že elektrony vstupují do paralelního světa a poté, když jsou pozorovány, se vrátí do naší konkrétní reality. Je zřejmé, že naši vzdálení přátelé sestrojili mnohem sofistikovanější kvantový počítač. Zachytí částice, přeskupí je tak, že obsahují zprávu, a pošlou nám je zpátky. Elektrony přecházejí mezi světy tak rychle, že odhalíme pouze výsledek – nikoli pohyb samotný.“

Jeden z mladíků zaklepal kotníky prstů na sklo. Dawson přikývl a zapnul interkom.

„Máme za sebou tři kontroly systému,“ řekl technik.

„Všechno je připraveno.“

„Dobře. Začneme to zapínat rovnou. Doktorko Assadová, přišla byste prosím do velína?“

Dawson vypnul interkom a do místnosti vstoupila mladá žena s hlavou zakrytou šátkem. Měla kulatý obličej a velmi tmavé obočí. „Rád bych vám představil doktorku Assadovou. Narodila se v Sýrii, ale strávila většinu života tady, ve Státech. Se souhlasem pana Boonea obdržela rudou bezpečnostní prověrku.“

Doktorka Assadová se plaše usmála a vyhnula se očima Michaelovu pohledu. „Je mi ctí se s vámi setkat, pane Corrigane.“

Všichni se posadili a doktor Dawson začal vyťukávat povely. Boone se posadil jako poslední, ale neuvolnil se ani na okamžik. Buď sledoval lidi v místnosti, nebo zkoumal počítačovou obrazovku.

První hodinu se všechno řídilo zavedeným protokolem.

Michael slyšel elektrické hučení, které začínalo, přestávalo a začínalo znovu. Někdy bylo tak hlasité, že se okno, kterým vše pozorovali, chvělo. Zatímco byly testovány různé úrovně funkcí počítače, doktorka Assadová oznámila klidným hlasem: „Prvních deset qubitů je funkčních. Nyní aktivuji skupinu číslo dvě.“

Počítač se probouzel a začínal si uvědomovat své schopnosti. Dawson objasnil, že je stroj schopen učit se z vlastních chyb a přistupovat ke komplexním problémům z různých hledisek. Během druhé hodiny doktorka Assadová

počítač požádala, aby použil Shorova algoritmu – sekvence příkazů, která rozkládala velká čísla na menší činitele.

Během třetí hodiny začal stroj zkoumat symetrii něčeho, co nazýval E8, což bylo geometrické těleso o padesáti sedmi rozměrech. Když uplynulo pět hodin, obrazovka před doktorkou Assadovou na okamžik zčernala, načež kalkulace pokračovaly bez dalšího přerušení.

„Co se to stalo?“ chtěl vědět Michael.

Dva vědci na sebe na okamžik pohlédli. „Totéž jsme viděli i minule,“ řekl Dawson. „V určitém stadiu začne počítač odesílat značné množství částic do jiné dimenze.“

„Takže je to jako rádiové signály vysílané do vesmíru?“

„Ne tak docela,“ řekl Dawson. „Rádiové a televizní vlny musejí urazit světelné roky, než se dostanou do jiné galaxie.

Elektrony našeho počítače cestují do místa, které není zdaleka tak vzdálené – do paralelní úrovně reality.“

Kolem šesté hodiny po zahájení provozu poslali jednoho z techniků ven pro večeři. Všichni žvýkali chipsy a sendviče, když obrazovka počítače několikrát zablikala.

Doktorka Assadová odložila svůj hrnek s kávou a Dawson přistrkal svou kancelářskou židli k jejímu pracovnímu pultu.

„Je to tady,“ řekl.

„O čem to mluvíte?“ zeptal se Michael.

„Zprávy od našich přátel. Tohle se stalo už minule.“

Na obrazovce se objevila temná souvislá plocha složená z plusových znamének. Pak se mezi nimi objevily mezery,

díry ve zdi. O pár minut později začal počítač kreslit geometrické obrazce. První z nich byly ploché jako vločky vystřižené z papíru, ale postupně nabíraly prostorové rozměry a symetrii. Koule, válce a kužely proplouvaly monitorem, jako by pluly pod vodou a poháněly je neviditelné proudy.

„Tady!“ vykřikl Dawson. „Támhle! Vidíte ji?“ A všichni zírali na první číslo – byla to trojka.

Objevila se další čísla. Skupiny čísel. Michael si myslel, že jsou náhodná, ale doktorka Assadová zašeptala: „Tohle se už jednou přihodilo. Jsou to specifická čísla. Všechno prvočísla.“

Obrazovka monitoru ukazovala rovnice, používající různých symbolů, a pak rovnice zmizely a na obrazovku se vrátily tvary. Michael si pomyslel, že vypadají jako balonky, ale pak se z nich staly živoucí věci: bachraté, kulovité buňky, které se dělily ve dví a množily se.

A pak – písmena. Tedy, Dawson tvrdil, že jsou to písmena. Zpočátku to byly geometrické čáranice a klikyháky, které vypadaly jako graffiti vyškrábané na okenní sklo. Pak se symboly ustálily a začaly působit známěji.

„To je hebrejština,“ zašeptala doktorka Assadová. „To je arabština… určitě. Čínština… myslím. Nejsem si jistá.“

Dokonce i Boone vypadal okouzleně. „Vidím písmena A a T,“ přidal se. „A tohle vypadá jako G.“

Písmena se skládala do řádek. Je to kód, nebo jen náhodná seskupení? Pak se mezi písmeny objevily mezery, vytvářející segmenty o třech, pěti, dvanácti písmenech. Bylo to slovo? pomyslel si Michael. Vidím tu slova? A pak se objevila – slova v různých jazycích.

„To je francouzské sloveso číst.“ řekla doktorka Assadová bezvýrazným hlasem. „A toto je slovo pro vidět v polštině. Strávila jsem měsíc ve Varšavě, když jsem byla –“

„Nepřestávejte překládat,“ uťal ji Michael.

„M odrý. Měkký. Německy. Ta další slova vypadají jako koptština. A teď angličtina. Nekonečno. Zmatení.“

Slova se skládala k sobě a vytvářela věty, které zněly jako surrealistická poezie. Pes vykročit po cestě hvězd. Ten náhodný nůž s vousky.

Když nastala osmá hodina od uvedení počítače do provozu, přicházely zprávy v několika jazycích, ale Michaelovu pozornost přitáhlo devět slov napsaných anglicky.

přijďte k nám

přijďte k nám

PŘIJĎTE K NÁM

2

Když skončila s úlohou z geometrie, sklouzla Alice Chenová z lavice, vzala si z krabice koláček a opřela se do těžkých dveří kuchyňské chýše. Na Skellig Columba bylo zima a větrno, ale Alice si bundičku s tartanovým vzorem nezapnula. Černé copánky se jí houpaly sem a tam, když

pospíchala nahoru po stezce, která spojovala tři terasy na severním pobřeží ostrova. Na poslední z nich byly dvě nádrže na dešťovou vodu a zahrádka s pastinákem a kapustou, a pak stezka zmizela a Alice se rázně pustila přes kamenitou zemi porostlou šťovíkem a pampeliškami.

Vyškrábala se na balvan, odkopávajíc kousky černého lišejníku jako popel z dávného ohně. Když se dostala až

nahoru, otočila se pomalu kolem dokola a sledovala ostrov, jako by byla strážný, který právě vyšplhal na pozorovatelnu.

Alici bylo dvanáct let – byla to malá, vážná holčička, která kdysi cvičívala na cello a stavěla si s kamarády v poušti bunkry. Teď žila na osamělém ostrůvku se čtyřmi jeptiškami, které si myslely, že se o ni starají. Vůbec si neuvědomovaly, že ve skutečnosti je opak pravdou. Když

byla Alice sama, mohla nabýt svou novou identitu: Princezna bojovnice, Strážkyně žebravých klarisek.

Cítila kouř z rašeliny, stoupající z kuchyňské chýše, a shnilý pach mořských řas přinesených z pobřeží jako hnojivo na zahrádku. Studený vítr od moře se jí opíral do límce bundy a vháněl jí do očí slzy. Přímo pod ní byla kaple a čtyři chýše, z nichž se skládal klášter – každá z nich připomínala včelí úl s okénky jako štěrbina a dveřmi zapuštěnými hluboko do zdi. Když se podívala na oceán, viděla bílé hřebínky vln a tmavý pruh obzoru, který vyznačoval hranice jejího světa.

Klarisky pro Alici vařily různé dobroty, spravovaly jí roztržené šaty a lily do pozinkované vany hrnce horké vody, aby si mohla dopřát jednou za týden koupel. Sestra Maura jí dávala číst Shakespearovy hry a irskou poezii a sestra Ruth, nejstarší jeptiška, s ní procházela učebnici euklidovské geometrie z časů královny Viktorie. Alice spala se sestrami v chýši, která sloužila jako dormitář. Pořád v něm hořela olejová lampička. Když se vzbudila uprostřed noci, viděla hlavy jeptišek, spočívající uprostřed polštářů nacpaných husím peřím.

Věděla, že těmhle jemným, zbožným ženám na ní záleží – že ji dokonce snad milují –, ale nemohly ji ochránit před nebezpečími světa. Před několika měsíci přistáli na ostrově žoldáci Tabuly s helikoptérou. Zatímco se Alice a jeptišky schovávaly v jeskyni, vyrazili žoldáci dveře chýše, která

sloužila jako skladiště a zabili Viki Fraserovou. Viki byla moc milá a pomyšlení na její smrt Alici bolelo.

Říkala si, že by všechno bylo jiné, kdyby na ostrově bývala byla Maja. Harlekýnka by svým mečem, noži a pistolí všechny ty muže z helikoptéry zabila. Kdyby Maja žila v Nové Harmonii, když přišli žoldáci Tabuly, ochránila by Alicinu matku i ostatní lidi, kteří tam žili. Alice věděla, že jsou všichni z Nové Harmonie mrtví. Přesto byli pořád s ní. Někdy když dělala něco docela obyčejného – zavazovala si tkaničky nebo rozmačkávala brambory na talíři vidličkou –, viděla najednou svou matku, jak se obléká, nebo slyšela svého kamaráda Briana Batese hrát na trubku.

Alice seskočila z balvanu, obrátila se pryč od kláštera a zamířila kamenitým terénem na západ. Ostrov vytvořily dva horské vrcholky, které si proklestily cestu vodou.

Modrošedý vápenec byl protkán jeskyněmi a závrty. Během měsíců, které strávila na Skellig Columba, postavila tu Alice sloupky z kamenů. Některé jí sloužily jako ukazatele na různých stezičkách, které si prošlapala kolem ostrova. Jiné byly falešná vodítka, která mohla svést neopatrného vetřelce k pádu z okraje útesu.

Jako skladovací prostor jí sloužila prohlubenina velikosti jezevčí nory, ukrytá za trsem plevele. Měla v ní rezavý řeznický nůž, který našla ve skladišti, a okrajovací nůž, který ukradla z klášterní kuchyně, zabalený v igelitu. Alice si zastrčila řeznický nůž za pásek, jako by to byl krátký meč,

a okrajovací nůž si připevnila k předloktí dvěma velkými gumičkami. Na ostrově nebyly žádné stromy, ale ona našla dole u přístaviště vycházkovou hůlku, kterou používala jako nástroj ke zkoumání záhadných míst. Když se takhle vyzbrojila, snažila se chodit jako Harlekýn – klidně, ale ostražitě, nikdy ustrašeně nebo nejistě.

Po asi dvaceti minutách chůze se dostala na západní břeh ostrova. Nekonečný útok vln vyhlodal kusy vápence, takže útes vypadal jako pětice šedých prstů, natahující se do studené vody. Alice přešla k největšímu výběžku a zastavila se blízko okraje. Od další části útesu ji dělil téměř dvoumetrový skok přes rozsedlinu. Kdyby uklouzla a spadla, čekal by ji dlouhý pád dolů na rozeklané skály, úpějící pod neustálými nárazy vln.

Průrva mezi dvěma částmi útesu byla dost velká na to, aby učinila skok obtížným, ale ne nemožným. Uměla si představit, jaké by to bylo, kdyby se nedostala na druhou stranu. Zatřepala by divoce rukama jako postřelený pták.

Měla by čas jen zaslechnout vlny a vidět skály, a pak by se temnota natáhla a vzala by si ji.

Nad hlavou jí zakroužilo hejno buřňáků. Volali na sebe chvějivými výkřiky, ze kterých na ni padala osamělost.

Když pohlédla směrem ke středu ostrova, viděla kamennou mohylu nad Vikiným hrobem. Hollis Wilson kopal jámu a skládal na sebe kameny jako šílenec. Neřekl přitom ani

slovo. Jediný zvuk tehdy vydávala lopata, kterou zabodával do kamenité země.

Alice se otočila a zadívala se k prázdnému obzoru. Může odejít a vrátit se do tepla kuchyňské chýše, ale pak nikdy nebude vědět, jestli je tak odvážná jako Maja. Alice položila svou hůl poblíž trsu trávy a upravila si nože tak, aby nesklouzávaly při rychlém pohybu. Stoupla si na vzdálenější okraj útesu, a vtom jí došlo, že má na rozběh sotva deset kroků, a pak bude muset skočit.

Do toho, řekla si. Nesmíš váhat. Zaťala pěstičky, zhluboka se nadechla a vyrazila kupředu. Jak se blížila k okraji, najednou zabrzdila. Levou nohou odkopla bílý oblázek do průrvy. Odrážel se od stěn a zmizel ve stínech dole.

„Zbabělce,“ zašeptala, když se vracela zpět od okraje.

„Ty jseš ale zbabělec.“ Cítila se malá, slabá a na svých dvanáct. Upřeně sledovala mořské ptáky, vznášející se na vzdušných proudech vzhůru k nebi.

Když ustoupila o pár kroků zpátky, uviděla, jak se přes úžlabinu blíží tmavý obrys. Byla to sestra Maura, červenolící a udýchaná. Vítr ji tahal za závoj a rukávy šatů.

„Alice!“ křičela. „Nemám z tebe radost. Nemám z tebe ani trochu radost. Nedodělala jsi větné rozbory a sestra Ruth říká, žes neoškrabala mrkev. Zpátky dovnitř. žádné lelkování! Znáš pravidla – žádné hraní, dokud není práce hotova.“

Alice ustoupila ještě o pár kroků a soustředila se na trs červeného lišejníku, rostoucí na druhé straně propasti. Něco v držení jejího těla nejspíš prozradilo sestře Mauře, co se chystá.

„Stůj!“ zaječela jeptiška. „Zabiješ se! Ty se –“

Ale zbytek slov spolkl vítr. Princezna Bojovnice se rozeběhla k okraji propasti.

A skočila.

3

Hollis Wilson nosil svou novou zbraň v kytarovém pouzdru, vycpaném napěchovanými novinami. Před pár týdny poprosil Winstona Abosu, aby mu obstaral opakovačku, která by byla schopná zasáhnout cíl minimálně na devadesát metrů. Winston měl na Camden Market obchod s bubny a využil svých kontaktů s místními ke koupi kradené enfieldky. Původní pušky Lee-Enfield se používaly za první světové války. Tuhle verzi No. 4 Mk 1(T) s puškohledem, vyvinuli ve třicátých letech. Hollis plánoval, že poté, co z ní vystřelí, nechá ji na střeše a odejde.

Londýnští policisté si většinou Hollise všímali, když ho potkali, jak se prochází po ulici nebo sedí ve vlaku metra.

Dokonce i když měl na sobě oblek a kravatu, držel se způsobem, který se zdál trochu příliš sebevědomý – skoro vzdorovitý. Ale kytarové pouzdro mu sloužilo jako dokonalá kamufláž. Když potkal mladou policistku poblíž vstupu do metra na stanici Camden Town, dívala se na něj sotva vteřinu, než se otočila jinam. Byl prostě hudebník – to bylo všechno – černoch v omšelém svrchníku, který jde hrát někam na roh ulice.

Puška se posouvala uvnitř pouzdra, když procházel turniketem. Hollisovi vždycky připadalo londýnské metro méně tísnivé než to v New Yorku. Vozy byly menší, skoro útulné, a vlak při vjezdu do stanice vydával měkký, svištivý zvuk.

Hollis jel linkou Nothern Line na Embankment a pak přestoupil na linku Circle Line. Vystoupil v Temple, pár minut šel po břehu řeky, než vystoupal po schodech na ulici New Bridge. Bylo kolem osmé večer. Většina lidí, dojíždějících z předměstí, už odešla z práce a odspěchala domů do tepla a záře z televizních obrazovek. Jak to bývá, manuálové pracovali pořád – zametali ulice, lakovali ženám nehty na nohou, rozváželi jídlo na objednávku. Z jejich tváří se dívaly hlad a vyčerpání a drtivá touha lehnout si a spát. Z

billboardu na boční stěně budovy vyhlížela mladá blonďatá žena, s extatickým výrazem vybírající lžičkou hořčici z kartonové krabičky. JSTE DNES ŠŤASTNÍ? tázal se billboard, a Hollis se usmál sám pro sebe. Šťastný nejsem, pomyslel si. Ale možná dostanu trochu zadostiučinění.

Během posledních několika měsíců se jeho život proměnil. Odjel z New Yorku, dostal se do západního Irska a pohřbil Viki Fraserovou na Skellig Columba. O týden později byl v Berlíně a v náruči vynášel Matku Požehnanou z podzemního počítačového centra Tabuly, alarmy zvonily a schodištěm se nahoru plazil kouř. Než přijela policie, měl

sotva čas na to ujít dva bloky a ukrýt tělo mrtvé Harlekýnky za kontejnerem s odpadky. Pak si svlékl zakrvácenou bundu a vydal se hledat auto, které nechali poblíž tanečního sálu na Auguststrasse.

Zabralo mu několik hodin, než se dokázal vrátit zpátky pro tělo a nacpat ho do kufru mercedesu. Berlínská policie uzavřela celou oblast kolem počítačového střediska, viděl blikající světla hasičských aut a ambulancí. Dřív či později se objeví reportér, kterému bude nabídnuta oficiální historka: ŠÍLENEC ZA SEBOU NECHAL ŠEST

MRTVÝCH – POLICIE PÁTRÁ PO POMSTYCHTIVÉM

ZAMĚSTNANCI.

Hollis byl pryč z Berlína ještě před východem slunce.

Zastavil na dálničním odpočívadle u Magdeburku. V

místním obchůdku koupil mapu, flísovou deku a zahradnický rýč. Sedl si v restauraci v areálu odpočívadla, vypil černou kávu a snědl chleba s marmeládou za neustálého servírčina zívání. Chtělo se mu lehnout si na zadní sedadlo auta a usnout, ale musel se dostat pryč z Německa. Vyhledávací programy Tabuly už brouzdají internetem a porovnávají jeho fotografii se záběry z bezpečnostních kamer. Potřeboval se zbavit auta a najít místo, které by bylo mimo Síť.

Nicméně úkolem číslo jedna byl pohřeb. Hollis podle mapy našel místo jménem Steinhuder Meer, přírodní rezervaci na severozápad od Hannoveru. Popisná tabulka ve

čtyřech jazycích ukazovala ke stezce, vedoucí k Mrtvému močálu, ploché, bažinaté oblasti plné vřesu a uschlé trávy.

Bylo to uprostřed týdne, ještě nebylo ani poledne a kolem bylo jen pár aut. Hollis ujel pár kilometrů po polní cestě, zabalil tělo Matky Požehnané do přikrývky a odnesl je vřesovištěm k houštině křovisek a zakrslých vrbiček.

Dokud byla naživu, šířila okolo sebe Matka Požehnaná neutuchající zuřivost, kterou lidé ucítili, jakmile se k ní přiblížili. Vleže na boku v mělkém hrobě vypadala irská Harlekýnka menší, než si ji pamatoval, méně mocná. Obličej měla zakrytý přikrývkou. Hollis se jí do očí dívat nechtěl.

Když házel vlhkou hlínu do hrobu, viděl pár drobných bílých rukou, stále ještě zaťatých v pěst.

Nechal auto někde před holandskou hranicí, převezl se trajektem do Harwiche a odtamtud vlakem do Londýna.

Když se dostal do bytu, ukrytého za obchodem s bubny patřícím Winstonu Abosovi, našel Lipku, francouzského Harlekýna, jak sedí u kuchyňského stolu a čte si kradenou bankovní směrnici o převodech peněz.

„Poutník se vrátil.“

„Gabriel? On je zpátky? Co se stalo?“

„Byl polapen v Prvním světě.“ Lipka vytáhl zátku z poloprázdné láhve burgundského a nalil trochu vína do sklenice. „Maja ho zachránila, ale nemohla se vrátit zpět.“

„Cože? Co se jí stalo?“

„Maja není Poutník. Obyčejný člověk může přecházet na druhou stranu jen skrz jedno z několika přístupových míst na světě. Staří věděli, kde je hledat. Teď je většina z nich ztracena.“

„Tak co se s ní stalo?“

„Nikdo neví. Simon Lumbroso je pořád v kostele Marie Siónské v Etiopii.“

Hollis přikývl. „Tam přešla na druhou stranu.“

„C’est correct. Uplynulo šest dní, ale Maja se ve svatyni neobjevila.“

„Máte plán na její záchranu?“

„Můžeme jen čekat.“ Lipka upil doušek vína. „Dostal jsem váš e-mail ohledně toho, co se stalo v Berlíně. Nechal jste tělo Matky Požehnané v počítačovém centru?“

„Jel jsem na sever a pohřbil ji na venkově. Ale nedal jsem tam žádný náhrobní kámen nebo nějaké znamení.“

„Matce Požehnané by to nevadilo. Měla hrdou smrt?“

Hollis byl na okamžik zmatený, než si uvědomil, že ten obrat používala Maja. „Zabila šest mužů, než ji někdo zastřelil. Jestli to byla hrdá smrt, to si rozhodněte sám.“

Otevřel kovový tubus, vyndal meč Matky Požehnané a položil ho na kuchyňský stůl. „V poslední chvíli mi dala tohle.“

„Prosím, buďte přesný, pane Wilsone. Matka Požehnaná vám předala svůj meč, nebo jste ho vzal od jejího těla?“

„Dala mi ho, podle všeho. Takže ho vracím.“

„Třeba chtěla, abyste převzal její závazek.“

„To nehrozí. Nevyrostl jsem v harlekýnské rodině.“

„Ani já ne,“ řekl Lipka. „Byl jsem vojákem Prvního námořního parapěchotního pluku, jenže pak jsem se nepohodl s nadřízeným důstojníkem. Dva roky jsem pracoval jako bodyguard v Moskvě, než mě Trn najal jako žoldáka. Okamžitě jsem věděl, že tohle je to, co je mi souzeno dělat. My Harlekýni neplýtváme časem, abychom chránili bohaté a mocné. Chráníme proroky a vizionáře, ty z Poutníků, kteří vedou dějiny novými směry.“

„Dělejte, co chcete, Lipko. Já mám vlastní cíle.“

Lipka čekal několik vteřin, jako by si chtěl potvrdit, co právě slyšel, a pak podle všeho vypnul jednu oblast své mysli. Mávl rukou a bylo to. Hollis odešel z místnosti.

Schovaná puška mu nešla z hlavy, když zahýbal doprava na Ludgate Hill a hned potom doleva na Limeburner Lane.

Nadace Zelená země sídlila ve velké budově ze skla a kovu ani ne o sto metrů dál v ulici. Kouřová skla budovy rámovaly černé nosníky a panely z černé žuly. Z dálky to vypadalo, jako by doprostřed Londýna někdo upustil obrovskou ocelovou klec.

Budovu hlídala ozbrojená ochranka. Hollis před pár dny předstíral, že je messenger na kole, dostal se dovnitř a trochu se vyptával. Kdokoli, kdo přišel do nadace, musel projít krátkou chodbou ve tvaru písmene L se stěnami ze zeleného

skla, které umožňovaly rentgenovému přístroji se zpětným rozptylem prohlédnout si je bez oblečení.

Na druhé straně ulice stála kancelářská budova z viktoriánské éry. Jediným nájemníkem byla mezinárodní architektonická kancelář. V oknech v přízemí byly vystavené fotografie budov, postavených v Dubaji a Saúdské Arábii. Hollis si fotky prohlédl a došel k názoru, že architekti prostě vzali plány vězení a přidali palmy, fontány a bazén.

Zmáčkl zvonek a čekal, jestli přijde někdo otevřít. Když

nikdo neodpovídal, postavil se přímo přede dveře a rozepnul si kabát. Na šňůře kolem krku mu viselo páčidlo. Natlačil jeho konec mezi dveře a zámek a opřel se vší silou do strany. Vytrhl šrouby, držící magnetickou západku, a dveře se s třeskem otevřely.

Když se Hollis dostal dovnitř do budovy, vyndal z kapsy ocelový klínek a kopancem ho umístil do škvíry pode dveřmi, takže se zabouchly. Rozhodl se vyhnout se výtahu a vyšplhal po únikovém schodišti do nejvyššího poschodí. Na pánských záchodcích vedlo několik stupínků na zdi k plexisklem zakrytému světlíku ve stropě. Hollis jednou rukou zvedl poklop a o pár vteřin později byl na střeše.

Studený noční vzduch mu chladil kůži. Bylo slyšet vzdálené vrčení autobusu, jedoucího ulicí. Hollis trochu sklouzl po mokrých břidlicových taškách a dostal se k

železnému zábradlí na okraji střechy. Sedl si a otevřel své kytarové pouzdro.

Enfieldka byla dlouhá, těžká puška, která byla upravená na střelbu náboji ráže 7,62 mm. Hollis zatáhl kliku závěru přímo dozadu a nacpal rámeček s náboji do zásobníku před krytem spouště. Když zatáhl závěr dolů a dopředu, vtlačil tak střelu do nábojové komory. Hollis si přišel, jako by se stal součástí zbraně: odjištěný, nabitý a připravený k výstřelu. Když se podíval do hledáčku, viděl dvě čáry, přetínající se v půli přesně uprostřed dveří na druhé straně ulice.

Jeho nenávist k Tabule byl mocný a neutuchající pocit – nic podobného ještě nikdy nezažil. Když pohřbil Viki na ostrově, zakryl její hrob hromadou velkých šedých kamenů.

Někdy mu připadalo, že jeho tělo některý z těch kamenů

pohltilo do sebe.

Čekal, až se objeví cíl, aniž věděl, co by měl očekávat. O

pár minut později přijel k budově nadace landrover a vystoupili dva lidé. Hollis zvedl pušku a zadíval se skrz hledí na plešatého pána kolem šedesátky a mladou ženu ve světlehnědém zimníku. Zatímco stáli na chodníku a vysvětlovali něco řidiči, přiloudal se po ulici blonďák s kufříkem v ruce a přidal se k nim. Blonďák něco řekl a mladá žena se zasmála. Landrover mezitím odjel pryč.

Hollis zamířil pušku na blonďákovu hlavu. Závan větru ho roztřásl. Uvědomil si, že má obličej pokrytý potem.

Uklidni se, nařídil si. Dýchej pomalu. Pak stiskl spoušť.

Čekal hlasitou ránu a zpětný ráz, ale nestalo se nic. Aniž

oddálil oko od hledáčku, Hollis zatáhl za kliku závěru.

Nevystřelený náboj byl vytlačen ven a do komory vklouzl nový. Znovu stiskl spoušť.

Nestalo se nic. Čas přestal existovat, a jedinou realitou byl náhle přítomný okamžik: puška a blonďákova hlava, zarámovaná kruhem hledáčku. Pohni tou klikou znova. Klap.

Cvak. Nic.

Třetí náboj mu dopadl vedle pravé nohy. Odrazil se od střechy a spadl na chodník dole. Nikdo to neslyšel. Tři cíle už vystoupaly po schodech nahoru a vstupovaly do budovy.

Hollis uslyšel na střeše kroky a bleskově se obrátil. Tři metry za ním stál Lipka a pozoroval ulici dole. Francouzský Harlekýn měl na sobě černý vlněný svrchník. Se širokými rameny, oholenou hlavou a tupým nosem připomínal mechanický vynález, zkonstruovaný do podoby lidské bytosti.

„S tou puškou nic není,“ řekl. „Řekl jsem Winstonovi, aby vám dal slepé náboje.“

„Když jste nechtěl, abych tu pušku použil, proč jste mě nechal dojít až sem?“

„Bylo mi jasné, že máte plán. Chtěl jsem vědět, co uděláte.“ Lipka pokývl hlavou směrem k budově nadace.

„Teď to vím.“

„Zabil jste spoustu lidí, Lipko. Tak mi neříkejte, že je to špatné.“

Lipka zastrčil ruce do vnějších kapes svrchníku a jeho pravá noha sklouzla pár centimetrů vpřed. Hollis věděl, že přimět tohohle Francouze, aby nevytáhl pistoli a nevystřelil, je nemožné. Před minutou byl Hollis lidskou bytostí se jménem a minulostí. Teď byl jen cíl.

„My Harlekýni nejsme teroristé nebo nájemní vrazi, pane Wilsone. Naším jediným závazkem je chránit Poutníky.“

„Proč byste se měl teda starat, co dělám se svým životem?“

„Vaše jednání jen přitáhne nevítanou pozornost k Poutníkovi, a to nemůžu dopustit. To znamená, že máte dvě možnosti. Opustit Velkou Británii, nebo…“

Výhrůžka zůstala nevyslovená, ale sdělení bylo jasné.

Kulka z Lipkovy pistole postrčí Hollise přes zábradlí. V

duchu viděl svoje tělo, jak padá, chumel rukou a nohou, a pak nehybnost. Až policie vyfotografuje jeho mrtvolu, posbírají ho z chodníku, dají na něj visačku a vyhodí ho jako kus smetí. Ta představa ho neděsila, ale taky nezmírnila jeho hněv. Kdyby umřel, jeho vzpomínka na Viki by umřela s ním. Zemřela by podruhé.

„A vaše odpověď?“ zeptal se Lipka.

„Já – já odjedu.“

Lipka se obrátil a zmizel ve světlíku. Hollis byl znovu sám, stále ještě svíraje nepoužitelnou pušku.

4

Příštího rána se Hollis vzbudil v pronajaté garsonce na Camden High Street. Když začínal svou každodenní proceduru – dvě stě kliků, stejný počet sedů-lehů na špinavém koberci, následovaných sérií cviků z bojových umění –, připadal si jako poslední člověk na Zemi. Když mu tričko nasáklo potem, osprchoval se a uvařil si hrnec ovesné kaše na plotýnce, stojící vedle umyvadla v koupelně. Pak všechno uklidil, aby v bytě nezbyla žádná viditelná stopa jeho přítomnosti, a sešel dolů.

Vzhůru bylo jen pár lidí, většinou majitelé obchodů, kteří přebírali zboží a zametali své kousky chodníků. Hollis prošel po High Street, přes kanál Regent’s a ponořil se do bludiště krámků a stánků, které stály v místech kolem Camden Lock. Byla sobota – což znamenalo, že se tržiště začne zaplňovat kolem desáté nebo jedenácté hodiny. Lidé sem přijdou, aby jim udělali tribal tetování, zatímco si jejich kamarádi koupí černé kožené kalhoty nebo tibetské modlitební misky.

„Katakomby“ byly systém tunelů, vybudovaný pod vyvýšenou železniční tratí, která vedla skrz tržiště. V

devatenáctém století tunely sloužily jako stáje pro koně, pracující na kanálu, ale dnes v nich byly podzemní obchody a umělecké ateliéry. Uprostřed jednoho z tunelů našel Hollis obchod s bubny, patřící Winstonu Abosovi. Sám majitel, chlapík ze západní Afriky, stál u stolu v pozadí hlavní místnosti a lil kondenzované mléko do velkého hrnku kávy.

Když Winston uviděl Hollise, stáhl se za sochu těhotné ženy se zuby ze slonoviny. „Dobré ráno, pane Hollisi.

Doufám, že je všechno v pořádku.“

„Jedu pryč ze země, Winstone. Ale chtěl jsem se rozloučit s Gabrielem.“

„Samozřejmě. Je ve arabském bufetu. Má tam nějaké schůzky.“

Protože po něm Tabula pátrala, musel Gabriel trávit většinu svého času v tajném bytě, sousedícím s obchodem s bubny. Když se ale chtěli sejít členové Odboje, býval na jiném místě. Jedna libanonská rodina vedla v budově, ze které bylo vidět na kanál, bufet, kde se prodával falafel. Za slušnou cenu nechávali Gabriela používat skladiště v horním podlaží.

V bufetu se Hollis vyhnul mrzuté holce krájející pažitku a prošel dveřmi, ukrytými za korálkovým závěsem. Když vyšplhal po schodech do skladiště, překvapilo ho, kolik lidí tam už čeká. Gabriel o kus dál u okna mluvil s jeptiškou v černém hábitu žebravých klarisek. Lipka stál na stráži u dveří, mocné paže složené křížem přes prsa. Jakmile uviděl Hollise, ruce mu zajely do kapes kabátu.

„Myslel jsem, že jsme se dohodli,“ řekl.

„Dohodli. Ale chtěl jsem se rozloučit s přítelem.“

Lipka zvážil jeho přání, a pak mu pokynul k židli.

„Počkejte, až na vás dojde řada,“ řekl.

Hollis se usadil vzadu a pozoroval ostatní. Lidé okolo mluvili polsky, německy a španělsky. Poznával jedině dvojici britských Svobodných běžců – obtloustlého mladíka jménem Tirák a jeho tichého přítele Rolanda. Bylo vidět, že se o Poutníkovi doslechli lidé po celém světě.

Kdysi v Los Angeles nosíval Gabriel dlouhé hnědé vlasy a obnošenou, zašlou koženou bundu. Uměl se rychle rozesmát i rozčílit, napůl neviňátko nepřivyklé světu, napůl nonšalantní kovboj. Během doby, kterou spolu prožili v New Yorku, mu Hollis pomáhal vařit špagety a poslouchal, jak v baru falešně zpívá karaoke. Teď bylo všechno jiné. V

poslední době Gabriel připomínal člověka, který přežil ztroskotání lodi. Obličej měl vyzáblý a košile mu na těle plandala. V jeho pohledu bylo něco zvláštního – byl jasný a velmi ostrý.

Když kterýkoli člověk skončil svůj rozhovor s Gabrielem, Lipka ho vyvedl z místnosti a ukázal na dalšího v řadě. Gabriel povstal, potřásl si s dotyčným rukou, a pak se usadil a naslouchal, soustředěný na tváře svých následovníků. Potom, co vyjádřili své myšlenky, se nahnul kupředu a tiše promluvil – téměř šeptem. Když schůzka skončila, podal ruku podruhé, podíval se člověku do očí a řekl „díky“ v jeho rodném jazyce.

Dva britští Svobodní běžci byli před ním poslední na řadě a Hollis rozuměl každému slovu, které říkali. Někdo jménem Sebastian evidentně odjel do Francie organizovat odboj a Tirákovi přišlo, že se nedrží rozkazů.

„Když jsme založili tohle hnutí, přišli jsme s pár pravidlama.“

„Přesně řečeno se šesti pravidlama,“ dodal Roland.

„Přesně. Šest pravidel. A jedno z nich bylo, že každá skupina si vytváří vlastní strategii. Moji kamarádi v Paříži říkaj, že Sebastian chce založit výkonnej výbor…“

Gabriel seděl tiše, dokud Tirák svůj proslov nedokončil.

Pak Poutník znovu promluvil, tak potichu, že se oba Svobodní běžci museli nahýbat kupředu, aby mu rozuměli.

Pozvolna se uklidňovali a kývali hlavou na souhlas.

„Takže si rozumíme?“

„Asi jo.“ Tirák se podíval na kamaráda. „Máš k tomu něco, Rolande?“

Dlouhán pokrčil rameny. „Ne, v pohodě.“

Svobodní běžci se zvedli jako vyplísnění školáčci a potřásli Gabrielovi rukou. Když vyšli z místnosti, Lipka pokývl Hollisovi. Teď vy. Pak oddusal po schodišti do bufetu.

Hollis se propletl mezi stoly a posadil se naproti Gabrielovi.

„Přišel jsem se rozloučit.“

„Jo. Lipka mi řekl, co se přihodilo.“

„Pořád jsi můj kamarád, Gabe. Nikdy bych neudělal něco, co by tě ohrozilo.“

„To chápu.“

„Ale někdo si to musí vypít za Vikinu smrt. Nemůžu jim zapomenout, co jí udělali. Našel jsem její tělo a vykopal jsem jí hrob.“

Poutník vstal od stolu, přešel k oknu a zahleděl se dolů na kanál. „Když jednáme jako naši nepřátelé, jsme v nebezpečí, že začneme být stejní jako oni.“

„Nepřišel jsem, abys mě poučoval. Jasný?“

„Já mluvím o Odboji, Hollisi. Viděl jsi ty dvě ženy ze Seattlu? Získaly přístup do všech bezpečnostních kamer vně budov používaných nadací Zelená země. Poprvé používáme Mašinerii k tomu, abychom sledovali ji samotnou. Je to dobře vymyšlený plán, který nikoho neuvádí do nebezpečí, ale stejně mě to trápí. Cítím se, jako bych stavěl dům a nevěděl, jak bude vypadat, až ho dostavím.“

„Ta jeptiška taky pracuje pro Odboj?“

„Ne tak úplně. To je jiná věc. Klarisky na Skellig Columba si myslí, že se z Alice Chenové stává malá divoženka – úplně nezvladatelná. Během příštích pár týdnů ji přivezou do Londýna a musíme najít bezpečné místo, kde by mohla žít. Kéž by tu byla Maja. Věděla by, co dělat.“

„Dokáže se Maja někdy vrátit do našeho světa?“

Gabriel se vrátil ke stolu a nalil si šálek čaje. „Mohl bych znovu přejít do Prvního světa, ale nebyl bych schopen ji přivést zpátky. Simon Lumbroso prohledává staré rukopisy a historické knihy. Musí najít další portál – místo, kudy může obyčejný člověk přejít a vrátit se. Před tisícovkami let věděli lidé, kde taková místa jsou. Stavěli okolo nich chrámy. Teď je to vědění ztracené.“

„A co se bude dít, až Simon některý z těch přístupových bodů najde?“

„Půjdu ji najít.“

„Lipkovi se to nebude líbit – a tvoji noví stoupenci taky nebudou zrovna nadšení.“

„Proč myslíš?“

„Ti lidi, se kterými jsi mluvil, riskují a mění svoje životy kvůli tobě. Když se vrátíš zpátky do Prvního světa, v podstatě jim tím řekneš: Odboj nic neznamená. Stavím tuhle jednu osobu nad vaše problémy a možná se nikdy nevrátím zpátky.“

„Je to důležitá osoba, Hollisi.“

„Maja by nechtěla, abys pro ni riskoval. Jsi Poutník, Gabe. Máš širší zodpovědnost.“

„Potřebuju ji.“ Gabrielův hlas přetékal pohnutím. „Když jsi mě potkal v Los Angeles, nevěděl jsem, kdo jsem nebo co bych měl dělat s vlastním životem. Teď jsem přešel přes bariéry a viděl dva jiné světy. Ta místa jsou tak reálná jako tenhle stůl a tenhle pokoj. Když proděláš takové zážitky, změní tě to. Dneska mi nepřipadá, že mám k něčemu vztah.

Maja je struna, přivázaná k mému srdci. Bez ní bych odplul pryč.“

„Myslíš, že má tvůj bratr stejný problém?“

„Pochybuju o tom, že Michaela zajímá kdokoli kromě něj. Neumí myslet na nic mimo moc a ovládání.“

„Na moci není nic špatného,“ řekl Hollis. „Náš jediný problém spočívá v tom, že není v naší moci zničit Tabulu.“

„Nemůžeme jenom zničit svého protivníka. Musíme nabídnout alternativu. Lipka říkal, že jsi šplhal po střechách s odstřelovací puškou.“

„To je moje volba.“

„Jenom se snažím pochopit, co děláš.“

„Nemáš právo mě soudit. Poslední rok tě chrání Harlekýni. Ti by zabili kohokoli.“

„Četl jsi Cestu meče. Harlekýni jsou vyrovnaní a disciplinovaní. Jen brání sebe a Poutníky. Nehledají pomstu.“

„Já nejsem Harlekýn, takže se neřídím jejich pravidly.

Tabula zabila Viki, a já je zničím do posledního.“

„Pořád ti na ní záleží?“

„No jistě!“

„A vzpomínáš si, jaká byla?“

„Jo…“

„Vážně si myslíš, že by chtěla, abys to udělal?“

Gabriel pozvedl oči a Hollis ucítil plnou sílu Poutníka.

Připadal si v tu chvíli jako dítě. Obejmi mě. Utěš mě. Ale pak si připomněl kámen ve vlastním těle a zkřížil ruce na prsou.

„Nemůžeš mi říct nic, co by mě přimělo změnit názor.“

„Tak jo. Nemusíš mě poslouchat. Ale co kdyby ses zeptal Viki? Co kdyby sis s ní mohl naposledy promluvit?“

Hollisovi přišlo, jako by se k němu Gabriel natáhl a vrazil mu facku. Je to možné? Může tohle Poutník dokázat?

Jasně, že ne. Rozzuřeně praštil pěstí do stolu. „Nechci slyšet žádný duchovní kecy. Viki je mrtvá. Pohřbil jsem ji na ostrově. Nevrátí se.“

„Neříkal jsem, že se vrátí. Když člověk umře, Světlo opustí jeho tělo navždycky. Ale v některých případech – při sebevraždě, při násilné smrti – zůstává Světlo načas v tomhle světě. Pár lidí má schopnost tuhle energii vést. V

minulosti se jim říkalo šamani nebo média.“

„Jo, to znám. Duchové a skřítci. Cikánky a křišťálové koule. To je všechno podvod.“

„Většinou, to máš pravdu. Ale někteří lidé opravdu mohou mluvit s mrtvými.“

„Ty?“

Gabriel zavrtěl hlavou. „Ne, tenhle dar nemám. Ale Simon Lumbroso mi řekl o jiné možnosti. Když žil v Japonsku poslední Harlekýn, Vrabec, Majin otec ho jel do Tokia navštívit. Vrabec vzal Trna k tradiční věštkyni, která žila na severním pobřeží hlavního ostrova. Trn říkal, že ta žena byla velmi mocná. že to vážně uměla.“

„Nejspíš to byl trik.“

„Nemáš už domov, Hollisi. Nemůžeš se vrátit do Los Angeles. Když musíš pryč z Londýna, proč neletět do Tokia?“

„Manipuluješ se mnou…“

„Nabízím ti odlišnou cestu. Kdokoli může zasvětit svůj život nenávisti. To se stává každý den. Teď přišla chvíle na to zvážit jinou možnost. Jeď do Japonska. Hledej tu věštkyni. Třeba ji nenajdeš. Třeba přijedeš zpátky a řekneš mi ‚musíme být jako naši nepřátelé, jestli je máme porazit‘.

Jestli mi to řekneš, jestli tomu budeš věřit, vyslechnu tě.“

Kroky na schodech. Hollis se ohlédl přes rameno a uviděl Lipku, vracejícího se do místnosti s hrnkem kafe v masivní pracce.

„Rozmyslím si to,“ řekl. „Ale stejně nevěřím, že může člověk mluvit s mrtvými.“

5

Maja se vynořila ve čtvrtém patře opuštěné kancelářské budovy, pomalu prošla hlavní chodbou a sledovala, jestli se v prachu neobjevily nové stopy. Když si byla jistá, že uvnitř od její poslední návštěvy nikdo nebyl, rozhodila na podlahu haly skleněné střepy a vydala se k místnostem, ve kterých kdysi sídlila pojišťovna. Rukou se dotkla jílce meče a připravila se k útoku.

Pohybujíc se tak tiše, jak jen uměla, vplížila se do recepce. Zastav se. Naslouchej. Nikdo tam nebyl. Maja zatarasila vchodové dveře jedním ze stolů a otevřela větrací okno do chodby, aby slyšela, kdyby se někdo blížil. Na ostrově nebyla elektřina, jediné světlo v místnosti pocházelo od hořícího plynového potrubí venku na ulici. Plamen se mihotal a plál špinavým oranžovým světlem. Stíny klouzaly po staromódním kancelářském nábytku a rezavých registračkách u zdi. Při jedné ze svých dřívějších výprav Maja registračky prohledala a našla vodou poničené desky s pojišťovacími smlouvami a stvrzenkami.

Vešla do jedné z místností, v níž stálo kancelářské křeslo na kolečkách, a smetla z něj prach. Ve vedlejší místnosti se

něco pohnulo a ona vytasila meč. Obyvatelé ostrova se dělili na dvě skupiny: „švábi“ byli slabí, vyděšení ubožáci, kteří se snažili přežít skrýváním v sutinách. „Vlci“ byli daleko agresivnější, potulovali se v tlupách městem a hledali kořist.

Zvuk se ozval znovu. Maja vyhlédla prasklinou ve dveřích a uviděla, jak po podlaze cupká krysa a mizí ve zdi.

Po celém ostrově byly krysy, a také šedá zvířata připomínající fretky, která pelášila podrostem opuštěných parků. Nic nebezpečného, pomyslela si Maja. Můžu si tu odpočinout. Zastrčila meč zpátky do pochvy a odstrkala polstrované křeslo do recepce. Když naposledy zkontrolovala dveře, posadila se a snažila se odpočívat. Na podlaze u nohou jí ležela palice s ocelovým koncem a taška přes rameno, v níž byla láhev vody. Jídlo žádné.

Tenhle temný svět měl řadu jmen: První svět, Hádes, Šeol nebo Peklo. Líčilo ho mnoho mýtů a legend, ale jedno pravidlo se nikdy neměnilo: návštěvník, jako byla ona, po dobu, co byl tady, nesměl nic sníst – ani vybranou pochoutku, servírovanou na zlatém podnose. Poutníci zanechávali svá skutečná těla ve Čtvrtém světě a tomuhle nebezpečí mohli uniknout. Ale kdyby obyčejný člověk polkl kůrku chleba, mohl tu být uvězněn navždycky. Maja se cítila jako jeden z plamenů, které plály venku mezi sutinami: jasný ohnivý bod, který pomalu stravuje sám sebe. Většina zrcadel ve městě byla zničená, ale ona se zahlédla ve zbytku

výlohy poblíž opuštěného městského muzea. Vlasy měla rozcuchané a v očích mrtvý pohled.

Jenže vzhled ji netrápil tolik jako zhoršování paměti; někdy jí připadalo, že celé úseky jejího života mizí pryč.

Chránila si jasné obrázky, které zůstávaly. Kdysi dávno strávila zimní den v New Forest a pozorovala stádo divokých koní, jak běží přes zasněženou pastvinu. V duchu viděla silné nohy a zcuchané hřívy, kopyta, vykopávající sníh do výšky, a bílou páru dechu, rozplývající se v mrazivém vzduchu.

Dokázala si vzpomenout na ojedinělé chvíle s otcem a matkou, s Lipkou, Matkou Požehnanou a ostatními Harlekýny, ale Gabrielovi patřil jediný hlas, který ještě slyšela, jediná tvář, kterou si uměla vybavit před očima. Až

doteď tyhle vzpomínky chránila její láska, ale stávalo se pro ni čím dál obtížnější je přivolat. Ztratí se snad Gabriel jako fotka na slunci, na níž vyblednou barvy a rozpijí se tvary?

Jestli o něj přijde podruhé, bude zrovna taková jako ostatní na ostrově – bude naživu, ale uvnitř bude mrtvá.

Zaslechla skřípavý zvuk, přicházející z haly a otevřela oči. Měla jen pár vteřin na to, aby tasila meč, než se dveře pootevřely o pár centimetrů a narazily na desku stolu.

Popadla svou tašku, hodila si popruh přes levé rameno a vestoje naslouchala. Vetřelec zaklepal na dveře.

„Jste tam?“ zeptal se tlumený hlas. „Tady Pickering. Pan Pickering. Jsem Gabrielův přítel.“

„Na tomhle ostrově přátelé nejsou.“

„Ale já nelžu. Přísahám, že mluvím pravdu. Pomáhal jsem Gabrielovi, když se sem dostal, a pak nás chytili vlci.

Otevřete ty dveře. Prosím. Hledal jsem vás.“

Nejasně si vybavila muže v hadrech, připoutaného k trubce v opuštěné škole, ve které vlci měli hlavní stan. Jak Maja putovala městem, narazila na pár lidských švábů, schovávajících se ve zdech nebo pod podlahami. Vždycky vypadali vyděšeně a mluvili rychle, jako by neustávající proud slov dokazoval, že jsou pořád ještě naživu. Švábi byli intelektuálové Pekla – plní grandiózních plánů a zdlouhavých vysvětlení.

Maja vrátila meč do kožené pochvy, přešla ke dveřím a přitáhla stůl o pár centimetrů k sobě. Pickering musel slyšet, jak nohy stolu vrzaly na dlaždičkách podlahy, protože okamžitě vzal za kliku. Tentokrát se dveře otevřely natolik, že mohl škvírou do místnosti prostrčit hlavu.

„Jsem pan Pickering, k vašim službám. Měl jsem krejčovskou dílnu, než to všechno začalo. Nejelegantnější oděvy pro dámy.“ Zhluboka se nadechl. „A koho mám tu čest poznávat?“

„Maja.“

„Maja…,“ vychutnával to slovo. „Takové překrásné jméno.“

Pickering měl fretku připomínající schopnost protáhnout se jakoukoli skulinou dost širokou na to, aby jí prošla jeho hlava. Než se Maja zmohla na reakci, provlékl se škvírou ve dveřích a byl uvnitř. Hubený, roztřesený mužíček s dlouhými vlasy a plnovousem. Cár zeleného hedvábí, který měl kolem krku, vypadal jako oprátka, ale Maja pochopila, že je to ještě nepravděpodobnější předmět – kravata.

„Jak jste mě našel?“

„Znám všechny úkryty na ostrově. Jednou jsem sem přišel a uviděl stopu na schodech.“

„Řekl jste to někomu?“

„Byl jsem v pokušení. Každý by byl v pokušení.“

Pickering vycenil žluté zuby. „Nový komisař hlídek nabídl sto jednotek jídla tomu, kdo vás zabije.“

„Jestli mě chce mrtvou, měl by tu odměnu zdvojnásobit.“

„Většina vlků se vás bojí. Někteří říkají, že jste duch nebo démon. Nikdo vás nemůže zabít, protože už mrtvá jste.“

Maja se posadila do křesla. „Možná, že mají pravdu.“

„Jste naživu. Tím jsem si docela jistý. Gabriel nebyl duch a vy jste ho přišla zachránit. Ale teď jste tu uvězněná jako my ostatní.“

„A proto jste mě vyslídil? Abyste mi řekl, že nemůžu pryč?“

„Jsem tu, abych vás zachránil. A taky sebe, samozřejmě.

Ale nejdřív musíme do knihovny. Prohledal jsem celou budovu a našel jsem sklad map. Dveře té místnosti jsou pořád ještě zamčené. Nemyslím, že ji vyrabovali.“

„Lidé tady nestojí o mapy. Chtějí jídlo – a zbraně.“

„Ano. Velmi pravdivé. To je všechno, co chtějí. Ale myslím si, že v knihovně je mapa ostrova. Vždycky kolovaly zkazky o tunelu pod řekou. Mapa by nám možná pomohla najít do tunelu vchod.“

Majiny prsty nervózně zabubnovaly na jílci meče.

Průchod, kterým prošla ze Čtvrtého světa, byl uprostřed řeky. Dvakrát v ní plavala a pokoušela se ho najít, ale proud byl příliš silný a sotva měla sílu na to, aby se vrátila ke břehu. Netušila, co je ve stínových zemích za vodou, ale na ostrově zůstat nemohla. Jak čas běžel, její tělo sláblo. Vlci ji nakonec dostanou.

„Tak proč jste tu mapu nevzal a nepoužil?“ chtěla vědět.

„Potřebuju vaši pomoc.“ Pickering shlédl na své roztrhané kalhoty a boty, které patřily každá k jinému páru.

„Není jednoduché se do té místnosti dostat.“

Jedna část jeho historky byla pravdivá: ve městě byla knihovna. Maja několikrát procházela okolo jejích rozvalin, ale nikdy se nešla podívat dovnitř. Jak bloumala po ostrově, nacházela občas uprostřed trosek malé kousíčky reality. A když mohly přežít nákupní seznamy a školní vysvědčení, mohla by existovat i mapa, ukazující únikovou cestu.

Ten náhlý záblesk naděje byl tak mocný, tak neočekávaný, že nebyla schopná promluvit nebo se pohnout.

Bylo to jako najít žhavý uhlík v popelu vyhaslého krbu, jiskřičku světla a tepla, která může růst, až zaplní celou místnost.

„Dobrá, Pickeringu. Půjdeme do knihovny.“

„Bude mi potěšením vás tam zavést. A pokud najdeme správný druh mapy –“

„Odejdeme z ostrova společně.“

„Doufal jsem, že to řeknete.“ Mužík se zazubil. „Kromě vás na tomhle ostrově nikdo sliby neplní.“

Maja odtlačila stůl zpátky ke zdi a následovala Pickeringa ven z kanceláře. Slezli po točitém schodišti kancelářské budovy a vyšli na ulici plné sutin a skořápek podpálených aut. Pickering škubal hlavou sem a tam. Byl jako malé zvířátko, které právě opustilo noru.

„A co teď?“

„Držte se těsně za mnou.“

Na jednom konci ostrova byla houština mrtvých stromů

a trnitých keřů, ale většinu ho zabíralo rozbořené město.

Maja dala jednotlivým částem jména: byla tu budova pojišťovny, školní dvůr a divadelní čtvrť. Snažila se představit si, jak město vypadalo, než vypukly boje. Byly někdy na stromech listy? Jezdila opravdu po hlavní třídě tramvaj? Zvonil snad průvodčí na svůj mosazný zvoneček?

Pickeringův pohled na Peklo byl jiný. Ignoroval pár zbylých orientačních bodů, zato se zdálo, že zná umístění každého plamenu, který s řevem vyléval oheň a dým z poničeného potrubí. Jeho město se skládalo z pásů temnoty a světla. Po většinu jejich cesty zůstával v krajině stínů a vyhýbal se jak hořícímu plynu, tak temným tunelům, v nichž

by někdo mohl číhat. „Sem… sem… tudy…,“ syčel a Maja musela běžet, aby mu stačila.

Vešli do vyrabovaného obchodu s roztřískanými vitrínami a hromadou figurín ve výkladní skříni. Figuríny se usmívaly, jako by je panující zkáza těšila. Když se Pickering dostal ke vchodu do obchodu, vyhlédl na knihovnu naproti přes ulici.

Knihovnu postavili ve stejném neoklasicistním slohu jako ostatní budovy ve městě. Vypadala jako řecký chrám, který přežil pumový útok. Některé mramorové pilíře ležely v troskách, další se opíraly jeden o druhý jako mrtvé stromy v zanedbaném lese. Patu vnějšího schodiště kdysi střežila veliká socha, ale všechno, co z ní teď zbývalo, byly nohy v sandálech a lem kamenné tuniky.

„Musíme přes ulici,“ vysvětlil Pickering. „Mohli by nás vidět.“

„Nezastavujte se. Když bude problém, zvládnu ho.“

Pickering se třikrát překotně nadechl jako člověk, chystající se potopit pod vodu, a odpelášil na druhý chodník.

Maja ho následovala pomalým, rozvážným krokem, aby ukázala, že se nebojí.

Když Pickeringa našla, schovával se za jedním ze sloupů. Společně vešli do hlavního vestibulu knihovny. Po zemi se válely roztroušené kusy omítky a betonu a ze stropu někdo serval mosazný lustr. Knihy byly všude, poházené po zemi i na schodišti. Maja zvedla jednu, která jí ležela u nohou, a prolistovala ji. Byla v jazyce, který v životě neviděla, a obsahovala jemné kresby rostlin připomínajících kapradiny a palmy.

„Musíme do třetího podlaží,“ vysvětloval Pickering.

Následovala ho vzhůru po schodišti. Snažila se vyhýbat rozervaným a ušpiněným knihám, ale čas od času šlápla na pár vytržených stránek nebo je odkopla z cesty. Schodiště bylo temné. Skličující šero jako by jí vkládalo na ramena další tíži. Než se dostali na první odpočívadlo, celé její tělo bylo zpomalené a ztěžklé.

Ve třetím patře byly knihy vyrovnány u stěny, jako by se někdo snažil sbírku utřídit. Pickering ji vedl na konec chodby, náhle odbočil do dveří a zastavil se.

„Tak jsme tady,“ oznámil. „Čítárna…“

Stáli na kraji velkého sálu pro veřejnost, který zabíral horní patro budovy. Čítárna měla přes deset metrů vysoký strop a podlahu ze zeleno-bílých mramorových čtverců.

Byla plná dlouhých dřevěných pultů a židlí. Police na knihy byly ve dvou řadách nad sebou – jedna u podlahy, druhá

začínala v polovičce stěny. Některé plynové trubky zůstaly v knihovně neporušené, takže několik lamp na čtecích pultech stále ještě hořelo. Jejich prskající plamínky páchly po oleji.

Pickering měl napjatá ramena a rty pevně stisknuté. Maja uvažovala, jestli ho neznervózňuje její nebojácnost.

Následovala svého průvodce mezi řadami pultů až do poloviny místnosti, kde podlaha náhle mizela. Zjevně tu došlo k výbuchu – a pak k požáru – a velká část knihovny se zřítila.

Zbýval z ní jen tři patra vysoký fragment, sloup z cihel, kamene a betonu, obklopený šestimetrovou průrvou. Na vrcholku sloupu spočívala část čítárny – jediný stůl na kousku podlahy se čtvercovým vzorem a dveře se závorou, které vypadaly jako vstup do vězeňské cely.

„Támhle. Vidíte to?“ Pickering ukázal na dveře. „To je vstup do sálu s mapami.“

„A jak se tam dostaneme? Můžeme vylézt vnitřkem sloupu?“

„Ne. To jsem zkoušel. Myslel jsem, že budete vědět, co dělat.“

Maja rázovala sem a tam a snažila se přijít na způsob, jak překonat průrvu mezi sloupem a čítárnou. Provaz by jí k něčemu byl, jen pokud by dokázala vylézt až nahoru ke stropu. Mohli by postavit žebřík z kousků dřeva a starých hřebíků, ale to by trvalo příliš dlouho a mezitím by si jich všimly hlídky. Mlčky se otočila zády k Pickeringovi a

vyšplhala po schodišti k horní řadě polic na knihy. Popadla kovové zábradlí a začala s ním cloumat. Z můstku se sunuly knihy a s třepotáním bílých stránek dopadaly na podlahu dole.

Pickering přicupkal po schodišti a stanul vedle ní.

„Co to děláte?“

„Chyťte to zábradlí,“ nakázala mu. „Uvidíme, jestli ho dokážeme ulomit.“

Společně tahali a tlačili, dokud se část zábradlí neulomila od můstku. Maja ji položila naplocho, a pak ji posunovala dopředu tak dlouho, až jeden její konec spočíval na špici sloupu jako úzký můstek.

„Věděl jsem, že něco vymyslíte!“ zajásal Pickering.

Maja si utáhla popruh meče a vykročila na improvizovaný můstek. Zakolísal, ale nezřítil se. Udělala jeden krok, pak další – a pokoušela se nedívat dolů. Zábradlí se trochu prověsilo, když se dostala doprostřed, ale ona udělala pár dalších kroků a byla na druhé straně.

Použila svou palici místo páčidla, vyrazila dveře z pantů

a vešla do sálu s mapami. Bylo to skladiště bez oken velké asi jako domácí šatna. Stěny lemovaly police s krabicemi z černého kartonu. Každá byla převázaná kusem motouzu a označená vybledlými čísly.

Maja vytáhla jednu z krabic z police a postavila ji na stůl. V tu chvíli se únik zdál možný, ale snažila se ovládat své pocity. Pomalu rozvázala motouz, otevřela krabici a

uviděla zašlou litografii bytosti lidského vzhledu s křídly, z jejíhož těla proudilo světlo. Anděl. Pod první litografií byl další anděl, tentokrát v rouše jiné barvy.

Rozzuřená Maja roztrhala další dvě krabice. Našla barevné tisky andělů, nesoucích meče nebo zlaté truhlice.

Ilustrace vytržené z knih. Akvarely a dřevoryty. Ale námět byl stále stejný: andělé na zemi i v nebi. Andělé vznášející se a létající a sedící na zlatých trůnech. Černí andělé, bílí andělé, dokonce jeden anděl se šesti rukama a zelenou kůží.

Ale nikde ani stopa po mapě.

Zvenčí bylo slyšet rány. S jednou z krabic v rukou vyšla Maja ven ze dveří. Její improvizovaný můstek někdo odkopl, a ten teď ležel v sutinách o tři patra níže.

Pickering stál na kraji můstku a vítězoslavně se smál.

„Nikam nechoď,“ zachichotal se. „Musím najít některou z hlídek.“

„Zabijí vás.“

„To tedy ne. Znají mě. Umím najít kohokoli, kdo se ztratil – dokonce i démona, jako jsi ty.“

„A co ty mapy, Pickeringu? Zrovna jsem našla mapu, která ukazuje průchod pod řekou.“

„Ukaž mi ji. Chci ji vidět.“

„Jasně. Klidně.“ Maja zamávala krabicí. „Jen mi pomoz dostat se z téhle plošiny.“

Pickering tu myšlenku zvážil a zavrtěl hlavou.

„žádná mapa tam být nemůže, protože z ostrova nevede cesta pryč.“

„Pomoz mi a já tě budu chránit před vlky.“

„Kdybych zůstal s tebou, zabili by nás oba. Pořád máš v srdci naději, Majo. To je tvoje slabina. Proto jsem tě mohl zavést na tohle místo.“

Obrátil se a odspěchal, a Maja zatím sáhla do krabice a vyhodila hrst jasně barevných andělů do vzduchu. Tisky a ilustrace se třepotaly dolů do šera. Naděje. To je tvoje slabina.

Teď byla pryč.

6

Michael se vzbudil a dal si sprchu v apartmá vyzdobeném květinami. Dva tucty rudých růží přitahovaly pohled k prádelníku v ložnici. Sprška bílých květů hlohu pučela v křišťálové váze u umyvadla v koupelně. Ke kyticím byly připnuté kartičky – osobní vzkazy od paní Brewsterové a dalších Bratří. HODNĚ ŠTĚSTÍ, hlásala jedna z nich.

NESEŠ SI S SEBOU NA SVOU CESTU NAŠE NADĚJE.

Michael neměl žádné iluze o upřímnosti těch prohlášení.

Byl naživu proto, že Bratří věřili, že jim může pomoct zvětšit jejich moc. Když na obrazovce monitoru, připojeného ke kvantovému počítači, zablikala slova přijďte k nám, věděl okamžitě, že bude správní rada trvat na tom, aby přešel do jiného světa. To byla jeho role v jejich hře – odejít do temnot a vrátit se zpět se zázraky technologie.

Natáhl si triko a tepláky a přešel do obývacího pokoje.

Před hodinou umístila ochranka výzkumného centra na kávovém stolku další propracované květinové aranžmá, tentokrát miniaturní keramickou japonskou vesnici se slámově žlutými orchidejemi, ovinutými kolem pagody.

Michael stál u okna a pozoroval Středisko výzkumu neurologické kybernetiky, bílou krychlovou budovu bez oken, které vypadala jako kostka cukru spadlá z nebe. Teď, když byl Poutníkem, nepotřeboval k přechodu na druhou stranu speciální drogy nebo drátky zavedené do mozku. Ale to, že se do budovy vrátí, byl veřejný akt, ukázka jeho jedinečné schopnosti. Bylo jasné, že už není vězněm, ale to, že se stal jedním z Bratří, počet jeho nepřátel jen zvýšilo.

Kdyby se vrátil s nějakou novou formou technologie, jeho pozice by se o hodně posílila.

Šest říší byly paralelní světy, alternativní reality. Už

přešel do Druhého světa hladových duchů. První svět byla jedna z verzí Pekla a Michaela ani nenapadlo, aby se do toho nebezpečného místa vydával na návštěvu. Byl tu Třetí svět, který obývala spousta zvířat, ale to nebylo místo, kde by se dala hledat vyspělá civilizace používající kvantový počítač.

Michael dospěl k rozhodnutí, že bytosti, které odeslaly zprávu, žijí buď v Šestém světě bohů, nebo Pátém světě polobohů. Přečetl deníky Poutníků z minulosti, ale nikdo z nich nedokázal tyto světy popsat příliš podrobně.

Polobohové měli být chytří, ale žárliví na všechny ostatní.

Bohové žili na místě, které bylo těžké najít – ve zlatém městě.

Ačkoli si Bratří mysleli, že ho ovládají, Michael měl svůj vlastní cíl. Ano, potřeboval získat přístup k vyspělé technologii, ale také hledal vysvětlení vlastních činů. Byla

by ztráta času studovat filozofii nebo se modlit v kostelích, když mu mohla vyšší bytost dát přímou odpověď.

Mají bohové magické schopnosti? Dokážou létat oblaky a metat holýma rukama blesky? Třeba byl lidský svět jen ohromné mraveniště a bohové se tam občas zastavili, rozbili jeho hromádky dělbuchem nebo zaplavili chodbičky vodou.

A pak, každých pár set let nebo tak nějak, upustili sousta vědomostí do bláta, aby lidstvo povzbudili k další práci.

Někdo tiše zaklepal. Když otevřel, našel Michael Nathana Boonea a doktora Dawsona, jak na něj čekají v chodbě. Boone se tvářil lhostejně jako vždy, ale vědec vypadal nervózně.

„Jak se cítíte, pane Corrigane? Vyspal jste se v noci dobře?“

„Nejspíš ano.“

„Personál je připraven,“ řekl Boone. „Pojďme.“

Sjeli výtahem do vestibulu a vyšli ven. Vítr vál od severovýchodu a vrcholky borovic za zdí se klátily, jako by na ně útočila armáda dřevorubců s motorovými pilami.

Když došli k bílé budově, Boone mávl rukou. Ocelové dveře se klouzavě otevřely a oni vstoupili do velké místnosti s uzavřenou skleněnou galerií osm a půl metru nad betonovou podlahou.

Zatímco Dawson a Boone stoupali po schodech na galerii, Michael si zul boty a položil se na vyšetřovací stůl ve středu místnosti. Doktor medicíny, Tchajwanec jménem

Lau, přišel blíž a začal na Michaelovy paže a lebku připevňovat senzory. Michael cítil Lauovu citronovou kolínskou a slyšel hukot klimatizačního větráku. Když se doktor přesouval na druhou stranu stolu, po zdi se pohybovaly stíny.

„Hotovo,“ konstatoval doktor Lau tiše. „Mikrofon je zapojený. Nahoře na galerii nás slyší.“

„Oukej. Jsem připravený.“

Uplynulo pár minut a nic se nedělo. Michael měl zavřené oči, ale věděl, že se na něj všichni dívají. Možná, že je něco špatně. Kdyby selhal, Nathan Boone to řekne paní Brewsterové a ta proti němu v zákulisí rozběhne pomlouvačnou kampaň. Michael si vzpomněl, co se před pár měsíci stalo doktoru Richardsonovi: neurologovi se podařilo uniknout z výzkumného střediska, ale Booneovi muži ho našli na nočním přívozu mířícím k Newfoundlandu a hodili ho do oceánu.

Otevřel oči a uviděl doktora Laua, stojícího vedle stolu.

„V pořádku, pane Corrigane?“

„Udělal jste svou práci. Teď běžte pryč.“

Z jeho kůže se vynořila stínová ruka, a pak ji tělo pohltilo zpět. Michael zapomněl na pozorovatele na galerii a soustředil se na své vlastní tělo. Cítil energii uvnitř sebe – Světlo, které v sobě obsahuje každá živá bytost. Intenzita té energie pomalu rostla a jemu připadalo, že sám září.

Pohnul pravou rukou a něco se prodralo skrz jeho kůži.

A bylo to tu – paže, složená z nepatrných zářících bodů, maličké souhvězdí. Za pár sekund následoval zbytek Světla a on se zbavil klece, která ho věznila, nemotorné tíhy masa a kostí. Stoupal vzhůru, a pak byl pryč, když Světlo vtáhla temná křivka nekonečna.

Čtyři bariéry vzduchu, země, vody a ohně stály mezi ním a ostatními světy. Prošel jimi rychle, vždycky našel skvrnku černého prostoru, která mu umožnila pokračovat dál. Bariéra ohně byla poslední, a on se uvnitř na chvíli zastavil a díval se na hořící oltář, než vstoupil do průchodu v okenní vitráži.

Něco mocného vedlo jeho Světlo určitým směrem; měl pocit, jako by všechny atomy jeho mozku něco rozštíplo vedví a pak je zase slisovalo dohromady.

Když ten okamžik pominul, byl při vědomí a vznášel se ve vodě. Zpanikařil, rozpřáhl ruce a začal kolem sebe kopat.

Nohama našel pevnou půdu. Mrkaje se postavil, roztřesený jako trosečník, kterého právě zachránili z moře.

Jeho životu nehrozilo žádné bezprostřední nebezpečí – nebylo vidět jiného člověka nebo zvíře. Mohl hýbat rukama a nohama. Myslel, slyšel a viděl. Vzduch byl teplý a na obloze se vzdouvaly šedé mraky. Stál uprostřed něčeho, co vypadalo jako obrovské rýžové pole, protkané sítí úzkých hrází. Každých pár metrů nad hladinu vyčnívala tenká tyčka.

Prohlédl si prostor kolem sebe a došel k závěru, že ať už

tu roste cokoli, s rýží to nemá nic společného. Na hladině ležely široké listy s tlustými stonky a mezi nimi pluly květy, které vypadaly jako poháry ulité z oranžového vosku.

Vydávaly vlhký hnilobný zápach.

Než se pustí do průzkumu okolí, musí označit průchod do svého vlastního světa. S očima upřenýma na temnou skvrnu průchodu sebral tři větve a zabodl je do bahna tak, že tvořily hrubou trojnožku. Jak se probíral bahnem, aby našel další větev, jeho noha zavadila ve vodě o kulový objekt zhruba velikosti dýně.

Michael hrábl do vody, aby ho prozkoumal, a něco se dotklo jeho ruky. Bylo to zvíře – pohybovalo se rychle, vědomo si vetřelce ve vlastním světě. Tvor mu proklouzl mezi nohama, a pak mu zuby, ostré a špičaté jako řádka jehel, prokously kůži. Vykopl nohu a uviděl u hladiny lesklé černé stvoření. Mělo hadí tělo a úhoří hlavu.

Michael se hnal k okraji pole, křičel a plácal rukama do vody. Zraněná noha ho pálila. Napadlo ho, že by kousnutí mohlo být jedovaté. Pár metrů od hráze zapadl do hlubokého bahna a musel se pracně prodírat na pruh suché země.

Vyhrnul si nohavici a prohlédl zranění, roztřepené V

vysrážené z malých kapiček krve. Když pálení trochu ustoupilo, postavil se a zkoumal svůj nový svět. Trojnožka z větví, která označovala průchod zpět, byla asi dvě stě metrů

před ním a temně zelená voda polí se táhla až k obzoru.

Přímo nad hlavou mu svítila tři slunce, zformovaná do trojúhelníku a napolo skrytá v šedých oblacích. Když

procházel skrz, mířil ke světlu – k takzvaným vyšším světům. Ale uprostřed bahnitých hrází žádné zlaté město nestálo.

„Haló!“ zakřičel. „Haló!“ Jeho hlas zněl slabě a žalostně.

Otočil se na patě a uviděl něco, čeho si předtím nevšiml – oheň, plápolající ve vzdálené houštině křovisek a stromů.

Držel se na suché zemi a pustil se po hrázi, ohraničující obdélníkovou nádrž. Mírný vítr zvedal vlnky, které šplouchaly o rudohnědé bahno. Jediné další zvuky, které slyšel, byl jeho vlastní dech a čvachtání jeho mokrých ponožek. Za chvíli zahnul doleva na jinou hráz a prošel hustým křovím, které připomínalo divokou šalvěj, a houštinou zakrslých stromů, probodávajících zkroucenými větvemi oblohu.

Uslyšel hlasy a po čtyřech se pustil spletí podrostu.

Opatrně obešel houštinu rostlin s listy, připomínajícími pruhy staré kůže.

Kolem ohně sedělo jedenáct mužů a žen. Byla to truchlivá, rozedraně vyhlížející skupinka – jako přeživší po povodni nebo tornádu. Zástupci obou pohlaví měli na hlavách slamáky se širokými krempami a vysoké boty s vrškem u kolen ohrnutým. ženy byly oblečené do černých blůz a sukní s červenými nebo zelenými kalhotami vespod, zatímco na šatech mužů zářily geometrické obrazce –

většinou čtverce a trojúhelníky. Každému z těch lidí také cosi obepínalo krk: asi patnáct centimetrů široký červený obojek se stříbrnou sponou. U sebe nosili zřejmě jen dlouhé, zahnuté nože, které jim visely z opasků.

Skupinka se o něčem hádala. Když zvýšili hlasy, vyhrabal se na nohy stařec. Měl křivé nohy, mastné vlasy jako provázky a pupek, který zplihle visel přes sponu pásku.

„Je to zloděj!“ prohlásil. „Je to nuzáckej zloděj, kterýmu na botách, jež vedle něho pracovaly, ani za mák nezáleželo.

Ale nesnáz je – že on je zloděj, a my jsme ti, co za to zaplatí.“

Mladá žena přestala s přikládáním větviček na oheň.

„Mokrotraktory jsou na cestě sem. A teď nám do dvanácti jeden schází.“

Michael rozuměl většině toho, co říkali, ale rytmus jejich řeči i ohýbání slov se zdály pocházet z nějaké minulé doby.

Pokud možno bezhlučně se odplazil pár metrů doprava a uviděl mrtvého muže, visícího z oprátky uvázané na stromě.

Uvažoval, jestli se odplížit podrostem zpátky na hráz, ale pak nápad zavrhl. Přijďte k nám, zněl vzkaz na monitoru.

Ano, tihle lidé měli nože, ale jejich pochvy byly flekaté a pokryté bahnem. Jsou to pracovní nástroje, pomyslel si Michael. Ne zbraně. Vstal, prodral se podrostem a vstoupil na mýtinu. Všichni z tlupy vypadali poplašeně a staroch začal překotně mrkat jako tvor, kterého vytáhli z jeskyně na světlo.

„Jak se jmenuje tohle místo?“ zeptal se Michael.

„V-vodní pole,“ zakoktal starý muž. „To je starý jméno.

Bohdá přijdou s nějakým novým.“

„A co tu děláte?“

„Jsme věrní služebníci, pane. Všichni. Jak vidíte.“ Stařec se dotkl svého obojku. „Jsme tu kvůlivá sklizni špárku.“

Michael ukázal na oběšence. „A kdo je tamto?“

„Je to zloděj.“ Tohle oznámení vyvolalo mrmlání a přizvukování zbytku skupiny: „Ano… zloděj je to… hůř nežli blasfemik…“

„Co ukradl?“

Stařec se zdál nad otázkou žasnout. „Zabil se a ukradl svůj život, pane. Ten patří bohům a jedině oni ho smějí vzít.“

Michael mrkl na místo sebevraždy a všiml si, že větev byla příliš nízká na rychlou smrt přeražením vazu. Muž měl otevřené oči a špičky jeho bot se dotýkaly země, jako by se nemotorně snažil o balet.

Povstal muž se širokou tváří a rozčileně prohlásil: „Dej už odpočinout jazyku i zubům. Všichni jsme ve stejném hrnci a ty ho do ohniště přistrkuješ.“

„On není služebník,“ řekl starý muž s pokývnutím směrem k Michaelovi. „Není to ani militant, jinak bychom se dávno k zemi přiškvařili. Nevím, co je a co chce – tak jakápak škoda s ním promluvit?“

„Je to strážce,“ řekla mladá žena. „Stejně jako ti v jasnovidce.“

„Přesně tak,“ řekl Michael rychle. „Jsem strážce. A jsem tu, abych viděl vodní pole.“

„Tak teďs je viděl,“ řekl za ním někdo. „Tak utíkej zpátky do centra.“

„Počkejte! Počkejte! Nechte mě kalkulovat,“ zarazil je staroch. „Popřejte mi krátkou délku.“ Všichni se dívali, jak přechází sem a tam po úzké mýtině. Kdykoli zastavil nebo měnil směr, vykopl drn z ušlapané země. Asi tak po minutě provádění tohoto rituálu udělal svižně čelem vzad a přistoupil k Michaelovi. V ústech mu zbylo jen pár zubů, křivých a zahnutých, ale usmíval se zeširoka „Aby tvému sluchu došlo, milostpane – jsem Verga, Ocko-Tošan. A jaká je tvoje jmenovka?“

„Michael.“

Jméno znělo Vergovi divně, ale pokrčil rameny a pokračoval: „Ták, ty říkáš, že jsi strážce, který přišel na obhlídku polí. Ale my známe příběhy o blasfemicích, jak z města utíkají s militanty za patami. Jsi jako ploutvoš, co se plácá po souši, když se stahují noční ptáci. Ale my tě můžeme zachránit, když nám pomůžeš s naší chybou.“

„O jaké pomoci mluvíte?“

„Musí býti do tří,“ zanotoval Verga, jako by recitoval pasáž z Písma. „Když bude o jednoho méně než tři, přijdou

církevní militanti. Přidej se k nám. Buď věrným služebníkem. Pomoz nám řezat špárek.“

Ostatní souhlasně zamručeli. Michael pochopil, že kdyby se k nim přidal, počet dělníků by znovu dosáhl násobku tří.

Neměl nejmenší tušení, kdo jsou to militanti, ale dokud se o tomhle novém světě nedozví víc, bude lepší chovat se nenápadně.

„Musí býti do tří,“ prohlásil a všichni se usmáli. Verga si klekl před mrtvého muže a začal mu stahovat boty. Ze skupinky u ohně se zvedly dvě ženy a stáhly sebevrahovi klobouk, šaty, pásek a nůž. Všechny věci položily Michaelovi k nohám. Nejmladší z žen se na něj plaše usmála.

Šaty a boty mrtvého páchly plesnivinou, ale padly mu.

Než se Michael oblékl, nahého zloděje odřízli a Verga pomocí svého nože rozpáčil stříbrnou přezku a vzal mu červený obojek. Zatímco ostatní odvalili tělo do mělké strouhy, Verga Michaelovi nasadil obojek na krk a zatlačil na přezku, dokud nezapadla. Obojek byl hladký, ale celkem těžký – zdálo se, jako by byl vyrobený ze silného pruhu plastu. Michael zauvažoval, jestli je to elektronický sledovací přístroj, nebo jen označení nevolníka.

Ostatní rychle přikryli mrtvého větvemi a křovím. Když

byli hotovi, Michael je následoval podrostem k vodním polím. Tři ze strojů, kterým říkali „mokrotraktory“, byly asi šest set metrů daleko a prokousávaly se polem směrem k

hrázi. Největší ze strojů vypadal, jako by šílený mechanik spojil zemědělský traktor se starodávnou lokomotivou. Měl dvě veliká kola na zádi a jedno menší vpředu, dlouhé válcovité tělo a nahoře černou krabičku, která vypadala jako kormidelna říčního parníku. Z červeného komína bafal černá oblaka kouře, která se vinula po hladině. Dva menší stroje, které vypadaly jako náklaďáky se třemi koly, jely po obou jeho bocích – skromný doprovod řvoucího draka.

Michael nahmátl rukojeť nože mrtvého muže. Cekal supermoderní svět, který bude vypadat jako filmová verze budoucnosti. Kde jsou mluvící roboti a obrovité mrakodrapy připomínající křišťálové věže? Kde jsou kosmická plavidla snášející se z oblohy a klouzající do obrovitého přístavního doku?

Uvědomil si, že mokrotraktor zničí značku z tyčí, kterou nechal ve vodě. Když nebude vědět, kde je průchod, bude v tomhle primitivním světě uvězněn navždy. Snažil se netvářit se nervózně a přitočil se k Vergovi.

„Kde sklízíme dnes?“

„Běž rovnou za špičkami svých bot.“ Stařec pokývl k poli přímo před nimi.

Michael ukázal směrem k průchodu. „A půjdeme také tam?“

„Tři slunce pryč. Tři slunce sem,“ řekl Verga, jako by ta věta byla odpovědí na otázku.

„My strážci nemluvíme stejnou řečí,“ řekl Michael.

„Budeme sklízet tady až do tmy a pak –“

„Tři slunce pryč,“ opakoval Verga.

Zatímco spolu hovořili, připevnili si ostatní vršek bot k opaskům. Teď byly jejich nohy chráněny před čímkoli, co žilo ve vodě. Když byly mokrotraktory asi patnáct metrů od nich, začaly se ve vodě pomalu otáčet. Každý ze strojů řídil jeden služebník a malí kluci házeli kusy paliva do pecí a upravovali chod válců.

Verga plácl Michaela po zádech, jako by se právě přidal k fotbalovému mužstvu. „Odteď jsi Tolmo. To byla zlodějova jmenovka.“

„Co když se po něm někdo bude ptát?“

„Nezáleží jim na našich tvářích. To je jasné jako boty, co v nich stojím. Jen bozi se dívají na naše životy.“

Sklízeči sevřeli nože, jako by se chystali vylézt na mokrotraktory a zabít všechny na palubě. Soukolí skřípala a supěla a plivala oblaka páry. Zničehonic Verga hrábl do vody a vytáhl zelenou rostlinu velkou asi jako dýně, pořád ještě přirostlou k olistěným stonkům.

„Tohlento tu je špárek. Nevím, jak mu říkáte vy strážci.

Ták. A ty musíš takto vzít nůž a odříznout ho kolem základního kořene. Přiřízni postranní stonky a vhoď svou sklizeň na podavač.“ Zvedl menší rostlinu. „Ták a tento, ten ještě roste. A toto…“ Verga popadl Michaelovu ruku a vedl

ji pod hladinu, aby nahmátla velký, hladký předmět. „To je mateřská rostlina. Tu necháme, aby dala život další sklizni.“

„Rozumím.“

„Pomalu a jistě, tak nejsnáz vyhraješ. Neřízni se do nohy nožem.“

„Ve vodě jsou zvířata. Jedno mě kouslo.“

Pár lidí se zasmálo. Verga Michaelovi stáhl krempu klobouku do očí. „Jestli tě začne okusovat ploutvoš, jen mi to řekni. Skončí v hrnci.“

Teď, když se hlavní traktor zastavil, mohl si Michael prohlédnout zařízení, připojené k zádi stroje. Kovový rám držel dlouhý pohyblivý pás, umístěný jen pár čísel nad vodou. Horizontální pás hrnul sklizený špárek do kolmé drátěné roury, uvnitř níž rotovalo šroubovité zařízení.

Jakmile se špárek dostal na vrchol trubice, mohl sklouznout do násypníků, které vezly dva další stroje.

„Kéž nás bohové odmění,“ pomodlil se Verga. Sklízeči vytáhli své nože. Ocelové tyče vyčnívající z podavače oddělovaly dvanáct samostatných pracovních polí. Kdyby Michael nenahradil mrtvého, bylo by okamžitě zřejmé, že někdo schází. Řev strojů a blyštivá plocha vodních polí byly téměř k nesnesení. Michael měl chuť obrátit se a odčvachtat zpátky na pevnou zemi.

Parní píšťala vydala vysoko posazený hvizd a traktor se začal valit kupředu. Vyplašený tím rozruchem, vyskočil jeden z ploutvošů nad hladinu. Jedna stará žena ho popadla

za ocas a hodila na podavač, kde mu jeden z mužů usekl hlavu a další hodil zmítající se tělíčko dozadu na rám.

Traktor se třásl, jako by se měl co chvíli rozpadnout.

Michael zíral na úhoří hlavu s jehlovitými zoubky, plující kolem.

„Tolmo!“ křikl Verga. „Co je tvůj úkol? Kde je tvá čepel?“

Michael vytáhl nůž a dohonil ostatní. Muži i ženy pracovali svižně. Změřili velikost neviditelného špárku nohama a chodidly, pak se sehnuli do vody, vzali za stonek a vytáhli rostlinu na povrch. Jedno, dvě rychlá říznutí a špárek byl volný. Pak museli dohnat traktor a hodit svou sklizeň na podavač.

Michael cítil špárek, skrytý pod hladinou, ale uříznout ho bylo obtížné. Stonky byly tlusté a spletené. Všechno byla změť listů, bahna a jeho vlastního zmatku. Sehni se.

Popadni ho. Řízni. Ne, ten ne. Ten je moc malý. Zahoď ho.

Konečně uřízl rostlinu správné velikosti a zjistil, že traktor je už deset metrů daleko. Musel utíkat bahnitou vodou s cákáním a tichými kletbami, než hodil špárek na pás.

Verga se usmál. „Dobře. To je obětina bohům.“

„A jak dlouho tohle máme dělat?“

„Do spočinutí v půli.“

„A to je kdy?“

„Traktor se zastaví a otočí, když dosáhne hraniční značky. Budeš mít čas naplnit plíce…“

Traktor zapískal a Michael musel znovu běžet, aby stroji stačil. Doma kdysi pracovali s Gabrielem ve výkrmně dobytka a jedno horké léto dehtovali střechy. Ale tohle mu vůbec nepřipadalo jako práce. Byla to bahnitá bitva se živoucím světem – chytit špárek, odseknout mu stonek a odhodit ho, jako by to byla hlava mrtvého nepřítele.

7

Zamlžený trojúhelník sluncí se na obloze posunul výš a jeden z menších strojů odjel se svým nákladem špárku.

Hlavní traktor, pořád skřípající a vypouštějící páru, zastavil u hráze a sklízeči vyšplhali na pevnou zem. Poblíž

odpočívadla někdo postavil velkou nádobu z tepané mědi, naplněnou čistou vodou. K nádobě byly tenkými řetízky přidělané hrnky. Zatímco se sklízeči střídali u hrnků, mladá žena otevřela pytel a rozdávala malé bochníky něčeho, co vypadalo jako chleba. Michael si vzal bochník a ukousl patku. Polední jídlo mělo hnědooranžovou barvu a hrubá zrna. Chutnalo po pražených lískových oříšcích.

Verga se posadil na okraj hráze a hltal jeden bochník, další dva měl na klíně. „Dneska je kundršpárek. Myslel jsem, že nám dají rastašpárek, ale tohle je lepší.“

„To nic jiného nejíte?“

„Já zapomněl – vy strážci jíte ze světa víc. My služebníci jíme ploutvoše a shantu a raké, ale většinou jen špárek, různě vařený.“

„Chtěl bys jíst jako strážci?“

„Tu jsem a tu je mé místo,“ řekl Verga, jako by ta věta vyvracela jakýkoli protiargument. „My služebníci jsme ruce a paže a nohy, stojící pevně na zemi. A militanti jsou tu…,“

dotkl se srdce. „A vy, strážci, jste tu…,“ dotkl se hlavy.

„Vše je spravedlivé, když každý odevzdá svůj díl.“

Když sklizeň o chvilku později pokračovala, cítil se Michael silnější a lépe stačil ostatním. Co vypadalo jako zmatená činnost, byl, jak se ukázalo, účinný systém hospodaření. Nebylo potřeba sázet semena nebo vytrhávat plevel, pokud jste nechali na pokoji mateřské rostliny.

Odvodňovací roury spojovaly jednotlivá pole a slabé proudění zabraňovalo tomu, aby voda zahnívala. Dokonce i řinčící, syčící traktor jel podle plánu: služebník, který ho řídil, udržoval přímý kurz pomocí tyčí, zapíchnutých do bahna.

Když se den nachýlil, rolníci schovali své nože, srolovali si vršky bot a následovali Vergu sítí hrází k pevné půdě, která obklopovala vodní pole. Po dvaceti minutách chůze došli k trojici železničních kolejí, položených na štěrkovém podkladě. Znavení rolníci se natáhli na travnatém pruhu vedle kolejí a odpočívali, dokud nepřijela parní lokomotiva, táhnoucí za sebou řadu plošinových vagonů. Parní stroj sám o sobě byl jednoduchý jako čajová konvice na tříkolém vagonu: parní válec a jediný píst přenášely sílu na klikovou hřídel, která poháněla vlak.

Pokud ho vlak odveze do nové oblasti, mohlo by pro něj být složité vrátit se k průchodu. Zatímco sklízeči šplhali na vagony, Michael se ohlížel po orientačních bodech a uviděl rezavou káru, která připomínala starodávnou rikšu. V noci by mohl jít podél kolejí až k tomuto místu a vrátit se po vlastních stopách ke klackům, které nechal ve vodě.

Jeho noví přátelé na něj mávali a volali: „Pospěš si, Tolmo! Odjíždíme!“

Michael vyskočil na jeden z vagonů a kymácející se vlak se vydal dál po kolejích. Drželi se okraje vodních polí a každých zhruba deset minut zastavovali, aby nabrali další skupinku rolníků. Ačkoli se dobytčáky pohybovaly asi tak rychle jako pán, co se v neděli pokouší joggovat v parku, ve skupince panovala živá, vzrušená nálada. Každý každého znal a lidé pokřikovali jeden na druhého vtipy o množství špárku, který ta či ona skupina za den sklidila. Kola klapala v rychlém rytmu a vítr, vyvolaný jízdou, cuchal ženám vlasy a zvedal jim lemy sukní.

Michael seděl na jednom konci vagonu s kloboukem staženým hluboko do očí. Znovu pomyslel na léto, kdy s Gabrielem pracovali ve výkrmně dobytka. Většinou nemívali peníze na benzin, takže je na konci pracovního dne jeden starší chlap jménem Leon vozil domů vzadu na korbě svého náklaďáčku. Bývalo to přesně jako teď: šinuli si to po silnici venkovskou krajinou.

To všechno pusť z hlavy, nařídil si Michael. Soustřeď se na momentální situaci. Jak poslouchal hovor ve svém okolí, začal chápat systém dvouslabičných jmen, užívaných služebníky. Vergovi se také říkalo Verga Ocko-Tošan – což

znamenalo, že je otcem muže jménem Tošan, který seděl o pár metrů dál. Matky si přidávaly ke jménu jména svých nejstarších dcer, takže žena vedle Michaela se jmenovala Molva San-Pali.

V dálce se zdály vyrůstat ze země veliké bílé útvary. Jak se vlak přibližoval, Michael spatřil, že přijíždějí ke shluku trojúhelníkových budov se strmými střechami. Parní lokomotiva hlasitě zapískala, strojvůdce zatáhl za páku brzdy a celý vlak se skřípěním zastavil. Všichni seskočili.

Michael následoval Vergu přes koleje. Na vedlejší koleji odstavili řadu vagonů. Některé vezly drátěné klece plné sklizeného špárku. Na několika vozech byl náklad cihel a parta dělníků je vykládala do trakařů.

Pěšina je zavedla do centrálního dvora obklopeného trojúhelníkovými budovami. Dvoru vévodily stavby z bílých cihel, které byly velikánské jako stodoly v Jižní Dakotě.

Poblíž strojnické dílny opravovali muži vozidlo, kterému Verga říkal „suchotraktor“. Vypadalo jako dostavník z devatenáctého století s kabinou řidiče a parním motorem vepředu. Ale měli tu i tříkolé vozíky tažené střapatými poníky s tupými nosy a kárky, které vlekly starší děti. Na jednom konci dvora byla otevřená kuchyň. ženy tu

vyškrabovaly světle oranžovou dužinu plodů špárku a hnětly ji do bochníků, které pekly v peci pod širým nebem.

„Drž se mých bot,“ poradil mu Verga a Michael starce následoval davem k jedné ze stodol. Octl se v prostorné místnosti, do níž se sluneční světlo lilo vysokými okny.

Budova sloužila jako společná ložnice pro všechny muže z komunity. Uprostřed ležela hromada slámy, na stěnách byly kolíky na věšení přikrývek a šatů a u zdi odpadní koryto, které neustále splachovala voda, proudící z umývárny. Po vzoru starce si Michael umyl obličej a ruce pod proudem vody, tryskajícím z kamenné hubice.

„Lidé říkají, že strážci by nemohli řezat špárek na vodních polích,“ řekl Verga. „Ale tys vládl svou čepelí lépe, než to kdy dokázal zloděj.“

„Co se bude dít teď? Budeme jíst?“

„Jez, kolik jen chceš, Tolmo. A pak je tu noc pro jasnovidku…“

Michael přikývl, jako by věděl, o čem stařec mluví.

Vrátili se do dvora a následovali dav do oploceného prostoru, kde se vydávala polévka v kovových miskách. Na stolech nebyly lžíce ani vidličky, takže si odlamovali kousky kundršpárku a používali je k nabírání jídla.

Verga ho zavedl k dlouhému stolu, kde večeřela jejich pracovní parta. Když se blížili k ostatním, Michaela zarazilo, co vidí. Asi sto metrů od jídelny byla obrazovka veliká jako billboard se třpytivým zlatým povrchem.

Obrazovka byla asi metr osmdesát nad zemí a kolem ní byly do půlkruhu rozestaveny lavice a stoličky.

Věrní služebníci hltali své jídlo, smáli se a vyměňovali si klepy, ale Michael zůstal zticha a prohlížel si řádku černých a bílých koleček na ploše obrazovky. Každých pár vteřin kroužky změnily rozestavení, jako by to byly podivné hodiny, odměřující čas.

Chvíli mu trvalo, než pochopil, že kroužky zobrazují binární číselný kód – stejný, jaký používaly počítače doma ve Čtvrtém světě. Každá číslice v řadě byla buď zapnuto, nebo vypnuto, jedna, nebo nula. Když se číslo jedenáct (IOII) změnilo v číslo deset (IOIO), lidé odhodili prázdné misky do košů a odloudali se směrem k prostoru před obrazovkou. Rodiče volali na děti, a Michael měl na pár minut pocit, že je zpátky v kině na maloměstě, v němž lidé chodí půlhodinu před začátkem představení zabrat místa pro sebe a své přátele.

Tři slunce byla na šířku dlaně nad obzorem. Kuchařky skončily s prací a sedly si na svá místa v malém hledišti.

Michael se z opatrnosti raději příliš nevyptával, ale chtěl vědět, co se děje. „Jak dlouho musíme čekat?“ zeptal se Vergy.

„Už brzy. Když přijde temné nebe.“ Starý muž pohodil hlavou směrem k obrazovce. „Jen nepřestávej sledovat jasnovidku.“

Když padl soumrak, z neviditelných reproduktorů se ozval zvuk sborového zpěvu, a pak se na obrazovce objevilo znázornění křišťálové koule. Hvězdy pluly po jejím povrchu a měnily místa, jak koule rotovala v prostoru. Kamera prošla průsvitným povrchem k další kouli, která obsahovala trojici sluncí, a pak ke třetí kouli, v níž byly komety a asteroidy.

Ve středu toho všeho spočíval okrouhlý kotouč, zbarvený skvrnkami modré a zelené. Kamera se jako anděl pomsty snesla dolů z nebes a Michael spatřil, že vstupují do světa s pastvinami, lesy a vodními poli. Ve středu toho světa stálo město, a kamera teď proplouvala kolem cihlových budov a ulic plných parou poháněných traktorů.

Jedinému kopci ve městě vévodila skupina devíti věží.

Byly to vysoké, zářivé fiály postavené z průsvitného skla nebo plastiku, který skrýval, co bylo uvnitř, ale dovoloval zvnitřku proudit světlu. Na úpatí kopce blízko věží stála trojúhelníkovitá budova s otevřenou střechou. Zatímco hudba hřměla ke svému vrcholu, kamera doplula dolů do budovy, kde stál na scéně jediný muž.

Byl zřejmě z kasty strážců, štíhlý blonďák něco přes třicet s bledou tváří. Oblečený byl do tmavozeleného roucha, připomínajícího kněžský ornát, ale měl vtíravé chování moderátora soutěžního pořadu. „Vítejte, všichni!“

zahlaholil. „Toto může být noc, kdy se bohové usmějí právě na vás!“

Z reproduktorů zaduněla hudba a přes scénu vystřelily světelné paprsky. Kamera změnila úhel a Michael spatřil, že muž stojí tváří v tvář obrovitému davu v amfiteátru. Muži a ženy seděli v oddělených částech hlediště a rychlé nájezdy kamery ukázaly, že všichni jsou mladí a tváří se nadšeně.

Většina publika byli věrní služebníci, menší část byla oblečená do stříbrných tunik a černých kalhot. Michael usoudil, že to budou církevní militanti, kteří slouží jako armáda i policie.

„Toto je chvíle, v níž se dvě poloviny stanou jediným.“

Strážce rozhodil ruce, a pak je pomalu spojil. „Toto je chvíle, kdy bohové dají vzniknout nové jednotě, novému stvoření.“

Světla se znovu změnila a kolem amfiteátru se rozeběhly laserové paprsky, jako by po někom pátraly. Na scéně začala na panelu rychle blikat řada světel.

„A bohové hledali a vybrali si…“

Řada světel přestala blikat – a vytvořila binární číslo.

Následovala chvilka ticha, a pak v publiku zaječela žena a vyskočila, mávajíc proužkem papíru, na kterém bylo její číslo. Přítelkyně ji objaly a gratulovaly jí, a ona odspěchala středovou uličkou a vystoupala po schodišti na scénu.

Mladá žena si kolem červeného obojku na hrdle ovinula hedvábné květiny a změnila ho tak v náhrdelník. Zdálo se, že na ni padá posvátná bázeň z jasných světel a faktu, že se

účastní probíhající události. Když na ni jeden z jejích přátel křikl z publika, nervózně se zachichotala a zamávala.

„Jakpak se jmenuješ?“ zeptal se strážce.

„Zami.“

„Vítej, Zami! Čekala jsi, že se ti tohle dnes večer přihodí?“

„Já – já se modlila k bohům…“

„Nyní uvidíme, jak odpověděli!“

Binární světla začala rychle blikat a Zami sepjala dlaně k sobě. Když blikat přestala a objevilo se číslo, ozval se z mužské části hlediště povyk a smích. Z davu se vynořil služebník se širokými rameny a běžel k pódiu. Jakmile se dostal k Zami, agresivní energie, která z něj sálala, byla ta tam. Sklopil oči a nervózně se usmál.

„My – my se známe,“ řekla Zami.

„Skvělé! To se někdy stane.“ Strážce potřásl mladíkovi rukou. „A s kýmpak to mluvím?“

„Malveto.“

„Vypadáš jako šťastný ženich.“

„Ano, pane. Ano, to jsem.“

Jak večer pokračoval, další nevěsty představovali ženichům. Některé páry se nikdy předtím nepotkaly. Jiné se znaly od dětství. Strážce v přesných intervalech rozdával svatební dary: nástroje, šatstvo a jednoduchý nábytek.

Nikoho zřejmě nepřekvapovalo, že lasery a video-obrazovky existují v tomtéž světě s mokrotraktory a koňskými povozy.

Nakonec ze scény odvedli do zákulisí dvanáct párů.

Světla pohasla a hudba začala hrát pomalu a pochmurně.

Rolníci, usazení kolem Michaela, si přestali povídat.

Vypadali napjatě, netrpělivě. Verga se nahnul blíž k obrazovce.

„Každý z nás je vláknem, pevně vetkaným do kusu látky. Věrní služebníci jsou silní. Militanti jsou odvážní. My strážci jsme moudří. Ale všichni sloužíme bohům,“ řekl strážce. „žel bohům, hrstka odpadlíků se snaží zničit posvátnou jednotu, která nás váže dohromady.“

Militanti, čekající v zákulisí, vyvezli na scénu tři muže, připoutané k těžkým dřevěným židlím. Vězni měli oholené hlavy, hrdla jim zakrývaly obvazy. Na sobě měli jen chatrná bílá roucha, která Michaelovi připomínala nemocniční košili.

Strážce přešel k nejstaršímu z vězňů. „Tento nepřítel bohů byl kdysi věrným služebníkem.“

Vězeň se třásl. Jeho ústa a jazyk se hýbaly, ale ven vycházely jen bublavé zvuky. Teď bylo jasné, jaký je důvod obvazů na krku – muži někdo vyoperoval hlasivky.

„Ale byl služebníkem, který spáchal podlý zločin!“

Obrazovka

jasnovidky

ukazovala

vězně,

pronásledujícího ženu skladištěm plným truhel se zásobami.

žena se zoufale snažila pohnout se západkou na dveřích, ale muž ji dohonil, popadl zezadu, hodil na zem a znásilnil.

Bezpečnostní kamery fotily scénu z různých úhlů – ale nikdo nevolal o pomoc.

Na obrazovce se znovu objevil amfiteátr a kamera najela na detail muže, připoutaného ke druhé ze židlí. Tento vězeň byl mladší než násilník před ním. Tvář měl ochablou a oči obrácené v sloup, jako by byl pod vlivem drog.

„Nyní tu máme církevního militanta, který se stal zrádcem a vrahem,“ prohlásil strážce. „Učili ho, aby byl statečný a věrný, ale on porušil svou přísahu a zabil nadřízeného.“

Střih a záběry z bezpečnostní kamery na obrazovce ukazovaly vězně, jak stojí v budově, připomínající kasárna.

Hádal se se starším mužem. Zničehonic ho začal bít kusem trubky. Jak se útok stupňoval, rolníci kolem Michaela vyskakovali ze židlí a hulákali. Když militant na obrazovce dokonal svůj zločin, otočil se a utíkal mezi dvěma řadami polních lůžek. Vypadalo to, jako by se blížil k rolníkům a chtěl na ně zaútočit.

„A teď opravdová svatokrádež,“ zasyčel strážce, zatímco kráčel ke třetímu z vězňů. „Tato troska je strážce jako já.

Muž, kterého jsem kdysi nazýval bratrem.“

Jasnovidka ukazovala třetího vězně, jak rozbíjí kladivem oltář v jedné z křišťálových věží. Rolníci, sledující přenos, začali řvát: „Zab ho! Zabte je všechny!“ Pěsti hrozily a obličeje byly znetvořené zuřivostí. Michael slyšel pláč miminek, vyděšených vztekem svých matek.

„O těchto zločinech není pochyb,“ prohlásil světlovlasý strážce. „A není pochyb ani o trestu.“

Militanti upravili otočné části křesel tak, že se z nich staly dřevěné skřipce, k jejichž rámům byli vězni stále připoutáni. Zatímco z vězňů strhávali oděv, objevila se jiná skupinka militantů, táhnoucí veliké háky, upevněné k ocelovým lanům. Lana byla přivázaná k nosníkům nad pódiem.

Když muži kladivy zatloukali háky do masa odsouzenců, sbor se dal do zpěvu. Lana se napjala a násilníka to vymrštilo do vzduchu. Nahý a krvácející ze svých ran, třásl se a zmítal ve snaze se osvobodit. Pak byl vytažen vzhůru vrah a po něm strážce, který zhanobil svatyni. Všichni tři se svíjeli na třech párech háků, vražených do ramen, trupu a nohou.

Lana držící služebníka se napjala, a pak víc, až do krajnosti. Nejdřív mu utrhla nohy, pak obě ruce. Dvě zbývající lana táhla čím dál silněji – až se ve výbuchu krve mužovo torzo roztrhlo vedví. Kousky masa a kostí se houpaly sem tam jako závaží krvavého kyvadla. Dva zbylé vězně stihl stejný osud. Když bylo po všem, kabely uvolnili a celé zařízení skončilo na zemi v pozadí scény. Bodový reflektor zamířil na světlovlasého strážce. Ten s vážným výrazem ve tváři sepjal ruce a zamumlal větu, kterou před pár hodinami pronesl Verga.

„Vše je spravedlivé, když každý odevzdá svůj díl.“

Hudba změnila žánr a za okamžik se na scénu vrátilo dvanáct párů nevěst a ženichů. Dívky oblékli do tmavočervených šatů a muže do černých uniforem. V záři jevištních světel to vypadalo, jako by se vznášeli ve tmě, ale Michael viděl cákance krve na zemi za nimi. Hudba a zpěv zesílily a stěna za scénou se otevřela jako křídla obrovité brány. V dáli zářilo devět věží s takovou silou, že osvětlovaly město pod sebou. Poslední výtrysk hudby – a pak jasnovidka zčernala.

Pár vteřin seděl dav věrných služebníků tiše a nehnutě.

Pak se pohnuly děti a rodiče se probrali z transu, do něhož

jako by upadli. Rozžíhaly se olejové lampičky. Jejich oranžové plamínky osvětlovaly spokojené tváře. Byly to unavené tváře – však to byl dlouhý den –, ale představení plné naděje, radosti a krutosti z jasnovidky všem dalo očistný a osvobozující pocit. život stál za to. A teď pojďme spát.

Michael se cítil, jako kdyby ho někdo shodil ze střechy domu a on ze záhadného důvodu přežil. Pořád zíral na jasnovidku, jako by se tam mohl objevit někdo, kdo mu vysvětlí, co to právě viděl. Protichůdné teorie se svářily v jeho hlavě. Najednou ho někdo vzal za rameno. Nadskočil.

Byl to jen Verga s olejovou lampičkou. „Pojď se mnou, Tolmo. Spíš s námi v Domě Ocků.“

Když vešel do budovy ložnice, Michael zjistil, že stoh slámy slouží jako podestýlka na spaní. Muži si nabrali tři,

čtyři náruče slámy, nahrnuli je ke stěně a zavrtali se do slámových hnízdeček. Trvalo hodně dlouho, než mu byla jeho kupka pohodlná. Lampičky zhasínaly jedna po druhé a ve vzduchu po nich zbývala máslová vůně. Michael se cítil unavený, ale ostražitý a bdělý. Vytáhl svůj nůž z pochvy a položil si ho vedle pravé ruky.

Přijďte k nám, vytanulo mu. Z toho, co viděl, bylo patrné, že tohle mohla být vyspělá civilizace, která tu zprávu poslala. Přijďte k nám… a co pak? Přivlečou ho na scénu a rozervou na kusy za to, že se vydával za strážce? Michael se posadil a snažil se přijít na to, co by měl dělat. Určitě nemůže zůstat tady. Je to příliš nebezpečné. Až všichni usnou, vrátí se po železniční trati až k vozíku a počká na východ slunce. Stačí jen trocha světla, aby našel průchod.

Když měl vymyšlený plán, dokázal objektivněji přemýšlet o záběrech, které viděl v jasnovidce. Paní Brewsterová a členové správní rady nadace Zelená země si myslí, že jsou drsní. Ale ve srovnání s vůdci, kteří řídí tenhle svět, jsou to malé děti. Mučení, které jasnovidka předváděla, bylo asi tak rafinované jako řez nože mayského kněze, kterým rozpoltí zajatci hrudní koš a vyrve z něj tlukoucí srdce. A pak spárují novomanžele a vystrojí svatbu. Musel luštit, jaká je mezi těmi dvěma událostmi spojitost, než mu to došlo. Máme moc vás zabít, nebo vám požehnat – tak tohle strážci říkali svému publiku!

Ze tmy se ozývalo odfrkování a chrápání. Jediné světlo v celé prostoře budovy se lilo z olejové lampy, hořící u betonového koryta. Michaelovi těžkly ruce a nohy únavou.

Rozhodl se, že si tak na hodinku zdřímne, než provede svůj plán útěku.

Zakutal se hlouběji do slámy a usnul. Později v noci se vzbudil sykotem a skřípáním parního traktoru, vjíždějícího do dvora. Muži na sebe tiše mluvili, pak boty, dusající po cihlách dvora. Najednou Michaela zasáhla vlna bolesti, pramenící z červeného obojku. Bolest se šířila celým jeho tělem, tak silná, že nemohl dýchat.

Verga zámek obojku rozlomil, když ho sundával mrtvému rolníkovi, takže si ho Michael mohl strhnout.

Služebníci křičeli a hrabali se ze slámy. Místnost prohledávali muži se svítilnami.

Michael popadl nůž, vyskočil a rozeběhl se ke dveřím.

Vypadni, blesklo mu hlavou. Schovej se ve tmě. Jinak tě zabijou.

8

Poutníci se dokázali osvobodit ze svých těl a odejít do jiného světa. Zbytek lidstva k tomu potřeboval vstupní bránu, jeden z několika portálů, v dávných časech dobře známých. Když se Maja nedokázala vrátit, musel Gabriel najít způsob, jak ji přivést zpět. Simon strávil pár týdnů v Britské knihovně studiem řeckých a latinských textů, hovořících o místech proroctví a proměny. Většina z těch míst ležela v Egyptě, takže Gabriel poprosil Lipku, aby zařídil cestu do Káhiry.

Tirák a Roland dostali pas, který Gabriel použil ke vstupu do Velké Británie, a vlasy, jejichž DNA odpovídala vzorkům, které měla Tabula z jeho domu v Los Angeles.

Oba Svobodní běžci se nalodili na trajekt do Calais, a pak autobusem a vlakem přejeli Francii. S pomocí internetových kaváren a mobilních telefonů předstírali, že Gabriel cestuje do východní Evropy.

Zatímco za sebou Svobodní běžci nechávali falešnou stopu v různých hostelech a hotelech, Lipka pro Gabriela a Simona obstaral klonované pasy. Když začaly vlády do pasů

instalovat čipy obsahující biometrické údaje padělatelé se

vmžiku naučili používat přístroj, kterému se říkalo skimmer, který informace dešifroval. Skimmer, ukrytý ve dveřním rámu nebo ve výtahu, mohl přečíst pas, který měl kolemjdoucí v kapse či kabelce. Lipka se se skimmery nezdržoval. Prostě uplatil hotelovou recepční, aby mu dekódovala pasy turistů pomocí legálně držené čtečky dat.

Jakmile měl Lipka údaje, vyrobil identickou kopii pasu s duplikátem čipu. Uměl data změnit tak, aby osoba, která pas používala, odpovídala fotografii i biometrickým údajům. V

rozvojových zemích nemusel být klon přesný – imigrační úředníci měli sklon ignorovat vlastní instinkt a mávnout na pasažéra, ať jde, pokud jim přístroj tvrdil, že je všechno v pořádku.

„Kdože to mám být?“ ptal se Gabriel Lipky.

„Mladík jménem Brian Nelson, žijící v Denveru.“

„A co já?“ domáhal se Simon Lumbroso.

„Vy jste doktor Mario Festa – psycholog z Říma.“

Simon se zašklebil a usadil se hlouběji do křesla. „Prima.

Tohle si docela užívám. A samozřejmě – doktor Festa je toho názoru, že ho jeho vláda chrání…“

O pár dní později odletěli Gabriel, Lipka a Simon do Senegalu v západní Africe. Na letišti v Dakaru dal Lipka úplatek, který dostal nová čísla jejich pasů do globálního monitorovacího systému. Rychle přestoupili na noční let jiné společnosti do Egypta, a když ráno přistáli, vzali si taxíka z

letiště do Káhiry. Auto se pohybovalo přelidněnými káhirskými ulicemi jako člun spletí bahnitých kanálů. Řidiči neustále troubili a dopravní policisté apaticky postávali na chodnících. Ale riskéři, kterými káhirští chodci byli, se pohybovali v provozu s grácií a jistotou: starci, pouliční prodavači a těhotné ženy proplouvali mezi auty jako by svěřili své duše Alláhovi, než sestoupili z chodníku.

Simon řekl řidiči, aby je zavezl do Města mrtvých na východním břehu Nilu. Na místě hřbitova Qarafa kdysi stávala římská pevnost Babylon a v kamenných a cihlových rozvalinách mamlúčtí vládci v patnáctém století zřídili pohřebiště. Po staletí si chudáci stavěli mezi hrobkami přístřešky, a z těch narychlo uplácaných obydlí se postupně staly čtyřpatrové činžáky postavené z šedohnědého betonu, který připomínal pálenou hlínu.

Taxík projel náměstím, na němž ptáčníci nabízeli kanárky a papoušky, a ptáčci na sebe pokřikovali a poletovali sem tam ve svých klecích. Pouliční prodavači doráželi na auto a nabízeli melouny, boty, losy do loterie, které připíchli ke kartonové ceduli. Davem ruku v ruce procházely párky zahalených žen. Z reproduktorů na mešitách kvílel playback modlitby.

Řidič se párkrát ztratil, ale nakonec dojeli ke hrobce imáma aš-Sáfiího, muslimského světce. Nad hrobem stála mešita se čtyřmi minarety, kterou je provedl postarší správce – kamenné zdi a zašlý zelený koberec a vlaštovky, létající

jako šipky nahoře v kupoli. Když se zdrželi uvnitř dost dlouho na to, aby to vysvětlilo jejich přítomnost v sousedství, přešli přes nedlážděnou ulici ke kavárně na protějším chodníku. Každý zákazník tu měl svůj malý stoleček a vypasený majitel pobíhal sem tam se skleničkami horkého čaje. Ve všech plaval na hladině lísteček máty.

Simon Lumbroso uměl základy arabštiny a v Káhiře měl obchodní kontakty, ale v muslimské zemi si jako ortodoxní žid připadal nesvůj. V hotelu se navlékl do dželáby, dlouhé bavlněné kytlice, která zakryla jak jeho odřený černý oblek, tak lem talit katanu, rituálního židovského oděvu.

Lipka s Gabrielem měli plátěné kalhoty a sportovní saka bez kravat. Gabrielovi nevadilo vypadat jako byznysmen, ale napadalo ho, jestli je Lipka vůbec schopen přestrojení.

Francouzský hromotluk se pohyboval s agresivní sebejistotou a neustále sledoval prostor okolo, jako by se připravoval zaútočit. žebráci a toulaví psi z něj cítili nebezpečí a drželi se v uctivé vzdálenosti.

Simon položil mobil a zapsal si do diáře číslo.

„Mluvil jsem se ženou toho kněze. Myslí si, že její muž

je v domě svého strýčka.“

„Ale vždyť se s námi měl setkat tady!“

„Tohle je pro Káhiru typické. Nikdy se nepřihodí to, co čekáte. A když se něco přihodí, tak vždycky nečekaně.“

Lumbroso vytočil nové číslo. „Nebojte se. Najdeme ho.“

„Dáme si aspoň kávu, zatímco tu budeme čekat,“ řekl Lipka. „Ten čaj chutná jak voda ze dřezu plného špinavého nádobí.“

Simon něco řekl majiteli kavárny a začal vytáčet další číslo. Gabriel vzhlédl k zamlžené obloze nad nimi. Částečky sazí a prachu změkčovaly světlo slunce a měnily jeho barvu.

Po ránu bylo bílé s nádechem do žluta, ale teď vypadalo jako mince ze starého bronzu, přitlučená na strop místnosti.

Něco se stane. Cítil, že se blíží změna. Byl to okamžik, kdy viděl svět jasně a všechny rozdíly jako by se smyly.

Dřív ho tyhle příhody děsily a ohromovaly. Teď seděl v téhle kavárničce na ulici a mohl čekat a pozorovat a připravit se na to, co se stane. Světlo uvnitř něj nabíralo sílu jako vlna, skrytá pod hladinou moře.

Majitel jim donesl kávu na plechovém podnose. Gabriel ji do sebe hodil a zazíral na černá zrníčka na dně sklenice.

Na zápěstí mu sedla moucha. Odehnal ji. Kolem jeho bot kroužily další mouchy a jiné lezly po okolních stolcích, maličkých ostrůvcích z tepané oceli.

Zlehka pohnul hlavou, podíval se na ulici, a vtom se před ním svět otevřel. V jediném úderu srdce se jeho mysl stáhla pryč a on viděl město naprosto nezúčastněným pohledem.

Všechno před jeho očima – obloha, domy s plochými střechami, vychrtlé fíkovníky – byla dokonalá jednota, a přece vnímal každičký detail. Viděl smítka prachu poletovat.

Cítil odpadky a pekoucí se chleba. Slyšel ženský hlas, zpívající z rádia.

Svět ho obklopoval ve vší své složité mnohotvárnosti, a on ho pozoroval, jako by to byla fotografie, promítnutá na projekční plátno. Viděl obličeje kolem sebe zrovna tak jasně, Simona, Lipku, ostatní hosty v kavárně, ženu, nesoucí bílého ptáčka ve stříbrné kleci, partu kluků, hrajících fotbal s hadrovým míčem. Když byla jeho mysl nezúčastněná, mohl plout nad ulicí jako anděl sledující zatracené duše. Z dětí zářila radost a nadšení. Zato dospělí se ploužili kolem a v jejich tvářích mohl číst únavu, vztek a bolest.

„Možná, že tamto auto bylo už na letišti,“ podotkl Lipka.

„Někdo nás mohl sledovat.“

Gabrielova vize se rozplynula a svět byl zase normální – z ulice na něj zíral toulavý pes a na jejím konci parkovalo černé auto.

„Je to renault, sedan,“ namítl Simon. „V tomhle městě jsou jich tisíce. Do Káhiry jezdí staré renaulty umřít.“

„Tenhle má zablácené levé světlo.“

„Jste si jistý, že jste ho předtím viděl?“

„Je to možné.“

„Možné? Nebo spíš stihomam Harlekýna?“

„I blázni mají nepřátele…“

Oba se zarazili. Zpoza rohu vyrazil otřískaný taxík a zastavil před kavárnou. Dveře se rozlétly. Vystoupil vousatý kněz koptské církve, nadzvedl si lem roucha a

připochodoval k nim. Nohy, které se objevily, byly obuté v modrých teniskách ozdobených blesky.

„Pan Lumbroso?“

„Ano.“

„Jsem otec Youssef z Církve svatého Bartoloměje. Můj bratranec Hossam říká, že jste mě sháněl.“

Simon povstal a potřásl knězi rukou. „Velice rád vás poznávám, otče Youssefe. Zrovna dnes ráno jsme dorazili do Káhiry. Tihle dva pánové jsou moji přátelé.“

Přitáhli si křesla do kroužku kolem jednoho ze stolečků a otec Youssef si objednal sklenku čaje. Ve všech oknech v ulici byly buď zatažené záclony, nebo je zakrývaly okenice.

Ve Městě mrtvých nebyly žádné bezpečnostní kamery, ale Gabriel měl pocit, jako by je někdo sledoval. Když se černý renault otočil a zmizel za rohem, Lipka se nepatrně uvolnil a opřel se v křesle.

Kněz si zamíchal cukr v čaji a lžičkou rozmačkal mátový lístek o stěnu sklenice. „Odkud znáte Hossama?“

„Spolupracoval jsem s ním obchodně ve věci nějakých starožitností,“ odpověděl Simon. „Váš bratranec má dobré oči. Pozná, co je pravé a co falešné.“

„Hossam říká, že jste muž, který drží své slovo. Takové je v tomhle městě těžko najít.“

„Vím, že je koptská církev perzekvována.“

„Naše mladé muže bijou a zavírají pro nic za nic. V mém kostele není elektřina, a když prší, střechou zatéká.“

Lumbroso si položil ruku na prsa. Ve vnitřní kapse saka měl peněženku, naditou egyptskými librami. „Odměníme člověka s věrohodnými informacemi. Hledáme –“

„Hossam mi všechno řekl. Hledáte průchod, který by vás přivedl do jiného světa.“ Otec Youssef hlasitě vysrkl čaj a skleničku s klapnutím položil. „Většinu lidí tyhle průchody nezajímají. Chtějí akorát nové auto a velkou televizi.“

Simon hodil do své kávy kousek cukru. „Mysleli jsme si, že by průchod mohl být spojen s pyramidami. Už tisíce let jsou výjimečným místem.“

„Pyramidy vystavěli pro mrtvé. Průchod je pro živé.“

Lipka se nahnul kupředu a dotkl se knězovy ruky.

„Řekněte nám něco podstatného, a váš kostel bude mít novou střechu.“

„Koptská církev je chudá a pronásledovaná. Vzali nám všechno, i naši posvátnou kapli. Ta střeží cestu do jiného světa.“

„A kdo tu kapli vzal?“ zeptal se Lipka.

„Řecká ortodoxní církev. Mluvím tu o Svatém císařském klášteře Bohem navštívené hory Sinaje.“

Lumbroso se obrátil ke Gabrielovi. „Většina lidí ho zná jako klášter svaté Kateřiny. Postavil ho císař Justinián v průběhu šestého století.“

„Naše církev měla svatyni na hoře Sinaji předtím, než

postavili klášter. Myslíte si, že k Mojžíšovi přišly jeho vize z

hořící rostliny? Hořící keř je jen pohádka pro děti, kterou někdo vymyslel, aby chránil průchod.“

„Můžeme se tam dostat?“ zeptal se Gabriel. „Pustí nás kněží dovnitř?“

Otec Youssef si odplivl do prachu. „Když do kláštera přijdou poutníci, Rekové jim ukážou keř, rostoucí před kaplí. Průchod je v místnosti vzadu za oltářem.“

„Co kdybychom jim nabídli finanční dar?“ zeptal se Lumbroso.

„Jestli mnichové zjistí, že víte o průchodu, zavolají policii a skončíte ve vězení.“

Lipka otráveně zavrtěl hlavou. „ Ce prętre est inutile,“

zašeptal Simonovi.

„Chci být k užitku,“ naléhal Youssef. „Můžu vám nakreslit mapku kaple a ukázat, kde leží tajná místnost. Ale měli byste na to celé zapomenout a vrátit se do Evropy.

Průchody jsou nebezpečné. Když přejdete na druhou stranu, můžete uvíznout ve světě plném démonů nebo duchů. Jen světec dokáže takovou cestu podniknout. A žádní světci už

nejsou.“

Simon Lumbroso se usmál. „Někteří rabíni učí, že hrstka utajených světců chrání náš svět před zkázou.“

„To je velká zodpovědnost,“ namítl Gabriel. „Nevím, jestli to je pravda.“

„N ení to pravda.“ Otec Youssef břinkl svou lžičkou o stůl. „Věk Svatých je pryč. Bůh už k mužům a ženám

nemluví přímo. Mluvíme jedni s druhými a modlíme se k ozvěně.“

9

Simon Lumbroso najal auto s řidičem a ještě tu noc vyrazili ke klášteru svaté Kateřiny, Gabriel a Simon na zadním sedadle a Lipka vepředu s řidičem. Renault – sedan – byl zvenčí poškrábaný a zaprášený, ale dovnitř řidič položil rudý sametový koberec a palubní desku vyzdobil plyšovými pejsky. Na Gabriela zírala očkama z korálků

rodinka yorkšírských teriérů. Auto zatím tiše proplulo kolem zdí, jimiž byly obehnány paláce egyptské generality, a vydalo se na východ.

Čtyřproudá dálnice mířila rovnou čarou přes plochou pouštní krajinu. Občas míjeli vojenskou základnu obehnanou vysokou zdí nebo plotem s ostnatým drátem, ale zdálo se, že mimo vojáky oblast nikdo neobývá. Jejich egyptský řidič byl malý, tichý mužík s knírkem tenkým jako tužka. Držel svůj renault veprostřed cesty a po egyptském způsobu mířil s autem přímo na každý pár protijedoucích světel. Na poslední chvíli, těsně předtím, než se roztřískali na kousky o kamion nebo pomalu se šinoucí cisternu s benzinem, vždycky strhl řízení a uhnul ke straně.

Slunce vycházelo, když dojeli k Suezu. Řidič musel ukázat doklady třem vojenským kontrolám, než vjeli do tunelu obloženého bílými kachlíky, který procházel pod průplavem. Když se znovu vynořili ve slunečním světle, nebyli už na africkém kontinentu, ale na Sinajském poloostrově. Lipka se protáhl, a pak sklopil zpětné zrcátko tak, že jím viděl skrz zadní okno ven. Řidič začal protestovat. Lipka ho zdrtil pohledem. „Jestli chcete další peníze, nechte zrcátko, jak je. Rád cestuji takhle – prohlížím si minulost, kterou jsem nechal za sebou.“

Slunce stoupalo po obloze a řidič zapnul klimatizaci. Asi tak co hodinu míjeli město s továrním komínem a elektrárnou, mešitou a shlukem pastelově růžových domů, samotinké uprostřed písku a roztroušených skal. Egypťany nebylo nikde vidět, kromě žen, které seděly na kraji silnice a prodávaly melouny, vypadající jako malé zelené dělové koule.

Kolem deváté ráno se dostali k pobřežním letoviskům Suezského zálivu. Pro Egypťany luxus a rekreaci znamenaly palmy. Každý rezort ohlašovaly datlové palmy ve středovém pásu nebo řádka unaveně vyhlížejících palem dum thébských na okraji silnice. Nakonec se objevily billboardy, a pak bulvár lemovaný kokosovými palmami, vedoucí k hotelu a kousku pláže.

Další kontrolní stanoviště – některá vojenská, jiná policejní. Lipka ucedil přes rameno k Simonu Lumbrosovi:

„Zdá se, že polovinu egyptské populace zaměstnává kontrolování dokumentů té druhé poloviny.“

„V téhle zemi je vysoká nezaměstnanost,“ odtušil Simon. „Takhle mají něco na práci.“

Po zastávce na benzinové pumpě zamířili pryč od pobřežních letovisek, do vnitrozemí, vstříc šedivému horskému masivu. Kolem ubíhaly útesy a kopce ohlazené větrem a na některých místech dvouproudé silnice ležel navátý písek. Simon podřimoval. Gabriel ale cítil, že je něco v nepořádku. Lipka znovu pohnul zpětným zrcátkem a rukou přejel přes jeden z nožů, které měl připevněny k lýtkům.

„Zastavte,“ přikázal.

Řidič vypadal poplašeně. „Děje se něco, pane?“

„Zastavte. Hned.“

„Jsme teď asi třicet minut od kláštera.“

„Chci meditovat o le paysage.“

Řidič sjel ze silnice a zaparkoval na kousku písečné půdy. Lipka popadl do jedné ruky batoh a mrkl přes rameno na Gabriela se Simonem. „Všichni tři chceme obdivovat scenerii,“ oznámil jim. „Jdeme.“

Druzí dva ho následovali na kopec, porostlý pouštní flórou. Na jeho hřebeni bylo horko a sucho a žádné stromy, které by chránily před sluncem.

„Dokážu ocenit výhled na pitoreskní krajinu,“ podotkl Lumbroso. „Ale tenhle kus pouště mě zrovna nenadchl.“

„Možná máme problém.“ Lipka sáhl do batohu a vytáhl dalekohled. „Asi deset kilometrů nás sledovala stříbrná dodávka. Chci vědět, jestli odbočili stejným směrem.“

Simon s Gabrielem stáli tiše, zatímco Francouz pozoroval silnici.

„Vidíte něco?“ zeptal se Simon.

„Ne.“

„Fajn,“ řekl Gabriel. „Jde se zpátky do auta.“

Lipka sklonil dalekohled, ale dolů z kopce se nevydal.

Byl vyšší než Gabriel a vyzbrojený dvěma keramickými noži. Jako většina Harlekýnů dával svou převahu najevo s jistou arogancí.

„Myslím, že tahle výprava je bláznivý nápad. Ke klášteru vede jen jedna cesta a na té bude několik policejních a vojenských zátarasů. Většina lidí sem jezdí turistickým autobusem. Když přijedeme autem, vzbudí to pozornost.“

„Tomu se stejně nevyhneme,“ namítl Gabriel.

Lipka se nenamáhal skrývat své opovržení. „Nejdřív musíme najít tu vaši tajnou kapli, a pak se musíme dostat dovnitř. A pak se stane co?“

„Zdá se, že nám to chcete říct,“ odvětil Gabriel.

„Pak přejdete do toho nejnebezpečnějšího světa. A možná dokážete Maju najít a možná ne, protože už je mrtvá.“

„Není mrtvá,“ zdůraznil Gabriel.

„Maja by nechtěla, abyste kvůli ní riskoval život. Je jen jeden logický plán. Jestli najdeme v kapli průchod, tím, kdo projde skrz, budu já.“

„Nikdy jste nebyl v Prvním světě,“ namítl Gabriel. „Já město znám.“

Lipka se obrátil k Simonu Lumbrosovi. „Vysvětlete mu, že mé rozhodnutí je správné.“

Simon pozvedl ruce. „Prosím vás. Téhle hádky se účastnit nebudu.“

Gabriel stál na hřebeni kopce a snažil se přijít na to, co říci. Nemohl použít slovo láska. Takový pocit by někomu, jako byl Lipka, nedával vůbec smysl. „Maja tam šla, aby mě zachránila. Cítím stejný závazek vůči ní.“

„Poutníci nemají závazky vůči Harlekýnům!“

„Jedu do toho kláštera, Lipko. A až najdu průchod, přejdu na druhou stranu. Sám. Jestli se toho nechcete účastnit, řeknu řidiči, ať vás zaveze zpátky do Káhiry.“

Gabriel se odplahočil dolů z kopce k autu se Simonem v patách. Po pár minutách se objevil i Lipka, nastoupil a třískl za sebou dveřmi. Všichni tři zbytek cesty mlčeli. Egypťan zjevně pochopil, že se pasažéři pohádali. Pořád po očku sledoval Lipku, jako by Francouz mohl co chvíli vybuchnout.

Silnice vedla vyschlým řečištěm na dně kaňonu. Projeli jedním kontrolním stanovištěm, pak dalším. Poslední kontrolu měla na starosti tlupa unuděných policejních

důstojníků, usrkávajících čaj a kouřících vodní dýmku.

Autobusy turistických výprav parkovaly sto metrů dál po silnici, motory a klimatizace spuštěné.

„Většina turistů sem přijíždí na druhou ranní, aby vylezli na horu Sinaj,“ vysvětlil řidič. „Když jsou moc tlustí na chození, beduíni je vyvezou po stezce na velbloudech.“

Klášterní hotýlek sídlil ve shluku bílých budov s terasou, stměnou italskými cypřiši a olivovníky. Zatímco je manažer zapisoval do knihy hostů, odnesl jim poloodrostlý kluk s chromou nohou zavazadla do pokojů. Turisté, kteří se zrovna vrátili z výstupu, seděli zrudlí námahou na terase u hotelového obchodu se suvenýry a restaurace.

„Běžte do kaple a pátrejte po tajné místnosti,“ nařídil Lipka Gabrielovi se Simonem. „Já promluvím s opatem a pokusím se navázat finanční vztahy.“

Gabriel se Simonem zamířili po kamenném chodníčku vzhůru směrem ke klášteru. Dva beduíni právě pomáhali postaršímu pánovi z velblouda. Turisté scházeli dolů

serpentinami stezky.

„Před mnoha lety můj bratr na tuhle horu vylezl,“ řekl Simon. „Beduíny najdete podél celé cesty až k vrcholku.

Prodávají balenou vodu a čokoládové tyčinky. Cena stoupá s nadmořskou výškou.“

Klášter byl postaven jako pevnost, která měla chránit mnichy před nájezdníky z pouště. Kapli Hořícího keře obklopovala mohutná pravoúhlá pískovcová zeď a z

chodníčku nebylo vidět nic jiného než vršek zvonice.

Gabriel se Simonem zaplatili vstupné a prošli do kláštera skrz malé dveře vchodu proraženého ve zdi. Kaple byla ve středu nádvoří, obklopeného třemi patry klášterních studoven a ložnic. Mezera mezi klášterními budovami a kaplí byla docela malá – zhruba šest metrů na západní straně a dva a půl na východní.

Do téhle proluky se namačkalo několik skupinek turistů.

Průvodci na ně pokřikovali v různých jazycích. Většina žen měla na sobě tílka a tříčtvrťáky, a aby učinily slušnosti zadost, zakryly si hlavy, nahé paže a ramena průsvitnými šátky. Zatímco Simon zkoumal exteriér kaple, Gabriel se vydal s davem na severní konec nádvoří. Rostl tam keř – údajně potomek slavného hořícího keře – a turisté se strkali a tlačili, aby si z něj utrhli lístek na památku.

Simon se dotkl Gabrielova ramene a potichu zamumlal: „Tajná místnost není nikde vidět. Kaple sama má čtyřicet metrů na šířku a sto dvacet na délku. Pojďme se podívat, jak to vypadá zevnitř.“

Prošli dvojitými dveřmi do kaple. Podlahu zakrývaly ošlapané koberce, tlumící zvuk jejich kroků. Jasná pouštní obloha byla ta tam – jediné světlo pocházelo z petrolejek a svícnů, visících na řetězech z modrozeleně vymalovaného stropu. Nejnápadnějším prvkem v kapli byla ozdobná zástěna ze zlata a stříbra, oddělující loď od oltáře. Před

zástěnou stál mnich a syčel na každého, kdo se ji pokusil vyfotit.

Gabriel se Simonem si prohlédli relikviář svaté Kateřiny, který obsahoval část její pažní kosti – vypadala jako kuřecí kost, kterou někdo našel na dvorku. Pak Simon odkrokoval vnitřní rozměry kaple, a Gabriel se posadil do jedné ze dřevěných lavic. Nad hlavou mu visel masivní bronzový lustr, vyvedený, jak si Gabriel uvědomil, v podobě draka.

Ikony světců a mučedníků zakrývaly stěny. Zíraly na něj velikýma černýma očima a Gabriel si připadal, jako by ho soudil nějaký nebeský tribunál.

Kapli opustila brebentící skupinka křesťanů z Goy.

Následoval dav Rusů a třetí skupina, Poláci. V okamžiku, kdy zmizeli, se v kapli rozhostilo ticho, mír a neobyčejná svatost. I mnich se, jak se zdálo, uvolnil. Upřeně si prohlédl Simona a Gabriela, usoudil, že jsou neškodní, a odešel hlavním vchodem ven.

„Pojď za mnou,“ řekl Simon. „Myslím, že jsem našel tajnou místnost.“

Gabriel se zvedl z lavice a spěchal uličkou k němu. Na zdi v popředí kostela visela tapiserie. Bylo na ní vidět zašlý obraz Mojžíše, rozdělujícího vody Rudého moře. Když se zaprášené látky zlehka dotkl, ucítil Gabriel vespod obrys kliky.

„Je to správné místo?“

„Ano. Odpovídá Youssefovu plánku…“

Než stihli tapiserii shrnout stranou, dveře hlavního vchodu zavrzaly a mnich se vrátil s novou skupinkou turistů.

Gabriel se Simonem opustili kapli, přešli dvůr a brankou ve zdi kláštera se vydali ven.

„Krokoval jsem délku kaple, když jsme byli uvnitř,“

ozval se Simon. „Když vezmeme v úvahu tloušťku zdi, myslím, že na tajnou místnost tam zbývá právě tak dost místa.“

„Myslíš, že se Lipka s těmi mnichy může domluvit?“

„Kdo ví? Je určitě připravený je uplatit.“

Obešli východní stranu kláštera. V novodobé éře se mniši rozhodli zavést tekoucí vodu a kanalizaci. Místo vrtání ve zdi k ní přidělali vodní potrubí s deseticentimetrovým průměrem. Gabriel se dotkl hrubé trubky a vzhlédl.

„Mohl bych po tomhle vyšplhat na střechu. Mezi celami mnichů a kaplí je mezera. Mohl bych přeskočit na střechu kaple a dostat se dovnitř zvonicí.“

„To zní jako zajímavý způsob, jak si zlomit vaz,“

podotkl Simon. „Pojďme zpátky do hotelu a uvidíme, jestli měl náš přítel štěstí.“

Lipku našli na terase u hotelové restaurace. Francouz se mezi poutníky vyjímal nepatřičně. Většina z nich byly ženy v černých šatech, s bílými šátky, zakrývajícími vlasy, a těžkými stříbrnými kříži houpajícími se jim na krku. Hrstka mužů ve výpravě měla na sobě odrbaná saka a bílé košile

dopnuté až ke krku. Zapalovali si jednu od druhé a klábosili s knězem řecké ortodoxní církve, který výpravu vedl.

Gabriel se posadil k plastovému stolku. „Jak to vypadá?“

„Rozdělil jsem nějaké peníze mezi personál a pak jsem šel do kláštera promluvit si s opatem.“ Lipka hodil na stůl falešnou vizitku. „Řekl jsem mu, že jsem filmový producent a chtěl bych mít do kaple exkluzivní přístup, abych ji mohl fotografovat. Řekl mi, že vyjednat povolení s alexandrijským patriarchátem by trvalo nejméně šest měsíců. Nabídl jsem mu menší sumu peněz, a pak o dost větší sumu. Vypadal, že je v pokušení, ale stejně odmítl.“

Simon si setřel kapesníkem pot z čela. „Gabriel si myslí, že našel cestu dovnitř.“

„Na vašem místě bych šel dnes v noci. Turisté tu zůstávají jen na jednu nebo dvě noci. Vyšplhají na horu Sinaj, podívají se na východ slunce, koupí si tričko a nasednou zpátky do autobusu. Jestli tu budeme déle, někdo nás začne podezřívat.“

Trojice zamířila do restaurace na večeři. Když se vrátili na terasu, z hor byly vidět jen černé siluety, ale obloha ještě zářila pohasínajícím světlem. Stíny se propletla postava a vynořila se na terase. Byl to ten mladý kluk s chromou nohou, který jim po příjezdu odnesl zavazadla. Vypadal nervózně. Popošel k Lipkovi a zašeptal mu cosi francouzsky. Lipka mu vtiskl do dlaně nějaké peníze a gestem ho poslal pryč.

„Měli bychom jít na naši procházku hned teď. Hochův bratranec pracuje na kontrolním stanovišti. Podle něj před chvilkou dorazili muži ve stříbrné dodávce a teď mluví s kapitánem.“

Gabriel se Simonem se okamžitě zvedli. Následovali Lipku z terasy a poodešli pár set metrů do tmy.

„Jsou to tabulisté?“ zeptal se Gabriel.

„Pochybuji. Hoch říká, že to jsou vojenští policisté. Jestli nás najdou, položí nám pár otázek a budou se snažit ujistit, že nejsme izraelští špioni.“

„Pojďme je nechat, ať si ten úplatek trochu odpracují,“

navrhl Lipkovi Simon. „Já budu mluvit jen italsky. Vy můžete spustit francouzsky.“

„Co když se budou ptát na mě?“ zeptal se Gabriel.

„Vysvětlím jim, že jste šel na noční výstup na Sinaj, abyste se tam modlil.“

„Přesně tak. Jsi velmi zbožný.“ Simon se tiše zasmál.

„Nebudeme jim povídat, že se pokoušíš vlámat do kaple.“

Všichni se pustili kaňonem ke klášteru a snažili se nezakopávat o kameny. Gabriel slyšel pofrkávání velbloudů, jež beduíni připravovali pro poutníky, kteří dorazí pár hodin před úsvitem. Z noční krajiny a temných obrysů hor na něj padala únava a osamělost. Tohle nebylo ani peklo, ani nebe – jen podivná odrůda očistce.

Asi po deseti minutách chůze našli odpadní rouru, kterou Gabriel odpoledne objevil. Zeď kláštera ve tmě vypadala hrozivěji – obrovská kamenná překážka.

„Zůstaňte tu,“ zašeptal Lipka. „Podívám se, jestli kolem někdo je.“ Odešel do stínu a zmizel za jihovýchodním rohem zdi.

Simon Lumbroso se posadil na balvan a sledoval měsíc, vycházející nad horou Sinaj. „Začínám chápat, proč Mojžíš přivedl izraelity do tohohle příšerného místa. Je asi tak prosté a jednoduché jako prázdná místnost. Od Božího slova je lepší nebýt ničím vyrušován.“

Gabriel vzhlédl k noční obloze a hvězdy mu nepřipadaly krásné. Některé z nich zanikly před miliony let, ale jejich světlo přesto stále letí vesmírem.

„Lipka si myslí, že je Maja mrtvá.“

„Nikdo neví, co se jí stalo. Všechno je možné.“

„Odešla do Prvního světa a obětovala se…“

„To byla její volba, Gabrieli. Mluvili jsme o tom, když

přijela do Říma.“

Lipka se vynořil zpoza rohu. „Vnější dveře jsou zamčené a v okolí nikdo není. Začněte šplhat. Doufejme, že mniši spí.“

Gabriel popadl vodovodní trubku a šplhal vzhůru za pomoci obou rukou i nohou. I v šeru dokázal rozeznat jednotlivé vrstvy zdi. Prvních dvanáct metrů tvořily masivní pískovcové bloky, které vytěžili a přivlekli na místo vojáci

císaře Justiniána. Kameny ve druhé vrstvě byly mnohem menší – kolem třiceti čísel na šířku i délku – a spojené maltou. Už ho začínaly bolet ramena a paže, když se konečně přehoupl na vršek zdi – ani ne metr vysokou vrstvu různě velkých kamenů a oblázků, které mniši nasbírali na vycházkách po okolí. Gabriel se podíval dolů a viděl, že se Lipka se Simonem vzdalují pryč od kláštera. Zachytil se okraje ploché střechy a přitáhl se nahoru.

Střecha byla plná polámaných cihel a rezavých trubek.

Opatrně, pomyslel si. Jsi přímo nad něčí ložnicí. Pokud možno bezhlučně přešel střechu a zadíval se na mezeru mezi obytnými prostory kláštera a střechou kaple. Na to, aby byl viděl dolů, byla příliš velká tma. Připadalo mu, jako by se měl vrhnout do bezedné jámy. Vzpomněl si, co mu řekla jedna dívka ze Svobodných běžců na střechách Smithfieldské tržnice: Dívej se pod nohy, ale dál dolů ne.

Odměřil si od okraje tři kroky na rozběh. Hluboký nádech, a pak běžel, skok a zamávání rukama, jak padal temnotou – a přistál na červených taškách střechy kaple.

Uklouzl, zdálo se, že spadne, a pak se přidržel tašek a ležel bez hnutí. Všichni mě museli slyšet, blesklo mu hlavou.

Všichni vědí, že jsem tu. Mozek mu vyčaroval před očima obrázky mnichů, vyskakujících z postelí a pádících do přízemí spustit poplach.

Ale nestalo se nic. Slyšel jen svůj dech a své nehty, jak tiše škrábou po střešních taškách. Gabriel se připlazil ke

zvonici a vlezl dovnitř. Znovu čekal asi minutu, jestli někdo nepřijde, a pak slezl po schodech dolů do předsíně. Vnitřní dveře slabě zavrzaly, když otáčel klikou.

Votivní svíčky v držácích z červeného skla žhnuly jako uhlíky v dohasínajícím ohništi. Tváře ikon pohltila tma, ale zlaté rámy a měděné lustry odrážely světlo. Když Gabriel přešel k levé postranní lodi kaple, uviděl před zástěnou u oltáře stát jednoho z mnichů. Byl to stařec – malý a s ohnutými zády – a v rukou měl šňůru korálkového růžence, na jednom konci zakončenou vřetenem. Modlil se, přecházel sem tam a točil šňůrou pomocí palce a ukazováčku. Vřeteno se otáčelo po směru hodinových ručiček jako maličký modlitební mlýnek a mnichovy sandály se šoupaly po kamenné podlaze.

Gabriel se zastavil za sloupem a přemýšlel, co dělat.

Když se vydá k oltáři, mnich ho okamžitě zpozoruje. Mohl by se pokusit z kaple odejít, ale možná bude zamčeno. Čekal už ve stínech víc než dvacet minut, když se dveře otevřely a vešel mladý mnich. Prohodil s prvním pár slov v řečtině.

Gabriela napadlo, že někdo slyšel jeho kroky na střeše. Starý mnich si to namířil k postranní lodi, ale pak si to rozmyslel a vyšel za mladším bratrem ven.

Budou pryč až do rána, nebo jen pár minut? Gabriel popadl jednu ze svící a pospíšil si k tapiserii za oltářní zástěnou. Když odhrnul prachem pokrytou látku, objevil dubové dveře se železnou klikou a zámkem. Rychle tapiserii

shrnul stranou. Zámek vypadal zánovně, ale mnichy nenapadlo pořídit nové dveře. Gabriel si stoupl stranou a kopl těsně nad zámek. Kopal, dokud se kousek dřevěného rámu neodlomil a dveře se s cvaknutím neotevřely.

Místnost byla menší, než si ji představoval – asi tři a půl metru na délku a metr osmdesát na šířku. Na oltáři z bílého kamene stál zlatý kříž a dva držáky na svíčky. Přímo nad křížem byl na léty ztmavlém obraze vyveden Mojžíš, stojící vedle hořícího keře. V jednom rohu místnosti byla třínohá stolička a vedle ní vyšívaný polštář, ale žádný další nábytek tu nebyl.

Gabriel znovu a znovu přecházel po malém prostoru, dokud si nevšiml mramorové desky, zapuštěné do země před oltářem. Byl to obdélníkový kus kamene, vypadající jako víko sarkofágu. Do jeho povrchu byl vyryt kříž a řecké nápisy.

Klekl si na zem, a když odsunul desku o pár centimetrů

stranou, uviděl tmu, vzdouvající se a plynoucí, jako by se v krabici z bílého kamene přeléval černý olej. Poutník natáhl ruku před sebe a zahýbal prsty. žádný hořící keř. žádný hlas Boží. Byl v tomto světě, v konkrétní realitě, ale ta byla jen jednou z vrstev daleko spletitějšího systému. Pak spustil ruku do temnoty a díval se, jak mizí.

10

Hollis se setkal s Lipkou ve skladišti nad arabským občerstvením pár dní předtím, než Harlekýn odjel jako Gabrielův doprovod do Egypta. Lipka seděl u okna a drobil štipce černého tabáku do cigaretového papírku. Ubalil váleček cigarety v nikotinem potřísněných prstech a kývl směrem k Hollisovi. Prosím. Spusť.

„Gabriel říkal, že byste mi mohl pomoci dostat se do Japonska.“

Obrovitý Francouz si zapálil cigaretu a odhodil sirku škvírou v okně. Tabák vydával slabou vůni připáleného cukru. „Koupil jsem vám letenku přes jednu ze svých lucemburských společností.“ Sáhl do vnitřní kapsy bundy a vytáhl letenku a svazeček britských liber. Oboje hodil na stůl.

„Děkuju vám.“

„Pas de quoi. Můj nápad to nebyl.“

„Tak poděkujte Gabrielovi.“

„Nejste s námi už žádným způsobem spojen, pane Wilsone. Ale zapamatujte si toto: pokud se o Poutníkovi komukoli zmíníte, budete potrestán.“

Na stole ležel štos novin a Hollis usoudil, že pod Le Mondem je schovaná pistole. Napadlo ho, jestli by, kdyby došlo ke střetu, měl dost času vytáhnout nůž a zabořit ho do Lipkova hrudníku.

„Respektuju Gabriela,“ řekl nahlas. „A to se nikdy nezmění. Držím své slovo. Vy to víte.“

Zdálo se, že Lipka počítá rovnici s půltuctem proměnných, vztahujících se k Hollisově smrti. Ponechat Hollise naživu nakonec zjevně přinášelo nějakou výhodu.

Harlekýn pokrčil rameny.

„Au revoir, pane Wilsone.“

„Ještě ne. Chci se setkat s tou Japonkou, o níž mi Gabriel vyprávěl – s tou, co mluví s mrtvými. Říkal, že budete vědět, kde ji najít.“

„Říká se jí Itako. Měl byste si promluvit s Vrabcovým starým přítelem – středoškolským učitelem jménem Akihido Kotani. Když Vrabce zabili v tom hotelu v Ósace, Kotani se přihlásil o tělo a pomohl propašovat Vrabcovu těhotnou snoubenku ze země. Byl jsem s Kotanim v kontaktu pár let, a pak mi přestal odpovídat na e-maily. Ale jednou mi poslal nějaké knihy a pořád mám jeho vizitku.“

„Vizitku? Nic víc?“

„To je váš problém, pane Wilsone. Musíte ho vyřešit sám.“ Lipka vytáhl ohmatanou vizitku a položil ji na stůl. V

japonštině a angličtině na ní stálo:

AKIHIDO KOTANI – KNIHKUPECTVÍ

U BÍLÉHO JEŘÁBA – DžIMBOČO – TOKIO

Hollisovo letadlo přistálo na letišti Narita brzy odpoledne. Projít pasovou kontrolou trvalo hodinu. Po sérii zdvořilých dotazů nařídil imigrační úředník cizinci otevřít kufr. Atmosféra byla napjatá a mírně nevlídná, dokud Hollis nevytáhl karatistické kimono a dvě knihy o japonských bojových uměních, které koupil v Londýně. Imigrační úředník pokývl hlavou, jako by to vysvětlovalo všechny jeho pochybnosti, a Hollis mohl odejít z místnosti předběžného zadržení.

Vyměnil si peníze a nasedl na vlak do Tokia, projíždějící předměstími napěchovanými dvou– a třípatrovými řadovými domky. Každý byt měl maličký balkonek s ohřívadlem hibači, pár plastikovými židlemi a keříkem v květináči, který skýtal trochu zeleně. Zima už přešla, ale pořád bylo chladno.

Pod perlově šedou oblohou se střechy s modrými taškami pokrývaly ledem.

Průvodčí byl pečlivě oblečený a velmi bryskní. Díval se na Hollise zkoumavě, když mu cvakal lístek, a uvolnil se teprve, když cizinec vytáhl knihu o bojových uměních. „Vy jsi student?“ zeptal se anglicky.

„Ano. Přijel jsem do Japonska studovat karate.“

„Dobře. Karate velmi dobré. Vždycky poslouchej svého sensei.“

Na nádraží Ueno zašel Hollis do kabinky na pánských záchodcích. Otevřel zadní kryt svého notebooku, vytáhl keramickou čepel a rukojeť, které měl uvnitř, a slepil je dohromady vteřinovým lepidlem. Osmipalcová keramická čepel byla lehká, odolná a velmi ostrá. Hollis zbraň zasunul do nylonového pouzdra, které měl upevněné na paži, a vyhodil, co zbylo z počítače.

Co se týkalo Japonců, byl gaijin – „člověk zvenčí“, který nikdy nezapadne. Hollis nechal kufr v úschovně zavazadel a vykročil na ulici. Všichni na něj zírali. Zašátral v příruční plátěné tašce, kterou nesl přes rameno, našel sluneční brýle a nasadil si je, aby mu nebylo vidět do očí.

Trvalo mu tři hodiny dostat se do Džimboča – tokijské čtvrti složené z malých baráčků a obchodů poblíž univerzity Nihon. Hollis rychle přišel na to, že většina ulic a uliček nemá jméno a adresy se neřídí podle západního systému. Na většině budov byl malý štítek, na kterém bylo něco, čemu se říkalo banči číslo, které popisovalo čtvrť a blok. Ale čísla nenásledovala vždycky za sebou. Potkal i pár Japonců, bloudících okolím s adresou napsanou na kousku papíru.

Prolistoval svou příručku konverzace, naučil se vyslovovat sumimasen – japonsky „promiňte“ – a začal se vyptávat na cestu ke knihkupectví U Bílého jeřába. Nikdo v Džimboču o tom místě zřejmě ještě neslyšel.

„Gomennasai,“ odpovídali pokaždé – „je mi líto“ – jako by

sama jejich nevědomost způsobovala, že se ztratil. Hollis chodil postranními ulicemi, které se kroutily doleva a zas doprava jako dávné stezky. Na ulicích bylo minimum dětí a mladých lidí. Město se mu zdálo být královstvím starců, zemí, obývanou malými stařenkami v teniskách, strkajícími nákupní tašky na kolečkách.

Hollis vyrostl ve městech a příroda mu nic zvláštního neříkala. Ale v Tokiu si všiml vran, velikých ptáků s ostrými zobany. Vrány ho sledovaly, ať šel kamkoli, hřadovaly na sloupech telefonního vedení nebo si vykračovaly prostředkem uliček jako mocipáni temnoty. Pár z nich vydalo krákoravý zvuk, když na ně zamával rukama nebo jejich směrem kopl kus smetí. Znělo to, jako by měly svou vlastní vraní řeč a čekaly, že jim bude rozumět, když říkají: Vidíme tě, gaijine. Jsi pod dohledem.

Zastavil se v každém knihkupectví, které potkal, a ptal se, jestli neslyšeli o knihkupectví U Bílého jeřába. Po dvou hodinách hledání se dostal ke knihkupectví, vypadajícímu jako díra, vydlabaná do omšelé kancelářské budovy. Na ulici stály dva stojany s kolečky a nepromokavou plachtou chránící knihy před sněhem a deštěm.

Hollis nahlédl do obchodu. Tvořil ho chabě osvětlený tunel obložený knihami – některé byly vyrovnané na regálech, ale většina se povalovala naskládaná přes sebe nebo pohozená v kartonových krabicích. Na konci tunelu seděl postarší Japonec ve tvídovém saku a četl si něco v

knize nacpané papírovými záložkami. Obroučky brýlí mu držely pohromadě jen díky vrstvám izolepy.

„Dobré odpoledne, pane. Mohu vám nějak pomoci?“

„Jen se dívám…“ Hollis vešel dovnitř a uviděl zeď plnou knih v různých cizích jazycích. „Máte tu zatracenou spoustu knížek.“

„Je to malý obchod, pane. Nikdy nemám dost místa.“

„Slyšel jste někdy o obchodu, který se jmenuje U Bílého jeřába? Jeden přítel mi říkal, že se tam mám podívat, až

přijedu do Tokia.“

Majitel se rozesmál a pak si zdvořile zakryl ústa. „Nalezl jste svůj cíl, pane. Toto je knihkupectví U Bílého jeřába a já jsem majitel, Akihido Kotani.“

„Sháním neobvyklou knihu. Možná bude těžké ji najít.“

„Je to zahraniční, nebo japonská kniha?“

„Znám jen anglický název. Jmenuje se Cesta meče.“

S vyděšeným výrazem pozvedl Kotani obě ruce. „Je mi líto. Neznám tu knihu.“

„Ale ovšemže znáte. Napsal ji bojovník, který si říkal Vrabec. Byl blízkým přítelem Němce jménem Trn a Francouze jménem Lipka.“

„Musíte se mýlit. O těch lidech jsem nikdy neslyšel.

Omluvte mě. Musím teď zavřít obchod. Gomennasai…“

Kotani dostrkal jeden ze stojanů do tunelu svého obchodu. Hollis stál na chodníku. „Byl jste Vrabcův přítel, pane Kotani. Dostal jste jeho snoubenku ze země a ona

porodila syna jménem Lawrence Takawa. Byl to statečný mladík, ale tabulisté ho zabili.“

„Neobtěžujte mne. Prosím…“ Knihkupec zuřivě popadl druhý stojan a strkal ho dovnitř.

„Potřebuji vaši pomoc, pane Kotani. Je to důležité.“

Kotani zaběhl do obchodu, zabouchl dveře a zamkl. O

pár vteřin později vykoukl výlohou ven. Když viděl, že Hollis pořád ještě stojí na místě, vycouval a ztratil se ve tmě.

Hollis se odloudal ulicí na autobusovou zastávku a posadil se na dřevěnou lavici. Tolik se soustředil na to, aby našel to knihkupectví, že neuvažoval o náhradním plánu. Má hledat tu vědmu sám, nebo se má vrátit do Londýna? I když

nikdy tak docela nevěřil, že by mohl znovu mluvit s Viki, doutnala v něm jiskřička naděje. Teď znovu ucítil ten kámen uvnitř sebe, tíhu neustávajícího vzteku, který nikdy nezmizí.

„Promiňte, pane. Promiňte.“ Hollis vzhlédl a spatřil, že u lavičky stojí Akihido Kotani a drží igelitovou nákupní tašku.

„Nerad vás obtěžuji, ale tohle jste zapomněl v mém obchodě.“

Zmatený Hollis si od něj tašku vzal. Kotani se mu rychle uklonil a odspěchal pryč. Proč nezůstal a nepromluvil si se mnou? pomyslel si Hollis. Hlídají tuhle postranní uličku bezpečnostní kamery? Vrátil se na hlavní ulici a až pak si prohlédl knihkupcův dárek. Uvnitř tašky byl jeden výtisk Cesty meče a mobilní telefon.

11

Michaela zamkli do kovové schrány, tažené parním traktorem, který se kodrcal po venkovské silnici. Nikdo mu nevysvětlil, kam jedou. Vytáhli ho z mužského baráku, přenesli přes dvůr a hodili úzkým otvorem dovnitř, jako by byl poleno, které přikládají do ohně.

Schrána měla kapkovitý tvar a zkosené stěny.

Michaelovi připomínala varnou konvici, vyrobenou z kovových plátů s nýty. Jediné světlo dovnitř proudilo větracím okénkem u stropu, a tak strávil většinu dopoledne zíráním na obdélníkový proužek mraků a oblohy.

Pozdě odpoledne se křupání kovových kol po štěrku změnilo v pravidelný skřípot. Michael se vyškrábal na nohy, chytil se mříže, zakrývající větrací okénko, a vytáhl se nahoru. Skrz mříže zahlédl, že traktor projíždí městem.

Budovy, lemující ulici, měly břidlicové střechy, zdi z cihel a kulatá okna se žlutým sklem. Jasnovidka prozrazovala, že jde o společnost, ovládající sofistikovanou technologii, ale Michael neviděl žádná elektrická světla nebo vedení. Nosiči přenášeli koše černé hmoty vypadající jako uhlí a ze zkroucených trubek, které trčely ze střech, unikaly praménky kouře.

Michael uviděl jednoho strážce v typickém zeleném rouchu a dva církevní militanty jak patrolují s obušky zavěšenými u opasků. Ale ve městě žili hlavně věrní služebníci. Muži a ženy pekli chléb, šili boty a šaty. Metaři zametali ulice dlouhými péřovými košťaty.

Traktor zařval, zabočil doleva a začal šplhat do mírného kopce. Michael se pustil mříží, sklouzl zpátky na podlahu.

Tiše seděl a čekal. Stroj zaskřípal, otřásl se a zastavil.

Uplynulo pár minut. Pak se dveře otevřely a dveřním otvorem padlo dovnitř světlo.

Michael vylezl ven a stanul tváří v tvář třem militantům s bytelnými dřevěnými obuchy v rukou. Možná, že tohle byl jiný svět, ale militanti připomínali policejní důstojníky, které znal ze Čtvrtého světa. Michaela napadlo, jestli to není nějaký druh univerzálního policajtského přístupu k podezřelým: něco si zkusíš a já ti dám přes hubu.

Stál na nádvoří obklopeném devíti křišťálovými věžemi, které viděl na obrazovce jasnovidky. V noci zářily budovy světlem. Vypadaly jako kouzelné výtvory, které se mohou odpojit od základů a odletět do vesmíru. Ve dne Michael viděl, že jsou věže tvořené ocelovými nosníky a silnými panely skla nebo plastu.

„Co se bude dít?“ zeptal se. „Co chcete, abych udělal?“

„Počkáš na strážce,“ řekl nejvyšší z militantů.

„Neudělal jsem nic špatného,“ hájil se Michael. „Sklízel jsem špárek a držel se vašich pravidel.“

Nejmladší strážný zopakoval větu, kterou Michaelovi řekl Verga venku ve vodních polích. „Vše je spravedlivé, když každý odevzdá svůj díl.“

Někdo v tmavozeleném rouchu strážců se vynořil z jedné z věží a přešel přes dvůr k jejich malé skupince. Byl to tentýž světlovlasý muž, který řídil svatby – a popravy – v zábavném pořadu v jasnovidce.

„Měli jste s ním nějaké potíže?“ zeptal se.

„Ne, pane.“

Strážce zkoumal Michaelův obličej. „Myslím, že se chystá utéct.“

Vysoký militant, obušek v obou rukou, přistoupil k Michaelovi. Udeřil svého vězně do žaludku, těsně pod žebra, a Michael se skácel, lapaje po dechu.

„Utéct nemůžeš, takže o tom ani neuvažuj,“ řekl strážce poklidně. „A teď vstaň a pojď za mnou.“

Michael se vyhrabal na nohy a odpotácel se za ním.

Když byli asi dvacet metrů daleko od militantů, blonďák se zastavil a obrátil se k němu.

„Jak si říkáš?“

„Tolmo.“

„Záměrná lež je jako bláto, třísnící oltář naší Republiky.

Nejsi služebník jménem Tolmo. Každý obojek odpovídá

svému majiteli. Jsem si jistý, že teď plave ve vodních polích nebo hnije v díře vyhrabané v zemi.“

Michael přikývl. „Zabil se.“

„Á. Už rozumím. Takže služebníky trápilo, že musí býti do tří, a pak ses objevil ty.“

„Ano, tak to bylo. Já se jmenuji Michael.“

„Máš neobvyklé jméno. Ale to je u barbarů, kteří sem najdou cestu z vnějších zemí, časté.“

Došli k základně jedné z věží a strážce ho vedl po svažujícím se chodníku. Posuvnými dveřmi se dostali do podzemní chodby obložené skleněnými panely, ze kterých proudilo nazelenalé světlo.

„Elektřina,“ konstatoval Michael.

„Co?“

„Nepoužíváte pochodně ani petrolejky.“

„Naše chrámy a jasnovidka mohou užívat svaté přístroje.“

Na konci chodby se otevřely výtahové dveře a strážce pokynul Michaelovi, ať vejde dovnitř. Výtah stoupal vzhůru s tlumeným skřípáním. Když se dveře znovu otevřely, Michael zjistil, že se nachází v prostorné komnatě tvaru hvězdy. V místnosti nebyl žádný nábytek – jen holá kamenná podlaha. Strmé stěny věže tvořily propletené trojúhelníky skla a oceli, stoupající k bodu, který se ztrácel kdesi v šeru.

Strážce zůstal ve výtahu. Sepjal ruce ve zbožném gestu.

„Byla ti darována velká výsada – máš šanci pocítit sílu bohů. Služebníci a militanti je uctívají zdáli. My strážci se s nimi setkáme jen jednou či dvakrát za život.“

„Jak to myslíte – bohů?“ Michael se rozhlédl. „Nikdo tu není.“

„Bohové se zjeví, pokud ukážeš poslušnost a víru.“

Dveře výtahu se zavřely a Michael osaměl.

Skleněné panely stěn byly zabarvené kouřově šedou příměsí, která propouštěla trochu světla, ale bránila pohledu ven.

„Haló?“ zavolal Michael. „Je tu někdo?“

Hvízdl a tleskl rukama a zvuk se vracel ozvěnou ode zdí.

Na chvíli se usadil na zem zády k jednomu z panelů, pak si lehl s rukama pod hlavou místo polštáře. Před očima mu pluly obrázky vězňů, rvaných na kusy v přímém přenosu v jasnovidce. V téhle společnosti byly jen tři třídy – služebníci, militanti a strážci – a on nepatřil do žádné z nich.

Světlovlasý strážce mu říkal, že je „barbar“ – ale stejně tak dobře z něj můžou udělat heretika a zločince.

Když se o pár hodin později probudil, místnost byla tmavá a bylo o poznání chladněji. Z ostatních osmi věží vycházelo trochu světla, ale stejně se cítil, jako by ho uvěznili v jeskyni. Vstal a začal přecházet po podlaze. Všiml si, že na tváři cítí lehký vánek. Jak je to možné? Budova neměla okna. Michael se rukou dotkl chladného, hladkého povrchu jednoho z panelů. Srdce se mu rozbušilo rychleji.

Cítil, že někdo – nebo něco – vstoupilo do budovy chrámu.

Bleskově se obrátil a uviděl, že se ve středu místnosti náhle objevily tři světelné sloupy. Světlo budilo zrnitý, téměř rozdrobený dojem, takže každý ze sloupů vlastně připomínal zeleně světélkující oblak, v jehož gravitačním poli se vznášela zrníčka zlatého prachu. Jsou tohle bohové, ovládající tento svět?

Světlo rostlo, dokud sloupy nevypadaly téměř hmotně – zelené pilíře, zářící vprostřed chrámu. A pak z prostředního sloupu promluvil starší mužský hlas: „Kdo jsi?“

„Jsi barbar?“ zeptal se ženský hlas. „Cizinec z vnějších zemí?“

Michael se pokoušel přijít na to, jak odpovědět.

Postoupil o pár kroků ke světlu.

„Čekáme na tvou odpověď!“ rozkázal první hlas. „Jsme bohové tohoto světa a všech ostatních světů…“

Michael se tiše rozesmál a zvuk jeho smíchu se rozléhal místností.

„Jsem Michael Corrigan a urazil jsem dlouhou cestu, abych se s vámi setkal. Kdo jsem? Jsem člověk, který vydělával peníze tím, že prodával věci jiným lidem.“ S

ironickým úšklebkem si změřil světlo před sebou. „A proto taky vím, co tohle všechno je – zvonky a píšťalky, triky a zrcadla, které vám mají pomoci prodat produkt. Možná je to dost na to, aby to udělalo dojem na místní – ale já vám na to neskočím.“

„Je to heretik!“ křikl mladý mužský hlas. „Zavolejte stráže a potrestejte ho!“

„Dělejte si, co vám libo,“ řekl Michael. „Ale v tom případě potrestáte člověka, kterého bohové pozvali, aby k vám přišel. Jsem Poutník z jiného světa.“

Světelné pilíře nabraly na barvě a zářivosti. Svítily tak jasně, že si Michael musel zakrývat oči. Kolem zavyl vítr, silný tak, že ho málem povalil na zem. Pak byl pryč právě tak náhle, jako se objevil. Na okamžik byla tma, a pak se rozsvítila světla, připevněná k nosníkům věže.

Michael slyšel, jak se otevírají dveře výtahu. Vystoupili z něj tři lidé – dva muži a žena – a pomalu přešli po kamenné podlaze k němu. „Vítejte, Michaeli,“ řekl starší z mužů. „Čekali jsme vás.“

12

Mladý muž napravo měl svalnatou šíji a ramena a dlouhé černé vlasy, které mu zakrývaly uši. Nosil se sebevědomě, bradu zvednutou, jako by očekával od ostatních poslušnost.

Naproti tomu postarší žena stojící nalevo vypadala nadšená, že se s Michaelem může setkat. Nakláněla se kupředu, jako by byla hluchá a nechtěla propást ani slovíčko. Nejstarší z trojice – zjevně její vůdce – stál veprostřed. Zobanovitý nos a hluboko zapadlé oči připomínaly Michaelovi mramorovou bystu římského císaře.

„Omlouváme se za strohost naší názorné ukázky,“ řekl.

„Ale museli jsme se přesvědčit, jestli jste Poutník, nebo barbar z vnějších zemí.“

„Barbar by padl na kolena,“ vysvětlila žena. „Třesou se a modlí se k našemu světlu.“

„Máte nějaká jména?“ zeptal se Michael.

„Samozřejmě,“ řekl starší muž. „Ale zněla by vám podivně a nedokázal byste porozumět jejich významu.“

„Chtěli bychom, abyste měl pocit, že hovoříte s přáteli“

doplnila žena.

„Takže jsme si vybrali jména z vašeho světa,“ řekl starší z mužů. „Já jsem pan Westley. Tohle je slečna Holdernessová a –“

„Já jsem Dash,“ řekl mladík. „Pan Dash.“ Vypadal spokojený se jménem, které si vybral.

„To vy jste nás kontaktovali pomocí kvantového počítače?“

Pan Westley přikývl. „Mnoho let jsme se snažili komunikovat s vaším světem. Konečně jste dosáhli takové technologické úrovně, abyste byli schopni zachytit zprávy, které jsme posílali přes bariéry.“

„Chtěli

jsme

Poutníka,“

vysvětlovala

slečna

Holdernessová. „Ale nevěděli jsme, jestli ve vašem světě pořád existují.“

„A vy si říkáte bohové?“

„My jsme bohy této reality,“ odsekl pan Westley. „Je nás víc, ale my tři jsme byli pověřeni setkat se s vámi.“

„V mém světě máme jinou představu Boha. Je to mocná, vševědoucí síla.“

„My víme o všem, co se děje v naší Republice,“ vmísila se do hovoru slečna Holdernessová. „Počítače sledují každou negativní myšlenku, každou známku odporu.“

Pan Dash vypadal popuzeně. „A jsme silní jako bohové.

Kdybychom vydali patřičný rozkaz, jedna polovina populace pozabíjí druhou.“

„Ale Bůh je…“ Michael zaváhal, nevěda, jak načatou větu dokončit. Když pomyslel na Boha, vybavil se mu muž s bílým plnovousem, vymalovaný na stropě Sixtinské kaple.

„Bůh je nesmrtelný.“

Tři polobozi se na sebe po očku podívali a Michael pochopil, že smrt je citlivé téma.

„Naše síla není závislá na jednotlivci,“ řekl pan Westley.

„Když některý bůh zmizí, z kasty strážců je vybrán nový.

Pan Dash je náš nejnovější člen.“

„Věřící nás nikdy nevidí přímo,“ vysvětlovala slečna Holdernessová. „Občas potrestáme občany, kteří se každý den modlili a zachovávali všechny naše zákony. Lidé se nás bojí, protože nedokážou předvídat naše chování.“

„Ale vy jste tenhle svět nestvořili,“ namítl Michael.

„Nejste –“

„Samozřejmě, že jsme tento svět stvořili,“ zarazila ho slečna Holdernessová. „Zeptejte se kohokoli z těch, co tu žijí. Řeknou vám, že jsme zavěsili tři slunce na oblohu a dali špárku vyrůstat na vodních polích.“

Pan Dash začínal dostávat vztek. „Bůh je cokoli, co je uctíváno. Možná jste Poutník, ale zdá se, že o náboženství toho moc nevíte.“

„Není důvod se přít,“ chlácholil ho pan Westley.

„Michael v našem světě dosud nebyl a zatím nerozumí naší koncepci.“

„Určitě je unavený a vyhládlo mu.“ Slečna Holdernessová se otočila k ostatním. „Nenakrmíme ho?“

„Výborný nápad.“ Pan Westley vytáhl z kapsy černý disk a zmáčkl jednu jeho část. Přímo za Michaelem začalo něco hučet. Otočil se a viděl, že se části podlahy otevírají jako důmyslné padací dveře. Z nižšího patra pomalu vyjela plošina s nábytkem.

Tři polobozi přivedli Michaela k lavicím a skleněnému stolu. Na desce někdo rozestavěl talíře s jídlem. Pokrm vypadal jednoduše – červené a zelené rostliny nakrájené do různých geometrických tvarů. Všichni se posadili, a pan Dash začal míchat vodu s modrou tekutinou ve zlaté misce.

„Poutníci nás navštěvovali od těch dob, kdy zaznamenáváme naši historii,“ začal pan Westley. „Někteří z poutníků tu pobyli jen krátce. Jiní, jako Platón z Athén, zůstali, aby se od nás učili.“

„Na počátku se naše společnost dělila na tři společenské vrstvy: dělníky, vojáky a vládce,“ pronesla slečna Holdernessová. „Jednoho dne naši předkové zavedli systém mýtů, aby ospravedlnili existenci našeho systému. Prvním z těch mýtů je, že pro náš systém rozdělení existuje hluboké zdůvodnění: věrní služebníci jsou rukama a nohama Republiky. Militanti jsou srdcem a strážci jsou její hlavou.“

„Slyšel jsem tutéž průpovídku od služebníka venku ve vodních polích,“ podotkl Michael.

Slečna Holdernessová vypadala potěšeně. „Naši předkové také vymysleli báječný příběh, v němž jsou všichni uvězněni v jeskyni a dívají se na stíny na její zdi. Jen my, bozi, můžeme z jeskyně vyjít a doopravdy vidět světlo.“

„Ten mýtus zdůvodňuje naši existenci,“ navázal na její slova pan Westley. „Největší hrozba stabilitě je, když lidé svobodně myslí a jednají. Jedině pokud existuje hierarchie vědomí, můžete říct, že to, jak dotyčný situaci vnímá, je bláznivé – nebo rouhavé.“

„Těm mužům, které jste popravili, jste říkali odpadlíci.“

„Nejzávažnější ohrožení stability představuje perverzní puzení ke svobodě. Touhu po svobodě nemůžete zcela ovládat výhrůžkami, ani tresty. Lepší je, když naučíte lidi pochybovat o pravdivosti vlastních pocitů. Když systém pracuje správně, sami sebe cenzurují.“

Pan Dash skončil s mícháním vody s modrou tekutinou.

Napil se první a podal pohár panu Westleymu. Stařec se napil a podal nádobu slečně Holdernessové, která upila pár doušků a podala ji Michaelovi. Všichni tři polobohové Michaela tiše pozorovali. Pan Dash seděl na krajíčku své lavice, jako by očekával nějaké nepříjemné překvapení.

Michael zvedl pohár a upil doušek tyrkysově zbarveného nápoje. Chutnal trochu hořce, ale když ho polkl, cítil, jak se mu tělem rozlilo teplo. Usoudil, že to musí být alkohol nebo něco podobného. Aspoň že se ho nesnaží otrávit.

„Strážce, který mě sem přivedl, říkal, že dokážete sledovat každého, kdo nosí červený obojek.“

„Existuje mnoho dalších způsobů sledování populace,“

poučila ho slečna Holdernessová. „Militanti dohlížejí na služebníky. Strážci dohlížejí na militanty. A my se staráme o to, aby nějaký druh vzpoury neosnovali strážci.“

„Jestli máte takovou technologii, pak nechápu, proč používáte koňské povozy a parní stroje.“

„Dal byste snad výbušninu do ruky dítěti?“ otázal se pan Westley. „Bylo by katastrofální, kdyby v naší společnosti měl každý přístup k přístrojům – a tak jsme vytvořili systém o dvou částech. Během dlouhé doby jsme vynalezli počítače, jasnovidné obrazovky a monitorovací obojky, ale technologie zůstává omezena na náboženskou a bezpečnostní oblast. Jídlo, oblékání a medicínu udržujeme na primitivnější úrovni. To nám umožňuje dělat zázraky každý den. Pokud jde o lidi, my bohové vidíme vše, víme vše…“

„Ano, přišel jsem sem vlastně kvůli kvantovému počítači. Posílali jste nám technická data, a pak jste najednou přestali.“

„Předpokládali jsme, že jakákoli vláda nebo organizace, která dokáže postavit kvantový počítač, bude také mít povědomí o Poutnících,“ odpověděl pan Westley.

„Tohle bylo celé kvůli vám,“ řekla slečna Holdernessová. „Naším cílem bylo přimět Poutníka, aby přišel do našeho světa.“

I když si po modré tekutině Michael připadal trochu zpitoměle, cítil, že se má něco důležitého stát. Kdyby tohle byla obchodní prezentace, nastal by teď okamžik, v němž

někdo vytáhne smlouvu a postrčí ji přes stůl.

„Takže jsem tady,“ konstatoval. Ve snaze zakrýt vlastní napětí si vzal kousek zeleniny, který připomínal plátek melounu. Překvapilo ho, že chutná slaně – jako korejské kimči. Polkl a zapil sousto z poháru. „Proč jste se se mnou chtěli setkat?“

„Z nějakého neznámého důvodu máte vy a další Poutníci moc, která nám nebyla dána,“ vysvětloval pan Westley.

„Můžete uniknout ze svého světa.“

Tři polobohové na něj zírali. Nastala nepříjemná chvilka ticha. Michael si znovu přihnul modré tekutiny a pokoušel se nesmát. žárlili. Ano, to bylo ono. žárlili na jeho moc.

„Chceme přejít do ostatních světů,“ potvrdil jeho myšlenky pan Westley.

„Udělali jsme všechno, co se dalo udělat tady,“ přisadil si pan Dash. „Všichni se nudíme. Chceme cestovat na Temný ostrov a do říše hladových duchů. Ale ze všeho nejvíc chceme putovat do Zlatého města.“

„Nevím, o čem mluvíte.“

„Poutníci sem přicházeli už odedávna a uráželi nás,“

pronesl vyčítavě pan Dash. „Říkají nám ‚polobohové‘ a tvrdí, že opravdoví bohové žijí v tamtom jedinečném místě.“

Slečna Holdernessová zabubnovala prsty o stůl. „Může se snad zdát, že nějaká stvoření disponují vyšší formou vědomí, ale my víme, jak svou moc využívat. Nedalo by nám moc práce přimět je k tomu, aby se sklonili před naším opravdovým božstvím.“

„Nemůžu vás naučit, jak se stát Poutníkem,“ řekl Michael. „Můj otec měl tu schopnost a já ji po něm zdědil.“

„Je to jednoduše způsob, jak soustředit a vysílat energii,“

namítl pan Westley. „Nejspíš bychom dokázali ten proces replikovat pomocí našich kvantových počítačů.“

Slečna Holdernessová upila malý doušek modrého nápoje a podala pohár panu Dashovi. „Podívejme se na Michaela,“ řekla pobaveně. „Snaží se přijít na způsob, jak zvětšit svou vlastní moc.“

„Pomoz nám stát se Poutníky a my ti ukážeme způsob, jak ovládnout celý tvůj svět,“ nabídl mu pan Westley. „My budeme ovládat zbývajících pět světů, ale ty budeš bohem své vlastní reality.“

„Čtvrtý svět je veliké místo,“ namítl Michael. „žije tam spousta lidí.“

„Nemusíš je sledovat všechny,“ poučil ho pan Dash.

„Jiní lidé to mohou dělat za tebe – tvoji církevní militanti a

tvoji strážci. Nicméně ty budeš ovládat systém. A staneš se bohem, zrovna jako jsme my tři.“

„Zapomeň na umění a filozofii,“ radil mu pan Westley.

„Je jen jediná pravda a my ji chápeme jasně. Jedinou permanentní silou ve vesmíru je Světlo, obsažené v každé živoucí věci. Když ovládáš jiného člověka, ovládáš jeho Světlo.“

„Je to hra – jen hodně složitá,“ přisadila si slečna Holdernessová. „Necháváme své občany pochodovat sem a tam a bojovat spolu. Nutíme je smát se, plakat a modlit se.“

Pan Dash pozvedl pohár a zazubil se. „A když s tím skončíme, vždycky je můžeme nechat umřít, sem tam dost efektním způsobem.“

Michaelovi stékal po šíji pot. Připadal si, jako by právě doběhl do cíle běžeckého závodu za parného letního dne. „V

mém světě jsou různé vlády, armády a náboženství.“

„Není potřeba se žádnou z těch skupin bojovat,“ ujistil ho pan Westley. „Ukážeme ti, jak je vést určitým směrem.

Nejdřív vymyslíš děsivý příběh – a pak přijdeš se šťastným koncem…“

13

Dalších pár hodin se Hollis potloukal čtvrtí Ginza a čekal, až telefon zazvoní. Kdyby Tabula měla povědomí o jeho pasu, jejich počítače mohly zaregistrovat jeho přílet do Japonska. Jakmile by jeho přítomnost byla potvrzena, jejich místní spojky by po něm začaly pátrat.

Jak slunce klesalo k západu, začala se v Ginze rozsvěcovat červená a zelená neonová světla. Na obří obrazovce na stěně jednoho z domů blikaly obrázky mladých žen, usmívajících se a předvádějících nové zboží.

Hollis bloudil kaňony mezi mrakodrapy, až se dostal na ulici, věnovanou dárkům. Každý z obchodů prodával zvláštní druh luxusního zboží: archivní saké, drahá zavazadla, orchideje zabalené v bílém hedvábném papíře nebo čokoládové bonbony v červeném staniolu. Všechny ty dárky mu připomínaly Viki. Líbila by se jí hedvábná šála nebo nějaká voňavka? Proč jí nekupoval dárky, když spolu žili v New Yorku?

Jakmile se mu začalo zdát, že na něj zírá už příliš mnoho lidí, odloudal se na sever ke skromným budovám čtvrti Asakusa. Když se pouliční lampy rozzářily temně žlutým světlem, vešel do onsenu – veřejných lázní, které braly vodu z horkého pramene. V úzké vstupní chodbičce byly skříňky na boty. Hollis poskakoval po jedné noze a snažil se rozvázat si tkaničky. Posuvné dveře se otevřely a prošel jimi malý, podsaditý Japonec, aby si vzal boty. Kalhoty se mu lehce vyhrnuly vzhůru, když se shýbal ke své skříňce, a Hollis viděl, že má potetované nohy. Další tetování odhalovala na prsou částečně rozepnutá košile. Hollis zauvažoval, jestli je ten člověk členem Jakuzy, japonské mafie. V kultuře, vysoce si cenící konformity, musíte mít ke změně svého vzhledu dobrý důvod.

Nechal šaty v jiné skříňce, dal se podél žlutého pruhu na podlaze, došel do umývárny a usadil se na plastovou stoličku. Japonci zírali na černého cizince. Hollis se namydlil, naplnil kbelík horkou vodou z kohoutku a vyšplíchl ji na sebe. Když zopakoval celou proceduru šestkrát, přešel do větší místnosti, v níž byly čtyři bazénky – v každém měla voda o jinou teplotu. V prvním byla tak horká, že mu začaly trnout prsty u nohou a chodidla. Voda v onsenu páchla po síře a barvou připomínala slabý čaj. Po chvíli začali Japonci vetřelce ignorovat a soustředili se na vlastní louhování. Jsem tu v bezpečí? ptal se Hollis sám sebe. žádné počítače. Platil jsem hotově. Nadechl se parou prosyceného vzduchu a opřel se zády o stěnu bazénku.

Odešel z onsenu po pár hodinách a navečeřel se v restauraci, kde jezdily talíře se suši dokola na malém běžícím pásu. Když už zkonzumoval jídlo ze šesti různě zbarvených talířů, začal knihkupcův telefon vyhrávat pár taktů z Beethovenovy Ódy na radost.

„Víte, kdo jsem?“ zeptal se Kotaniho hlas. Zněl pořád ještě vyděšeně.

„Ano. Díky, že jste mě kontaktoval.“

„Omlouvám se, že jsem se dnes odpoledne choval tak zbaběle. Ale nebyl jsem na setkání s vámi připraven.“

„Rozumím.“

„Běžte do baru jménem Chill v deset hodin večer. Je to v Golden Gai poblíž Kabukičó…“ Telefon zmlkl. Po místnosti donekonečna kolovaly talířky se suši.

Kabukičó byla, jak se ukázalo, vykřičená čtvrť plná peep-show, striptýzových barů a masážních salonů. Z jedné budovy visel plastový vývěsní štít s gigantickým párem rtů.

Z reproduktorů šeptaly ženské hlasy a na chodníku se válely letáčky inzerující prostitutky. Hollis k vlastnímu překvapení zjistil, že tu pracují Jamajčané jako verbíři a vyhazovači pro různé podniky. Procházeli sem tam po chodníku, oblečení v tropických úborech zářivých pastelových barev, a japonsky oslovovali podnikatele, potloukající se okolím.

Jamajčan s lesklou holou hlavou stál i před barem jménem Le Passion Club. Zavolal na Hollise: „Hej brácho!

Vodkaď seš?“

„Ze Spojenejch států.“

„Fakt, jo? A proč seš v Japonsku?“

„Budu se učit karate v dódžó.“

„To se radši modli k Bohu, brácho.“ Plešoun se hlasitě rozchechtal. „Ty karate mistři ti nakopou tu tvou černou prdel.“

„Postarám se vo sebe.“

„Dej si bacha. Japonsko je drsná země pro černou hubu.

Udělej, co musíš, a jeď zase domů.“

Hollis se párkrát ztratil, ale nakonec našel Golden Gai – síť úzkých uliček lemovaných omšelými dvoupatrovými domky. Do ní se vecpala více než dvacítka barů. Přes ulici viselo tolik elektrických drátů, jako by celé to místo odebíralo elektřinu z jediné zásuvky. žádný z barů neměl okna. Jen pár se obtěžovalo s vývěsním štítem. Hollis procházel uličkami deset minut, než si všiml slova „CHILL“, vyvedeného drobnými písmenky na zelených dveřích.

Vešel dovnitř a octl se u schodiště tak strmého, že připomínalo dřevěný žebřík. Pomocí všech čtyř končetin vyšplhal nahoru do prvního patra, prošel skrz závěsy z červeného sametu a octl se v baru, velikém asi jako jeho ložnice v Los Angeles. Z neviditelných reproduktorů vyhrával jazz a barman postával před policemi, nabízejícími různé druhy vodky.

Akihido Kotani seděl u malého stolečku u zdi. Zíral na láhev vodky, zamraženou do kusu ledu a zasazenou do mosazného válce. Válec držel v ocelovém rámu, který bylo možné nahnout dopředu, kdykoli si chtěl host nalít další alkohol.

Barman na černého cizince upřel nasupený pohled, ale Hollis ho ignoroval a posadil se ke Kotaniho stolečku.

„Dobrý večer.“

„Á, tak jste to našel. Máte zájem o drink, pane Wilsone?

V tomhle baru je saké vždy horké a vodka studená.“

„Saké zní dobře.“

Kotani objednal u barmana saké a pak otočil mosazný válec v pantu a nalil si další vodku.

„Vrabec sem chodíval za starých časů, kdy se to tu jmenovalo Nirvana. Každou noc od devíti do tří tu pálili kadidlo a támhle meditoval zenový mistr.“ Kotani kývl ke stěně místnosti, kterou teď zabíralo akvárium s tropickými rybičkami. „Vrabec říkával, že ten mnich vytváří poklidnou atmosféru.“

„A vy jste byl Vrabcův přítel?“

„Poznal jsem ho, ještě než si dal své harlekýnské jméno.

I ve škole byl on ten odvážný a já byl zbabělec.“

Kotani zmlkl, když barman servíroval Hollisovi láhev ohřátého saké a keramický kalíšek. Stereo začalo hrát kousek alba Milese Davise Kind of Blue.

„Poslyšte, potřebuju –“

„Já vím, co chcete. Vrabec říkával, že Harlekýn potřebuje ‚koně, svitek, měšec a meč‘. Nosit meč v Japonsku není zrovna moudré, pokud tedy zrovna nejdete na přehlídku kenda. Ale myslím, že bych dokázal opatřit pistoli.“

„Od Jakuzy?“

Kotani zavrtěl hlavou. „Jakuza zavraždila Vrabce.

Pracují jako žoldáci Tabuly a jiných vlivných lidí v téhle zemi. Nebudou pomáhat Harlekýnovi.“

„A co ti Jamajčané, co pracují v nočních klubech?“

„To jsou gaijinové a mají problémy s vízy. Řekněte jim o pistoli a udají vás na policii. Co potřebujete, je někdo, kdo má k zákonům pružný přístup. Japonci narození v Peru a Brazílii se vracejí domů. Vypadají a mluví jako my všichni, ale vidí svět jinak. Můj domácí, Senzo, je jeden z nich. Zná člověka, který má pistoli. Můžete ji koupit dnes v noci za dvě stě tisíc jenů. Máte peníze?“

Hollis přikývl. „Přijdou sem?“

„Setkáme se s nimi v hodinovém hotelu v Šibuji.

Budeme tam mít soukromí. Nikdo nás neuvidí.“ Kotani natáhl ruku. „Můj telefon, prosím.“

Vytočil číslo a řekl do telefonu pár slov japonsky.

„Všechno v pořádku,“ konstatoval, když dotelefonoval.

„Sejdeme se s nimi za hodinu.“

Hollis upíjel horké saké po malých doušcích a Kotani si zatím nalil další vodku ze zamražené láhve. „Takže co vás přivádí do Tokia?“ zeptal se. „V Japonsku nejsou už žádní Poutníci. Všechny je zabili potom, co zemřel Vrabec.

Japonsko se nepřipravuje na zavedení Mašinerie – ta už tu dávno je.“

„Hledám někoho, kdo umí mluvit s mrtvými. Když byl Trn v Japonsku, setkal se s jednou vědmou.“

„Ano. S Itako. Ta, se kterou se setkal Trn, žije na severu.“

„Jak ji najdu?“

Kotani si nalil další vodku. Obličej mu hořel a mluvil ztěžka, snažil se správně vyslovit každé slovo. „Vrabec a já jsme za touhle Itako byli. Řekla, že Vrabec zemře ze zbabělosti a já z hrdinství.“

„A měla pravdu?“

„Se mnou ne. Ale Vrabce zabil zbabělec – někdo z Jakuzy ho střelil do zad.“

„Chci se s ní setkat.“

Knihkupec vytáhl z kapsy svého sportovního tvídového saka propisku a nějaký účet. Na rub účtenky napsal pár japonských znaků a posunul ji po stole k Hollisovi.

„Jmenuje se Micuki. Jeďte vlakem na sever do Hačinohe a

ukažte tohle místním. Budete potřebovat tlumočníka. V

neděli odpoledne půjdeme do parku Jojogi. V tu dobu jsou tam různé klany – zoku. Jeden z mých bývalých studentů jménem Hoši Hirano tam bude tancovat na rokenrolovou hudbu. Pomůže vám s vaší cestou na sever, když se mu bude váš plán zdát dost vzrušující.“ Kotani se usmál a pozvedl sklenici. „Hoši je rebel, který potřebuje příčinu.“

„A vy s námi nepojedete?“

„V žádném případě.“ Kotani nemotorně vyskočil, až

málem převrhl židli. „Itako mluví s duchy. V mém životě je duchů až moc.“

Odešli z baru, chytili taxíka a řidiči řekli, aby je zavezl do čtvrti Šibuja. Kotani zavřel oči a uložil se na sedadle.

Vodka mu pomohla překonat strach.

„A jaký byl Vrabec?“ zeptal se Hollis. „Uměl byste ho popsat?“

„Poslední rok svého života věděl, že ho Jakuza zabije.

To vědomí ho činilo velmi klidným a jemným – když zrovna nebojoval. Učil jsem na střední škole. Vrabec sedával se mnou doma a pomáhal mi opravovat písemky. Pak jsme zašli do baru Nirvana a dívali se, jak se zenový mistr snaží oprostit od vlastního těla.“

„Kdy jste začal prodávat knihy?“

„Když Vrabce zabili, šel jsem do nemocnice pro jeho tělo. Někdo mě vyfotil a dali to do novin. Pod mojí fotkou stálo: „Šílencův přítel.“ Jeden z mých nepřátel to vystřihl a přišpendlil na nástěnku ve sborovně. Ponížili mě. Studenti se mi smáli. Tak jsem začal prodávat knihy. Ztratil jsem čest, takže jsem se nemohl ani oženit.“ Kotani se udeřil pěstí do prsou. „Měl jsem zemřít té noci s Vrabcem. Ale byl jsem zbabělý.“

Taxík zastavil před stanicí metra v Šibuji a knihkupec Hollise vedl do mírného kopce ke čtvrti, zaplněné stovkami hodinových hotýlků. Pár z nich mělo nezajímavá bílá průčelí, ale většina byla jasně osvětlená a natřená křiklavými barva mi. Prošli kolem miniaturního francouzského zámečku, švýcarské chaloupky a řeckého chrámu se sádrovými nahotinkami ve výklencích stěn. Auta, přijíždějící k hotelům, mizela po rampách do podzemních garáží.

V půli kopce zastavil Kotani před hotelem, který vypadal jako gotický hrad. Měl hradní příkop a padací most a fasádu omítnutou tak, aby vypadala jako kamenné kvádry. Na vršku strmé střechy plandaly unaveně ze žerdí růžové praporce.

„Tady se setkáme se Senzem a jeho přítelem,“ vysvětlil Kotani. „Nechtěli, abyste chodil do našeho domu.“

Přešli po falešném padacím můstku a otevřeli těžké dřevěné dveře. Hotelová recepce byla bez nábytku, mimo řady barevně osvětlených automatů, prodávajících kondomy, pivo a energy drinky. Na zdi visely zarámované fotografie dvanácti různých pokojů. Jeden vypadal jako středověká kobka, jiný jako plážová chatka.

Kotani si vybral pokoj s africkými motivy. Zmáčkl červené tlačítko a světlo nad fotografií okamžitě zhaslo.

Polodlouhá záclona zakrývala výklenek, v němž seděla pokladní, takže si se zákazníky nikdy navzájem neviděli do tváře. Když Kotani na přepážku položil svazeček bankovek, vynořila se ženská ruka a nabídla mu za ně plastovou čipovou kartu. O pár vteřin později se ozval z reproduktoru zvuk zvonkohry a otevřely se výtahové dveře.

Kotani vyťukal číslo na svém telefonu a řekl do něj pár slov. Vešli do výtahu. Pomalu se rozjeli vzhůru.

„Proč nemůžeme ten výtah ovládat?“ zeptal se Hollis.

„Můžete jet pouze do příslušného patra. Nechtějí, aby se zákazníci potkávali na chodbě.“

Ve třetím poschodí zasunul Kotani plastovou kartu do zámku pokoje číslo 9 a dveře se s cvaknutím otevřely.

Africký pokoj připomínal fotografii v recepci, až na to, že koberec ze zebří kůže se rozpadal a místnost byla cítit po dezinfekci s vůní citronu.

Hollis nahlédl do koupelny, v níž byla vířivka s obložením připomínajícím skálu a umělými tropickými rostlinami. Vrátil se do pokoje, rozhrnul závěsy s leopardím vzorem a vyhlédl ven. Dole byla pouliční lampa, ale žádný požární žebřík. Jediná cesta ven vedla dveřmi.

„Kde je tady skříň?“

Kotani vypadal zmateně.

„Většina hotelových pokojů má skříň.“

„Lidé tady nebývají dlouho.“

Hollis obhlédl africkou dřevořezbu na zdi a postel s nebesy z moskytiéry. Kotani, pořád vypadající trochu opile, se usadil do ratanového křesílka a s úsměvem řekl: „Proč jste podezřívavý? Nikdo neví, že jsme tady.“

„Za pár minut se tu někdo objeví s pistolí na prodej.

Možná se rozhodne nechat si zbraň a všechny naše peníze k tomu.“

„Není čeho se bát. Vy jste tu podezřelá osoba, pane Wilsone. Ne Senzo. Když jste přišel do mého obchodu, myslel jsem, že vás posílá Tabula.“

„Nejspíš mi prostě budete muset věřit.“

„Ale já vím, kdo vy jste. Ověřil jsem si všechno u Lipky.“

Hollis ovládl výraz vlastního obličeje. „A jak jste to udělal?“

„Poslal jsem mu e-mail. Když potvrdil vaši totožnost, zavolal jsem vám na mobil.“

„Odeslal jste ten e-mail z internetové kavárny?“

„Mám vlastní počítač doma. Ale nemusíte se bát.

Nepoužil jsem své skutečné jméno.“

„Tabula mohla infikovat váš harddisk virem. Spustí se, jen když zaznamená určitá klíčová slova.“

„Jste přehnaně nervózní, pane Wilsone. Vrabec tak nikdy nemluvil.“

„Vrabec je mrtvý. Já hodlám zůstat naživu.“

Oba se lekli, když Kotaniho telefon spustil Ódu na radost. Kotani hovor přijal a řekl pár slov japonsky.

„Vidíte? Všechno je v pořádku. Senzo je na recepci se svým přítelem. Jedou teď nahoru výtahem.“

„A on je váš domácí?“

„Ano. Už jsem vám to říkal. Před rokem mi nabídl, abych si od něj koupil pistoli.“

„Takže jste mu teď zavolal?“

„To nebylo nutné. Přišel ke mně a oznámil mi, že chce vymalovat kuchyň.“

„Takže on se jen tak zčistajasna zrovna dneska objevil?“

„Co tím naznačujete?“

„Padáme odsud.“

Hollis popadl Kotaniho a zvedl ho na nohy, zrovna když

se ozvalo zaklepání na dveře. Ven se nedostanou. Hollise napadlo rozbít okno, ale na skok dolů to bylo příliš vysoko.

„Poslyšte…“ Hollis vytáhl ze své tašky dva paklíky japonských bankovek a nacpal je Kotanimu do kapsy. „Jestli Tabula hledá mě, máme problém. Ale možná je to v klidu.

Možná jen chtějí peníze. Kupte tu pistoli a nechte je odejít.“

„Já – já rozumím.“

Hollis vytasil keramický nůž z pouzdra. Ať už v hale stál kdokoli, zaklepal teď podruhé. Hollis si lehl na zem a zasunul se pod postel. Z rámu postele splýval bavlněný přehoz, za nímž ho nebude vidět. Mezi lemem látky a podlahou byla mezera tak na pět centimetrů.

Kotani otevřel a do pokoje vešli dva muži. Mluvili japonsky, takže jim Hollis nerozuměl. Skrz skulinu před sebou viděl, že první z mužů má na sobě tmavomodrý oblek.

Druhý muž měl špinavé bavlněné tepláky a staré tenisky.

Hollis si pomyslel, že ten druhý bude Senzo – majitel domu, který vyrostl v Jižní Americe. Měl živý, přátelský hlas. Jeho nohy, které se zastavily rovnou u postele, se během rozhovoru lehce pohupovaly.

Většinu konverzace obstaral Senzo, zatímco pan Oblek přecházel sem tam a kontroloval pokoj. Kotani mluvil tiše a uctivě. Hollis se snažil nedýchat nahlas. Čepel nože ho tlačila do hrudníku. Jen jim dej ty prachy, prosil v duchu knihkupce. Dej jim ty prachy a řekni jim, ať vypadnou.

Po pár minutách začal muž v obleku klást otázky. Měl hluboký, mocný hlas a mluvil v krátkých větách. Kotani mu odpovídal poděšeně.

Ticho. A pak muž v obleku knihkupce popadl a udeřil s ním o stěnu. Mužův hlas se rozléhal po celém pokoji. žádal vysvětlení. Kotani se zhroutil na zem, ale ten, co ho vyslýchal, ho zvedl a uhodil do tváře. Hollis nepotřeboval umět japonsky na to, aby pochopil, že Kotani zoufale prosí o milost. Jestli ho knihkupec zradí, bude muset zaútočit.

Když lehce pootočil hlavu, viděl Hollis Kotaniho odřené hnědé boty. Stál těsně u levé strany postele. Hollis uslyšel kroky a zdušený praskavý zvuk. Najednou se Kotani sesul k zemi a z úst mu proudila krev. Knihkupce někdo zezadu střelil do hlavy. Hollis se mezerou pod přehozem rychle pohlédl doprava. Zjistil, že Senzo stojí ani ne metr od něj.

Pak pohlédl doleva a uviděl, že se zpod Kotaniho hlavy šíří jasně rudá krvavá skvrna. Hladina krvavé louže se zachvívala tím, jak zbylí dva přecházeli po místnosti.

Hollisovi uvázl dech v hrdle, když si všiml, že krev kane jeho směrem.

Odplazil se doprava, vynořil se zpod postele a vyskočil na nohy. Senzo stál kousek od něj. Hollis ho popadl levou rukou za rameno a bodl nožem směrem vzhůru, takže mu zarazil čepel hluboko do břicha. Senzo zaječel a upadl dopředu, ale to už Hollis nůž vytáhl.

U ratanového křesílka stál Japonec se širokou tváří a ulízanými vlasy. Kolem své pistole omotal hotelový ručník, aby zdusil zvuk výstřelu. Zvedl zbraň, ale Hollis už byl u něj a zkroutil mu zápěstí ruky s pistolí. Pak jím otočil dokola.

Muž vykřikl bolestí a zbraň upustil a Hollis mu vrazil nůž

mezi lopatky. Keramická čepel narazila na obratel a rozštípla se na dva kusy. Hollis nůž pustil, nasadil chlapovi kravatu a kolenem se mu opřel do zad. Když Kotaniho vrah upadl dopředu, Hollis mu jediným rychlým škubnutím zlomil vaz.

Vstal a zíral na nehybné tělo. Po celé místnosti byla zrcadla, v nichž se mohly páry prohlížet při milování. Hollis v nich viděl vlastní divoce vytřeštěné oči, ztěžka se zdvihající a klesající hrudník. Zrcadlové odrazy mrtvol vypadaly neskutečně, jen hromádky šatů rozhozené po zemi.

Svazečky

japonských

bankovek

a

nabitá

devítimilimetrová pistole ležely na posteli. Hollis si všechno nacpal do příruční tašky, přešel k muži v obleku a převalil ho na záda. Když mu roztrhl košili, objevil na jeho hrudníku a břiše vytetované draky. Jakuza. žoldák Tabuly.

Akihido Kotani ležel vedle postele. Hollis se nad ním zastavil a uvědomil si, že Itako prorokovala bezchybně: knihkupcovu smrt opravdu způsobila jeho odvaha. Pak vyšel z pokoje a rozběhl se chodbou k nouzovému východu. Na zdi visely dvě bezpečnostní kamery. Za pár hodin budou jak Tabula, tak tokijská policie pátrat po vrahovi, černochovi, gaijinovi, vetřelci, který nemá kam jít.

14

Když Gabriel přešel přes bariéry poprvé, byl to pro něj děsivý zážitek. Po několika cestách už se ale naučil pohyb svého Světla ovlivňovat. Ačkoli s tou dovedností nemělo jeho fyzické tělo nic společného, celý proces mu připomínal skydiving nebo bodysurfing – sporty, při nichž mohly přenesení váhy nebo drobné pootočení paží změnit směr vašeho pohybu. Když přecházel bariéru, jeho vědomí vnímalo správný směr a mohlo jeho Světlo navést k Prvnímu světu. Samotný příchod do jiného světa byl nečekaný. Když prošel bariérami, byl člověk zničehonic tam. Bylo to, jako byste se uložili ke spánku v jedné posteli a vzbudili se v jiné.

Otevřel oči, vyhrabal se na nohy a zjistil, že stojí v dlouhé, úzké místnosti s rozbitým oknem výkladní skříně na jednom konci. Venku na ulici plápolal hořící plyn z pukliny v chodníku, jako by tam vykvétala obří oranžová květina.

Byl v obchodě, kde se kdysi prodávaly lednice, pračky a sporáky. Tyhle spotřebiče nebyly ale ty moderní s nerezovými povrchy, které byly k vidění v New Yorku nebo

Londýně. Místo toho měly pračky ždímačku, zavěšenou nad otevřeným bubnem a lednice byly bílé kovové krabice s chladicími trubkami připevněnými navrchu. Se svou zastaralou technologií vypadaly spotřebiče jako dřepící sošky bůžků – kdysi uctívané, a teď zanechané uprostřed zkázy.

Gabriel se otočil a uviděl přelévající se skvrnku temnoty na zdi za převráceným sporákem. Ačkoli ten stín mohl spatřit pouze Poutník, byl to průchod, kterým mohla Maja projít, napojený na určitý vstupní bod – tajnou kapli v klášteře svaté Kateřiny. Odtlačil pár opuštěných přístrojů ke zdi místnosti, aby únikovou cestu označil, a přešel k výloze.

Prodejna se spotřebiči byla na bulváru, plném dalších vyrabovaných obchodů. Na chodníku před ním ležela napůl ohořelá pohovka a hromada betonové suti. Ze stromů, které kdysi stínily okolí, zbyly teď jen zčernalé kmeny a větve bez listí, které se natahovaly ke světlu plamene.

Kdoví pokolikáté ho napadlo, jestli před ním tohle temné město prozkoumával jeho otec. Gabrielova Hledačka cesty, Sophia Briggsová, říkávala, že jen málo Poutníků v historii přecházelo mezi světy. Mnoho z nich si myslelo, že jejich schopnost opustit vlastní tělo je halucinace. Jiní byli tak vyděšení čtyřmi bariérami, že nechtěli jít dál.

Během Gabrielovy předchozí návštěvy Prvního světa zmínil komisař hlídek „návštěvníky“, kteří přicházeli na ostrov z jiných míst. Možná, že jedním z těch lidí byl

Matthew Corrigan. Když Gabriel pomyslel na otce, vybavoval si Matthewa, jak řídí jejich náklaďáček nebo pracuje na zahradě. Na jejich farmě nebylo nic děsivého nebo nebezpečného, a přesto občas přes tvář jeho otce přecházel výraz velikého smutku. Možná, že přemýšlel o zuřivosti a zlobě, v níž byli uvězněni obyvatelé tohoto světa temnoty.

Gabriel vyklouzl dveřmi ven a vydal se ulicí pryč.

Pohyboval se v ostražitém a obezřetném tempu jako zvíře, které ví, že ho někdo loví. Poslední místo, kde viděl Maju, byla opuštěná škola, která sloužila hlídkám za základnu.

Ačkoli bylo nebezpečné se tam vracet, rozhodl se, že z ní učiní střed neviditelného kruhu. Začne na okrajích města a bude postupovat ve spirále k ulicím kolem školy.

Peklo byla trvalá realita, uvězněná v nekonečném cyklu destrukce, tvoření a další destrukce. Když přišel o život poslední z těch, co přežili katastrofu, město se nějak vrátilo do toho prvního rána, kdy byla obloha modrá a naděje možná. Bolest Pekla byla o to silnější, že bylo zřejmé, co bylo ztraceno.

Netušil, jestli Maja žije, ale nevypadalo to, že by cyklus destrukce od jeho poslední návštěvy skončil. Světlo se prodíralo skrz těžká mračna, zakrývající oblohu. Vzduch byl cítit po hořící gumě a ulici vystýlaly vločky popela. Všude, kam se podíval, viděl slova a čísla naškrábaná na zdech a chodnících. X PŘES OBLOHU. ZELENÁ 55. TO JE TO

MÍSTO. PAMATUJ. Některá z těch slov ohraničovala různá teritoria nebo sféry vlivu, které tu v minulosti existovaly – jako značky gangů v jeho vlastním světě. Ale většinu graffiti vytvořili lidé, kteří věřili, že se znovuzrodí v novém cyklu.

Před smrtí nechávali sami sobě nápovědy a zakódované instrukce pro nalezení úkrytů a skrýší zbraní.

Zastavil na rohu a vyhlédl do postranní uličky.

Pohybovat se venku bylo nebezpečné. Nakonec ho uvidí vlci. Zvážil různé možnosti a nakonec se rozhodl nechat Maje vzkazy po celém městě. Prohledal vypálený obchod s potravinami a vynořil se ven se dvěma kusy dřevěného uhlí v rukou. Připadal si jako teenager v opuštěné stanici metra.

Na cihlovou zeď nakreslil harlekýnskou loutnu a připsal: KDE JSI?

Další ulice sloužila jako skládka – byly tu polámané židle, párek stojacích hodin s rozbitými ciferníky a hromada roztřískaného nádobí. Někdo rozebral kolotoč a nechal dřevěné koně opřené o zeď z cihel, jako kdyby se ta křiklavě barevná stvoření navzájem honila okolo bloku. Gabriel jednoho z nich polaskal a prsty vnímal hladký černý povrch sedla a rozevlátou dřevěnou hřívu. Rozhodl se, že tu zanechá další vzkaz. Ale když zvedl uhlík ke zdi, všiml si zašlých slov, vymalovaných červenou barvou. Od každého písmena stékaly pramínky barvy, jako by krvácelo. JSI POUTNÍK? ptal se nápis. VRÁTIL SES? Pod písmeny byla rudá šipka, ukazující dál do ulice.

Napsala to Maja? Bylo to možné, ale Maja by nejspíš k nápisu přidala loutnu nebo propletenou dvojici kosočtverců

nebo diamantů – harlekýnské značky. Gabriel stál u dřevěného koníka hodnou chvíli a zvažoval, co dělat. Pak se vydal ulicí ve směru šipky. O dva bloky dál našel druhý vzkaz, který ho zavedl k dalším značkám. Slova byla vždycky vyvedena rudou barvou, ale velikost písmen se měnila. Někdy krvácela zpráva vysoko na zdi, skoro jako billboard. Ale většinou našel jen rudou šipku, namalovanou na kapotě nabouraného náklaďáku nebo na dveřích, visících jen v jednom pantu.

Jak se blížil ke středu města, v popílku kolem se začaly objevovat stopy. Na jednom nároží našel mrtvolu, ležící na zádech. Tělo tam bylo už nějakou dobu a bylo vyschlé tak, že připomínalo mumii. Rty se scvrkly a odhalily žluté zuby.

Jako by se mrtvý vysmíval panujícímu zmaru.

Červené šipky se zmenšily, jako by jejich autor cítil nebezpečí a snažil se ukrýt. Na dalším rohu Gabriel žádná znamení neviděl, takže se vrátil po vlastních stopách. Našel šipku, ukazující k budově přes ulici. Masivní stavba vypadala jako vybombardovaný kostel s věží na obou stranách průčelí. Do mramorové desky nad vchodem někdo vytesal slova: MUSEUM UMĚNÍ A HISTORIE.

Gabriel obezřetně vstoupil do haly, kterou tvořily dva navzájem kolmé oblouky. Muzeum kdysi mělo pokladnu, šatnu a turniket u vchodu, ale to všechno bylo už dávno

zničeno. Někdo zjevně nejvíc ze všeho nenáviděl turniket a dal si tu práci, že nahřál mosazné tyče v ohni a nechal je zkroutit tak, že trčely ke stropu jako kusadla.

Slýchal o městském muzeu a knihovně během svého uvěznění, ale jejich trosky mu nikdy nikdo neukázal. Dal se vpravo, do výstavní síně plné vymlácených skleněných vitrín. Jedna z nich pořád nesla plaketku, hlásající: OBŘADNÍ NÁPOJOVÉ KALICHY Z DRUHÉ ÉRY.

Vnitřek muzea neosvětloval žádný plynový hořák, ale okna na jedné straně vedla na dvůr, který měl veprostřed fontánu. Gabriel prošel okenním rámem a vydal se k ní.

Mořské příšery kdysi z široce rozevřených tlam plivaly vodu, ale teď zelený mramor pokrývaly jen saze a jemné vločky popílku.

„Kdo jste?“ ozval se najednou mužský hlas. „Ještě nikdy jsem vás tu neviděl.“

Gabriel se rozhlížel po tom, komu hlas patří. U fontány kromě něj nikdo nebyl a prázdné otvory oken kolem dvora vypadaly jako zarámované střípky noci. Co teď? pomyslel si. Utéct? Aby se dostal na ulici, musel by proběhnout skrz muzeum a kolem turniketu.

„Nemarněte čas tím, že se mě pokusíte najít.“ Zdálo se, že je neznámý hrdý na svou neviditelnost. „Znám každý kousek téhle budovy. Je to moje skrýš. Ne vaše. Co tu chcete?“

„Nikdy jsem tu nebyl. Chtěl jsem se podívat, co je uvnitř.“

„Není tu nic než zkáza. Tak běžte zase pryč.“

Gabriel se nepohnul.

„Běžte pryč,“ opakoval hlas.

„Někdo nakreslil vzkazy na zdi. Šel jsem za nimi až

sem.“

„To s vámi nemá nic společného.“

„Já jsem Poutník.“

„Nelžete si do kapsy.“ Hlas zněl drsně, pohrdavě. „Vím, jak Poutník vypadá. Přišel na ostrov kdysi dávno. Pak zmizel.“

„Jsem Gabriel Corrigan.“

Dlouhou chvíli bylo ticho, a pak hlas řekl ostražitě: „Doopravdy se tak jmenujete?“

Gabriel kdysi viděl fotografii odstřelovače, který měl na sobě maskovací oblek, kterému se říká „hejkal“ – rozedranou hromadu temně zelených hadrů, která měnila siluetu střelce a umožňovala mu splynout s okolní přírodou.

Muž, jehož temná postava teď prošla dveřmi, si vyrobil něco podobného, aby se mohl skrývat v chodbách opuštěného muzea. Odstřižky černé a šedé látky sešil dohromady tak, že z nich vytvořil halenu a kalhoty. Kolem bot měl omotané hadry. Tvář mu zakrýval pruh černé gázy, splývající z

krempy klobouku. Jeho temná silueta tiše klouzala dvorem a zastavila se na tři metry od Gabriela.

„Matthew Corrigan mi řekl, že má dva syny, kteří se jmenují Gabriel a Michael.“

„A vy jste kdo?“

Zjevení zaváhalo, načež odhrnulo gázový závoj. Pod ním se skrýval unaveně vyhlížející postarší muž s řídkými vlasy a neskutečně bledou kůží. Vypadalo to, že většinu ze své původní barvy ztratily dokonce i jeho hnědé oči.

„Jsem ředitel muzea. Když jsem se vzbudil toho prvního rána, měl jsem klíče od muzea a v bytě mi někdo nechal nějakou dokumentaci k novému exponátu. Ve složce byl účet za vitrínu a nahoře na něm stálo mé jméno.“ Muž zavřel oči, jako by se chystal vyslovit posvátnou zaklínací formuli.

„Jmenuji se T. R. Kelso. Tak to aspoň stálo na tom účtu…“

„Jak se vám podařilo přežít?“

„Schovával jsem se v muzeu, než přejde první vlna bojů, a zůstal jsem tu i během všech vlád, které následovaly.

Zatím jsme měli jednoho císaře, dva krále a všemožné generály.“

„Pamatujete si na dobu, kdy vládl komisař hlídek?“

„Samozřejmě. Teď je mrtvý.“

„Jak dlouho to je?“

„Nemáme tu hodiny a kalendáře.“

„To vím. Ale zdá se vám to dlouho?“

„Bylo to nedávno,“ odpověděl Kelso. „Současný vůdce si říká Soudce, ale na ostrově nikdy žádné právo neplatilo.“

„Hledám tu cizinku, ženu, která umí skvěle bojovat.“

„O té tu vědí všichni,“ odvětil Kelso. „Někdy vyjdu z muzea, schovávám se ve zdech a poslouchám rozhovory hlídek. Ta žena vlky děsí. Vyprávějí si o ní zkazky.“

„Je ještě naživu?“

Kelso se rozhlédl po dvoře, jako by čekal, že je někdo napadne. „Je nebezpečné tady stát. Pojďte za mnou.“

Gabriel následoval otrhanou siluetu zpátky do muzea a skrz poničené sály. Střepy skla a keramiky, pokrývající podlahu, mu křupaly pod nohama. Tmavý obrys před ním se pohyboval zcela bezhlučně. Věděl, kam šlápnout a čemu se vyhnout. Nakonec došli k místnosti s nástěnnou malbou, zobrazující muže a ženy v modrých montérkách, jak ovládají páky obrovitých soustrojí. Kdosi na obraz zaútočil nožem nebo sekyrou a zohavil všechny obličeje.

V jednom rohu místnosti byly dřevěné dveře s vypáčeným zámkem. Kelso je opatrně otevřel a za nimi se objevilo schodiště s vysušeným tělem oběšence v popředí.

„Co se tu stalo?“

„Myslíte toho mrtvého? Našel jsem tělo na ulici a pověsil ho sem. Je to lepší než zámek nebo tajné dveře. Lidí otevřou, uvidí ho a jdou pryč. Člověk by řekl, že se dají nahoru po schodišti, ale ještě se to nestalo.“

Kelso se protáhl kolem mrtvoly a Gabriel ho následoval.

Vyšplhali po točitém schodišti, které končilo u kamenné balustrády na vršku věže. Bylo to skvělé místo pro pozorování ostrova – pobořených budov, zanedbaných parků, temné řeky. Na různých místech plápolaly sloupy hořícího plynu a kolem zubatých věží, čnících z trosek domů, se ovíjel černý kouř.

„Na začátku tohle skutečně bylo muzeum. Historické expozice v přízemí a v prvním patře výstavy uměleckých děl. Ať už tohle místo stvořil kdokoli, dal si záležet na detailech. Artefakty a starožitnosti byly samozřejmě pryč, ale prostudoval jsem popisky na vitrínách. Všechny jsou velmi přesné, zmiňují třeba Třináctou éru nebo Třetí vládu.

Tenhle ostrov kdysi měl historické záznamy, společné povědomí o minulosti.“

„A kdy byla Třetí vláda?“

„To nevím. Možná, že na tohle téma existuje nějaká kniha nebo vládní dokument, ale já je nenašel. My, co obýváme tohle místo, chápeme, co je historie, ale nepamatujeme si minulost. Historie v tomhle světě neexistuje.“

„A jaké umění bylo vystavené nahoře?“

„Výjevy, na které bolí pohlédnout.“

„Mučení? Vraždy?“

Pan Kelso se poprvé za celou dobu usmál. „Něco mnohem horšího. Byly tu obrazy matek a dětí, jídla, květin,

krajin plných romantické nádhery. Samozřejmě, že lidé tyhle obrazy nenáviděli. Jeden z našich prvních diktátorů se nechal slyšet, že galerie lidi mate a zasévá mezi lid nespokojenost. Tak přišla tlupa chlapů s kladivy a rozbili všechny sochy a obrazy spálili v obrovské vatře na dvoře. V

tomhle světě se tím ti pošetilci pyšní. Čerpají sílu a jistotu z vlastní nevědomosti.“

„Je to i váš svět.“

Kelso zvedl své v hadrech navlečené ruce a shrnul si závoj z tváře. „Mně to tak nepřipadá. Jediná touha, kterou mám s ostatními společnou, je dostat se odsud. Váš otec zmizel v průchodu, kterým jsem nedokázal projít.“

„Přišel jsem najít Maju.“

„Myslíte tu démonku? Tak jí říkají vlci. Viděl jsem ji dvakrát, pokaždé zdálky. Nosí meč a chodí prostředkem ulice.“

„A jak ji najdu?“

„Proč byste ji hledal? Zabije vás. Možná, že kdysi měla v srdci něco jako dobrotu, ale dobro tady nemůže existovat.“

„Tomu nevěřím.“

Pan Kelso se zasmál. „Zabije každého. Bez výjimky.

Slyšel jsem, že lidé říkají, že přišla o oči. Místo nich má jen střípky modrého kamene.“

„Můžete mě k ní dovést?“

„A co z toho budu mít? Dokážete mě odsud dostat?“

„To vám nemůžu slíbit,“ pronesl Gabriel tiše. „Jsem z jiného světa. Vy jste začal svou existenci tady.“

„Ale já nejsem jako ti ostatní tady. Přisámbůh, že ne.“

„Všichni máme možnost se v životě rozhodovat. Jestli myslíte, že jste lepší než ostatní, chovejte se podle toho.

Možná vás vaše činy osvobodí, až se všichni navzájem zničí a cyklus začne znovu.“

„Myslíte, že je to možné? Doopravdy?“

„Musím najít Maju, pane Kelso. Jestli chcete být dobrým člověkem, můžete začít tím, že mi pomůžete.“

Kelsovi zacukaly rty, jako by ho bolelo stát venku bez závoje přes obličej. „Slyšel jsem vlky, jak o ní mluví.

Uvěznili démonku v tom, co kdysi bývalo knihovnou.

Nejspíš ji už zabili.“

„Zaveďte mě tam.“

„Jak myslíte.“ Kelso si spustil přes obličej gázu a pustil se po schodech dolů. „Připomínáte mi svého otce, Gabrieli.“

„Čímpak?“

„Nelhal mi.“

15

Maja kdysi viděla vlastní život jako příběh, který měl začátek, prostředek a konec. Tenhle chronologický pohled na věc ji během jejího pobytu na ostrově opustil. Skrývala se v sutinách a bojovala na ulici, ale nic z toho nebylo v žádném vztahu k její minulosti. Cítila se, jako by veslovala na lodičce bažinou v místech, kde se kdysi odehrála veliká bitva. Sem tam jako by vyplulo na povrch něčí tělo a ona si dokázala vybavit obličej, jméno – a pak člun kolébavě zamířil kupředu a tvář se znovu propadla do bahna a vodních rostlin.

Minulost bledla, ale přítomnost byla dokonale jasná.

Maja byla uvězněná na vrcholku sloupu – třípatrového fragmentu z cihel a kamene uprostřed knihovny, která byla poloviční ruinou. Její svět byl maličký: dřevěný stůl, kousíček podlahy z dlaždic a skladiště, ve kterém byly černé kartonové krabice plné kreseb a tištěných obrázků andělů.

Ze začátku svého uvěznění prohlédla všechny ilustrace a zjistila, že každá z nich je jedinečná. Byli tu usměvaví, laskaví andělé, i andělé drtící ve spravedlivém hněvu hříšníky biči a meči.

Kdyby Pickeringa chytili vlci během jedné ze svých hlídek, zabili by ho na místě. Tím, že zradil Maju, zajistil si u nich ale jakousi ochranu. Zůstal v tom, co zbylo z čítárny ve třetím patře, přespával pod čtecími pulty a ohříval si jídlo v plechovkách nad jednou z plynových lamp. Kdykoli se v knihovně někdo objevil, vrhl se Pickering k němu a začal popisovat důmyslnost svého plánu a stěžovat si, že stále ještě nedostal odměnu. Povzbuzoval vlky, kteří se odvážili postavit se doprostřed místnosti a házet cihlami a kusy betonu směrem ke sloupu. Maja se před tou palbou uchýlila do skladiště. Kdykoli se do jeho kovových dveří strefili, jásali vlci jako fotbaloví fanoušci při gólu.

Právě odpočívala ve skladišti, když uslyšela, jak na plošinu přede dveřmi dopadá něco těžkého. Vyhlédla ven škvírou ve dveřích a zjistila, že vlci spustili přes průrvu mezi sloupem a čítárnou další část zábradlí. Na improvizovaný můstek, který tím vznikl, vylezl vousatý chlap, vyzbrojený skoro dvoumetrovým kopím, a opatrně se sunul směrem k ní. Obličej a horní polovinu těla si chránil pláty zčernalého kovu, do nichž byly proražené díry. Motouz, který jimi provlékl, držel improvizované brnění pohromadě. Kupa železa klinkala, kdykoli se chlap pohnul.

Maja nechala meč v pochvě a líným krokem se přesunula k okraji průrvy. Chlap s kovovou přilbou na ni pokřikoval výhrůžky a bodal kopím jejím směrem. Udělal další krůček kupředu a lehce se zakymácel, když mu Maja pohlédla do

očí. Jakmile se dostal do její útočné zóny, uhnula parádou doprava, sehnula se, popadla kopí a zakroutila s ním, takže chlap ztratil rovnováhu a spadl. Ještě pár sekund řval, když

padal do hloubky dvaceti metrů mezi trosky dole. Vlci v čítárně přestali jásat, a to Maje přineslo chvilkovou radost.

Zábradlí, jehož okraj skopla ze sloupu, zařinčelo, když

dopadlo na zem.

Mrtvé na ostrově nikdo nepohřbíval. Vousáčovo tělo pořád ještě leželo tváří dolů na kupě zpola ohořelých podlahových prken. Tahle ukázka jejího bojového umění, jak se zdálo, na chvíli odvrátila další útoky, ale teď byla v proudu organizace ambicióznějšího plánu. V knihovně se objevil vůdce – starší muž, který měl na hlavě blonďatou dámskou paruku. Jeho slabý, pisklavý hlas se nesl celou budovou.

Ze sazemi zčernalého dřeva, posbíraného v troskách, teď stavěli tři věže. Chlapi si dávali práci s uřezáváním zuhelnatělých konců trámů. Pomocí kladiv narovnávali hřebíky. Věže, neohrabaně vypadající konstrukce s různými podpěrami a trámy, které je držely, aby se nezhroutily, zvolna rostly do výšky, až byly jejich vrcholky asi tři metry pod okrajem jejího útočiště na sloupu. Jakmile na vrcholky věží přitloukli dřevěné plošiny, začali vlci vyrábět ze dřeva žebříky.

Další tlupa chlapů přinášela cihly a kameny a kupila je na podlahu čítárny. Nebylo těžké uhodnout plán útoku: vrhači kamenů ji mají zahnat do skladiště, zatímco tři skupiny útočníků polezou nahoru po žebřících. Znavená a netečná, usadila se Maja na vrcholku sloupu s mečem v klíně a sledovala, jak přípravy pokračují.

Když byly žebříky hotové a kameny připravené, vlci vynesli zábradlí zpátky do třetího patra a mezi jeho sloupky upevnili kusy dřeva, takže vznikl úzký můstek. S pomocí provazů spustili konec můstku na vršek sloupu, ale Maja ho tentokrát neodkopla. Jestli chtějí boj, mají ho mít.

V čítárně se objevil ten v paruce, oblečený ve volném černém hábitu, který mu sahal až k vršku bot. Maja přemítala, jestli jde o nějaký druh církevního roucha, ale když muž popošel pár kroků po můstku směrem k ní, všechno pochopila. S parukou a černou kytlicí vypadal jako komiksová verze britského soudce.

„Hodně z mých mužů si myslí, že jsi démon,“ promluvil k ní. „Ale když si tě teď můžu prohlédnout zblízka, nevidím ani rohy, ani křidélka na zádech.“

Maja mlčela. Muž pokročil kupředu a upravil si paruku.

„Jsem Soudce, vládce tohoto ostrova. Díky, žes zabila komisaře hlídek. Vyřešilo to spoustu problémů.“

„Jak můžete být soudce? Na tomhle ostrově nejsou zákony.“

„Není pravda! Máme jeden zákon, a toho se všichni drží: každý jednotlivec nebo skupina mohou, pokud mají moc, zabít či zotročit ty, kteří mají moci méně. Soudce shlédl dolů

na své nohsledy. „I ten nejzabedněnější člověk tady rozumí tomuhle zákonu. Vlastně mu rozumí líp než ti chytří.“

„A proč ho vysvětlujete mně?“

„V téhle chvíli jsem já ten nejmocnější člověk na ostrově. To znamená, že ti můžu zachránit život.“

„A proto necháváte stavět věže a skládat kameny na hromadu?“

„Zabít tě je druhá možnost. Mnohem radši bych tě měl za spojence. Naši nepřátelé z přístavní oblasti mi pozabíjeli dvě hlídky. Skupinka zrádců by neměla být problém pro démonku, která zničí každého, kdo se jí postaví do cesty.

Nemusíš mi přísahat věrnost – stejně by to nic neznamenalo.

Jen ukaž ostatním, že se podřizuješ mé autoritě. Přejdi tenhle můstek a dej mi svou zbraň.“

„A pak mě podrazíte.“

Soudce se nad její poznámkou zakuckal smíchy. „Na démona nejsi zrovna chytrá. Samozřejmě, že tě podrazím – nakonec. Ale budeš mít možnost zorganizovat opozici a podrazit nejdřív mě. To je možnost, se kterou počítám.“

„A co když vaši nabídku odmítnu?“

„Umřeš tady v téhle knihovně. Tvá smrt má pro mě jisté výhody. Ukazuje, že dokážu zabít cokoli, dokonce i démona.“

Soudce pokročil ještě o krok dopředu a natáhl ruku, jako by mu už nabídla svůj meč. „No tak, pospěš si. Nezdržuj mě. Nemusíš mi věřit, ale to neznamená, že se nemůžeme dohodnout. Jedna z nejpozoruhodnějších věcí v našem světě je fakt, že umíme spolupracovat s lidmi, které nenávidíme.“

„Líbí se mi tady. Proč bych měla chodit jinam?“

„Nabídneme ti ke všemu jídlo a přístřeší a další výhody.

Dovol mi malou ukázku.“

Soudce zatřepal prsty, jako když si host v restauraci říká o účet. Dva z jeho mužů zmizeli z čítárny dolů po schodišti.

Za chvilku byli zpátky a vlekli uličkou mezi stoly zajatce.

Byl to Pickering.

Někdo mu ucpal ústa pruhem bílé látky, ale mužík se pořád snažil mluvit. Vraštil obočí a cloumal hlavou sem tam. Nevypadal vztekle, zdálo se, že jen zoufale touží se k situaci vyjádřit.

„Tenhle šváb tě zradil a ještě se tím chlubil,“ oslovil Maju Soudce. „Je mi jasné, že tě to rozzuřilo, ale co jsi s tím mohla dělat?“

Za jeden ze stolů uvázali provaz a smyčku na jeho druhém konci hodili Pickeringovi kolem krku. Soudce nemusel vyslovit jméno svého vězně ani vyřknout jeho ortel – jen pokývl hlavou a stráže Pickeringa hodily přes okraj průrvy. Tělo sebou pár okamžiků škubalo a houpalo se sem tam jako kyvadlo v hodinách.

„No vida,“ zhodnotil to Soudce. „Ber to jako projev dobré vůle. A teď přejdi ten můstek a dej mi svou zbraň.“

Maja se zadívala dolů na uzlíček masa a hadrů, klátící se na konci provazu. Soudce se v jedné věci mýlil – stal se z ní duch, ne démon. Její plíce dýchaly, oči mrkaly, ale uvnitř byla prázdná. Jediný pocit, který v ní zbyl, byla hrdost.

Hrdost, která ji volala jako vzdálený hlas, jenž je sotva slyšet, ale přesto na ni klade nároky. Nikdy se neskloň před nikým podlým. Nikdy neposlouchej rozkazy nehodného.

S klidem, vnitřně připravená na bitvu, tasila meč. Soudce uviděl změnu v jejích očích. Ustrašeně klopýtl nazad a málem zakopl o lem vlastního roucha. „Útok!“ zaječel. „Do útoku! Hned!“

Můstek stáhli zpátky do čítárny a na sloup začaly pršet kameny a cihly. Jeden kámen ji zasáhl do ramene a jiný ji lehce škrábl na spánku. Maja se sehnula, zakryla si rukama obličej a běžela zpátky do skladiště. Když zavírala dveře, udeřil ji další kámen do levé ruky. Vkleče na kamenné podlaze, obrázky andělů kolem sebe, naslouchala zvukům, které vydávaly různé druhy projektilů. Kameny se odrážely ode dveří, cihly a beton se rozbíjely na kousky. Chlapi něco řvali, ale slovům nebylo rozumět. Bylo jí jasné, že na ni útočí z několika směrů najednou – že právě teď zvedají žebříky a opírají je o sloup.

Hrdá smrt. Kdo jen ta slova řekl? Její otec. A najednou se jí vrátila vzpomínka na boj ve stanici londýnské

podzemky. Je sama a běží k ní tři muži. Kde je můj otec?

pomyslela si. Proč mě opustil? Dveře skladiště zasáhl další kámen. Natáhla ruku a ve tmě nahmatala držadlo veprostřed dveří. Běž a postav se jim.

Sevřela držadlo a vyrvala dveře z pantů. S mečem v pravé ruce a dveřmi místo štítu vykročila z místnosti a sunula se kupředu. Vlci na druhé straně průrvy mířili na dveře, ale kameny se od jejich kovového povrchu odrážely mimo. Na podlahu dopadl kus betonu, nárazem explodoval a kousky se odrážely od hladké podlahy na všechny strany.

Nahnula se vpravo a uviděla vrchní příčle žebříku. Na ostrůvek šplhal veliký chlap s vlasy spletenými do copánků

a podomácku ukovaným mečem v ruce. Vyskočila do výšky.

Čepel jeho meče se jí mihla pod nohama. Když dopadla, vyrazila kupředu a bodla útočníka do krku.

Otočka vlevo. Další žebřík. Maja ukročila, a zničehonic ucítila prudkou bolest v levé noze. Chlap na žebříku bodl vzhůru kopím a vrazil jí ho do svalu pár centimetrů nad kolenem. Z rány se vyřinula krev. Maja se stěží dokázala udržet na nohou. Další kopí a píky letěly jejím směrem a ona musela ustoupit zpátky do skladiště.

Ticho. Kameny přestaly létat a tváře útočníků zmizely.

Maja vyhlédla zpoza svého štítu. Muži na druhé straně průrvy stáli oněmělí a pozorovali hořící útržek látky, snášející se od stropu. Vteřinu jí trvalo, než pochopila, že knihovna hoří. Když se podívala nahoru, viděla kouř,

unikající ze stěn. Vůně jí připomínala mokré dřevo, které se pálí na poli.

„Oheň!“ zakřičel někdo. Další hlasy varování opakovaly.

„Bacha! Hoří to tu!“

Soudce rázoval sem a tam po šachovnici podlahy v čítárně. Zastavil se poblíž okraje průrvy a zaječel na své nohsledy: „Vezměte žebříky a stáhněte se! Démonka uhoří, až se zhroutí strop!“

Maja spustila štít a nechala ho padnout na zem. Stála na kraji ostrůvku a pozorovala, jak chlapi odnášejí žebříky skrze trosky. Zakopli o hromadu suti, vynadali si navzájem a zmizeli ve dveřích. Tihle muži, kterými pohrdala, se kterými bojovala a které zabíjela, byli vlastně důkazem její existence v tomhle světě temnoty. Beze svých nepřátel vybledne a ztratí se.

Padla na kolena a sesula se na bok. Z rány v noze jí proudila krev. Cítila, jak Světlo opouští její tělo. Kouř se jako zlovolný duch vinul prázdným prostorem kolem a pomalu klesal dolů. Ze stěn vyrážely malé oranžové plamínky jako vlčí máky, tisknoucí se k úbočí hory. Pak se plamínky rozrostly. Mihotaly se a natahovaly k ní a ona toužila po objetí jejich jasné záře.

Tma jí zacláněla okraje zorného pole. Zavřela oči, a když

je znovu otevřela, objevily se v čítárně dvě postavy. Muž v hadrech si stáhl roušku a odhalil bledou, vyděšenou tvář.

Otočil se a něco řekl druhému, mladšímu muži, který se

vynořil z kouře s hořící větví v ruce. Jeho obličej vypadal povědomě, ale Maja se bránila závěru, který se jí nabízel. Je to doopravdy Gabriel, nebo jen výplod její představivosti?

Poutník přiběhl k okraji průrvy, volal její jméno a mával rukama, ale ji znovu pohltila temnota. Plula v rybníčku plném kalné vody a nořila se pod hladinu. Měla pocit, že rozhazuje rukama a kope, aby se dostala zpátky na světlo.

Když znovu nabyla vědomí, klečel Gabriel vedle ní. Vzal ji do náruče a přenesl ji po improvizovaném můstku do čítárny. Kouř ji nutil ke kašli, a když následovali muže v hadrech po schodišti na ulici, šlehaly kolem plameny.

„Zkus zůstat vzhůru,“ prosil ji Gabriel. „Jdeme k průchodu.“

„Průchod – v řece,“ odpověděla ztěžka.

„Našel jsem jiný přístupový bod. Můžeme jím projít spolu.“

Zdálo se jí, že se jí kopí znovu a znovu zabodává do nohy. Gabriel ji nesl pryč troskami vypálené budovy.

Otrhaný muž se pořád ohlížel přes rameno.

„Támhle je hlídka. Vidíte? Na konci ulice.“

Dali se do běhu. Honili je, a ona byla příliš slabá na to bojovat, chránit Poutníka.

„Viděli nás,“ zalapal po dechu otrhaný muž. „Běžte tudy, Gabrieli. Ne. Tudy.“

„Je to moc daleko,“ odpověděl Gabriel. „To nezvládneme.“

„Já tu zůstanu a svedu je ze stopy,“ řekl ten v hadrech.

„Jen na mě nezapomeňte. To je všechno, co chci.

Zapamatujte si moje jméno.“

A pak jí byla strašná zima a padala dolů tunelem bez konce a Gabriel ji svíral v náručí. Držela se ho pevně, slyšela, jak mu buší srdce, a vnímala teplo jeho těla.

„Slyšíš mě?“ zeptal se jeho hlas. „Jsme v bezpečí. Jsme v našem světě. Podívej se na mě, Majo. Otevři oči…“

16

Noční vzduch byl studený, když Hollis vyšel z hodinového hotelu a pustil se z kopce k věžákům kancelářských budov, které čněly nad nádražím Šibuja.

Adrenalin, který mu proudil v krvi během bitky, byl pryč.

Připadal si tak nepatrný a křehký jako mrtvý list unášený větrem.

Automatickou pistoli čínské výroby měl zastrčenou vzadu za pásek. Hollis nedokázal necítit tíhu zbraně, necítit hlaveň a kryt spouště, dotýkající se jeho kůže. Ubytovat se v hotelu nebo se vracet na letiště bylo nebezpečné. Nevěděl, co dál, a tak se vydal podél městské dálnice Šuto. Ve světle sodíkových lamp byl jeho stín, klouzající po asfaltu, černý a ostře ohraničený.

Pár kilometrů na sever od nádraží prošel kolem budovy ze skla a oceli, plné obchodů, které měly na noc zavřeno.

Neonový nápis hlásal – japonsky a anglicky –, že ve druhém poschodí sídlí nonstop internetová kavárna Gran Cyber Café.

Internetové kavárny lze najít všude po světě – obvykle jsou to veliké, dobře osvětlené místnosti, kde zákazníci sedí

vedle sebe a buší do počítačových klávesnic. Gran Cyber Café ale mělo sloužit účelu velmi odlišnému. Hollis našel místnost bez oken, ponořenou v ustavičném šeru – jako by to byla kaple nebo kasino. Zákazníci seděli ve skrytu za bílými zdmi soukromých kójí. Místnost byla cítit cigaretovým kouřem a kari kořením v jídle, které si recepční zrovna ohřála v mikrovlnce.

Recepční byla mladá Japonka s piercingem v nose, uších i jazyce. Anglicky Hollisovi doporučila, ať si koupí „noční komplet“, díky němuž bude moci zůstat v kóji až do rána.

Hollis se propletl bludištěm uliček mezi kójemi až k číslu 8-J a vešel dovnitř. V kóji byla židle s koženkovým polstrováním, počítač, televize, DVD přehrávač a joystick na hraní počítačových her.

Hollis zazíral na monitor a snažil se přijít na to, kdo by mu mohl pomoci. Gabriel se Simonem jsou kdesi v Egyptě.

Jeho přátelé a příbuzní v Los Angeles si myslí, že je mrtvý nebo sedí ve vězení v některé zemi třetího světa. Když odjel ze Spojených států, zahodil svůj řidičák a kreditky. Jeho dům propadl bance on předpokládal, že ta ho prodala ve veřejné dražbě. I když Mašinerie sledovala pohyby jednotlivce a kontrolovala jeho život, současně také představovala důkaz, že je vůbec naživu.

Vrátil se k recepci a koupil si koktejl z čerstvého ovoce, hrnek horkých nudlí „ramen“ a kartáček na zuby. Spatřil dva další zákazníky, jak se probírají rozsáhlou místní sbírkou

komiksových románů a časopisů. Ani jeden z nich cizinci nevěnoval druhý pohled. Gran Cyber Café nebylo místo, kde by se lidé potkávali ve skutečném světě.

Když se vrátil do své kóje, vyndal pistoli zpoza pásku a schoval ji do příruční tašky. V šedém prostoru kavárny jako by nad ním vzpomínka na tři mrtvé muže ztrácela moc.

Hollis si pomyslel, že kavárna je částí Mašinerie, ale také dočasným útočištěm před její vládou. Dřív lidé utíkali před úřady do kostela nebo do lesa, ale dnes už i na takových místech instalují bezpečnostní kamery. V Gran Cyber Café se zákazníci mohli ztrácet v různých fantaziích nebo na internetu předstírat, že jsou někým jiným. Tady byl člověk skutečně sám sebou – a současně ničím. Celé to odhalovalo, jakou moc má Mašinerie: i svatyně, kam se utíkáte, je obchodní podnik.

Ačkoli na dveřích kóje nebyl zámek, Hollis se poddal vyčerpání a usnul. Když znovu otevřel oči, bylo deset hodin ráno, ale umělé prostředí kavárny se neměnilo. Hlavní místnost byla pořád chladná a tichá a zákazníci pluli rozptýlení v jejím věčném šeru.

Na monitoru počítače proplouvali žraloci tyrkysovým mořem šetřiče obrazovky. Televize v kóji běžela, ale zvuk bylo možné poslouchat jen ze sluchátek. Hollis sledoval, jak energická mladá slečna hlásí zprávy. Na severním pobřeží ostrova Honšú padá sníh. Na Středním východě vybuchla

bomba nastražená v autě a v jedné africké zemi se odehrál převrat. Americký prezident a japonský premiér si kdovíproč potřásali rukama, jako by byli jen mechanická atrakce v zábavním parku.

Obraz v televizi se změnil a Hollis uviděl černobílé fotografie sebe samého, jak běží chodbou hodinového hotelu. Zpravodajská relace pokračovala záběry sanitek, odvážejících mrtvá těla. Reportéři s kameramany stáli za policejní bariérou. Vícenásobná vražda byla v Japonsku neobvyklá věc a dostávalo se jí velké pozornosti médií. Na obrazovce se objevila rozmazaná zvětšenina jeho obličeje a zablikalo telefonní číslo.

Hollis si stoupl na židli a vyhlédl přes okraj kóje. Dívka s piercingem, která ho uvedla, když přišel, zmizela a na jejím místě seděl mladý Japonec s odbarvenými vlasy.

Hollis si nasadil sluneční brýle, vyklouzl z kavárny a vydal se k metru. Měl pocit, že ho všechny bezpečnostní kamery ve městě fotografují, jak jde po chodníku.

Kotani se zmínil o tom, že jeden z jeho bývalých studentů, muž jménem Hoši Hirano, by mohl tančit v Jojogi, obrovitém veřejném parku na východě Tokia. Hollis vystoupil z metra na stanici Haradžuku a vydal se po můstku pro pěší, vedoucím nad kolejištěm. U vchodu do parku narazil na některé ze zoku – klanů, které park zaplnily každé nedělní odpoledne.

Byla tu skupinka pubertálních dívek oblečených v černé s obličeji namalovanými na bílo a pramínky falešné krve stékajícími z koutku rtů. Sněhové vločky kolem nich vířily a zachytávaly se jim v natupírovaných vlasech. Jejich zoku se držel u konce mostu a ignoroval děvčata v saténových sukních se spodničkami, bílými podkolenkami a s růžovými mašlemi ve vlasech.

Hollis šel dál do parku a díval se po rokenrolové skupině. Každých pár set metrů narazil na další klan, scházející se na předem domluveném stanovišti. Byl tu zoku mladých kluků na skateboardech a další, který se specializoval na ježdění na trikových kolech. Jiný zoku se skládal z teenagerů, kteří si na rty a oči napatlali barvu černou jak saze, takže připomínali tlupu zešílevších zombií.

Z jižního konce parku zněla hlasitá hudba. Z černé dodávky s reproduktory na střeše vyhrávala pochodová vojenská hudba. Vůz střežila skupinka nacionalistů v temně zelených uniformách parašutistů. Urputně vypadající mladíci stáli v přehlídkovém pohovu s rukama za zády a sledovali, jak jejich vůdce – starší muž s vyholenou hlavou – ječí urážky a hrozí pěstí na osm mužů, kteří unisono tancují na melodii písně Rock Around the Clock.

Tanečníci byli oblečení jako Elvis v 50. letech – rokenrolový Elvis, Elvis buřičů a snílků. Každý z nich měl motorkářské boty, obepnuté černé džínsy a motorkářskou bundu se stříbrnými cvoky a řetězy. Ale nejpropracovanější

částí jejich kostýmu byly vlasy – napomádované a vyčesané nad čelem do pečlivě nakrouceného kohouta. Vůdce skupiny měl jen metr padesát, ale s vyčesanými vlasy a vycpanými rameny u bundy se zdál být vyšší.

Z dodávky nacionalistů spustila vojenská sborová píseň.

Elvisové kontrovali nahrávkou Blue Suede Shoes. Zdálo se, že žádné rozptýlení z okolního světa nemůže narušit jejich pojetí frajeřiny v duchu 50. let. Konečně to nacionalisté vzdali a odjeli se svou černou dodávkou pryč. Vítězní Elvisové triumfálně zatančili na melodii Shake, Rattle and Roll, čímž měli pro ten den odbyto. Hollis přistoupil k nejstaršímu z tanečníků a zeptal se, jestli nezná někoho jménem Hoši. Elvis něco odvětil japonsky a ukázal na vůdce skupiny – toho malého chlapíka s vycpanou bundou, který zrovna zandával svá cédéčka do sportovní tašky.

Hollis si pospíšil za ním. „Promiňte, pane. Jste Hoši Hirano?“

Chlapík se zastavil a odhodil vlasy z čela. „Jo, tak mi říkali, ale změnil jsem si jméno na Billy Hirano. Zní to stylovějc, nemyslíte?“

„Jsem přítel Akihida Kotaniho.“

„Ano. Můj sensei.“ Billy smutně potřásl hlavou. „Víte, že ho včera v noci zabili v hodinovém hotelu v Šibuje?

Viděl jsem to ve zprávách…“

Zmlkl a v jeho tváři se zračilo překvapení – ale ne strach.

Vytáhl maličký růžový hřebínek a přejel si po vlnce na šíji.

„Policie tvrdí, že ho zabil černej gaijin. Někdo jako vy.“

Hollis si sundal brýle, aby mu Billy viděl do obličeje.

„Přísahám vám, že jsem vašeho učitele nezabil. Říkal vám někdy o svém příteli jménem Vrabec? Jsem to, co byl on, jen jsem ze Spojených států.“

„Vy jste Harlekýn? Fakt jo? A kde máte meč, čeče?“

Hollis si rozepnul bundu a rychle mu ukázal pistoli za pasem. „Nosit meč na veřejnosti je složité. Mám modernější zbraň.“

„Buď jste Harlekýn, nebo jste cvok. Za to je dvacet let natvrdo, když vás s tím chytí policie.“ Billy se zhoupl na patách svých motorkářských bot. „A jak se teda jmenujete?“

„Hollis.“

„A co děláte v Japonsku? Tady nejsou žádní Poutníci.

Tabula je všechny vyvraždila.“

„Potřebuju jet na sever Japonska a najít Itako.“

„Itako? Myslíte jednu z těch bláznivých ženských, co mluví s mrtvýma?“

„Pomůžete mi, Billy? Potřebuju tlumočníka. Zaplatím za všechno. Všechny výdaje.“

„Výlet na sever zabere dva, tři dny.“ Billy o věci pár vteřin uvažoval a do očí mu zatím sklouzl pramen napomádovaných vlasů. „Nejspíš bych to zvládnul…“

Vytáhl hřebínek a opravil si účes. „Mluvit s mrtvýma, to by mohlo bejt vostrý.“

„Hledá mě policie.“

„Chápu. Jste moc cizí, moc –“

„Černý?“

„Přesně tak, čeče. To celej problém jen zhoršuje.“

Hollis počkal v parku a Billy zatím šel do lékárny přes ulici a vrátil se s berlí a papírovou taškou plnou dalších rekvizit. „Vemte si tohle,“ řekl a podal Hollisovi chirurgickou roušku. „V Japonsku to lidi nosí, když jsou nemocný, aby nešířili bacily. Ták. A teď si vemte sluneční brýle.“ Přikývl. „Bezva.“

„A co ta hůl?“

„Dejte si do boty kámen, ať začnete kulhat.“ Billy sáhl do tašky a vytáhl malou kyslíkovou láhev na plastovém popruhu. „Budu váš ošetřovatel – takže budu za váma nosit tohle a pomáhat vám při chůzi.“

„Máte dojem, že nám to projde?“

„V Japonsku věříme, že prohlížet si nemocný přináší neštěstí. Když budete vypadat na umření, všichni se budou dívat jinam.“

Šli rovnou na nádraží Šinjuku a koupili lístky na další rychlovlak, mířící na sever do Hačinohe. Billy přesně věděl, do které fronty si stoupnout a co říct pokladnímu. Zatímco Hollise vedl rozlehlým nádražím, vysvětloval, že se živí

navrhováním obalů pro japonské verze dévédéček s hollywoodskými filmy.

„Byl jste někdy ve Státech?“ zeptal se Hollis.

„Ani ne,“ odvětil Billy. „Ale to je v pohodě.“ Vypadalo to, že má raději svou idealizovanou představu Ameriky než

Ameriku skutečnou.

Nastoupili do vlaku minutu před odjezdem a našli svá sedadla. Zdálo se, že lidé procházející uličkou se pozastavují nad tím, že vedle nemocného černocha sedí japonský Elvis.

„Nemůžete se jinak učesat?“ ozval se Hollis.

„Co tím jako myslíte?“

„Já možná vypadám nemocně, ale všichni zírají na vás.“

„ Tohle háro je maximálně vostrý,“ odsekl Billy a vytáhl zrcátko, aby zkontroloval svého kohouta.

„Možná bylo – v roce padesát pět.“

„Napadli mě kvůli tomu háru na ulici. Můj brácha se mnou kvůli tomu háru nemluví. Tohle háro je vostrý, protože to říkám.“

Chvíli se šeptem dohadovali a Billy nakonec souhlasil, že si sundá koženou bundu a místo ní si vezme nylonovou větrovku. Nasadil si sluchátka a začal pokyvovat hlavou do rytmu své hudby. Hollis zatím sledoval krajinu. Vlak nechával město za sebou. Velké činžáky zmizely a kolem se míhaly proužky polí s vyrovnanými řádkami borovic na okrajích. V Tokiu se vrány pohybovaly jednotlivě, ale tady se shlukovaly do hejn. Posedávaly na drátech elektrického

vedení a obrovitých zelených klecích, které používali v Japonsku golfisté jako cvičné louky. Potloukaly se po ledě zamrzlých rýžových polí. Rychlovlak s rachotem svištěl kolem a ony vzlétaly k obloze jako špendlíkové hlavičky temnoty.

Byla už noc, když dojeli do Hačinohe – tranzitního města, roztaženého mezi dvěma kopci. Zdálo se, že jediné věci, které město drží pohromadě, jsou dráty elektrického vedení a telefonních linek, natažené z jedné strany ulice na druhou. Jakmile vyšli z nádraží, začalo sněžit. Sníh pokrýval šikmé střechy a balkonky chatrně vyhlížejících třípatrových domů. Vločky se Billymu zachytávaly ve vlasech, když

mířili k tradičnímu japonskému hostinci, aby se ubytovali.

Jeho majitel nechal právě vyměnit tatami. Když si na něj Hollis lehl, cítil, jak žlutozelený rákos voní. Připomínalo mu to čerstvě posečenou trávu, léto a chvíle, kdy byl šťastný.

Pomodlil se k Viki a podařilo se mu usnout.

Druhý den ráno Billy odešel z hostince. Za sebou nechával brázdy, které do sněhové břečky vyoraly jeho motorkářské boty. Vrátil se po snídani s tím, že člověk, který na nádraží uklízí sníh, ví o Itako všechno. Před pár lety se prý přestěhovala na sever do Mucu, pobřežního městečka na poloostrově, vyčnívajícím do úžiny Cugaru.

„A to je jak daleko?“

„Hodinu a půl lokálkou.“

„A žije tam pořád?“

„To nikdo neví, čeče. Ten člověk říkal, že Itako žije ‚v mrtvém místě‘.“ Billy obrátil oči v sloup. „Takže nejspíš víme, co máme hledat.“

Za hodinu už Hollis seděl ve vlaku se dvěma vagony, velkém asi jako městský autobus v New Yorku. Ocelová kola klapala a řinčela, jak vlak projížděl holou krajinou sopečného pohoří. Mlha. Bílý sníh na černých skalách. A pak vjel vlak do tunelu a pohroužil se do tmy. Když se vynořili, oceán byl sotva patnáct metrů od nich. Vagony se otřásly – jako by to byla zvířata, která jsou ráda, že mají tak nevlídnou cestu za sebou – a vlak vjel do nádraží hned vedle přístavu v Mucu.

Na nástupišti bylo zima a větrno. Billy si promnul ruce, aby si je zahřál, a odběhl hledat taxíka. Vrátil se za pět minut s ostýchavým mladíkem, který se zřejmě zrovna pokoušel nechat si narůst plnovous.

„Říká, že řídí jen na půlúvazek.“

„Tím myslí, že se ztratí.“

Billy se zasmál. „V Japonsku se všichni furt ztrácejí, ale ten řidič ví, kde hledat to ‚mrtvé místo‘. Nějaká společnost tam postavila továrnu na pesticidy. Když otrávili všechny stromy, co tam rostly, přesunuli výrobu do Číny.“

Všichni tři se nacpali do zablácené Toyoty a vydali se na cestu kolem řádky prodejen rychlého občerstvení. Na kraji města stála herna pačinko s velikým neonovým poutačem,

který zářil proti zatažené obloze. Mladý řidič odbočil na štěrkovou silnici. Vjeli do mrtvé zóny kolem bývalé fabriky na pesticidy. I když byla země pod sněhem, viděl Hollis, že jsou stromy skutečně mrtvé. Pár hnědých kmenů ještě stálo, jako by neměly dost sil už ani na to, aby spadly.

V oblasti byla hrstka domů a oni zastavovali u každého z nich, aby se Billy mohl vyptávat na Itako. „Japonsko je něco jako prapodivnej večírek, kde se všichni musejí chovat zdvořile,“ vysvětloval Hollisovi. „Lidi lžou a vymýšlejí si popis cesty, aby si zachovali tvář.“

Víc než hodinu se proplétali bludištěm venkovských silniček. Nakonec, když sjížděli z nízkého kopečka, dostala toyota smyk na ledové plotně a zabořila se do sněhové závěje. Vystoupili a Billy začal něco ječet na řidiče.

Asi deset metrů od nich stála obytná buňka s hliníkem pobitými stěnami. Hollis sledoval, jak z ní vyklouzla stařena v černé péřovce a červených holinkách a míří směrem k nim. Šla břečkou kolem pomalu a jistě, jako by ji mohl porazit jen blesk z čistého nebe. Bystrýma očima v pevné tváři studovala tři vetřelce, kteří zabloudili do jejího světa.

Když došla k autu, začala s rukama v bok pálit otázky.

Billy se jí snažil odpovídat s trochou rokenrolové drzosti, ale jeho sebevědomí se rychle vypařilo. Když byla stařena se svým výslechem hotová, otočila se a dala se po příjezdové cestě zpátky k domku. Billy stál uprostřed silnice a klopil oči na špičky svých motorkářských bot.

„Co má ta stará dáma za problém?“ zeptal se ho Hollis.

„Jsme na jejím pozemku?“

„To je Itako. Říká, že na vás čeká.“

„Jo. To určitě.“

„Možná je to povídačka a možná je to pravda. Já vím jen to, že za ní máme jít dovnitř.“

„A pak se stane co?“

„To, co celou dobu chcete. Bude mluvit s mrtvými.“

Vešli do předsíňky domu, zuli se a odložili bundy. Itako zmizela. Otevřenými dveřmi bylo vidět do obýváku, v němž

seděl starý pán na evropsky vypadajícím gauči a sledoval v televizi karaoke show. Pootočil hlavu jejich směrem – bez náznaku překvapení nebo zvědavosti – a ukázal nalevo.

Vydali se na konec předsíně, Billy vstoupil jako první.

Odsunul stranou dveře ze silného papíru a vešel do místnosti. Okno zdobily krajkové záclony a na podložce tatami bylo pár polštářů, ale jediný opravdový nábytek v místnosti představoval dlouhý stůl, který sloužil jako oltář.

Pokrývaly ho sošky koček. Některé z těch menších byly vyřezané ze dřeva nebo jadeitu, ale většinou šlo o keramické suvenýry s namalovanými vousky. Všechny kočky zíraly na mísu, v níž byly tři seschlé pomeranče, a koktejlovou skleničku plnou naleštěných kamínků.

Hollis se usadil na jeden z polštářů na podlaze a přemýšlel, co má dělat. Cestoval tisíce kilometrů, aby tohle

místo našel. Zůstali za ním tři mrtví muži, hledá ho Tabula, a on sedí v domě bláznivé stařenky, která sbírá keramické kočky.

Itako se vrátila do pokoje, oblečená do krátkého bílého bavlněného kabátku potištěného japonskými znaky. Natáhla ruku, řekla něco japonsky a Billy Hirano jí dal pět tisíc jenů.

Itako přepočítala peníze jako farmář, který zrovna prodal prase, a pak zastrčila bankovky pod jednu z kočičích sošek a začala rozsvěcet svíčky a zapalovat vonné tyčinky.

Když se svíčky rozhořely, stařena si klekla a otevřela skříňku z leštěného dřeva. Vytáhla dlouhý náhrdelník a opatrně si ho zavěsila kolem šíje. Náhrdelník byl z tmavé surové kůže, na které byly našité zašlé mince s otvorem uprostřed, zažloutlé medvědí drápy a několik zkroucených kousků dřeva. Pár vteřin na Hollise zírala, než řekla něco japonsky.

Billy to přeložil: „Chce vědět, proč jste tady.“

„Tohle je šílenství. Nemůžu uvěřit, že se s tou ženskou Vrabec doopravdy bavil. Pojďme odsud krucinál vypadnout.“

„Nerozzlobte ji, Hollisi. Itako je velmi mocná osoba.“

„Co vidím, tak je to stařenka s hromadou kočičích suvenyrů.

„Udělejte, co říká,“ řekl Billy naléhavě. „Povězte jí, co chcete.“

Hollis se otočil k Itako a anglicky řekl: „Jedna má přítelkyně je mrtvá. Chtěl bych s ní mluvit.“

Billy jeho žádost přeložil. Itako nevzrušeně přikývla, jako by se jí někdo z nich právě zeptal na cestu zpátky na nádraží. Sáhla do krabice, vytáhla dlouhou šňůru s kamennými korálky připomínající růženec, a sevřela korálky v obou pěstech. Zavřela oči, začala korálky třít o sebe a prozpěvovat buddhistickou sútru.

Hollisovi se zdálo, že ho kočky na oltáři pozorují se škodolibým úsměvem. Itako vypadala staře a unaveně a podle všeho několikrát během dlouhé modlitby ztratila nit.

Zničehonic přestala prozpěvovat a brada jí padla na prsa. O

pár vteřin později sebou její hlava trhla vzhůru a celé její tělo ztuhlo, a pak jím projela křeč. Růženec upustila na rohož. Zhluboka se nadechla, a když znovu vydechla, začaly z jejích ochablých úst vycházet zvuky.

Nejdřív to nebylo nic než nesmyslné slabiky a pak změť japonských a anglických slov. Působilo to, jako by někdo otáčel knoflíkem u rádia a přelaďoval mezi různými stanicemi. Další slova. Sem tam zkomolená věta.

„Hollisi.“

Byl to její hlas. Byl to Vikin hlas. Hollis nemohl uvěřit tomu, co slyší.

„Hollisi?“

„Ty – strašně mi chybíš, Viki. A možná jenom slyším tvůj hlas ve své hlavě. Tohle nemůže být pravda.“

Dlouhá odmlka. Tělo věštkyně se zachvělo a její oči se obrátily v sloup.

„Poprvé jsme se milovali na té půdě v Chinatownu. Maja s Gabrielem někam odešli a my jsme byli konečně sami.

Dotáhl jsi matrace na podlahu. Pak jsme spolu dlouho leželi.

V pokoji byla taková zima, že z našich těl stoupala pára a rozplývala se ve vzduchu.“

Hollis měl pocit, že puká a musí se rozpadnout na kusy.

„Kde jsi?“ zeptal se.

„Jsem pryč. Ale jsem tady.“

„Přijdu si tak ztracenej, Viki. Tak příšerně ztracenej.

Nevím, kam jít dál.“

„Jsi na správné cestě – jen ji pořád ještě nevidíš. Když si vzpomeneš, kdo jsi, pochopíš, co máš dělat.“

„Nedokážu odpustit těm, co tě zabili.“

„Řeknu ti tohle, lásko moje… věř tomu, lásko moje…

Světlo v nás nás přežije.“

Itako naposledy vydechla a zhroutila se na podlahu, jako by její tělo opustila všechna životní síla.

17

Michael Corrigan si vzal sklenku se šampaňským ze stříbrného podnosu, který držela mladá hosteska, a jal se proplétat davem, který se shromáždil v univerzitních arkádách. Na výroční schůzi Bratří obvykle dorazili členové z celého světa a všichni si chtěli promluvit s mladým Američanem, který se právě stal novým výkonným ředitelem. Než se dostal na druhý konec místnosti, stačil se Michael setkat s panem Choiem, delegátem ze Singapuru, který ho představil panu Iyerovi z Indie.

Nikdo z těch lidí by nemohl být pokládán za jeho přítele – dokonce ani za spojence ne. Michael věděl, že se pohybuje na nebezpečné půdě. Před rokem byl vězněm Bratří, ležícím na chirurgickém stole s elektrodami připojenými k mozku.

Teď nadaci Zelená země vedl a mnoho delegátů se zdálo zaraženo náhlou změnou jeho role.

Pan Westley a ostatní polobohové mu řekli, co dělat, až

se vrátí do svého vlastního světa. On ale neměl v úmyslu jejich plány odhalit. Místo toho, aby popisoval mokrotraktory a popravy na obrazovce jasnovidky, informoval Bratří, že prozkoumal neobydlenou, kamenitou

krajinu a že slyšel, jak mu do ucha šeptají něžné, andělsky znějící hlasy. Poprosil ty hlasy o technologické vědomosti a ony mu popsaly design paměťového čipu, který dokáže uchovat obrovité množství dat.

Zařídil, aby doktor Dawson poslal správní radě nadšený popis technologie, se kterou se vrátil. Mnoho vlád a společností bylo zahlceno množstvím důvěrných informací, které Mašinerie získávala. Teď budou mít paměť, v níž bude možné skladovat každý detail, týkající se miliard lidí. Každá zaznamenatelná aktivita z jejich osobního života mohla téměř okamžitě být nahrána, vyhodnocena a uvedena do souvislostí.

Ačkoli Michaelův popis Pátého světa připomínal rozmazanou fotografii, jeho žádost o předání moci byla jasná a otevřená. Pokud chtějí Bratří získat další informace, musí paní Brewsterová rezignovat, aby mohl vedení výzkumného programu převzít Michael. Samozřejmě se nadále nechá vést kolektivní vůlí Bratří, ale změna vedení učiní z nadace výkonnější a pohotovější organizaci.

Paní Brewsterová strávila týden organizací opozice vůči jeho plánu, ale vedení společnosti, sedící ve správní radě, lákala představa moci, kterou s sebou přinese nová technologie. Do dvanácti hodin po jeho vítězství vydala nadace Zelená země tiskovou zprávu, která Michaela katapultovala do role úspěšného obchodníka s nemovitostmi a mezinárodního dobrodince.

Tohle zasedání v Londýně bylo dalším krokem v jeho plánu. Výroční schůze Bratří se obvykle konávaly na Temném ostrově, nebo ve Wellspring Manor v jižní Anglii, ale Michael se nechtěl přibližovat žádnému z těch míst, kde paní Brewsterová dosud ovládala bezpečnostní týmy.

Vzhledem k faktu, že tomu bylo právě dvě stě let, co Jeremy Bentham vynalezl Panoptikon, přišel Michael s novým návrhem. Kdyby byla schůze přesunuta do Londýna, mohli by večírek na uvítanou pořádat v Jižních arkádách University College, kde je ve skleněné vitríně vystaveno filozofovo tělo. Správní rada Bratří byla nápadem tak nadšená, že i paní Brewsterová byla nucena se zdvořile usmát a podpořit návrh, který tak byl schválen jednohlasně.

Poté, co nadace poskytla univerzitnímu provoznímu fondu štědrou finanční podporu, jim tamní správní rada umožnila, aby večírek v arkádách proběhl. Michael se sám nabídl, že pronese úvodní proslov a kontaktoval nejmocnější členy správní rady nadace s cílem zjistit, co doporučují.

„Myslím, že bychom měli učinit zásadní prohlášení,“ říkal a všichni s ním souhlasili.

Michael dopil skleničku šampaňského, zatímco poslouchal, jak další skupinka delegátů žvaní o svých obavách a přáních. Nakonec jim potřásl rukama a odvrátil se. Za pár minut měl na řadu přijít jeho proslov a on chtěl načerpat trochu inspirace od mrtvého chlapíka na konci

chodby. Razil si cestu davem a přitom kynul na pozdrav různým členům správní rady, až ho nakonec zastavila paní Brewsterová. Ačkoli ji odstranil z její veřejné role předsedkyně nadace Zelená země, pořád byla hlavou Bratří.

Na tuhle společenskou akci si na sebe vzala šaty v barvě královské modři a šperky z perel, ale její tvář vypadala jako unavená maska.

„Je zjevné, že mě nikdo neinformoval o všech provedených opatřeních. “ Hlas měl úsečný, pedantský tón vzdělané Angličanky, která právě našla na trávníku před domem něco shnilého.

„Máme nějaký problém?“ zeptal se Michael.

„Ty židle.“ Mávla směrem k řadám sedadel na jednom konci dlouhé chodby. „Jsou opravdu potřeba pro krátký uvítací proslov?“

„Ten projev by mohl být o něco delší, než jsme původně dohodli. Mám za to, že naše organizace stojí na klíčové křižovatce své historie. Potřebujeme novou strategii do budoucna.“

„A jaká strategie by to měla být?“

„Jsem si jist, že ji podpoříte,“ odvětil zlehka Michael, načež nechal paní Brewsterovou stát samotnou uprostřed místnosti.

Jak se blížil k jižnímu konci chodby, zkontroloval, že má svůj projev stále v kapse obleku. Vitrína ze skla a dřeva, v níž bylo umístěno tělo Jeremyho Benthama, byla na začátku

večírku obklopena delegáty, ale teď zíral mrtvý filozof do prázdna.

Bentham byl toho názoru, že by ostatky slavných mužů

nikdy neměly být spáleny nebo ukryty do hrobek. Místo toho by se jejich těla měla stát něčím, čemu říkal „auto-ikona“, a tak inspirovat následující generace. Benthamova kostra, oblečená v jeho původním obleku, seděla na židli s vycházkovou holí opřenou u nohy. Široká krempa klobouku částečně zakrývala voskový model jeho obličeje.

Michael při pohledu na figuru ve vitríně necítil žádnou nábožnou úctu. Imponovalo mu nicméně, že Bentham – dokonce i po smrti – vyžaduje pro svou osobu uznání.

University College nedávno zrušila místo hlídače, který na vitrínu dohlížel. Místo něho byla na zdi přidělaná bezpečnostní kamera. Tvůrce Panoptikonu byl teď uvnitř Sítě.

„Promiňte…“

Michael se otočil na patě a zjistil, že ho pozoruje Nathan Boone. V tmavomodrém obleku vypadal šéf bezpečnosti nadace Zelená země solidně, asi jako majitel pohřebního ústavu.

„Potřebujete něco, pane Boone?“

„V programu stojí, že máte pronést úvodní proslov. V

minulosti bylo personálu dovoleno pohybovat se na akci s nápoji a občerstvením po celou dobu večírku. Ale z vašeho e-mailu vyplývá, že chcete, aby personál oblast opustil.“

„Ano. Ta řeč je určena jen Bratřím. Nikomu dalšímu.“

Boone zvedl svou vysílačku a šeptem řekl: „Proslov výkonného ředitele začíná za několik minut. Odkliďte prosím personál z oblasti a zajistěte východ.“

Dva muži z Booneova týmu se vyloupli z okraje davu a tiše promluvili s hosteskami. Ty se s podnosy v rukou vydaly směrem k východu. Ale Boone se nepohnul. Zíral na Poutníka před sebou tak upřeně, jako by mu Michaelova kravata mohla poskytnout vodítko k tomu, co bude následovat.

„Ještě něco, pane Boone?“

„Naši londýnští kolegové mě informovali, že jste vytvořil nový zaměstnanecký tým.“

„Přesně tak. Dal jsem mu název Skupina pro zvláštní operace.“

„A využíváte moje muže.“

Michael se soustředil na Booneův obličej. Šéf bezpečnosti se snažil ovládat své emoce, ale prozrazovaly ho oči a koutky úst. Stejně jako paní Brewsterová věděl, že mu moc zlehka prokluzuje mezi prsty, a zdálo se, že chápe, co to může znamenat.

„Ano. Prošel jsem databázi a najal několik mužů, které jste používal při předchozích operacích. Chtěl jsem, aby se věci daly do pohybu, a vy jste byl zaneprázdněn ostatními povinnostmi.“

„Ráčil byste mi prosím vysvětlit, co by ty ‚zvláštní operace‘ měly být?“

„Já mám plán, Nathane, ale nejsem ještě připraven vám poskytnout všechny podrobnosti. Po svém proslovu požádám správní radu o plnou moc. Je zjevné, že se Bratří dosud soustředili na místní nebo regionální cíle. Je načase věnovat se agresivnější celosvětové strategii.“

Booneovi se roztřásly prsty, jako by chtěl Michaela zaškrtit. „I předtím jsme byli poměrně agresivní.“

„Byl jste vynikajícím zaměstnancem, Nathane. Všichni si vážíme vaší loajality a tvrdé práce. Ukázal jste nám pravou cestu. Já nás po ní jen dovádím o pár krůčků dál.“

„Kdy mi budete moci dát více informací?“

„Budete první, kdo se to dozví.“ Michael se natáhl a poplácal stárnoucího muže po rameni. „Jsem si jist, že s vaší pomocí uspějeme.“

Nechal Boonea stát před Benthamovým tělem a zvolna přešel na druhý konec chodby. Delegáti posedávali na skládacích židlích nebo postávali poblíž oken, která vedla do rajské zahrady uvnitř arkád. Michael přešel za pódium, vytáhl připravenou řeč z kapsy a zadíval se na dav před sebou.

Když si prohlížel tváře delegátů, všiml si, že je možné je rozdělit do tří kategorií. Někteří z Bratří ho sledovali s neskrývanou nedůvěrou, jiní byli jen zvědaví na svého nového vůdce. Malá skupinka, sedící kolem paní

Brewsterové, byla nezakrytě nepřátelská, zabodávala se do něj pohledem a šeptem si vyměňovala poznámky.

Poslední hosteska zmizela za dveřmi, následovaná dvěma pracovníky ostrahy. Nathan Boone, stojící za zády delegátů usazených na židlích, přikývl. Všechno bylo připraveno. Mluv.

18

„Každý v téhle místnosti, jak se zdá, ví, z jakého prostředí pocházím a jaký zvláštní dar mám. Zesnulý Kennard Nash, muž s velkým rozhledem a moudrostí, byl prvním z Bratří, který si uvědomil, že by člověk jako já mohl vaší věci prospět. Vždycky mu budu vděčný za důvěru, kterou mi prokázal. Podporovalo ho v tom množství lidí – především paní Brewsterová. Její horlivost a tvrdá práce, kterou odvedla, zůstávají inspirací pro nás všechny.“

Několik delegátů paní Brewsterové tleskalo. Pokynula jim, jako by říkala: Prosím vás, to není nutné. Pak se obrátila k Michaelovi s výrazem špatně skrývané zuřivosti.

„Zprvu měl generál Nash pochybnosti o mé loajalitě, a i já jsem měl své otazníky, co se týče této organizace. Ale prošel jsem dokonalou proměnou. Dnes obdivuji Bratří a jejich vizi stabilní, spořádané společnosti. To, co zde v příštích několika dnech rozhodneme, určí budoucnost našeho těžce zkoušeného světa. Ačkoli nebyl Panoptikon za života Jeremyho Benthama nikdy vybudován, naše generace má možnost proměnit jeho sen ve skutečnost.

Před nedávnem jsem přešel do jiného světa a vrátil se zpátky k vám s prvním z mnoha technologických zázraků, které nám konečně umožní dosáhnout našich cílů. Ale co je mnohem důležitější – setkal jsem se s moudrými velikány ducha, kteří mi ukázali, že takzvaná výhoda jménem svoboda je ve skutečnosti jen nebezpečnou iluzí a že v pevné, ale spravedlivé kontrole života společnosti spočívá naše spása.

Jinými slovy, Bratří mají pravdu, a vždycky pravdu měli.

Poté, co jsem poznal tuto úžasnou skutečnost, mi už zbývalo jen jediné: vrátit se zpět a pomáhat vám, jak jen to bude v mých silách. Ale než se vydáme po společné cestě, musíme porozumět situaci, v níž se nyní nacházíme, i směru, kterým se v budoucnosti budeme ubírat. V některých ohledech lze říci, že jsme nikdy nebyli tak silní jako nyní. Téměř každá elektronická transakce či komunikace může být sledována a připsána konkrétnímu jedinci. Tato informace může být uložena v centralizované databázi a uchována navěky.

Dokážeme vytvořit ‚stínový obraz‘ kteréhokoli člověka a sledovat každodenně jeho chování.

Ano, je tu pár bláznů, bušících do klávesnic někde na internetu, ale mainstreamová média ovládá malá skupinka lidí. Tito tvůrci názorů jsou našimi spojenci, a dokud jim budeme poskytovat dobré příběhy – s padouchy a hrdiny, hrozbami a jejich řešením –, dokážeme ty osamělé hlasy ulice umlčet.

Průzkumy veřejného mínění ukazují, že spořádaným občanům nevadí, když je úřady sledují. Všechno, co chtějí, je slušná práce a možnost, jak si trochu užít – pohodlný, spořádaný život. Zapomeňte na radikály a okrajová hnutí.

Není pochyb o tom, že veřejnost je na naší straně. Toto je vlastně okamžik, kdy se my, Bratří, můžeme zastavit a zeptat se sami sebe: Jak prospěje nový systém nám a našim životům?“

Michael se odmlčel, aby si mohl prohlédnout dav, usazený před ním. Většina Bratří vypadala jeho otázkou zaskočená, ale pár z nich zlehka přikývlo, jako by říkali: Ano. Má pravdu. Co z toho mám já?

„Panoptikon vytvoří stabilní společnost, kde bude jednodušší manipulovat lidským chováním a umlčet opozici.

Ale co z nového systému vytěžíme my? Historie nás učí, že tvrdá diktatura vytváří nespokojenou a rebelantskou spodinu společnosti. Lepším cílem je spojit kontrolu – s prosperitou.

Nedostatek Benthamova vězení spočívá v tom, že jeho vězni nepracují. Jeho zastaralé vězení zcela ignoruje ekonomiku.

Je načase stvořit Nový Panoptikon. Představte si obrovitou kancelář – nekonečnou místnost – plnou milionů

oddělených kójí. V mém systému patří každá elektronická kóje jednomu občanovi v průmyslovém světě. A copak naši občané v té kóji dělají? Vyrábějí zboží nebo poskytují služby. Jsou to produktivní občané, kteří pracují podle rozvrhu a nestěžují si.

Jakmile si uvědomíme, že naším skutečným cílem je vlastně družstevní spolupráce, vyjasní se celá řada otázek.

Nezáleží na tom, jestli mluvíme o doktorech, účetních, studentech, kuchařích v rychlých občerstveních nebo dělnících v ocelářském průmyslu. Všichni budou umístěni ve svých neviditelných kójích, sledováni bezpečnostními kamerami a kontrolováni programy sociální kontroly.

Zajímá nás, jak si naši pracující své kóje vyzdobí? Je pro nás důležité, jestli svůj volný čas tráví sledováním televize nebo rytím zahrádky před domem? Samozřejmě, že ne.

Nezáleží na tom, do jakého kostela chodí, dokud víra nepromění jejich životy. Mohou volit a lepit si na nárazníky aut politické samolepky, protože jejich oblíbený politik stejně nic nezmění. Když se objeví hospodářská krize, nařídíme vládám natisknout další peníze a učinit pár povrchních reforem, ale základní struktura zůstane stejná.

Nový Panoptikon nám umožní kontrolovat chování lidí jak v jejich roli pracujících, tak v roli spotřebitelů. Náš občan v kóji je ve své podstatě bezmocný, ale pořád může vyjadřovat svou individualitu v nákupním centru. Svoboda volby se stane svobodou zvolit si, co chci koupit. A náš nový systém nám dá mocné nástroje k tomu chování spotřebitelů ovlivňovat. Když náš občan půjde po ulici, budou billboardy rozpoznávat jeho obličej. Nakonec bude centralizovaný počítačový systém znát všechny jeho předchozí koupě a zajistí, že mu nikdy nebude nabídnut

produkt, který by zpochybnil jeho vnímání světa. Bude to jako poslouchat rádiovou stanici, která neustále hraje příjemně povědomou hudbu.

A to je jádrem mého návrhu – ne vězení plné mrzutých, nevýkonných vězňů, ale propojená struktura, která vytváří poslušné dělníky a vychované spotřebitele. Tento celosvětový systém zajistí větší příjmy i komfort vám a vašim rodinám. Dosáhneme stability starého Panoptikonu – s lidskou tváří.“

Většina Bratří se usmívala a přikyvovala. Paní Brewsterová jen pohledy na různé strany sledovala, jak se její vliv rozplývá.

„Můj plán se může stát realitou, pokud nebudeme plýtvat našimi zdroji na omezené strategie. Místo toho, abychom čekali, až se lidé k našemu systému sami připojí, musíme vytvořit celosvětovou posloupnost hrozeb a mimořádných událostí, které přimějí občany k tomu, aby se svobody vzdali dobrovolně. Proč by to dělali? Na to je snadné odpovědět.

Protože jsme z nich nadělali děti, které se bojí tmy. Budou zoufale toužit, abychom jim pomohli, vyděšení možností života mimo svou kóji, protože tam venku jsou dravé šelmy a nebezpečí.

Můžeme těchto cílů dosáhnout během několika let, pokud budeme dostatečně nekompromisní a využijeme každou metodu, kterou máme k dispozici. Potřebujeme sílu, ne diplomacii. Potřebujeme vůdcovství, ne výbory.

Potřebujeme povstat a říci: ‚žádná polovičatá opatření.

žádné kompromisy. Uděláme všechno, čeho je třeba k tomu, abychom vytvořili lepší svět.‘

Stojím před vámi jako věrný služebník, připravený uposlechnout vašich příkazů a uvést v život vaši vizi. Tohle není sen, který by se mohl splnit. To, co jsem popsal, je nevyhnutelná

skutečnost…

pokud

jste

připraveni

podniknout další krok. Všechno, co je zapotřebí, je vaše podpora a váš souhlas. Děkuji.“

Michael sklonil hlavu v náznaku úklony, složil svou řeč a zastrčil ji do kapsy. V místnosti panovalo naprosté ticho.

Dával pozor, aby se nepodíval do publika.

Někdo začal tleskat – pomalu, zvolna – a ostatní se přidali. Zvuk sílil, jak se odrážel ode zdí arkád. Když na okamžik vzhlédl, viděl, že na něj paní Brewsterová upírá oči. Ruce měla v pěst a místo rtů jen tenkou červenou linku.

Ta umře jako první, rozhodl se Michael. Musím si začít vést seznam.

19

Maja, oblečená v papírové nemocniční košili, seděla na kraji vyšetřovacího lehátka na pohotovosti ve východním Londýně. Ve stojánku na zdi u umyvadla byla nacpaná sbírka ohmataných časopisů, ale Maja neměla nejmenší chuť číst si o „tajemstvích, která vám muži neřeknou“ nebo dietě „Za týden do bikin“.

Když se Maja s ostatními vrátila do Londýna, pořád cítila v ráně, kterou utržila v Prvním světě, bolest a pálení.

Lékaři na pohotovosti jí ránu vyčistili, zkontrolovali stehy, kterými ránu zašil doktor v Káhiře, a dali jí recept na antibiotika a prášky proti bolesti. Posledních dvanáct dní strávila rekonvalescencí

v

Tyburnském

klášteře.

Benediktinky ji krmily jídlem bez chuti a šeptem jí radily, ať odpočívá. Dobrá tedy, tak si odpočinula, co se do ní vešlo – a všechno zůstalo při starém. Rána pořád krvácela a ve snech pořád vídala obrazy Pekla.

Bylo kolem druhé odpolední a zvuky rušné ambulance se nesly skrze zeď. Dveře se otevíraly a s bouchnutím zavíraly.

Kdosi tlačil skřípající vozík chodbou a dvě sestry si vyměňovaly klepy o někom jménem Ronnie.

Maja ignorovala ruch v pozadí a soustředila se na dětský hlas, ječící ve vedlejší místnosti. Dítěti zjevně někdo svévolně ubližoval. Její šaty a pouzdro s mečem visely na věšáku u dveří. Nože byly v příruční kabele. Měla by se obléct, vrazit do místnosti vedle a zabít toho, kdo to děcko mučí.

Jedna část její mysli věděla, že to jsou bláznivé nápady.

Tohle je pohotovost. Doktoři tu lidem pomáhají. Ale nějaké temné hnutí mysli ji přinutilo sklouznout ze stolu a jít si pro zbraně. Sotva se natáhla po pouzdru s mečem, jekot přestal a Maja slyšela, jak dítěti maminka říká něco o kornoutu plném zmrzliny.

Na chodbě se ozvaly kroky. Dveře se rozlétly a do místnosti vešla doktorka Amita Kamaniová. Mladá lékařka si od Majiny poslední návštěvy nechala trochu přistřihnout vlasy a pod bílým laboratorním pláštěm měla růžové tričko s nápisem DĚTI JSOU NAŠE BUDOUCNOST.

„Dobré odpoledne, slečno Strandová. Tak jak je na tom ta bodná rána? Zahojilo se to?“

„Podívejte se sama.“

Doktorka Kamaniová si natáhla pár latexových rukavic, posadila se na stoličku k lehátku a začala rozmotávat obvazy na Majině noze. Jeptiška v Tyburnském klášteře Maje ránu čerstvě převázala asi před dvěma hodinami, ale za tu dobu už obvaz prosákl krví. Když doktorka Kamaniová odstranila gázu, bylo vidět, že stehy drží, ale rána se nezatáhla.

„Tohle není normální reakce. Měla jste přijít dřív.“

Doktorka Kamaniová zahodila obvazy do koše. Otevřela skříňku, vzala si dezinfekci a chirurgickou gázu a začala ránu čistit. „Bolí to?“

„Ano.“

„Dokážete tu bolest popsat?“

„Pálivá.“

Doktorka Kamaniová podala Maje teploměr na jedno použití a změřila jí pulz a tlak. „Brala jste ta antibiotika, co jsem vám předepsala?“

Maju otravovalo, že s ní lékařka zachází jako s dítětem.

„To dá rozum, že jsem brala léky,“ odsekla. „Nejsem pitomá.“

„Jen se vám snažím pomoct, slečno Strandová.“

Doktorka zkontrolovala teploměr. „Vaše teplota i pulz jsou normální.“

„Tak mě znovu zašijte a dejte mi další prášky.“

„Se stehy nic v nepořádku není. Dám vám recept na silnější antibiotikum, ale to by nemuselo pomoct. Jestli si správně vzpomínám, říkala jste, že jste měla dopravní nehodu během dovolené v Egyptě.“

„Přesně tak.“

Doktorka Kamaniová vzala kus čisté gázy a chirurgickou náplast. Nastříkala na ránu trochu žluté tekutiny a začala ji znovu převazovat. „Přišla jste během svého pobytu v Egyptě do kontaktu s nějakým nemocným zvířetem nebo toxickou látkou?“

„Ne.“

„Užívala jste drogy?“

Maje se chtělo zařvat doktorce odpověď zblízka do obličeje, ale zůstala zticha. Občan ti nikdy nemůže porozumět. Otec jí tohle řekl snad tisíckrát, a nikdy to nebyla taková pravda jako teď. Co jen měla říct téhle osobě v bílém plášti? Cesta mě zavedla do města obklopeného temnou řekou. Vlci mě chtěli zabít, ale já sekala a bodala a zvítězila jsem.

„Jen mě dejte do pořádku, ať se ta rána hojí,“ řekla nakonec. „Zaplatím vám dvojnásobek toho, co minule – v hotovosti.“

Doktorka Kamaniová si stáhla rukavice a začala něco psát do svých záznamů. „Dobrá. Nebudu se už na nic ptát.

Ale než dnes odejdete, uděláme pár testů.“

„Budou výsledky těch testů uchovávány v počítači s připojením k internetu?“

„Samozřejmě.“

„To nedovolím.“

Doktorka Kamaniová vypadala zaskočeně, ale její hlas zněl klidně a uvážlivě. „Jestli si to přejete, připíšu sem poznámku pro personál laboratoře. Nechají mi výsledky testů v poště a já si pohlídám, aby se nedostaly do databáze.

Ale jestli to udělám – protože tím poruším pravidla –, musíte mi slíbit, že se vrátíte.“

„Slibuju.“

Doktorka Kamaniová už otevírala dveře, pak se zarazila a zase je zavřela. „Sice jste mi řekla, že jste měla autonehodu, ale já nevěřím, že to je pravda. Ta rána vypadá, jako by vás někdo bodl nožem, a vaše chování naznačuje, že jste byla dlouhodobě vystavena traumatizujícím podnětům.

Možná, že vás někdo znásilnil nebo fyzicky týral. Důrazně bych vám doporučila nějakou formu psychoterapie společně s dozorem praktického lékaře.“

„Takhle to my neděláme.“

„A kdo je my?“

„Moje rodina.“

V doktorčině tváři se zračil soucit a starost o pacientku.

Maja věděla, že jejího otce by reakce doktorky Kamaniové urazila. Naznačovala slabost a Harlekýni slabí nebyli. Matka Požehnaná by vyskočila a vrazila by lékařce facku.

„Vás něco bolí, slečno Strandová…“

„Co bude teď?“ skočila jí do řeči Maja.

Doktorka Kamaniová otevřela dveře a vyšla na chodbu.

„Zůstaňte na vyšetřovně. Sestra vám přijde odebrat vzorky krve a moči.“

Když byly odběry hotové, odešla z kliniky a dala se zkratkou kolem Spitalfieldske tržnice ke stanici metra na Liverpool Street. Dnes byl východní Londýn plný věžáků a módních restaurací, ale stovky let stávaly na tomto místě jen tmavé, přeplněné slumy – domov nových přistěhovalců a lidí, živořících na okraji společnosti. Tady se její otec setkal se svým prvním Poutníkem, židovským mystikem jménem David Rodinsky, který žil na půdě synagogy na Princelet Street. Maja se s Rodinským setkala, když byla ještě malá holčička. Byl to podivný, shrbený mužík, který uměl přes dvacet jazyků. O pár let později tenhle caddik zmizel ze zamčeného pokoje a už ho nikdy nikdo nespatřil. „Chráníme Poutníky, ale ne vždycky je chápeme,“ řekl jí tehdy otec.

„Jediné, co musíš pochopit, je tvůj závazek.“

Možná byl tenhle vztah jasný jejímu otci, ale jí samotné se závazek mátl různými emocemi. Správně měla být chladná a racionální, bez citových vazeb ke komukoli.

Většinu času dokázala hrát tuhle roli, ale chvílemi si přála, aby byla zpátky v letadle do Anglie. Gabriel ji zabalil do deky a celý dlouhý let ji objímal, jako by byla nemocné dítě.

Mluvili spolu o Prvním světě, opatrně, aby se chránili před bolestí ze zážitků, které si s sebou přinesli.

Maja našla Lipku, jak sedí před arabským rychlým občerstvením v Camden Town a hlídá schodiště, vedoucí do skladiště v horním podlaží. O zeď za sebou měl opřenou tašku na tenisové rakety, ale nevypadal na člověka, který tráví svůj čas v zábavách a radovánkách. Se širokými rameny a přeraženým nosem vypadal jako zestárlý fotbalista – takový, který kdysi proslul tvrdou hrou a penaltami.

„Co ti řekl doktor?“

„Rána se hojí, ale bude to ještě trvat. Kde je Gabriel?“

„Poutník je nahoře, má schůzku se skupinou Svobodných běžců. Snaží se nalézt bezpečný způsob, jak vytvořit komunikační síť.“

„To je dost ctižádostivý plán.“

„Je jasné, že plán má, ale ještě ho nikomu nevyložil.

Chce, aby se za pár týdnů konalo setkání Odboje.“

Maja si přitáhla židli a posadila se po boku francouzského Harlekýna. Když prudčeji pohnula nohou, projela jí vlna bolesti. Neukazuj slabost, nařídila si. Zraněný bojovník není k ničemu.

„Chránil jste Gabriela dlouho. Teď jsem zdravá a můžu závazek převzít.“

„To bych byl moc rád,“ řekl Lipka. „Musím vyřešit nějaké problémy v Paříži. Zřejmě mi v bytě netěsní potrubí.

A nemůžu tam pustit nikoho cizího, aby to opravil.“

„Mohla bych na pár dní převzít kontrolu.“

„Jestli si vzpomínáte, byl tu problém s vaší objectivité.

Jak vám řekla Matka Požehnaná, Harlekýni nemohou mít citový vztah k lidem, které chrání.“

„Když jsme se vraceli do Londýna, byla jsem nemocná.

Teď je mi lépe. S Gabrielem jsem posledních šest dní vůbec nemluvila.“

„Ano. To jsem si všiml. Konečně jste se začala chovat, jak se patří.“ Lipka se zadíval na kanál a došel k rozhodnutí.

Vzal tašku na tenisové rakety a podal ji Maje. „Tady máte zbraň. Kovový rám drží brokovnici s upilovanou hlavní a šestiranným nábojníkem. Vložte svou střílející ruku do toho otvoru.“

Maja uviděla otvor na jedné straně tašky. Když dala ruku dovnitř, nahmatala spoušť brokovnice.

„Je zajištěná. Cítíte to?“

Vycvakla a zacvakla zajištění. „Mám to.“

„C’est bien. Dnes večer odjedu do Paříže a vrátím se v úterý. Když se vyskytne problém, víte, jak mě kontaktovat.“

Poprvé za dlouhou dobu, co se znali, uznal Lipka za vhodné potřást jí rukou. „Vítejte zpět, Majo. Jsem rád, že jste se uzdravila.“

Když Lipka odešel, stála Maja venku na stráži asi deset minut. Jakmile si byla jistá, že je francouzský Harlekýn pryč, vzala maskovanou brokovnici a šla nahoru. V okolí nebylo žádné bezprostřední nebezpečí, ale přesto byla napjatá a ostře vnímala každý zvuk kolem.

V malé místnůstce právě končila schůzka a Svobodní běžci se zvedali a čekali, až budou moci potřást Poutníkovi rukou na rozloučenou. Gabriel každého vzal za rameno nebo mu potřásl rukou a přitom se mu podíval do očí. Maja viděla, že ty mladé lidi Poutníkův zájem těší. Gabriel se usmál, když ji zahlédl ve dveřích, ale dokud Tirák a jeho přátelé neodešli, nic neříkal.

„Kde je Lipka?“

„Převzala jsem službu. Jel na pár dní do Paříže.“

„Bezva. Jednou mi říkal, že se mu stýská po francouzštině v ulicích.“

Gabriel vytáhl z kapsy mobil na jedno použití a zavolal Winstonu Abosovi. Zatímco s ním mluvil, snažila se Maja s odstupem rozebrat své pocity. Pořád ho miluje. To se už nikdy nezmění. Ale jestli ho chce chránit, nikdy mu nesmí dát svoje city najevo. Soustředila se na svou ránu a přenesla váhu na zraněnou nohu, aby to bolelo ještě víc. Když rána začala znovu pálit, zvedla zrak a zadívala se na Poutníka s chladem, který neměl daleko k nepřátelství.

„Co je s tebou?“ zeptal se.

„Nic. Už se uzdravuju.“

„To je fajn. Musíme si sednout a promluvit si o tom, co se stalo v Prvním světě.“

„Nic takového dělat nechci.“

„Byl to pro nás oba nepříjemný zážitek.“

„Lidi sem tam mají špatné sny, ale nemá cenu promrhat den tím, že o nich dumáš.“

„To, co se stalo, to nebyl sen, Majo. Být v jiných světech je tak silný zážitek právě proto, že jsou skutečné.“

„Je načase se zabývat problémy, které máme teď. Proč jsi volal Winstonovi?“

„Vyzvedne nás s dodávkou a zaveze do Bloomsbury.

Potřebujeme bezpečnější způsob komunikace uvnitř našeho hnutí. Sebastian byl v kontaktu s počítačovým expertem, který si říká Lelek.“

„Jak se jmenuje doopravdy?“

„To nikdo neví. Museli jsme s ním pár týdnů vyjednávat, než vůbec souhlasil, že se s námi setká. Sebastian si myslel, že je Lelek z východní Evropy, ale vypadá to, že žije tady, v Londýně.“

„A Sebastian se s ním už setkal?“

Gabriel zavrtěl hlavou. „Mám jen číslo pokoje na koleji pro doktorandy u Corant’s Fields.“

„Třeba je to past.“

„Proto s sebou beru tebe.“

Cestou do Bloomsbury se Maja o Lelkovi dozvěděla pár údajů. Pohyboval se na internetu už přes deset let a poprvé se proslavil tím, že se naboural do počítačového systému v Bílém domě. O nejslavnějším Lelkově počinu slyšela i Maja. Dva roky zpátky se na Apríla objevil „Čičinkový virus“. Na tři minuty ovládl miliony počítačů a přinutil je na obrazovkách přehrávat klip s tancujícími koťaty.

Winston je nechal vystoupit v jižním rohu náměstí Russell Square poblíž Britského muzea. Maja okolí znala a mohla vést Gabriela přes náměstí i parčíkem kolem fontány uprostřed. Přímo před nimi byl hotel Russell, s měděnými vížkami a červenými cihlovými komíny vyčnívajícími zpoza buků v popředí. Prošli kolem kavárenské zahrádky, dostali se na severní konec náměstí a přešli přes ulici. Skupinky studentů s batohy a školními taškami na zádech postávaly a klábosily před hotelem i před stanicí metra Russell Square.

Když se dali dál po Bernard Street ke Corant’s Fields, Maja nahmátla schovanou brokovnici.

Kdysi na Fields stávala nemocnice se sirotčincem, kde matky nechávaly miminka ve velikých koších před hlavní branou. Vždycky jim přivazovaly na zápěstí nebo vplétaly do vlásků něco – medailonek nebo minci –, co bylo gestem poslední naděje, že se matka s dítětem jednoho dne znovu najdou. Ve dvacátých letech dvacátého století nemocnici zbourali, a teď stálo na kostech dětí, které tu kdysi zemřely, obrovité dětské hřiště.

Když došli k Brunswick Square, Maja se podívala až na konec ulice a uviděla bílé domky, ve kterých sídlila dětská zoo a školka. Na Fields vedla jen jedna branka, jinak střežil pozemek plot z černých kovových tyčí jako řádka kopí.

Skrze mezery mezi tyčemi zahlédla Maja tři malé holčičky, jak foukají z bublifuku mýdlové bubliny a honí je po dětském hřišti sem tam.

„Tohle jsou Corant’s Fields,“ vysvětlila Gabrielovi.

„Matka mě sem brávala.“

„Chceš se tu na chvíli zastavit? Máme spoustu času.“

„Mají tady takové pravidlo: dospělí smějí dovnitř jen v doprovodu dítěte. Když z Fields odejdeš – a mezitím vyrosteš –, už nemůžeš zpátky.“

Pokračovali dál po Guilford Street až na náměstí Mecklenburgh Square. Lelek měl údajně bydlet na koleji pro studenty postgraduálního studia na severní straně náměstí.

Vešli dveřmi do recepce, která vypadala, že se tu dobře padesát let nic nezměnilo. Zahraniční studenti posedávali kolem poškrábaného nízkého stolku zavaleného novinami a recepční zatím třídila poštu a rozhazovala ji do očíslovaných přihrádek.

Visela tu cedulka, že se návštěvy mají hlásit na recepci, ale nikdo si jich nevšímal. Gabriel se zazubil a začal si hrát na studenta. „Tak co, jaká byla ta zkouška z německý literky?“

„Prostě běž,“ zašeptala v odpověď. Vydali se chodbou kolem prádelny a společné kuchyně. Maja cítila praženou kukuřici. Skrze zeď hřměla Beethovenova symfonie. Pokoj číslo 108 byl na konci chodby – v měděném držáčku na dveřích byla zasunutá ušmudlaná kartička se jménem ERIC

VINSKY.

Jestli je to past, budou tabulisté čekat uvnitř. Maja naklopila tenisovou tašku tak, že brokovnice uvnitř mířila přímo vpřed. Pokynula Gabrielovi, ať ustoupí, a vzala za kliku. Bylo odemčeno. Soustředila se, vnitřně se připravila na boj, pak dveře otevřela a vkročila dovnitř.

Lampa na stropě byla zhasnutá a záclony zatažené.

Světlo proudilo jen z koupelny a tří počítačových obrazovek, na kterých byly vidět různorodé obrazy: konverzace v chatroomu, zářící řádky počítačového kódu a tichá, bez hlesu tančící balerína. Místo chlapa s pistolí tu seděl člověk na elektrickém invalidním vozíku. Jeho ruka se z klávesnice počítače přesunula na spínač v opěrce a vozík se natočil směrem k otevřeným dveřím.

Hleděli na mladíka s těžkým svalovým postižením. Měl ochablý obličej a pokleslá víčka a zcuchané vlasy mu sahaly až po ramena. Celé tělo se mu kroutilo do tvaru písmene S – nohy na jednu stranu, hrudník a břicho na druhou, zatímco hlava se zoufale snažila zůstat rovně.

„Znám vás?“ nadhodil. Každé slovo ho stálo úsilí.

Gabriel, stojící těsně za Majou, zavřel dveře na chodbu.

„Vy jste Lelek?“ zeptal se.

„Lelci?“ mladík se pokusil usmát, ale vyšel z toho spíš škleb. „Myslíte ty ptáky? Jsou to příslušníci řádu lelků, rodu… nechte mě přemýšlet… chordeilinae.“

„Náš přítel, Sebastian, nás poslal, abychom sem přišli a promluvili s někým, kdo si říká Lelek.“

„Aha. Tak vy jste z toho takzvaného Odboje. Hm.

Zrovna odvařený z vás nejsem.“

„Potřebujeme zřídit bezpečný komunikační kanál na internetu. Bez něj není možné vytvořit celosvětové hnutí.“

„Dokázal byste nám pomoct?“ zeptala se Maja.

Mladík se s židlí posunul dozadu a zase dopředu, jako by sebou vrtěl. „Sebastian vám dal správnou informaci. Máte tu čest mluvit s legendárním Lelkem, Démonem internetu.“

„V současnosti dokážou naši nepřátelé přečíst naše šifrované zprávy,“

vysvětloval

Gabriel.

„Mají

provozuschopný prototyp kvantového počítače.“

Lelek nepatrně sklonil hlavu. Sarkastický tón byl ten tam. Zdálo se, že o tom, co mu Gabriel řekl, uvažuje.

„Kvantový počítač? Opravdu? Jestli je to pravda, tak nebude obyčejná šifra nikdy fungovat. Běžný počítač musí zkoušet kódovanou zprávu rozluštit sekvenciálně, bere to hrubou silou. Ale kvantový počítač dokáže testovat všechny alternativy naráz.“

Maja se obrátila ke Gabrielovi. „Jinými slovy dokážou rozluštit jakýkoli kód, který na ně zkusíme. Jezdit sem byla ztráta času.“

„ Mohla by to být ztráta času, pokud se budete k Jeho Leličenstvu chovat hrubě.“ Vinsky se opřel do opěrek židle a pokusil se narovnat. „Já jsem tento konkrétní vývoj situace v internetové válce předpokládal, a řešení už je na světě.“

„Vždyť jste nám zrovna řekl, že ten nový stroj dokáže testovat všechny odpovědi najednou,“ namítl Gabriel.

„Tak to je. Kvantový počítač dokáže rozluštit každý kód – kromě toho, který využívá kvantovou teorii. Když si to rozeberete, kvantová částice neustále mění svůj stav. Můj kód funguje stejně. Když se kdokoli pokusí přečíst vaši zprávu, jak odesílatel, tak příjemce o tom budou okamžitě vědět.“

„Takže nám pomůžete?“ otázal se Gabriel.

„Kolik mi zaplatíte?“

„Nic.“

„Ach tak.“ Lelek se zamračil. „V tom případě pro vás můžu udělat přesně tolik.“

„Možná, že toužíte i po jiných věcech, než jsou peníze,“

nadhodil Gabriel.

„A co by to tak asi mohlo být?“

„Myslím, že byste rád měl vliv na běh celého světa a naštval ty, co jsou u moci.“

„Možná. To by mohlo být. Štvát ostatní je způsob, jak si dokázat, že jsem naživu. To je trolí morálka. A já jsem Král trolů.“

„Takže nám pomůžete?“

„Koupíte mi nový modem?“

„Koupíme vám třeba tři, krucinál,“ vyjela Maja. „Hlavně dodejte zboží.“

„Ó, to já zase ano. To vám můžu slíbit.“

„Je ještě jeden problém, který byste možná mohl vyřešit,“ vmísil se do řeči Gabriel. „Chtěl bych promluvit ke každému člověku na světě, který má doma počítač. Tak, aby zpráva nemohla být blokována nebo odfiltrována. Prostě by se objevila.“

„Chápejte ale – to je nekonečně ambicióznější podnik než nahrát někam tancující koťata. Úřady se bavit nebudou.

Budou se hodně zlobit. Jestli někdo zprávu vystopuje až ke mně, mohl bych skončit ve vězení.“ Lelek gestem obsáhl pokoj. „Ne, že by ta cela mohla být menší než tahle díra, ale byl by v tom pro mě jeden strašný trest – sebrali by mi počítač.“

„Potřebuju vaši pomoc, Eriku. Jde o hodně.“

„Rozumím tomu, že se Odboj staví proti sledování a kontrole, a souhlasím s vaší filozofií. Ale vy chcete, abych kvůli vám riskoval vlastní svobodu. Takže – na co ten Odboj vlastně je? Jaký máte plán?“

„Můžu jen popsat ideál. Je mi jasné, že ideálů se těžko dosahuje, ale přesto zůstávají cílem naší cesty.“

„Poslouchám…“

„Odboj je masové hnutí s jednoduchým cílem. Chceme, aby lidé uznali fakt, že každý jednotlivý život má hodnotu a vlastní smysl.“

„I můj život, když sedím uvězněný v téhle židli?“

„Jistě.“

„A co vám dává právo něco takového říct?“

Maja pohlédla na Gabriela a zlehka zavrtěla hlavou, jako by ho varovala: Nic mu neříkej. Ale Gabriel schválně dělal, že ji nevidí.

„Jsem Poutník. Víte, co to –“

„Ovšemže vím. Ale všichni Poutníci jsou mrtví.“

Maja se dotkla tenisové tašky s brokovnicí uvnitř.

„Tenhle mrtvý není. A my se postaráme, aby to tak zůstalo.“

„Vážně? A jaképak kousky umíte, pane Poutníku?

Svítíte ve tmě? Umíte lítat? Umíte mě vyléčit?“ Lelkův hlas zněl výsměšně a prosebně současně. „Mám DMD – Duchennovu muskulární dystrofii. I s prášky nejspíš do pěti, šesti let umřu.“

„Vyléčit vás neumím, Eriku. Takovou schopnost nemám.“

„Tak to jste ale úplně k ničemu, že jo?“

Lelek sklonil hlavu a Maju napadlo, že se rozpláče.

Gabrielův hlas zněl něžně, konejšivě.

„Všichni bloudíme svými životy, které skončí smrtí. Ale pro nás všechny jednou přijde okamžik, jediný klíčový moment, ve kterém se musíme rozhodnout mezi tím, co je dobré a špatné, mezi různými podobami toho, kým bychom mohli být. Tohle může být ta chvíle pro vás, Eriku. To já nevím – je to vaše volba.“

Lelek mlčel skoro minutu, než se obrátil zpátky ke svému počítači. „Musel by to být červ, ne virus. Virus se připojuje na existující program. Co potřebujete vy, je sebereplikační program, který bude tiše sedět v počítači a nikdo si ho nevšimne – dokud ho někdo neaktivuje.“

„A co se stane pak?“ chtěla vědět Maja.

Lelek zmáčkl páčku na vozíku a roztočil se dokola jako šílenec, který se snaží dostat do transu. Zničehonic zastavil a vesele se zasmál. „Pak udělá něco moc zajímavého – co by mohlo být Poutníkovi celkem užitečné…“

O dvacet minut později vyšli z koleje a vydali se zpátky na Russell Square. Bylo už kolem páté odpolední a ulice zaplnili lidé, jdoucí z práce. Před stanicí metra na Russell Square byl dav a Maja měla potíže zhodnotit, jaké konkrétní nebezpečí pro ně může představovat každý z kolemjdoucích.

Měla pocit, jako by spadli do řeky, která je unáší kolem novinového stánku na severní stranu hotelu Russell.

Vzhlédla a její pohled opětovali cherubíni, vytesaní do kamenného průčelí hotelu. Obličeje jim zčernaly špínou a rysy se časem rozplizly, takže to vypadalo, že se mračí, když vidí občany a manuály pod sebou.

Vytáhla mobil a zavolala Winstonovi. „Jsme se schůzkou hotovi. Vyzvedni nás na západním konci náměstí.“

Napětí, které cítila, když se prodírali davem, jen vzrostlo, jakmile přešli ulici a pustili se přes náměstí. Na rohu byly dvě staré červené telefonní budky. V jedné z nich stál muž v kožené bundě, který na ně zíral skrz rudou mřížku tabulek, zatímco telefonoval. Připravují se na ně tabulisté zaútočit? Trn ji vždycky učil, že nejzranitelnější je člověk těsně po naplánované akci, když se uvolní a přemýšlí o cestě domů.

Jak si to šinuli přes náměstí, všimla si Maja, že chlap v kožené bundě vyšel z budky. Zdálo se, že je sleduje, jeden z vrcholů trojúhelníku tvořeného bezdomovcem na lavičce v parku a metařem, který u fontány zametá smetí.

Malý hlásek vzadu v hlavě šeptal: Neboj se, nic se neděje. Ale Londýn jako by se najednou stal temným městem z Prvního světa. Nenávist, strach a bolest ho ovládaly. Obklopovali ji nepřátelé. Chtějí ji zabít. Maja sundala tašku z ramene, nahmatala pušku uvnitř a vycvakla zajištění spouště. V nábojové komoře byla dávka nábojů.

Zamiř a zmáčkni kohoutek, nařídila si. Udělej to. Hned.

20

„Dej mi tu pušku,“ ozval se Gabriel. Maja zaváhala a Gabriel se otočil a pohlédl jí do očí, takže cítila sílu jeho pohledu. „Všechno je v klidu…“ Pomalu napřáhl ruku – jako by zneškodňoval bombu – a vzal jí zbraň z rukou.

„Zabijou nás,“ šeptla.

„O kom to mluvíš?“

„Vidíš toho chlápka na lavičce a ty dva u fontány? Jsou to žoldáci Tabuly.“

„To se pleteš, Majo. Není čeho se bát.“

Gabriel šel dál náměstím a Maja ho následovala. Neměl tušení, jestli si někdo celé příhody všiml. Třeba vypadali jen jako rozhádaní milenci. Na chodník už došli spolu, ale Winstona nebylo nikde vidět. Maja házela pohledem sem tam, jako by byli obklíčeni nepřáteli. Konečně se na rohu objevila bílá dodávka. Gabriel začal divoce mávat.

„Budou nás sledovat,“ zahučela Maja.

Dodávka zastavila u chodníku a Gabriel rozrazil dveře na boku. „Nebudou. Ti lidé tam v parku jsou jen obyčejní občani.“

Vlezli do nákladního prostoru dodávky. Maja vypadala omámeně a nešťastně, jako by ji právě probudili ze zlého snu. Když dojeli na Camden Market, zaparkoval Winston auto na ulici. Bylo mu jasné, že se něco stalo, ale po pár měsících soužití s Matkou Požehnanou a Lipkou se naučil opatrnosti. Chvilku počkal a pak s pohledem ve zpětném zrcátku upřeným na své dva pasažéry tiše řekl: „Možná bychom měli jít do obchodu a dát si hrnek dobrého čaje?“

„Jen nás nechte tady, Winstone. Musíme si s Majou promluvit.“

Winston vystoupil a Gabriel s Majou seděli a poslouchali zvuky provozu kolem. Když se ji pokusil vzít za ruku, odstrčila ho.

„Řekneš Lipkovi, co se stalo?“

„Proč bych to dělal?“

„Člověk, kterému rupne v bedně uprostřed Russell Square, asi není nejlepší osobní strážce.“

„Vrátit se z Prvního světa a dělat, že se nic nestalo, není zrovna jednoduché. Nejlepší bude, když prostě zůstaneš v tajné místnosti a budeš mě hlídat. To nebude těžké. Rozhodl jsem se, že se znovu vydám na cestu.“

„Teď se chováš jako cvok ty,“ napomenula ho. „Jestli odejdeš, všechno se rozsype.“

„Musím jít, Majo. Musím najít otce. On jediný mi dokáže pomoct přijít na to, co mám dělat.“

„On ale odpověď znát nemusí.“

„Nevím ani, jestli ho dokážu najít. Ale na tom nesejde.

Skoro každé důležité rozhodnutí v našich životech je jen výrazem naděje.“

„Chtěla jsem ti říct, že…“ Maja se zatvářila zvláštně a zmlkla.

„Co?“

„Nic,“ odbyla ho studeným tónem Harlekýnky.

Gabriel ji vzal za ruku a pevně stiskl. Pak vystoupil z dodávky. Věděl o každé bezpečnostní kameře kolem a komplikovaným postupem se vyhnul tomu, aby ho některá z nich zaznamenala. O minutu později vcházel do podzemí.

Zanedlouho poté už ležel na posteli v tajné místnosti.

Jakmile prošel čtyřmi bariérami vzduchu, vody, země a ohně, uvědomilo si nějaké jádro jeho bytosti možnost pohybu a směru. Cítil cestu zpátky do Prvního světa a vědomě se pohyboval směrem od jeho chladu. Jako horník, uvězněný v podzemní štole se prodíral úzkým průchodem k teplu a světlu.

Když otevřel oči, viděl, že leží na pláži pokryté oblázky a drsným pískem. Vlny se v pravidelném rytmu lámaly o břeh. Cítil zápach mořských řas, hnijících na kraji příboje.

Je tu někdo? Sleduje mě někdo? Vstal, oprášil si písek z džínsů a rozhlédl se po novém světě, který ho obklopoval.

Vynořil se pár metrů od břehu mělké řeky, která se vlévala

do moře. Písek i kameny byly temně rudé jako rezavé železo a okolní vegetace jako by vstřebala něco z jejich barvy.

Rasy i veliké kapradiny u řeky byly zelené s odstínem do červena a na zakrslých keřících, rostoucích podél linie přílivu, visely jasně červené bobulky, zachvívající se v každém závanu větru. Bylo to jako jeho svět, jen s jemnými rozdíly. Možná začal všude život stejně, a pak ho nějaká drobná událost – list, který spadl ze stromu, smrt motýla – posunula jiným směrem.

Třepotavý stín, který označoval průchod do Čtvrtého světa, byl jen o kousíček dál. Poblíž něj postavil někdo na pomezí pláže a pobřeží malou mohylku z odštěpků

červeného pískovce. Od mohyly vedla úzká stezka, která pokračovala dál přilehlou bažinou. V dálce se země zvedala v řadě zelených vrchů.

Polekal ho vřískavý zvuk. Odskočil od mohyly. Na obloze kroužilo hejno ptáků s mohutnými špičatými křídly a dlouhými krky nad místem, kde se proud řeky vléval do moře.

Najednou pochopil – bylo to jako zjevení. Ačkoli byli ptáci stovky metrů daleko, dokázal vstoupit do jejich vědomí. Nebyla to nějaká alegorie, kde by se zjevovali lvi a mluvili s lidmi o teologii. Ptáci viděli svět ze své zvířecí perspektivy. Vnímali sklon svých křídel, tmavé obrysy míhající se ve vlnách, slunce a vítr, pocit stoupání a neustávajícího hladu, který je nutil hledat potravu.

Odvrátil se pryč od moře a dovolil své mysli vstoupit do vědomí břečťanu, rostoucího u řeky. Oproti tomu ptačímu bylo sdělení břečťanu jednoduché, zvučné – jako tón jediné klávesy znějící na varhanách v katedrále. Cítil pomalost a sílu rostliny, neústupnost a paličatost, s níž roste, její šátravou touhu po vodě a světle.

Tenhle nový způsob vnímání jako by nepodléhal času.

Možná, že uplynulo pár vteřin, a možná roky. Ze zasnění ho vytrhl pohled na kamennou mohylu. Přírodní svět bez silnic nebo měst mohl být Třetím světem zvířat, ale vypadalo to, že se na pláži objevil Poutník a tuhle stavbu tady zanechal.

Směrem k horám bylo vidět další mohylku, která vyznačovala stezku skrze pobřežní bažiny.

Gabriel se po stezce pustil. Boty se mu bořily do bahnité půdy. Pár kilometrů od pláže se řeka rozlévala do laguny, na jejíž klidné hladině pluli dva velcí ptáci, jako hnědočervené labutě. Ptáci zvedli hlavy, když si klestil cestu kolem houštinou rákosí, a on cítil jejich zvědavost.

Nakonec se dostal z pobřežní nížiny a vydal se dál přes pruh kamenité půdy. Nebyla tu žádná stezka, které by se mohl držet, takže se musel pořád ohlížet po kamenné mohylce. Na vrcholku každé další hromady balvanů

nechával oblázek, aby si označil cestu.

Něco ho pozoruje. Cítil to. Když se otočil, uviděl malé zvířátko – připomínalo veverku nebo sysla –, jak vykukuje

ze škvíry mezi kameny. Nahlas se zasmál a zvířátko popuzeně kvíklo a zmizelo v díře.

Když se dostal výš, objevila se řada kamenů, připomínající rozlámané zbytky dávné zdi. Gabrielovy boty křupaly na štěrku, když prolézal trhlinou mezi dvěma z nich, kterou se mu podařilo najít. Vyškrábal se na rozlehlou travnatou planinu. Byla posetá nízkými pahorky. Vypadalo to, jako by tady na úpatí kopců usnul nějaký obr a jeho tělo postupně pohltila země a překryla ho zelenou pokrývkou.

Tráva se Gabrielovi otírala o nohy, když se znovu vydal hledat stezku. V dálce se loukou míhaly tmavé stíny.

Postupně zmizely za jedním z kopců. O pár minut později na jeho bližší úbočí přiklusalo stádo koní.

Koně ho uviděli, zastavili se a začali se motat sem a tam – jejich pohyb na něj působil zmateně, než si všiml, že se klisny s hříbaty dostaly doprostřed stáda. Koně měli střapaté hřívy a ohony a byli menší než šlechtěné druhy v Gabrielově světě. Mohutná kopyta byla vzhledem k tělu nepoměrně veliká a na čelech měli výrazný hrbol.

Zdálo se mu, jako by jeho Světlo vstupovalo do jejich.

Cítil myšlenky mnohem komplikovanější, než ptačí hlad.

Tahle zvířata měla určité vědomí sebe samých a svých druhů. Cítila ho, viděla ho, a pamatovala si ještě jinou dvounohou, vzpřímeně chodící bytost.

Rychlost a síla jejich těl jim dávala určitou radostnost, pohanskou životní rozkoš. Ale něco bylo v nepořádku. Jeho

příchod stádo na chvíli rozptýlil – nevšimli si mnohem vážnější hrozby. Hřebci hlasitě zafrkali a udeřili kopyty o zem. Nebezpečí. Ohlédni se.

Z trávy se vynořila tři zvířata veliká asi jako lev a začala se přibližovat ke stádu. Gabriel pozoroval jejich veliké hlavy a masivní čelisti. Zvířata měla zlatohnědou srst a na bocích výrazné rudé skvrny.

Jak se dravci plížili blíž, cítil Gabriel, že stádo odhadují.

Který z koní je starý, kde jsou hříbata? Je vidět známku nemoci nebo zranění? Na chvíli zmizeli v proláklině v zemi, ale pořád bylo vidět, jak se tráva vlní, kudy procházejí.

Když se objevili znovu, tvořili zhruba trojúhelník – největší dravec veprostřed, oba zbylí po jeho bocích.

Stádem projel strach jako vlna zběsilé energie a koně se dali na útěk. Jeden roček odběhl stranou, zastavil se, pochopil, že je sám, a pokusil se znovu připojit k ostatním.

V tom okamžiku plném zmatku si ho dravci vybrali za kořist a vůdce smečky vyrazil kupředu dlouhými, mocnými skoky.

Když zvíře skočilo, červené skvrny se oddělily od jeho těla a bylo vidět, že jsou to ve skutečnosti malá červená křidélka, která ho popostrčila vzduchem až na hřbet oběti.

Gabriel cítil jak bolest hříběte, tak blaženost útočníka.

Spadli na zem, roček sebou zmítal a ržál ve snaze se osvobodit. Ale predátor mu zabořil drápy do těla, sevřel čelisti kolem jeho čenichu a pysků a pevně držel. Dusící se roček se naposledy pokusil osvobodit, než se zhroutil mrtvý.

Koně se zastavili na kopci necelý kilometr daleko a pozorovali padlé mládě. Kdyby stádo bylo jediná živá bytost, pak právě obětovalo část svého těla pro záchranu ostatních.

Jeden z dravců si všiml Gabriela a dunivě zavrčel.

Gabrielova chladná objektivita byla rázem pryč – dal se na úprk a klopýtal trávou směrem k další kamenné mohyle.

Teď a tady, v tomhle světě, nepatřil k druhu vyrábějícímu nástroje a vládnoucímu všem živým věcem. Bylo pokořující uvědomit si, jak zranitelný člověk je – malý, slabý primát s drobnými zuby a neužitečnými nehty.

Když se dostal k mohyle, ohlédl se přes louku a viděl, že tři dravci hodují na své oběti. Uprostřed zeleně se objevila krvavě rudá skvrna. Pomyslel na křídla těch stvoření – kožnatá křídla, připomínající netopýří. Kdybyste přidali orlí hlavu, vypadalo by to stvoření jako mytologický gryf. A co ti koně? S kostěným hrbolem na čelech připomínali jednorožce.

Generace Poutníků putovaly do tohoto Edenu a vracely se do lidského světa. Příběhy se proměnily v mýty a legendy. Jednorožec se stal středověkým symbolem čistoty a obrazy gryfů zdobily meče a paláce. Ale síla těch symbolů

zakrývala pravý původ příběhů – byly to odkazy na paralelní světy.

Stezka se na kraji planiny objevila znovu. Sledovala teď tok potůčku, který se klikatil dolů z kopců. Obrovité stromy s hrubou šedou kůrou tu zapustily kořeny do země a vytvořily vlastní zelené království. Jejich větve byly tak těžké, že se ohýbaly téměř k zemi a tvořily baldachýn, který stínil půdu dole. Rostlo na nich ovoce, které Gabrielovi připomínalo sušené fíky a sloužilo za potravu ptáčkům a malým stvořeníčkům, připomínajícím veverky.

Ve vzduchu se vznášela sladká květinová vůně. Gabriel se posadil u potůčku a zadíval se vzhůru na stromy.

Proniknout do jejich pomalého vnímání světa bylo jako překročit práh ohromné katedrály s temnými zákoutími a světlem, linoucím se skrze barevné tabulky vitráží v oknech.

Stromy nezajímal čas, ale vnímaly veverky, jak šplhají v jejich větvích, škrábou drápky kůru a vítězoslavně kvíkají, když najdou něco k jídlu.

Gabriel si klekl, napil se a ošplíchal si vodou obličej.

Když zvedl hlavu, najednou si všiml něčeho, co mu předtím uniklo. Z hlíny trčel asi půlmetrový klacek. Někdo – nebo něco – si tohle místo označilo.

Vydal se po spirále směrem od klacku a našel další asi padesát metrů daleko. Někdo si vyznačil cestu zpátky k průchodu.

Pohyboval se teď obezřetně a snažil se zůstat skrytý v podrostu. Sledoval dřevěné značky úbočím kopce nahoru až

k řadě rudých útesů, které čněly nad linii stromů. Útesy

časem zvětraly a popraskaly, takže pod nimi ležela kupa úlomků, která vypadala, jako by se rozbily přesýpací hodiny a písek se vysypal na zem.

Stezka se prodírala sutí, a pak mířila klikatě po útesu k ústí jeskyně. Ve tmě uvnitř se cosi ukrývalo. Cítil vědomí toho stvoření – jeho krutost a inteligenci. Uteč, pomyslel si.

Ale pak stvoření v jeskyni zachytilo jeho přítomnost a vykročilo do světla.

Gabriel spatřil nahoře na svahu svého bratra.

21

Michael na chvíli zmizel v jeskyni. Když se vynořil, měl přes rameno meč, který byl „talismanem“, jenž s Poutníkem mohl přecházet mezi světy. Oba bratři si byli vědomi vzdálenosti, která je dělila. I kdyby se Michael rozběhl po stezce dolů, měl by Gabriel dost času na útěk.

„No, to je tedy překvápko,“ ozval se Michael. „Hledám jednoho Poutníka a najdu druhého.“

„Je táta tady?“

„Ne. Ale v téhle jeskyni chvíli někdo žil. Udělal si u vchodu ohniště. Možná, že se snažil odehnat zvířata.“

Michael udělal pár kroků kupředu a Gabriel ustoupil.

„Myslíš, že tě chci zabít?“

„Zdá se mi to jako dobrá příležitost.“

„Tak proč nemáš meč? Zapomněl sis vzít zbraň?“

„Nejsem na cestě, na které bych ho potřeboval.“

Michael se zasmál. „Ty ses fakt vůbec nezměnil.

Vždycky jsi byl snílek. Když jsme žili v Los Angeles, byl jsi celou dobu mimo – buď jsi ležel v knížkách, nebo jezdil na té své motorce.“

„Nemůžeme změnit to, co jsme, Michaeli. Ale můžeme se rozhodovat, jak budeme žít svůj život.“

„To se pleteš. Já se změnil dokonale…“ Michael udělal pár dalších kroků po svahu. „Když jsme byli malí, jediné, co jsem chtěl, bylo zapadnout, být jako všichni ostatní ve škole.

Pamatuješ, jak jsem šel na brigádu do Sloanova železářství?“

„Chtěl sis koupit džínsy.“

„Ne. Chtěl jsem si koupit ty správné džínsy a správné boty – takové, jako měli všichni ostatní.“

„Stejně ti to k ničemu nebylo.“

„Tak jest. Šaty jsem si koupil, ale ostatní děcka si stejně pořád myslela, že jsme divní. Trvalo mi to dlouho, ale nakonec jsem se poučil. Nejsem jako všichni ostatní. Byl jsem v Pátém světě a mluvil s polobohy. Teď chápu, že jediná skutečná věc ve všech šesti světech je moc. A svou moc prokážeš, kdykoli ovládáš život někoho jiného.“

„Tomu ty vážně věříš?“

„To není věc víry, Gabe. Polobozi se zbavili všech těchhle idealistických pitomin. Vidí věci tak, jak jsou.“

„Neměl bys jim věřit.“

„Neboj, nevěřím,“ zasmál se Michael. „Polobozi mi závidí – závidí všem Poutníkům. Jsou uvěznění ve své vlastní realitě a chtějí se z ní dostat pryč. Takže já je teď využívám k tomu, abych dostal, co potřebuju. Už nám poslali plány k novému počítačovému čipu, který pomůže vytvořit Panoptikon.“

„Můžeš postavit sebelepší počítač. Lidé za tebou stejně nepůjdou.“

„Ale jistěže půjdou. Stačí lidstvo trochu postrčit správným směrem. Možná tvoji noví přátelé v Síti žít nechtějí, ale všichni ostatní se chtějí cítit bezpečně. Dokud necháš na pokoji kraječky a všechny ty okrasné pentle kolem svobody, lidem vůbec nevadí, že o ni vlastně přijdou.“

„Pár z nás ví, co se děje.“

„A co má být? Proměnu světa stejně nezastavíš.“

Michael postoupil o další krok dopředu. „Skupina s největší mocí vždycky vyhraje. Mně se to zdá zatraceně jednoduchý.“

„Vítězství, o jakých mluvíš, trvají jenom pár let. Zdi se rozpadnou a sochy lidi nakonec strhnou. Náš svět pohání soucit, naděje a tvořivost. Všechno ostatní se obrátí v prach.“

„Říkej si, co chceš, Gabe. Stejně prohraješ.“

Gabriel pohlédl vzhůru na svého bratra a cítil tu temnou sílu v něm. Byli spojení, ale rozdělení – jako dvě částice jednoho atomu, které by vybuchly, kdyby se srazily.

Odvrátil se a vyrazil dolů ze svahu. Teprve když se dostal do lesa, ohlédl se přes rameno, jestli ho Michael nesleduje.

Sám prošel zpátky dlouhou trávou a vrátil se dolů na pobřeží.

22

Pronajaté auto se vzdalovalo od hotelu InterContinental v Bangkoku. Nathan Boone nařídil řidiči pustit víc klimatizaci a natočit větráky směrem na zadní sedadlo.

Hotelový portýr mu sice dal láhev chlazené vody, ale Boone upil jen pár doušků. Ve věznici nemínil používat toaletu ani se tam během své návštěvy nehodlal čehokoli dotýkat.

Auto přejelo kolem několika bloků, pomaličku vjelo do křižovatky a s trhnutím zastavilo. Byli obklíčeni náklaďáčky, motorkami a ťuk-ťuky, křiklavě pomalovanými motorizovanými rikšami, které vozily cestující po městě. Na stupátku stál dopravní strážník v bílé uniformě a mával rukama, ale všichni ho vesele ignorovali. Pouliční prodavači se proplétali mezi uvízlými auty a ťukali na okénka.

Nabízeli plátky kokosu a loterijní losy, neonově zelené kondomy, a dokonce kohouta v kleci, který kdákal a třepotal křídly, jako by tušil, že ho někdo brzy oškube.

Po spoustě troubení se limuzína konečně protáhla kolem stojícího náklaďáku a proklouzla okolo stánku s jídlem obsypaného hejnem much.

Prostitutka v růžových minišatečkách, spínající dlaně v pozdravu wai směrem ke dvěma buddhistickým mnichům.

Stařena, sahající do plastového kbelíku, aby vylovila živou oliheň. Do auta se dral pach výfukových plynů a smažícího se jídla, a před hlukem nebylo úniku. Když se kolem přehnal jeden z ťuk-ťuků, znělo to, jako by se betonovým kaňonem valila armáda sekaček na trávu.

*

Posledních šest let mohl Boone najímat vlastní zaměstnance bez dozoru správní rady. Ochranu Bratří a potírání jejich nepřátel měl na starost sám. Jak Kennard Nash, tak paní Brewsterová dávali přednost tomu detaily Booneových podniků neznat.

Od okamžiku Michaelova proslovu k Bratřím se všechno změnilo. Skupina pro zvláštní operace řídila akce v několika různých zemích, ale sám Boone detaily vůbec neznal. Teď ho poslali do Thajska, aby našel Američana jménem Martin Doyle, který si odpykával trest ve věznici poblíž Bangkoku.

Boone s takovým úkolem žádný zvláštní problém neměl. Co mu dělalo starosti, byl telefonát, který měl s Michaelem Corriganem.

„Skupina pro zvláštní operace mi dala složku pana Doylea,“ řekl mu Michael. „Je to těžko zvládnutelný jedinec, ale pro náš konkrétní účel je vhodný.“

„Rozumím.“

„Naverbujte ho. Posaďte ho na letadlo do Ameriky.

A…“

V telefonu se ozvalo syčení a spojení s Londýnem se přerušilo.

„Haló? Pane Corrigane? Neslyšel jsem vás.“

„Udělejte na něj dojem, pane Boone. Zajistěte, aby byl kompletně pod naší kontrolou.“

„A to bych měl zařídit jak?“

„Nemám v popisu práce zabývat se každou maličkostí.“

Trvalo hodinu, než se dostali k vězení Klong Dan, rozlehlému komplexu, uzavřenému strážními věžemi a cihlovou zdí. Boone nařídil řidiči počkat na parkovišti a vešel do třípatrové kancelářské budovy, která měla v obou vyšších podlažích balkonky s tepanými zábradlími. Zeptal se na kapitána Tansiriho a strážný ho hned nechal uvést do čekárny, přeplněné ženami a dětmi, které přišly navštívit vězně. Místnost páchla potem a špinavými plínkami.

Mimina křičela a stařenky vyjídaly z plastikových boxů

kousky papáji či fazolové klíčky.

Když se na televizní obrazovce poblíž dveří čekárny objevili vězni, všichni návštěvníci začali jeden přes druhého pokřikovat a drali se dál. Pár vteřin stál Boone uprostřed prázdné místnosti a prohlížel si pár opuštěných jídelních hůlek, ležící na zemi.

„Pan Boone?“

Stál před ním thajský dozorce v khaki uniformě, která byla pro jeho hubené tělíčko příliš velká. Vytáhl z pusy cigaretu a zašklebil se, přičemž ukázal řádku zubů jako zažloutlých kousků slonoviny.

„Vy jste určitě kapitán Tansiri.“

„Ano, pane. Zrovna volali z ministerské kanceláře, že se možná zastavíte na návštěvu.“

„Potřeboval bych mluvit s Martinem Doylem.“

Tansiri vypadal překvapeně. „Jste z ambasády?“

„Pracuji pro Ministerstvo vnitřní bezpečnosti Spojených států.“ Boone sáhl do levé náprsní kapsy pro falešný průkaz.

„Máme důvody se domnívat, že pan Doyle má informace o pohybech teroristů.“

„Myslím, že tady došlo k nedorozumění. Na panu Doyleovi není nic politického. Je to prostě velmi zlý člověk.

Copak nevíte, proč je tady?“

Skupina pro zvláštní operace Booneovi poslala jen Doyleovo jméno a umístění. Boone předpokládal, že Doylea vězní za nějaký drogový delikt.

„Sdělte mi k tomu pár podrobností, buďte tak laskav.“

„Myslíme si, že unesl a zabil několik dětí v okrese Khian Sa.“

Boone byl tak konsternovaný, že to nedokázal nedat najevo. „On vraždil děti?“

„No, technicky vzato proti němu nebyl žádný důkaz. Ale když se objevil poblíž vesnice, začaly se ztrácet děti. Policie ho sledovala několik měsíců – neúspěšně. Pan Doyle byl příliš chytrý.“

„Tak proč je ve vězení?“

„Uvěznili ho za nějaký pasový delikt a soudce mu dal nejvyšší možný trest.“ Kapitán Tansiri vypadal spokojeně.

„Tohle je Thajsko. My své problémy s cizinci umíme vyřešit.“

„To je dobrá politika, kapitáne. Ale nejspíš bude nejlepší, když si s panem Doylem promluvím a zjistím, co se stalo.“

„Samozřejmě, pane. Pojďte prosím za mnou.“

Kapitán vedl Boonea skrz návštěvní místnost, rozdělenou vedví přepážkou z ocelových mříží, plexiskla a drátěného pletiva. Dvě děti klečely na zemi a hrály si s náklaďáčkem, zatímco jejich rodiče mluvili s vězni pomocí telefonních sluchátek. Tansiri odemkl jedny dveře, za nimiž byla další místnost. Sedělo v ní pět Thajců, klábosili a kouřili cigarety. Na sobě měli žabky, tmavohnědé šortky a trička. Každý z nich měl u sebe buď podomácku vyrobený obušek, nebo bič.

„Máme příliš mnoho vězňů a málo personálu. Důvěrníci nám pomáhají zefektivnit správu věznice.“

Boone si všiml, že tři z mužů mají za tričky schované nože. Důvěrníci tu měli skutečnou moc. Jestli tohle místo fungovalo jako většina jemu podobných ve třetím světě, pak byli tito důvěrníci mnohem nebezpečnější než dozorci.

Důvěrníci následovali Boonea a dozorce do chodby lemované celami o rozměru zhruba čtyři metry na šířku a šest na délku. V každé z cel byl turecký záchod, džbán na vodu a televize, přidělaná v držáku na zdi. Nikde nebyly postele.

„Tady jsou vězni zamykáni na noc. V každé cele je zhruba padesát vězňů.“

„To je celkem hodně, kapitáne. Jak je tam všechny nacpete?“

„Spí na boku – hlavou směrem k nohám souseda. Když

zaplatí důvěrníkům menší obnos, můžou spát na zádech.“

„A jak spí pan Doyle?“

„Má matraci a polštář.“

„A jak za ně platí? Dostává odněkud peníze?“

„Pan Doyle nemá žádné přátele a jeho rodina se nám neozvala. Vydělává pár bahtů překládáním pro ostatní vězně. Kdyby tu práci neměl, musel by jíst vězeňské jídlo a mýt se ve vězeňských sprchách. Jak se říká, ve městě šilhavých musíte šilhat taky.“

Kapitán Tansiri odemkl poslední dveře, které vedly na vězeňský dvůr. Kolem obvodu dvora si lidé postavili krámky, v nichž se prodávaly léky, ovocné šťávy a jídlo, vařené na propan-butanovém vařiči. Bylo kolem jedné odpolední, slunce pálilo na udusanou hlínu a mrtvou trávu.

Pár mladších trestanců honilo sem tam fotbalový míč, ale

většina vězňů posedávala ve stínu hlavní budovy, klábosila a hrála karty.

Když kráčel se skupinkou Thajců přes dvůr, přemítal Boone, proč byl vybrán zrovna pro tento konkrétní úkol.

Michael Corrigan se musel podívat do jeho složky a zjistit, co se tehdy před lety odehrálo. Možná, že je celý výlet do Thajska jen složitou zkouškou jeho loajality.

Martin Doyle seděl na plastikovém soudku a místo stolku měl dřevěnou bednu. Psal něco do bloku. Jeho klient seděl na dalším soudku vedle. Doyle byl mohutný chlap s černými vlnitými vlasy a plnými rty – kdysi snad mohl být pokládán za přitažlivého, ale teď vypadal opuchle a vykrmeně.

Boone zastavil uprostřed dvora a kývl na kapitána Tansiriho. „Rád bych si s panem Doylem promluvil soukromě.“

„Samozřejmě, pane. Zůstaneme nablízku, pro případ…“

Kapitán se pokusil připadnout na zdvořilou formulaci. „Pro případ, že by bylo zapotřebí naší asistence.“

Zatímco Boone mířil k Doyleovi, dokončil Američan překlad. Vzal si od vězně pár bahtů a mávl rukou jako mocnář, který posílá pryč sluhu.

„Vítejte v mé kanceláři,“ pronesl směrem k Booneovi.

„Nevypadáte na vězně, takže předpokládám, že jste z ambasády.“

Za ta léta Boone věděl, jak mluvit s lidmi, kteří vás hodlají zabít. Je nutné být zdvořilý, mírně formální, ale nikdy neukázat slabost. Když máte pocit, že u sebe mají schovanou zbraň, dívejte se jim na ruce. Pokud je protivník neozbrojený, sledujte jeho ramena. Člověk, který chce někoho uhodit nebo mu skočit po krku, obvykle před útokem nahrbí ramena.

„Je mi líto, ale musím vás zklamat – nejsem v žádném vztahu k americké ambasádě.“

„Poslal jsem velvyslanci přes dvacet dopisů.“

„Váš případ zřejmě nemá vysokou prioritu.“

Boone se posadil na plastikový soudek a na bednu před Doylea položil falešnou vizitku. „Jsem Nathan Boone, zástupce společnosti Aktivní řešení s.r.o. Jsme soukromá bezpečnostní agentura

s

pobočkami

v

Moskvě,

Johannesburgu a Buenos Aires.“

Doyle pár vteřin studoval vizitku a pak vyprskl smíchy.

„Mně se zdá, že jste banda nájemných zabijáků.“

„Najímáme, školíme a kontrolujeme bývalé příslušníky policie a ozbrojených sil. Zaměstnáváme je při řešení široké škály bezpečnostních otázek.“

„Koukejte – já už byl všude možně po světě – v Africe, Asii i Jižní Americe. Lidi jako vy už jsem potkal a dobře vím, co děláte. Vraždíte a umíte si zařídit, aby vám to prošlo. Ale nebojte. Mně je to fuk.“

Něco Doyleovi přeběhlo po pravé ruce až nahoru na rameno – šedivá myš s dlouhým ocasem. Myš opatrně přicupkala až k Doyleovu límci. Černá očka se zahleděla na vězňovy rty. Druhá myš mu zatím vylezla po levé noze až ke kapse na džínsech. Hbité pohyby obou hlodavců budily dojem, že je Doyle nějaká obrovitá mocná bytost, které se drží malé kousíčky živé hmoty.

„Moji mazlíčci,“ utrousil Doyle na vysvětlenou. „Chlapi si tu drží škorpiony na zápasy, ale s myšmi můžete dělat víc věcí.“ Doyle sebral zvířátko ze svého ramene a podržel ho za ocas, takže sebou zoufale svíjelo ve vzduchu. „Máte rád myši, pane Boone?“

„Nijak zvlášť.“

Doyle otevřel prázdnou krabičku od sirek a hodil myš dovnitř. „To přicházíte o spoustu srandy.“

Boone se nikdy žádných zvířat nebál, ale z těch myší se cítil nesvůj. V Doyleově hlavě zjevně sídlil démon, který chtěl mít kontrolu nad vším malým a bezbranným. Doyle na Boonea mrkl a zvedl druhou myš za ocásek ze svého klína.

Podržel si zvíře nad hlavou a otevřel ústa, jako by se ho chystal spolknout.

„Myslíte, že to neudělám? Co? Za pár set bahtů klidně.“

Boone pokrčil rameny, jako kdyby takové nabídky dostával každý den. „Za tolik to nestojí.“

„žertuju…“ Doyle otevřel druhou krabičku od sirek a myš do ní zavřel. „Takže – proč se mnou milostpán z Aktivních řešení chce mluvit?“

„Zajímalo by nás, jestli byste nechtěl pro naši společnost pracovat.“

„Jasně. Ale jestli jste si nevšiml, jsem zamčenej v týhle debilní díře.“

„Myslím, že bych mohl zařídit vaše vyhoštění z Thajska a dopravu najatým letadlem. Na konci vašeho zaměstnaneckého poměru byste dostal nový pas a padesát tisíc dolarů v hotovosti.“

„Super! Jsem váš člověk. Kde se mám podepsat?“

„Nemusíte podepisovat nic, ale musíte jasně chápat, za jakých podmínek bude vaše zaměstnání ve Spojených státech probíhat. Pokud vás najmeme, budete se bez námitek řídit mými rozkazy a spolupracovat s dalšími členy týmu.“

„A co má ten tým za úkol?“

„Zahrnovalo by to aktivity, které vás dostaly za mříže téhle věznice.“

Doyle se zasmál: „Celé je to jen byrokratická pakárna.

Propadla mi platnost víza. žádná hrůza.“

„Já vím, proč jste tu.“

„No dobře, přiznávám se,“ zakuckal se Doyle smíchy.

„Zvoral jsem to a koupil jsem falešnej kolek do pasu od takovýho chlápka, kterej…“

„Já vím, proč tu jste,“ zopakoval Boone. „A ví to i policie v okrese Khian Sa.“

Doyle vyskočil a převrhl laťkovou bednu. Krabičky od sirek spadly na zem. „Kdo krucinál jste? Agent FBI?

Nějakej polda? Bez právníka s váma mluvit nebudu.“

„Sedněte si, pane Doyle.“

Doyle chvíli stál, ztěžka oddechoval, ale nakonec se posadil zpátky na soudek. Důvěrníci byli asi tři metry od nich. Vypadalo to, že jsou zklamaní, že nemůžou použít svoje biče a obušky.

„Mé společnosti bylo zadáno uskutečnění poněkud neobvyklé operace,“ pokračoval Boone. „Neznám všechna fakta, ale předpokládám, že vyžaduje někoho s vašimi schopnostmi.“

„O čem to, do pytle, mluvíte? Jaké schopnosti?“

„Moji zaměstnavatelé hodlají vyvolat strach – a posléze paniku – v určitém regionu Spojených států. Vaše aktivity by nám pomohly tohoto cíle dosáhnout.“

„Tak na to zapomeňte. Jenom mě chcete dostat za mříže.“

„To je mylný předpoklad, pane Doyle. V našem zájmu je vás chránit. Veřejnost bude mít strach, pouze pokud nebudete dopaden.“

Doyle zíral několik vteřin do země a rameny mu cukalo.

Když vzhlédl k Booneovi, démon byl pod kontrolou.

„Tohle já dělat nebudu.“

„Doufám, že vám zůstane vaše práce překladatele.“

Boone povstal, jako by byl na odchodu. „Bez peněz budete muset spát na betonové podlaze s něčíma nohama v obličeji.“

„Počkejte!“ vyjekl Doyle. „Poslyšte – počkejte.“ Jeho dlaně se otevíraly a svíraly v pěst, znovu a znovu.

„Udělám to, když mě odtud dostanete.“

„Uděláte co, pane Doyle? A nekrmte mě historkami o pasových deliktech.“

„Udělám to, co jsem udělal v okrese Khian Sa. Lidi budou vyděšení – fakt vyděšení –, až jim zmizí děti.“

Ne, to neuděláš, pomyslel si Boone. Při první příležitosti zkusíš zdrhnout. Ale s tím se dalo pracovat.

„Nyní jste zaměstnancem Aktivních řešení. Nikomu se o této konverzaci nezmiňujte. Ozveme se vám.“

Boone vykročil zpátky přes dvůr. Za ta léta najímal pro Bratří stovky žoldáků. Nezajímalo ho, jakou minulost mají, dokud poslouchali rozkazy. Někteří členové jeho týmu zabíjeli děti v Nové Harmonii – ale to, co se tam odehrálo, bylo precizní a organizované jako kvalitně připravená vojenská operace. Jeho muži měli své úkoly a splnili je bez emocí. Ale Martin Doyle mu vadil. Panoptikon byl o pořádku a kontrole, a na tom, co Doyle dělal, nebylo spořádaného vůbec nic. Byl živoucím vtělením perverzní nahodilosti, která by ráda ovládala svět.

Boone šel tak rychle, že kapitán Tansiri musel běžet, aby mu stačil.

„Je všechno v pořádku, pane?“

„V naprostém. Děkuji vám za pomoc.“

„Rád bych vám nabídl občerstvení ve společenské místnosti pro dozorce. Je klimatizovaná a nebudou tam žádní odsouzení – tedy kromě obsluhy.“

„Je mi líto. Mám schůzku v Bangkoku.“

Uprostřed dvora dřepěl trestanec v hadrech. Když Boone procházel kolem, trestanec vzhlédl a byla to ona – její tvářička – tady, v tomhle odštěpku pekla. Ne. Zamrkej. Ne.

A vidina se rozplynula a hleděl na něj jen bezzubý muž s rukama sepjatýma do kornoutku v prosbě o peníze.

23

Hollis se probudil ze sna do temné, studené místnosti.

Ve vesničce Šukunegi nebylo pouliční osvětlení a tetička Billyho Hirana vypínala před spaním všechno, co bylo v domě elektrického. Doma v Los Angeles vždycky slyšel aspoň auta nebo policejní sirénu. Tady zvučel jen vítr, hvízdající ve škvíře mezi okenicemi.

Přejel rukou po pokrývce a pak se natáhl a dotkl se pistole, položené u okraje tatami. Zbraň mu připomínala, že je pořád ještě na útěku. Zhluboka se nadechl a pokusil se uvolnit, ale v tu chvíli se mu zdálo, jako by spánek sídlil kdesi v daleké zemi, do níž nezná cestu. A pak se mu vrátila vzpomínka na Itako, jak prozpěvuje a ťuká korálky růžence o sebe. Pořád si dokázal vybavit, jak mrtvě vypadaly její oči, když se z jejích úst ozval Vikin hlas.

Když Itako skončila s rituálem, vyšel Hollis ven. Řadu měsíců řídil jeho kroky neustálý vztek, který mu dodával divokou sílu. Teď byl vztek pryč a on si přišel unavený a zmatený. Billy Hirano na něj zíral, jak tam tak stojí

uprostřed venkovské silnice. Z výfuku taxíku, stojícího opodál, se kouřilo, ale Hollis do něj nenastoupil.

„Potřebuju na chvíli zmizet z dohledu,“ řekl nakonec.

„Znáte dobrý úkryt?“

Billy vypadal jako doktor, kterému zrovna někdo předložil komplikovaný medicínský problém. Zastrčil ruce do kapes a pár vteřin přecházel kolem. Pak kopl do kamínku, který se skutálel do příkopu u cesty.

„Schovávat se v Japonsku ve městě je nebezpečné.

Všude jsou policajti, všimli by si vás. Ve vesnici by se lidi vyptávali. Ale možná bych vás mohl odvézt na ostrov Sado.“

„Kde to je?“

„Poblíž západního pobřeží Japonska. Moje teta tam žije, ve vesničce zvané Šukunegi. V létě jsou na ostrově tisíce turistů. Teď tam ale zůstali jen rybáři.“

„A co řekne teta, když se tam zničehonic objevím já?“

„V Šukunegi mají televize – ale chytají jen jeden kanál.

Vesnice je plná starejch lidí. Sledujou zábavný pořady. Na zprávy je neužije.“

„Stejně budu v takovém místě dost nápadný.“

„Jasně, že budete,“ zazubil se Billy. „Budete novej zdroj zábavy. Pozorovat cizince, jak dělají chyby, to je tradiční japonská kratochvíle. Ale na ostrovech si lidi žijou pro sebe.

Neradi mluví s policií.“

Zbytek dne jim zabrala cesta několika lokálkami přes hory na západ. Pole pokrývaly dlouhé pásy bílé plastové fólie, jako by půdu bylo potřeba vystavit slunci jen postupně. Všichni průvodčí zírali na černého cizince. Billy jim vykládal, že je Hollis americký choreograf, který přijel do Japonska studovat tradiční tance.

Cestou na ostrov Sado trajekt projížděl sněhovými a dešťovými přeháňkami. V jedné chvíli se skrze těžké mraky prodralo slunce a světlo se vylilo na šedozelený oceán jako studna božské energie. Hollis pochyboval, že ten úkaz viděl ještě někdo jiný než on – ostatní pasažéři leželi na koberci v televizním pokoji a dřímali nebo sledovali hudební klipy.

Napadlo ho, jestli to není skutečné tajemství lidské historie: ve světě se dějí úžasné změny, jenže většina lidí tráví život v polospánku.

„Co uděláme, až dojedeme na ostrov?“

„Pojedeme autobusem do vsi a navštívíme mou tetu Kimiko.“

„Co když se jí nebudu líbit?“

„Jste můj přítel, Hollisi. To jí bude stačit. Prvních pár dní jsme její hosté. Zbytek si budeme muset odpracovat.“

Do Šukunegi přijeli večer. Vesnička čítala asi padesát domků, napěchovaných v pobřežním kaňonu. U jeho ústí postavili rybáři bambusovou zeď s párem bran uprostřed. Za zdí vyhlížela vesnice jako pevnost, postavená, aby čelila

nájezdům barbarů – skutečnými nepřáteli ale byly sněhové bouře, které se s řevem řítily ze Sibiře a bušily do západního pobřeží ostrova.

Billy Hollise provedl branou a dál do vesnice. Moderní patrové domky měly elektřinu i tekoucí vodu. Stály ale těsně u sebe a uličky mezi nimi byly plné bláta. Šukunegi protékal potok, a zvuk padající vody se mísil se zvukem větru a smíchu, ozývajícího se z televize v některém z domků.

Dali se podél potoka kaňonem vzhůru a minuli obecní středisko a neohraničený hřbitov, rozlezlý mezi domky, se soškami Buddhů a náhrobními kameny pokrytými lišejníkem. Dvoupatrový domek tety Kimiko stál uprostřed hřbitova směrem ke konci kaňonu. Teta, jako většina vesničanů, zatížila každou střešní tašku černým kamenem.

Kameny měly bránit větru, aby tašky strhal, ale střecha s nimi vypadala spíš jako podivná hrací deska, čekající na účastníky partie.

Na žádných dveřích ve vesnici nebyly zámky – jen dřevěné petlice. Billy si zul zablácené boty a vešel dovnitř bez klepání. Hollis stál o samotě na prahu a poslouchal ženský hlas, který se ozýval z domku. Byl vysoký a šťastný, jako by Billyho příjezd byl pro jeho majitelku neočekávaným dárkem. O pár minut později ke dveřím přispěchala japonská stařenka, malá jako dítě, a úklonami zvala Hollise dál.

Billy na ostrově strávil pár dní, než se vrátil do Tokia.

Plánoval promluvit s kamarády, kteří tancovali v parku rokenrol, a zjistit, jak by mohl cizinec bezpečně vyklouznout pryč z Japonska. Hollis prozkoumal Šukunegi a rychle si našel práci, která byla pro vesnici užitečná. Opěrná cihlová zeď na úpatí útesu se začínala rozpadat. S pomocí nástrojů

tety Kimiko se Hollis rozhodl zeď strhnout a postavit novou.

Fakt, že se silný cizinec rozhodl udělat za ně namáhavou práci, vesničany velice těšil.

Teta Kimiko vstávala kolem šesté ranní. Dala Hollisovi snídani složenou z vařené rýže, polévky miso a jednoho jídla jako překvapení. Jednou mu předhodila obrovitého mořského hlemýždě a dívala se, jak vybírá slané hnědé maso z černé skořápky. Po snídani si Hollis dal rozcvičku složenou z prvků bojového umění a pak vzal nástroje a vydal se ke zdi. Většinou seděly na lavičkách kolem dvě nebo tři stařenky v růžových holinách a pozorovaly ho, jak pracuje. Hollis nikdy tak silně nevnímal své tělo, sílu svých vlastních paží a nohou. Kdykoli zvedl něco těžkého, stařenky si mezi sebou cosi zabroukaly a za odměnu mu zatleskaly.

Každodenní práce ho zklidnila a vnesla mu do života řád. Nejdřív vykopal příkop, pak začal skládat cihly. Dutinu ve skále za zdí plnil kbelíky štěrku, který nabral na pláži.

Pracoval pomalu a pečlivě, pomocí nataženého provázku zjišťoval, že budou základy rovné. Jak míchal cement a

pleskal ho na cihly, začínal vidět svá minulá rozhodnutí s větší jasností.

Viki mu říkala, že je na správné cestě. „Když si vzpomeneš, kdo jsi, pochopíš, co máš dělat.“

Takže, kdo jsem? uvažoval. Doma v Los Angeles učil studenty, že nikdy nesmějí používat násilí k dosažení negativních cílů. Opravdový bojovník se řídí hlavou i srdcem. Opravdový bojovník je klidný, neovládá ho hněv.

Vzpomněl si, jak stál na londýnské střeše s odstřelovací puškou, a zastyděl se.

Další cihly a maltu. Postav tu zeď vyšší. Rovnou a poctivou.

*

Bylo to patnáctého dne, který ve vesnici trávil.

Dopoledne pracoval na zdi, pak snědl trochu rýže a tempury a toulal se po hřbitově, který obklopoval domky. Uschlé květiny. Zašlé mince v rezavé konvi plné dešťové vody.

Řádka buclatých kamenných Buddhů s bílými bavlněnými čepečky a miniaturními bryndáčky kolem krků.

Vyšel ven z brány a pustil se podél čáry přílivu k malé pláži z černého písku, kde se povalovaly plastové láhve, pneumatiky a všechno další smetí moderního světa. Ke skalám se tiskly borovice připomínající bonsaje. Vlny jemně narážely o břeh.

Řeknu ti tohle, lásko moje… věř tomu, lásko moje…

Světlo v nás nás přežije.

Viki urazila dlouhou cestu, aby mu tohle mohla říct, a ta slova se teď stala základem jeho víry. Pokud někdo doopravdy věří, že jste dobrý člověk, může vás jeho přesvědčení už navždycky proměnit. Možná proto stvořil Bůh světce a světice. Dokázali vidět Světlo v lidech, a to mohlo někdy inspirovat ostatní, aby se pokusili přiblížit ideálu.

Gabriel nemohl vědět o odvážném knihkupci, mafiánovi z Jakuzy s pistolí a vraždě v hotelovém pokoji, ale možná dokázal zhruba předvídat směr, kterým se Hollisova cesta měla ubírat. Kdo jsem? zeptal se Hollis sám sebe znovu.

Vždycky už bude bojovníkem, ale odteď musí bojovat za něco důležitějšího než za pomstu. Jak tak pozoroval vlny, měl pocit, jako by od sebe odřízl všechno to haraburdí a zmatek, které mu bránily pochopit. Když si vzpomeneš, kdo jsi, pochopíš, co máš dělat.

„Hollisi!“

Otočil se a uviděl, jak k němu po pláži rázuje Billy Hirano. Nejspíš si v Tokiu koupil čerstvou tubu gelu na vlasy – každičký vlásek jeho elvisovského kohouta byl na svém místě.

„Tihle staroušci vás zbožňujou. Teta říká, že jste dobrej pracant. Jestli chcete, klidně tu můžete zůstat nadosmrti.“

„Vaše teta je báječná ženská, ale já se budu muset vydat dál.“

„Jo. Myslel jsem si, že to řeknete. Mluvil jsem s pár lidma a našel jsem bezpečnou cestu z Japonska. Pojedeme trajektem dolů k Okinawě a jihozápadním ostrovům. Když

jim dost zaplatíte, místní rybáři vás vezmou kamkoli – na Tchajwan, Filipíny, klidně i do Austrálie.“

„To vypadá jako dobrý plán.“

„Lidem ve vesnici budete chybět.“ Billy se usmál. „Mně budete taky chybět. Je to děsně cool, znát Harlekýna.“

„Billy, chtěl jsem vám říct – teď, když jsme přátelé, vám můžu prozradit svoje skutečné harlekýnské jméno…“

Ještě pár vteřin zůstane Hollisem. Zadíval se k obzoru.

Cítil, že si je dokonale vědom rozhodnutí, jež právě udělal.

Vzdává se všech pout a svazků, normálního života.

„Moje harlekýnské jméno je Kněz.“

„Kněz. Ano. Bezva.“ Billy vypadal spokojeně. „Stejně jsem si nikdy nemyslel, že se doopravdy jmenujete Hollis.“

24

Boone se svým týmem byl na místě půl hodiny předtím, než měli Martina Doylea propustit z vězení. Na motorkách párkrát prosvištěli kolem zdí vězení a pak se všichni shromáždili a čekali pod banyánem, rostoucím na poli naproti parkovišti věznice. Děti, maličké a křehké, šplhaly v jeho větvích a prohlížely si tři Thajce a tři cizince dole pod sebou. Jedna z holčiček měla kolem krku girlandu z květin.

Trhala oranžové a žluté okvětní plátky a nechávala je třepotavě se snášet do bahna dole.

Motorky řídili tři thajští policisté, oblečení v džínsech a nevkusně okázalých hedvábných košilích místo uniforem.

Postávali vedle svých strojů, kouřili cigarety a vyhýbali se pohledem Booneovi a dvěma australským žoldákům.

Starší z Australanů byl malý podsaditý chlapík jménem Tommy Squires, který dělal, co se mu řeklo, a ožíral se, až

když bylo po akci. Tommy s sebou přivedl kamaráda jménem Ryan Horsley. Boone začínal mít toho mladíka nerad. Horsley byl bývalý ragbista, který si myslel, že je drsňák. Na tom by nebylo nic vysloveně špatného, jenže Horsley si taky myslel, že je chytrý – a to byl

politováníhodný omyl. Boone vždycky dával přednost zaměstnancům, kteří byli dost chytří na to, aby jim bylo jasné, že jsou hloupí.

Okolní horko a vlhko všechny zpomalovalo. Policisté si šli koupit od pouličního prodavače ovocnou šťávu. Squires a Horsley zatím prohlíželi bodce. Ty koupil jeden z Booneových kontaktů v Singapuru, kde jim říkali EZKD – elektronická zařízení pro kontrolu davu. Byly to metr osmdesát dlouhé bílé plastové tyče s tupými konci. Když se špička dostala do kontaktu s lidským tělem a trochu se stlačila, vyšel z ní výboj o napětí 50 000 voltů.

V Číně používali EZKD na rozhánění demonstrací, při kterých se účastníci zavěsili jeden do druhého nebo si sedli uprostřed ulice. Problém s tasery a slzným plynem byl ten, že demonstranti nikdy nevěděli, kdy ten v uniformě zmáčkne kohoutek. Zato jakmile dav uviděl řadu policistů se štíty z plexiskla a EZKD v rukou, věděl, že se k němu trest blíží ulicí, pěkně krůček po krůčku. Když se špičky bodců

dostaly k jejich obličejům, většina demonstrantů zpanikařila a dala se na útěk.

Boone

vytáhl

kompaktní

triedr

a

zkoumal

administrativní budovu věznice. Thajský řidič jménem Sunchai zastavil se svou dodávkou poblíž východu. Boone mrkl na hodinky. Pokud půjde všechno podle plánu, měli by Doylea propustit do pěti, deseti minut.

„Připravení?“ zeptal se Australanů. „Počkáme, než

dodávka vyjede z parkoviště, a zavěsíme se asi sto metrů za ni. Vím, že je horko, ale vezměte si každopádně helmy.

Nechci, aby se Doyle podíval do zpětného zrcátka a uviděl tři cizince.

„A kdy teda zkusí zdrhnout?“ zeptal se Horsley.

„To nevím. Při tomhle provozu je to na letiště dvě hodiny jízdy.“

„Ale stopro to zkusí?“

„Málo věcí v životě je stoprocentních, pane Horsley.“

„Celá tadle věc nedává vůbec smysl. Když vyleze z baráku, měli bysme toho zmrda chytnout do klepet, narazit mu na hlavu pytel a šoupnout ho do tý dodávky. Místo toho budeme fofrovat kolem s těmadle tyčema na prasata.“

Squires zvedl ruce v gestu člověka, kterému se v supermarketu najednou rozjel vozík z kopce a míří pryč.

„Ryan to nemyslí zle, pane Boone. Je jen zvědavej.“

„Co kdyby si váš soused pořídil psa zabijáka?“ zeptal se Boone Horsleyho. „A nechával toho psa volně pobíhat po okolí. Myslíte, že by to bylo nezodpovědné?“

„Na to vemte jed,“ přisvědčil Horsley. „Vzal bysem lopatu a tu bestii bysem umlátil.“

„My pana Doylea zabít nechceme. Nicméně chceme mu ukázat, že negativní činy mají negativní následky.“

„Je mi to jasný,“ ozval se Squires a ke svému mladšímu společníkovi prohodil: „Je to jak v nedělní škole. Chceme, aby tendle šmejd zjistil, jak vypadá spravedlivej hněv boží.“

Booneův palmtop zapípal, takže poodešel za strom a opřel se o kmen. Jeho štáb v Londýně mu poslal zprávu označenou jako naléhavá: SBK Columba. Foto v příloze.

Před třemi měsíci odletěli Boone a Michael Corrigan ze Skellig Columba s tělem Matthewa Corrigana. Než se vrtulník vrátil na pevninu, Boone vyslal jednoho ze svých mužů, aby na místě nainstaloval SBK – skrytou bezpečnostní kameru. Přístroj byl na baterii, která měla solární panel k dobíjení. Obrazy vysílal, jen když závěrku spustil detektor pohybu.

Na Booneovo rameno se snesl červený okvětní plátek.

Vzhlédl. Dvě malé holčičky se chichotaly jeho reakci. Strom byl plný dětí, a další si hrály v prachu před ním. Boone se pokusil si jich nevšímat a soustředit se na osmnáct fotografií, které byly přiložené k e-mailu. Na prvních byl starý muž v rybářském člunu, který přistál u ostrova a začal vykládat bedny se zásobami. Na šestém stála u mola skupinka jeptišek. Ten den muselo foukat – pláště a závoje se jim divoce třepotaly ve větru. Vypadaly jako hejno velikých černých ptáků, které se chystá vzlétnout do oblak.

Na čtrnácté fotografii se v hledáčku kamery objevila další osoba – malá asijská holčička v džínsech a bundě s tartanovým vzorem. Boone přetáhl přes její obraz kurzor a

zvětšil ho. Ano, znal ji. Bylo to dítě z Nové Harmonie, které viděl ve školní třídě. Zmizela mu i s Majou v tunelech newyorského metra a skončila tady na ostrově.

Holčička v tartanové bundě byla ohrožením bezpečnosti Bratří. Kdyby se její příběh objevil na internetu, zpochybnil by pečlivě připravené vysvětlení toho, co se v Nové Harmonii odehrálo. Podle arizonské státní policie tam nebezpečná sekta zničila sama sebe. Nikdo v médiích tuhle verzi nezpochybňoval.

Řešení problému bylo nasnadě, ale Booneovi se nechtělo ho nařídit. Bylo to vinou Martina Doylea – byl jako puchýř, který se ne a ne zahojit. Šest let se Boone snažil uvést v život vizi, kterou měli Bratří. Elektronický Panoptikon měl zavést nový druh společnosti, ve kterém budou lidé jako Doyle sledováni, identifikováni a utraceni. Ale teď pouštěli na svobodu démona a Boone byl ten, kdo odemyká dveře vězení.

Palmtop znovu zapípal, jako by se dožadoval odpovědi.

Boone zapnul svůj satelitní telefon a zavolal Gerrymu Westcottovi, operačnímu šéfovi v Londýně.

„Viděl jsem záběry z ostrova.“

„Poznal jste tu Asiatku?“ zeptal se Westcott. „Je i na záběrech bezpečnostních kamer pořízených v newyorském metru.“

„Nechci ukončení,“ nařídil Boone. „Potřebujeme akvizici, abych ji mohl vyslechnout.“

„To by mohlo být složité.“

„Máte deset nebo dvanáct hodin na to akci zorganizovat.

Jestli cestují do Londýna, pojedou trajektem z Dublinu do Holyhead.“

„Souhlasím. Let letadlem by byl příliš riskantní.“

„Podávejte hlášení každé tři hodiny. Děkuji.“

Boone vypnul telefon a další okvětní plátek se třepotavě snesl ze stromu a přistál mu na hlavě. Když Boone lístek smetl, všechny děti se nahlas zachichotaly.

„Promiňte, pane,“ přišel k němu Squires. „Myslím, že pan Doyle vychází ven…“

Boone vytáhl dalekohled a obešel kmen banyánu.

Kapitán Tansiri zrovna vyváděl Doylea z administrativní budovy a mohutný Američan nasedal do dodávky.

„To je von?“ Horsley vypadal jako kluk, který se chystá s tátou na lov.

Boone přikývl. „Pojďme na to.“

Tři cizinci si nasadili helmy, vzali bodce a nasedli na motorky za thajské řidiče. O pár vteřin později se zavěsili za dodávku, mířící k letišti v Bangkoku. Prvních pár kilometrů

se nedělo nic. Dodávka pomalu projížděla po dvouproudé silnici kolem domků s doškovými střechami a zeleninových zahrádek. Booneova helma neměla žádné větrací průduchy.

Pot mu stékal po krku.

„Tendle ptáček neulítne,“ ozval se Horsley ve vysílačce helmy. „Možná nás vidí, jak za ním jedeme s těma prasečíma zapichovákama.“

„Zůstaňte na té motorce,“ nařídil Boone. „Budeme ho sledovat celou cestu až na letiště.“

Asi dvaatřicet kilometrů od vězení dodávka vjela do většího městečka, které se, jak se zdálo, specializovalo na výrobu a prodej hedvábných látek. Z domácí dílny tekla potůčkem karmínová barva a stékala do stoky. Na zadních dvorcích se na šňůrách sušily pruhy hedvábí – látka byla tak jemná a tenká, že sluneční světlo zářilo skrz barvy. Boone se přistihl, že znovu myslí na asijskou holčičku, stojící na molu s jeptiškami.

Uprostřed městečka bylo tržiště plné dřevěných stánků o rozměrech menší komory, vozíků s hromadami ručně vyráběného zboží a žen, dřepících za pyramidami vyskládaných pomerančů. Dodávka zastavila, aby nechala přejet vůz tažený buvoly. Zničehonic vylezl Doyle ven. Bylo jasné, že se řidiče nebojí a s policií si hlavu neláme. Přes rameno křikl cosi výhrůžného a coural se davem pryč.

„Pan Horsley jako první,“ zahlásil Boone do vysílačky a Australan plácl svého řidiče přes rameno. Motorka vyrazila.

Zadní kolo vyhazovalo do vzduchu cákance červeného bahna. Doyle uslyšel její motor přes rámus na tržišti.

Zastavil, ohlédl se a uviděl, jak se k němu řítí muž v přilbě a s kopím jako rytíř na bitevním poli.

Uprchlík se dal do běhu. Uhnul za mladou ženu, nesoucí na hlavě koš plný paprik, ale ta uviděla blížící se motorku a vrhla se stranou. Bodec zasáhl Doylea do levé lopatky. Byl to jen kratičký šok, ale stačil na to, aby Američan zavrávoral.

Squires zaútočil o pár vteřin později a zasáhl Doylea do ledvin. Ten se tentokrát sesul na kolena. Motorka projela kolem. Doyle se ohlédl a uviděl Boonea, který byl asi třicet metrů daleko a právě sklápěl bodec do horizontální polohy.

Okamžitě byl na nohou a klopýtal pryč úzkou uličkou mezi dvěma stánky.

Boone popadl řidiče za opasek a držel se jen jednou rukou, když se motorka smykem otočila v blátě a s řevem vyrazila za uprchlíkem. Doyle měl asi dvacet metrů náskok – hlavu skloněnou a paže před sebou, jako by chtěl běžet po čtyřech. Když se k němu motorka blížila, uhnul tlusťoch doleva, ale Booneův bodec ho zasáhl do nohy a šok ho odhodil dopředu.

Australané dojeli k nim a seskočili z motorek. Boone usoudil, že víc bolesti bude znamenat větší lekci, takže je nechal, aby do Američana ještě tucetkrát šťouchli. Doyle sebou zmítal v blátě, jako by měl epileptický záchvat.

„Tady spravedlivej bůh!“ halekal Squires. „Cítíš hněv spravedlivýho boha!“

Přiběhl k nim místní policista, ale řidiči ukázali své vojenské průkazy a oznámili, že právě zadrželi teroristu.

Dodávka dorazila o minutu později. Doyleovy zápěstí, paže a nohy spoutali plastovými pouty. Nakonec mu přelepili ústa plastovou páskou a naložili ho do dodávky jako kus masa.

„Ať vás řidiči zavezou zpátky do hotelu,“ nařídil Boone Squiresovi. „Peníze vám přijdou zítra ráno.“

„Ano, pane. Můžeme vám ještě nějak přispět?“

„Řekněte panu Horsleymu, ať drží zobák.“

Boone nastoupil dozadu do dodávky a řekl řidiči, ať jede na letiště. Pak vzal z příruční tašky injekční stříkačku a vrazil ji do ampulky se silným sedativem. Doyle ležel na zádech. Když uviděl jehlu, začal divoce koulet očima.

„Až se vzbudíte v Americe, budete mít jednu ránu na pravé ruce a jednu uprostřed hrudníku. Implantujeme vám sledovací zařízení mezi kůži a sval. Ty přístroje nám budou neustále udávat vaši polohu.“

Stříkačka byla plná. Když se k němu Boone nahnul, Doyle zasténal – snažil se otevřít ústa a něco říct.

„Jestli znovu utečeš, chytím tě zrovna tak, jako jsem to udělal dneska. Nemůžeš utéct, Doyle. Prostě nemáš jak.

Budu tě sledovat, dokud nesplníš svůj úkol.“

25

Alice Chenová se rozhodla, že je pořád Princezna bojovnice ze Skellig Columba. Bez vlastní viny padla do zajetí Královny temnot a teď ji převážejí do Města Osudu.

Zabývala se tou představou asi deset minut, než

chodbičkou vlaku přirachotil vozíček s občerstvením. Pak otevřela oči a uviděla vlakové kupé a sestru Joan, jak si čte v breviáři s koženou vazbou. I když byla sestra Joan celá v černém, naprosto jistě to nebyla Královna temnot. Byla to prostě tlustá brýlatá jeptiška, která uměla péct úžasné koláčky a rozplývala se v slzách, když někdo předčítal z novin historku o statečném psu, který zachránil své pány z požáru.

A Alice věděla, že taky není žádná princezna. Jeptišky říkaly, že je jen neposlušná malá holka, která dostala už

příliš mnoho šancí, aby se chovala slušně. Jako by nestačilo, že ji sestra Maura viděla, jak skáče na útes, když ji postrkem hnala zpátky do kláštera, vypadl Alici zpoza pásku řeznický nůž. Ten večer musela čekat nahoře v ložnici, zatímco se sestry modlily za její duši a tlumenými hlasy se o ní radily.

Nakonec bylo rozhodnuto. Alici převezou do Tyburnského

kláštera v Londýně, pod dohled benediktinek. Až se vyptají na volná místa, dají ji do některé katolické dívčí školy – nejspíš do Školy svaté Anny ve Walesu.

„Bude to tak lepší, drahoušku,“ řekla sestra Ruth konejšivě. „Potřebuješ být s děvčaty vlastního věku.“

„Pozemní hokej!“ zahřměla sestra Faustina hlasem jako polnice. „Pozemní hokej a pořádné hry! žádné pobíhání kolem s noži!“

Pro Tabulu bylo lehké sledovat leteckou dopravu, a tak sestra Joan s Alicí jely místními autobusovými linkami do Dublinu a trajektem z Dublinu do Holyhead. Teď seděly ve vlaku do Londýna, kde na ně na nádraží bude čekat Maja.

Sestra Joan přibalila Alici do batohu učebnici geometrie.

Jestli bude Alice pobíhat po vlaku a otravovat průvodčí, bude za trest muset přečíst kapitolu o pravých úhlech. Alice seděla u okna, sledovala velšská městečka u trati a snažila se vyslovit jejich jména. Penmaenmawr. Abergele a Pensarn.

Oblohu pokrývaly těžké mraky, ale Velšané byli venku, věšeli prádlo a orali pole. Alice pozorovala farmáře, jak nalévá do koryta pomyje pro prasnici se selátky. Byla to bílá prasata s černými flíčky – ne růžová, jaká vídala v Americe.

Poslední zastávka před Londýnem bylo Crewe. Zatím byly v kupé samy, ale teď nastoupil dav lidí a Alice je sledovala, jak procházejí uličkou. Když vlak vyjížděl z nádraží, otevřela posuvné dveře robustní žena kolem šedesátky s černě obarvenými vlasy.

„Promiňte, že ruším, ale máme rezervaci na dvě sedadla.“

„Máme se přesunout?“ zeptala se zdvořile sestra Joan.

„Propána, ne. Byly jste tu dřív – tak jen seďte pěkně u okna.“ Obtloustlá dáma udělala krok zpátky do uličky a hlasem, jakým se volá na psa, křikla: „Tady, Malcolme! Ne, tady to je!“

Ve dveřích se objevil zavalitý pán v tvídovém obleku.

Strkal veliký černý kufr na kolečkách. Alice se rozhodla říkat jim „pán a paní Hydrantovi“, protože jí – malí, robustní, s červenými tvářemi – připomínali dva požární hydranty.

Dáma vešla do kupé jako první, se svým mužem v patách. Odfukoval a hekal, až se mu nakonec podařilo zvednout obrovský kufr a zastrčit ho do přihrádky na zavazadla. Pak se posadil vedle Alice a široce se usmál na sestru Joan.

„Cestujete do Londýna?“

„Je to konečná,“ odsekla Alice.

„No, ano, tož jasně, to máte pravdu. Ale pak tu též jsou – navazující spojení. “ Pan Hydrant vyslovil poslední slova s velkým zadostiučiněním.

„Cestujeme

dál,“

vysvětlila

paní

Hydrantová.

„Navštívíme moji sestru v Londýně a pak letíme na Costa Brava, kde má naše dcera byt.“

„Sluníčko a relax,“ dodal pan Hydrant. „Ale ne zas moc sluníčka, bo pak budu vypadat jak malina.“

Když přišel průvodčí cvaknout jízdenky, Alice se naklonila a zašeptala sestře Joan: „Můžeme se jít projít do jídelního vozu a dát si čaj.“

Jeptiška zvedla oči v sloup. „To jsme mohly udělat před čtyřmi zastávkami. žádný čaj, mladá dámo. Už jsme skoro v Londýně.“

Alice si o pár minut později odskočila na záchod.

Zamkla za sebou posuvné dveře toalety a zkoušela napodobit velšský přízvuk pana Hydranta: „Moc sluníčka, bo pak budu vypadat jak malina…“

Alice nesnášela lidi, kteří se moc usmívali nebo moc nahlas smáli. Na ostrově ji sestra Ruth naučila skvělé nové slovo – gravitas. Maja měla gravitas – něco jako důstojnost a vážnost, která způsobovala, že jste ji chtěli napodobit.

V kupé se zatím Hydrantovi bavili se sestrou Joan o zahradničení. Sestra Ruth jednou utrousila, že jsou Briti národ bezbožníků, ale když mluví o tyčkách k fazolím a popínavkách, mají přitom výraz světců.

„Dobrá hromada kompostu je jak účet v bance,“ pronesl pan Hydrant. „Rozhoďte ho po záhonu a nepotřebujete hnojivo.“

„Dávám do něj odpadky z kuchyně – skořápky od vajec a slupky z mrkve,“ přidala se paní Hydrantová. „Ale žádné maso, to přitahuje krysy.“

Tři dospělí se shodli na tom, že nejlepší způsob, jak se vypořádat se slimáky, je utopit je ve formě na koláč, do které dáte zvětralé pivo. Alice rozhovor ignorovala a zírala z okna. Jak se blížili k předměstím Londýna, začaly se objevovat továrny a činžáky. Zdálo se, jako by všechen prázdný prostor postupně mizel, jako by se budovy tlačily k sobě a snažily se zadusit zbytečky zeleně.

„Nezlobte se,“ řekl pan Hydrant, „ale nikdo nás pořádně nepředstavil. Já jsem Malcolm, a tohle je moje žena, Viv.“

„I když někdy říkám muži žampas – to jako žampión,“

vysvětlila paní Hydrantová. „Malcolm jednou zkoušel pěstovat na zadní zahrádce lanýže, ale nějak mu to nešlo.“

„Špatné stromy. Bo na to musíte mít duby.“

„Ráda vás poznávám. Já jsem sestra Joan a tohle je –“

„Sarah,“ skočila jí do řeči Alice. „Sarah Bradleyová.“

„Londýn! Londýn!“ zavolal někdo, a pak kolem kupé ve spěchu proběhl průvodčí.

„No, tak jsme tu,“ povzdychl pan Hydrant. „Jo, jo, tak sme tady…“

Mrkl na svou ženu a Alice měla najednou divný pocit. S

těmi lidmi je něco v nepořádku. Měly by se sestrou Joan vyskočit a utéct.

„Moc ráda jsem vás dvě poznala,“ cukrovala paní Hydrantová.

Sestra Joan se sladce usmála. „Ano. Mějte se krásně ve Španělsku.“

„Asi budeme potřebovat portýra,“ ozval se pan Hydrant.

„Viv vzala snad všechno kromě dřezu.“

Vstal a s hekáním a námahou sundal svůj veliký kufr dolů. Ale tentokrát byla Alice dost blízko na to, aby mu viděla do obličeje. Kufr nebyl ve skutečnosti vůbec těžký.

Jenom to hraje.

Zoufale se natáhla a popadla sestru Joan za ruku. Ale jeptiška se jen usmála a trochu jí ruku stiskla. „Ano, drahoušku. Já vím, byla to dlouhá cesta…“

Proč jsou jen dospělí tak nerozumní? Proč jen nic nevidí? Alice se dívala, jak paní Hydrantová vstává a sahá do své kabelky. Vytáhla malou modrou věc, vypadající jako vodní pistolka. Než se kdokoli zmohl na pohyb, popadla sestru Joan za rameno a zmáčkla kohoutek.

Sestra Joan se zhroutila. Alice se pokusila dát na útěk, jenže velký kufr překážel ve dveřích.

„Tak to ne!“ odfrkl pan Hydrant a chytil ji za ruku. Alice vytáhla svoji hůlku a píchla mu s ní do krku. Pan Hydrant hlasitě zaklel a hůl se zlomila na dva kusy.

„Ty jsi pěkná mrška, co?“ Podíval se na svou ženu.

„Vezmi na ňu tu růžovou, zlato. Ta modrá byla pro jeptišku.“

Paní Hydrantová chňapla Alici za vlasy a přidržela holčičku na své mohutné hrudi. Vytáhla z kabelky růžovou plastovou pistolku a přiložila ji Alici ke krku.

Alice ucítila ostrou bolest a pak ospalost. Chtěla bojovat jako Maja, ale nohy jí vypověděly službu a ona se svalila na zem. Než ji zahalila temnota, slyšela pana Hydranta, jak říká své ženě: „Beztak si myslím, že nebyl dobrý nápad dávat do toho kompostu skořápky od vajec, zlato. Ty přitáhly ty krysy.“

26

Maja seděla v přecpané čekárně kliniky v Brick Lane a probodávala pohledem hodiny na zdi. Byla objednaná na jedenáctou dopolední, ale už skoro čtyřicet minut ji nechávali čekat. Teď bude muset přes město hodně rychle, aby stihla vlak, který přijede na Euston Station.

Bylo rozčilující muset sedět v přetopené místnosti plné řvoucích miminek a stařenek v chodítkách. Jako většina Harlekýnů Maja svoje tělo vnímala jako nástroj, určený k tomu, aby se s ním pracovalo. Když byla nemocná nebo zraněná, připadalo jí, jako by ji neloajální zaměstnanec nechal na holičkách.

Do místnosti vešla Bengálka v růžovém sárí a zkontrolovala seznam pacientů.

„Slečna Strandová?“

„Přímo tady…“

„Pojďte si dál.“

Maja šla za sestrou centrální chodbou a do jedné z ambulancí. Když čekala pět minut a nikdo se neobjevil, vytáhla generátor náhodných čísel, který měla pověšený na krku. Liché číslo znamená zůstaň. Sudé znamená běž.

Než mohla zmáčknout tlačítko, na dveře někdo zaklepal a dovnitř se vřítila Amita Kamaniová nesoucí pod paží papírovou složku. Lékařka vypadala, že neví, kde jí hlava stojí. Neposlušný pramínek vlasů jí vyklouzl z účesu a padal jí přes čelo.

„Dobrý den, slečno Strandová. Omlouvám se za to čekání. Co dělá noha, lepší se?“

„Beze změny.“

Maja si ten den vzala sukni, aby se vyhnula ponížení nemocniční košile. Vsedě na kraji vyšetřovacího lehátka se sehnula a strhla si obvaz. Rána byla pořád nateklá a prýštila z ní krev, ale Maja odmítala dávat najevo bolest. Cítila malé zadostiučinění, když viděla, že doktorka Kamaniová vypadá znepokojeně.

„Aha. Ano. To je poněkud neuspokojivé.“ Lékařka vytáhla ze skříňky dezinfekci a čerstvé obvazy, natáhla si latexové rukavice, usadila se na stoličku u lehátka a dala se do převazování rány. „Nějaké problémy s medikací?“

„Bylo mi po ní špatně od žaludku.“

„Zvracela jste?“

„Párkrát.“

„Nějaké další příznaky? Závratě? Vyčerpanost?“

Maja zavrtěla hlavou. „Jenom potřebuju další antibiotika. To je celé.“

„Budete si moci cestou odsud vyzvednout další dávku.

Ale musíme si promluvit o určitých otázkách.“ Doktorka

Kamaniová naposledy otočila obvaz kolem nohy a vstala.

Teď, když Maje neseděla u nohou jako pouliční čistič bot, nabyla, jak se zdálo, trochu sebevědomí. „Pořád nevíme, co je v nepořádku s vaší nohou, ale je jasné, že si potřebujete navyknout na zdravější životní styl. Neměla byste cestovat a měla byste se vyhýbat stresu.“

„To pro mě není proveditelné. Mám určité závazky.“

„Všichni vedeme v dnešní době hektický život, ale někdy musíme naslouchat vlastnímu tělu.“ Doktorka Kamaniová nahlédla do složky. „Čím se přesně živíte?“

„To nemá nic společného s mou nohou.“

„Musíte si promluvit se specialistou.“

„Už toho mám dost.“ Meč měla Maja schovaný v pouzdře, které leželo na stole. Popadla ho a hodila si popruh přes rameno. „Krucinál, vždyť jste k ničemu.“

Doktorka Kamaniová trochu vypjala hruď. Oči se jí rozšířily a chřípí nosu vzdula, jako by se chystala zasmečovat přes síť tenisový balon. „A taky jste těhotná, slečno Strandová.“

„To je nesmysl.“

„No, ale je to tak. Dala jsem udělat všechny testy, a tohle byl jeden z nich. Těhotenství je pravděpodobně důvod vašich žaludečních nevolností.“

Maje se honily hlavou šílené myšlenky. Ráda by v té chvíli byla obklopená nepřáteli, aby mohla vytáhnout meč a prosekat si cestu z místnosti.

„Kdy jste měla naposledy pohlavní styk, slečno Strandová?“

Maja zavrtěla hlavou.

„Víte, kdo je otcem?“

Cítila se ochromená, zmrazená tím momentem odhalení, ale ústa se jí pohnula a zvuk z nich vyšel: „Ano, ale odcestoval.“

„Samozřejmě jsou tu možnosti, jak těhotenství ukončit.

Obvykle doporučuji pacientkám, aby si daly dvacet čtyři hodin na rozmyšlenou, než se na zákrok objednají.“

Doktorka Kamaniová sáhla do stojánku u dveří a vytáhla letáček s nápisem JE TO VAŠE ROZHODNUTÍ na přední straně. „Tenhle leták objasňuje různé alternativy. Máte nějaké další otázky, které bych vám mohla zodpovědět?“

„Ne.“ Maja zkontrolovala čas na mobilu. „Zrovna teď jdu pozdě na schůzku.“ Seskočila z vyšetřovacího lehátka, proklouzla kolem doktorky Kamaniové a vyběhla z kliniky.

Alice Chenová a jedna z jeptišek z ostrova měly přijet do Londýna a Lipka jim poslal Maju naproti. Našla nelicencovaný taxík parkující přes ulici a vlezla dozadu.

„Euston Station,“ houkla na řidiče. „Musím tam být do deseti minut.“

Když sebou auto cuklo kupředu a rozjelo se ulicí Brick Lane, vrátil se okamžik v ambulanci s plnou silou. Je těhotná. Nosí v sobě Poutníkovo dítě. V té chvíli jí připadalo, že je uprostřed letecké katastrofy – okamžik

pochopení, následovaný zmatkem a bolestí. Co má dělat?

Měla by to někomu říct? Vztek a smutek, vzdor a štěstí se v ní bojovaly, než auto dojelo na Whitechapel Road.

Kdyby se to stalo Matce Požehnané, šla by irská Harlekýnka na potrat ještě to odpoledne. Odstranila by tu náhodu, která v ní rostla – vyřízla by ji, jako by to byl rakovinný nádor. Síla Harlekýnů pocházela z jednoduchosti jejich životů, z jejich soustředěné a zuřivé oddanosti závazku. Tělo bylo zbraň, kterou bylo nutno udržovat.

V té chvíli už Maja věděla, že vlak nestihne, ale dodržela pravidla, která se naučila od svého otce. Pro Trna byla místa jako Euston Station „Argova past“ – vysoce střežená oblast, jejíž jméno se odvozovalo od stookého obra z řecké mytologie. Euston byl obzvlášť nebezpečná lokalita, protože ležel na severní hranici městské zóny s placeným vjezdem, takže kamery neustále fotografovaly poznávací značky aut.

University College London a kosti Jeremyho Benthama se nacházely jen pár set metrů od toho centrálního bodu.

Kdyby mrtvý filozof vyskočil ze své skleněné vitríny a špacíroval si to po ulici, stal by se vězněm elektronického Panoptikonu.

Maja vystoupila z taxíku, přešla po Euston Road a vešla do Domu přátel, kvakerského náboženského střediska. Z

čítárny v přízemí si mohla udělat předběžný rozbor situace.

U předního vchodu stanice byl dobře tucet kamer, namířených na autobusové nádraží a pomník chrabrým

padlým. V případě nouze by to prostě riskla a proběhla – a doufala, že tabulisty zdrží okolní provoz. Ale obvykle existovala bezpečná cesta dovnitř. I Arga bylo možné porazit.

Vyšla znovu ven a rychle obešla nádraží z východní strany po Barnaby Street. Chodník poházený odpadky vedl kolem hospody U Krále Artuše, sázkové kanceláře a obchodu s názvem Transformace, který prodával oblečení pro transvestity. Ve výloze stály dvě identické mužské figuríny, jedna v obleku s buřinkou, druhá s blonďatou parukou a v rudých koktejlkách. TOHLE MůžETE BÝT

VY, hlásal nápis. To asi sotva, doprčic už jednou, pomyslela si Maja. Hlavou jí proběhla představa jiného výjevu: těhotná mladá žena, stojící vedle sveřepě vypadajícího dvojčete s plochým břichem.

K Barnaby Street se připojila nakládací rampa a Maja po ní vystoupala do uzavřeného areálu zásilkové služby na střeše nádraží. Tady bylo jen pár kamer a všechny kontrolovaly poznávací značky. Maja se vydala dolů po další betonové rampě, vedoucí do centrální dvorany nádraží.

Tu lemovaly obchody, mezi nimi dva Burger Kingy, dvě knihkupectví W. H. Smith a dva obchodní domy Marks and Spencer. Možná, že to představovalo náznak budoucího vývoje světa – těch stovek obchodů, které budou v zásadě všechny stejné.

Z informační tabule vyčetla, že vlak z Holyhead právě dorazil na šestou kolej. Maja prošla prolukou mezi dvěma obchody k sedmé a osmé koleji a přes přepážku ze silného skla se zadívala na nástupiště u šesté koleje. Pasažéři z vlaku z Holyhead spěchali do nádražní budovy – viděla rodinku z východní Asie strkající vozíky se zavazadly, tři dospívající dívky, s vlasy zapletenými do copánků a batohy na zádech, a pár ve středním věku, postrkující rozměrný kufr.

Nevypadalo to, že by Alice Chenová ve vlaku byla.

Když se Maja kousek přesunula, uviděla, že na nádraží právě dorazil policista, následovaný dvěma zdravotníky, vezoucími nosítka z ambulance. Tudy, gestikuloval policista.

Kolej šest. Pojďte za mnou.

Maja zkontrolovala nože a upravila polohu pouzdra na meč tak, aby mohla zbraň lehce tasit. Předstírajíc, že hledá některého z cestujících, vydala se pomalu po nástupišti u šesté koleje. Policista stál na schůdcích u čtvrtého vagonu.

Jak procházela kolem vlaku, všimla si, že se do třetího kupé vměstnali zdravotníci a dva průvodčí.

Když Maja došla na konec nástupiště, objevili se zdravotníci venku a na nosítkách nesli jednu z žebravých klarisek. Jeptiška byla v bezvědomí, ale naživu. Ale kde je Alice Chenová? Cekala, že někdo holčičku vyvede z vlaku, ale oba průvodčí i policista mířili za nosítky do nádražní haly. Bylo zjevné, že po ztraceném dítěti nikdo nepátrá.

Maja vzala mobil, jehož registrovaným majitelem byl jeden bezdomovec z Brixtonu, a zavolala Lipkovi.

„Jsem na nádraží,“ ohlásila. „Měla jsem převzít zboží, ale situace se nevyvinula podle očekávání.“

„Máme problém?“

„Osoba, která měla zboží dodat, je v bezvědomí a odvezla ji ambulance.“

„A zboží?“

„Nedorazilo.“

„Jaká je vaše současná pozice?“

„Naši obchodní konkurenti se v oblasti nepohybují.“

„Nic neriskujte. To není náš závazek.“

„To chápu, ale –“

„Okamžitě oblast vykliďte a vraťte se do kanceláře.“

Telefon zmlkl, ale Maja se k odchodu z nástupiště neměla. To není náš závazek. Ano, otec by jí řekl to samé – a před rokem by jednala podle jeho příkladu. Ale Gabriel jí umožnil uvědomit si další úroveň odpovědnosti. Zdálo se jí, jako by teď Lipka chvíli jednal stejně jako Bratří. Chtěl, aby kvůli vyššímu cíli ignorovala jednotlivce, držela se pravidel proti hlubší radě, kterou jí dávalo vlastní srdce.

Mobil znovu zazvonil, ale Maja ho nezvedla. Dýku v ruce, naskočila do vlaku a spěšně se přesunula uličkou až do čtvrtého vozu. Třetí kupé bylo prázdné – beze známek jakéhokoli zápasu – ale její pohled zachytil předmět, ležící na poškrábané zemi.

Klekla si a zvedla ho. Byly to dva kusy mořem ohlazeného dřeva. Policejní vyšetřovatel by nepochopil, na co se dívá, ale Maja to věděla okamžitě. Sama nosila takové nápodoby zbraní, když byla malá – pravítka, která měla místo mečů, a tužky, schované v rukávech a připevněné gumičkami k zápěstí. Když přiložila úlomky k sobě, vypadalo dřevo jako dýka.

27

Gabriel se vždycky vracel do známé reality Čtvrtého světa předtím, než sebral odvahu přejít do jiných světů

znovu. Ale tentokrát pokračoval dál. Po střetu s Michaelem se vrátil na pláž a pak se průchodem vydal ze tmy ke světlu.

Teď seděl Poutník na plochém kameni a zkoumal svůj nový svět. Průchod ho dovedl do vyprahlé kopcovité krajiny, poseté nízkými keříky, z nichž vyrůstaly černé kořeny jako pavoučí nožky. Kolem dokola se tyčila obrovitá pohoří s vrcholky plnými sněhu. Vypadalo to, jako by ohraničovala celý vesmír.

Ale nejpozoruhodnější na vzezření celé krajiny byla obloha. Měla tyrkysově modrou barvu, která Gabrielovi připomínala staré šperky. Zabarvení mohla snad způsobovat velká nadmořská výška. Gabriel dýchal zprudka a v plicích ho pálilo. Na tomhle světě bylo něco drsného – přísná čistota, která nepřipouštěla kompromisy.

Gabriel usoudil, že se dostal do Šestého světa bohů.

Hrstka Poutníků, která od starověku to místo navštívila, zanechala mlhavé popisy vysokých hor a magického města.

Bylo možné, že město už nestojí – ve vesmíru nemohlo

existovat nic věčného. Podle Gabrielovy Hledačky cesty, Sophie Briggsové, se ostatní světy podobaly lidskému – vyvíjely se novými směry a proměňovaly se, jak čas běžel.

Neměl představu, jak dlouho už na kameni sedí, žádný pojem o času mimo měnící se polohu slunce. Když se vynořil z průchodu, bylo slunce nízko nad obzorem. Teď si pomalu propalovalo cestu oblohou. Vypadalo to, že místní den trvá dvakrát nebo třikrát déle než obyčejných dvacet čtyři pozemských hodin. Kdokoli tady žil, si musel zvyknout na noc, která se zdála trvat věčně. Každý další východ slunce musel být jako zázrak.

Když dosáhlo slunce nejvyššího bodu na obloze, Gabriel se trochu přesunul a zahlédl vzdálený záblesk – jako odraz slunce na zrcátku. Možná, že se ho někdo snaží kontaktovat.

Vylezl nahoru na kámen a prohlížel pohoří. Dva nejvyšší vrcholky mezi sebou svíraly údolí ve tvaru písmene V, a v nejnižším bodě rozsedliny se chvěla zářící světelná tečka.

Než se kamkoli vydá, musí se ujistit, že se dokáže vrátit k průchodu. Kolem se povalovaly roztroušené kameny.

Sesbíral menší z nich a dal se do stavby mohylky. Když byla hromada kamenů vysoká něco pod dva metry, prohlédl si Gabriel důkladně okolní krajinu a pokusil se vtisknout si do paměti každý detail.

Jeho tlukoucí srdce tvořilo střed tohohle světa – jako hodiny, tikající v prázdné místnosti. Obrátil se zády ke kopcům a kráčel přímo ke světelnému bodu. Po více než kilometru chůze pochopil, že v krajině bleskové povodně vyhlodaly rokle se strmými stěnami a několik velkých kaňonů, zařezávajících se do půdy. Pokud chce jít přímo, musí sešplhat na dno každé rokle a zase se vyškrábat nahoru.

Dostat se přes první dvě rokle mu dalo hodně práce, takže se zastavil, aby si odpočinul. Kdyby postupoval tímhle tempem, dostal by se k horám až za tmy. Když se znovu vydal na cestu, zkusil to jinak – šel vždycky po hřebenu na okraji strže tak dlouho, než se průrva ztratila nebo než mohl po kamenném můstku přejít na druhou stranu. Čas běžel a slunce se pomalu sunulo k obzoru. Zářící bod sice zmizel, ale Gabriel nespouštěl oči z rozsedliny mezi horami. Když už mu tak vyschlo v krku, že nemohl polykat, narazil na dlouhou, úzkou rokli s pramínkem vody tekoucím dně.

Postavil na hřebeni rokle další mohylku. Pak slezl po skále dolů, rukama se držel puklin ve skále a nohama šátral po římsách, na kterých by se mohl zachytit. Když se blížil ke dnu rokle, začaly se objevovat malé, houževnaté rostlinky, které připomínaly jehličnany. S pomocí jejich větví sešplhal dolů.

Voda byla studená a chutnala ostře, po železe. Klečel ve štěrku a pil a pil, nakonec si vodu nacákal na obličej. Byl teď ve stínu a hleděl na tyrkysovou oblohu. Šplhat nahoru by bylo složité, takže se vydal po dně rokle proti zurčícímu proudu potůčku. Pokaždé když rokle zahnula, čekal Gabriel, že najde přítok potůčku nebo aspoň římsy, které by mu pomohly vyšplhat ven. Místo toho byla rokle hlubší a hlubší a obloha nad ním připomínala zvlněnou inkoustovou čáru.

Haldy písku a mušlí na dně prozrazovaly, že korytem kdysi protékala mohutná řeka.

Ulehl na kupu písku a usnul. Vzbudil se, až když mu na tvář skanula kapka vody. Obloha zešedla mraky a začínalo pršet. Do rokle spadlo pár kapek, a pak bouře nabrala na síle – kapky pleskaly o kameny a voda crčela i po stěnách kaňonu.

Nebylo kam se schovat, a tak Gabriel zavřel oči a nechal déšť, ať mu zkrápí ramena a stéká po tváři. Bouře se zdála trvat nekonečně dlouho, přicházely nové a nové vlny prudšího deště, až nakonec zčistajasna mraky zmizely.

Gabriel předpokládal, že většina deště steče po kamenitém terénu dovnitř kaňonu, ale to se nestalo. Potůček, pořád ani ne metr hluboký, plynul přes hladké rudé kameny.

Chvilku se s cákáním brodil vodou. Zarazil se, až když ucítil náhlý poryv větru, vanoucí odkudsi z horního toku v rokli.

Vzduch tlačila před sebou vodní vlna, blížící se jeho směrem. Nemá kam utéct. Povodeň ho smete a otluče jeho tělo o kameny.

V dálce uslyšel tlumený hukot. O pár vteřin později se z ohybu kaňonu přihnala půlmetrová vlna a málem mu podrazila nohy. Voda mu proudila kolem nohou, když se plahočil ke stěně kaňonu. Vzhlédl, snažil se najít římsu nebo výstupek. Nic.

Vzduchem prolétlo suché listí jako ptáci, prchající před bouří. Hukot se změnil v hluboké, temné dunění, jako když

vlak vyjíždí z tunelu. Voda stoupala – už mu byla do pasu –, když tu vzhlédl a uviděl na protější stěně tmavou linku.

Opatrně našlapoval, dokud se nedostal na druhou stranu rokle. Ve stěně zela zubatá průrva sotva pár centimetrů

hluboká.

Gabriel natáhl pravičku, zaklínil do pukliny pěst, pak udělal totéž s levou rukou. Nohy se mu klátily ve vzduchu.

Ze stěny vyrůstal ve výšce asi šesti metrů jehličnatý keřík a Gabriel se rozhodl zamířit k němu. Ramena a ruce ho rozbolely a z rozedřených kloubů rukou mu tekla krev.

Dunivý řev zesílil – byl tak mocný, že se zdálo, že je ho plný kaňon. Lez, přikázal si. Jenom lez. Ale když mrkl napravo, viděl obrovitou stěnu vody, řítící se k němu. Z

posledních sil se křečovitě vyšvihl nahoru a zachytil se keříku. Pak ho záplava dohnala. Hrudník, krk, pak i hlavu mu zalila voda. Slyšel sténání a burácení. Bylo to, jako by ho příšery, ukryté v tom temném přívalu, držely za nohy a snažily se ho stáhnout ke dnu.

28

Gabriel čekal, že přijde ta finální vteřina, kdy bude muset nadechnout do plic vodu, která ho obklopovala. Jak dlouho pak vydrží žít? Srdce mu udeřilo jednou, podruhé – a zničehonic se obrovská vlna přehnala pryč a kaňonem dál.

Aniž pustil jehličnatý keřík, kterého se držel, otevřel oči a zalykavě se nadechl.

Říčka znovu vypadala neškodně, tenká stružka vody skákající přes řečiště plné ohlazených kamenů. Gabriel sešplhal na hromadu štěrku a dlouho tam ležel a pozoroval tyrkysovou oblohu nad sebou. Nejdřív ho napadlo, aby vyšplhal z rokle a ještě před setměním našel průchod domů.

Vrátit se do svého světa a své vlastní známé reality.

Ale co potom? Nakonec bude muset opustit tajný byt a promluvit k Odboji. Ačkoli byl proti filozofii moci a kontroly, kterou prosazovali Bratří, nevěděl, jak vyjádřit svou vizi tak, aby to dávalo smysl ostatním. Snad by mu mohla pomoci nějaká vyšší moc. Musí zůstat a prozkoumat tajemství tohoto místa.

Vkročil do mělkého proudu a s čvachtáním se brodil dál proti toku vody. U každého ohybu ve skále se zastavoval a

naslouchal, jestli se nežene další povodeň. Nakonec přišel na místo, kde se část skály odlomila a zhroutila se do koryta potůčku. Vylezl po suti a skokem se dostal na úzkou římsu.

Posunoval se po ní, záda přitištěná ke skále, kolena pokrčená a špičky od sebe, jako by byl baletka, provádějící podivné plié. Římsa se cestou vzhůru rozšiřovala, za pár minut už byl z kaňonu venku. Když se znovu obrátil směrem k horám, uviděl věže, rýsující se proti obloze. Bylo to město – zlaté město – postavené uprostřed okolní pustiny.

Vlastní tělo se mu zdálo zpomalené a nemotorné, když

se ploužil strmou stezkou, která si razila cestu kolem velikých balvanů. Vypadalo to, jako by samy hory vybuchly a pozůstatky toho výbuchu ještě pokrývaly zemi. Vždycky ušel sto kroků, zastavil se, aby chytil v řídkém vzduchu dech, a začal šplhat znovu. V jedné chvíli se musel protáhnout úzkou skulinou mezi dvěma kameny. Když se dostal skrz, spatřil, že cíl jeho cesty je jen pár kilometrů

daleko.

Město sestávalo ze tří masivních staveb, rozložených na stoupajících terasách. Každá stavba měla obdélníkovou základnu, bílou jako kostka cukru, s třiatřiceti podlažími plnými oken. Ze střechy základny strměly vzhůru zlaté věže.

Některé měly tvar prostého kuželu, ale byly tu i kupole, minarety a zdobná pagoda. Gabriel se v duchu ptal, jestli se dívá na pevnost, školu nebo obrovitou obytnou budovu, jejíž

každé černě orámované okno má výhled na planinu dole. Z

dálky vypadaly bílé budovy se svými věžemi jako ohromné, fantasticky nazdobené narozeninové dorty.

Ani ozbrojená stráž, ani štěkající psi neohlašovali jeho příchod, když zdolával krátké schodiště k první terase – prostoru bez střechy, vystlanému štěrkem. Gabriel se zastavil v půli terasy a vzhlédl. Čekal, že se v některém z oken objeví tvář. Světlo bylo tak jasné, že téměř bolelo do očí a všechny stíny měly ostré okraje. Na zlatém městě nebylo nic vlídného nebo srdečného – vypadalo víc jako pomník než jako něčí příbytek. Nejdřív nemohl přijít na to, kudy se dostat dovnitř. Nakonec si všiml vchodu na konci budovy napravo. Dveře byly vyrobené ze zelenkavého kovu, který připomínal zašlou měď. V jejich středu byl umístěn dokonalý kovový lotos. Když se Gabriel do ornamentu opřel, dveře se zhouply a otevřely se. Pár vteřin čekal, pak vkročil dovnitř s očekáváním, že uvidí cosi magického – třeba hada obtočeného kolem oltáře nebo anděla v bílé říze.

„Jsem tady,“ řekl, ale nikdo mu neodpověděl.

Stál v prázdné místnosti s bílými zdmi a mřížemi v oknech. Světlo, které se lilo skrz mříže, vytvářelo na podlaze malé rozmazané čtverečky. Ve stěně nalevo od východu byly další dveře. Gabriel je otevřel a vstoupil do místnosti, která se od té první ničím nelišila.

Kde tedy jsou bohové? Zatímco se díval z okna na dvůr, uslyšel, jak za ním dveře zapadly. Pomalu prošel řadou prázdných místností až na druhou stranu budovy. Ticho ho

začínalo rozčilovat. Ještě nikdy neviděl místo, které by působilo tak prázdně.

Po schodišti se dostal do další identické místnosti se dveřmi.

„Haló!“ křikl. „Je tu někdo?“

Když se nikdo neozval, došla mu trpělivost. Pustil se rázně kupředu a každými dveřmi za sebou třískl. Stoupal vzhůru, podlaží za podlažím, ale pokoje neměly žádná čísla, ze kterých by mohl odhadnout, jak daleko se dostal. V

jednom okamžiku otevřel dveře místnosti, v níž ležela bílá kostka, sloužící za podstavec palmě, vyrobené z kousků

barevného kovu.

Několik dalších podlaží obsahovalo umělé rostliny.

Gabriel nacházel sedmikrásky, duby a mořské řasy, ale i rostliny, které nikdy neviděl. Stvořili tyhle modely bohové?

Má jim snad přinést obětinu, nebo je celá budova jen obrovité muzeum? O pár podlaží výš rostliny zmizely a nahradily je modely zvířat. Ryby. Ptáci. Ještěrky. A pak savci. Jeden pokoj byl vyhrazený liškám, jiný byl plný koček. Nakonec ho točité schodiště z budovy vyvedlo a on stanul mezi zlatými věžemi.

Možná, že ho bohové pozorují, nějak ho zkoušejí.

Gabriel přešel terasu a vstoupil do druhé budovy. Místnosti byly pořád stejné, ale tentokrát v nich byly makety nástrojů

a přístrojů. Prošel místností plnou kladiv a jinou, kde byly vystavené lampy. Jedna místnost byl zasvěcená parním

strojům a jiná vedle ní zase starožitným rádiím. Gabriel začínal být unavený, ale žádná zkratka ven nevedla. Šplhal po jednom schodišti za druhým, dokud se nedostal na další terasu.

Zvenčí vypadala poslední budova jako obě předchozí.

Ale když otevřel vstupní dveře, našel patero schodišť vedoucích různými směry. Gabriel se pustil tím prostředním a okamžitě se ztratil v bludišti křižujících se chodeb. V

poslední stavbě nebyly žádné modely ze světa přírodnin nebo mechaniky – jen množství zrcadel. Viděl vlastní zmatený obličej, jak se odráží v konvexních zrcadlech, kapesních zrcátcích i poloslepých zrcadlech, zasazených do starožitných rámů.

Slunce stálo přímo nad horami, když se konečně vynořil z toho bludiště a vyšel na třetí terasu. Jak bloudil mezi věžemi, nacházel střepy z rozbitých zrcadel, a pak objevil místo, kde někdo ze zrcadel zbudoval něco, co připomínalo solární troubu. Postavili by bohové něco takového? Gabriel předpokládal, že jim stačí mávnout rukou a cokoli chtějí, se zhmotní.

Obezřetně prošel mezi věžemi až k otevřenému místu na terase. Padesát metrů od něj seděl v tureckém sedu na lavičce muž. Čekal, až Gabriel přijde blíž, jako by byl jen kamennou sochou. Vypadal menší, než si ho Gabriel pamatoval, a vlasy měl delší – sahaly mu téměř na ramena.

„Otče?“

Matthew Corrigan vstal a usmál se. „Ahoj, Gabrieli.

Čekal jsem na tebe.“

„Tos mohl čekat dlouho. Před pár hodinami jsem málem umřel.“

„Naděje vyrůstá z víry. Vždycky jsem věřil, že si sem ty a Michael najdete cestu.“

Jistota a poklid, s nimiž otec mluvil, byly nesnesitelné.

„Tak proto jsi zmizel?“ vybafl Gabriel. „Abys mohl žít v tomhle prázdném místě?“

„Když tehdy ti muži vypálili náš dům, schoval jsem se v lesíku poblíž vrcholku kopce. Když jsem viděl, že jste vy tři vylezli ze sklepa, rozhodl jsem se odejít. Věděl jsem, že budete ve větším bezpečí, když s vámi nebudu.“

„Máma po tom ohni nebyla už nikdy taková jako dřív.

Zničilo jí to život.“

„Když jsem se oženil s vaší matkou, nevěděl jsem, že jsem Poutník. To všechno přišlo až pak. Tabula to zjistila, a dala mě na svůj seznam nepohodlných lidí.“

„A kam jsi šel po požáru? To ses schovával tady v tom světě, zatímco my jsme bloudili po zemi jako tlupa bezdomovců?“

„Učil jsem ostatní. Snažil jsem se jim ukázat jinou cestu.“

„Jo, o tom vím všecko. Vzpomínáš si na komunitu v Nové Harmonii v Arizoně? Tabula popravila všechny, kteří

tam žili. Vyhladili celou osadu – muže, ženy i děti, které jsi inspiroval‘ k tomu, aby změnili své životy.“

Matthew se trochu sklonil, jako by tu bolest a smutek vstřebával do vlastního těla. „Jaký příšerný zločin. Budu se modlit za ně za všechny.“

„Modlitby nezmění, co se stalo. Ti lidi umřeli kvůli tvým myšlenkám. A chceš slyšet ještě něco? Michael se stal Poutníkem, ale přidal se ke druhé straně – teď šéfuje nadaci Zelená země.“

Matthew vstal, přešel k okraji terasy a zadíval se na hory. „Tvůj bratr měl vždycky vztek. Chtěl být takový jako ostatní, ale to nebylo možné.“

„Michael změní svět v obrovské vězení. A já jsem jediný, kdo mu v tom může zabránit. Byl tohle tvůj plán?

Věděls, že budeme na opačných stranách?“

„Neumím předvídat budoucnost, Gabrieli.“

„Lidé riskují životy kvůli tomu, že jsem Poutník a myslí si, že pro ně mám odpověď. No, ale já ji nemám. V noci se budím a přemýšlím, jestli zase jen nevytvářím nějakou Novou Harmonii, kterou Tabula rozpráší.“

„Nenávist a vztek jsou jako dva muži, kteří na ulici volají po pomstě. Někdy je složité slyšet jemnější hlasy.“

„O nenávisti a vzteku vím všechno. Byl jsem v temném městě. Vlastně jsem se setkal s tím bláznivým ředitelem muzea, který pořád ještě čeká, až se vrátíš. Ale to není tvůj styl, co? Ty nikde nezůstaneš dlouho – ani s vlastní rodinou

ne. Jenom se tak zastavíš, a pak se jdeš schovat do nějakého vzdáleného světa.“

„Světy nejsou vzdálené, Gabrieli. Existují paralelně s našimi životy. žák sedí ve třídě. Stařenka ukrajuje krajíc chleba. Myslí si, že jsou světelné roky vzdálení od jiného světa, ale nové světy jsou přímo na dosah, kdyby jen uměli vidět skrze bariéry.“

„Většina lidí nechce přejít jinam. Víc je zajímají problémy, se kterými se potýkají ve svých vlastních životech. Mašinerie se stává silnější, všudypřítomnější.

Někteří lidé si uvědomují, že ztrácejí svobodu, a přidávají se k Odboji. Jestli udělám chybu, jestli řeknu něco špatně, budou to oni, kdo přijdou k úrazu.“

„To je možné. Budoucnost nemůžeme ovládnout.“

„A co bohové? Tohle je Zlaté město. Neměli by se zjevit a poradit nám, co máme dělat?“

„Když jsem sem poprvé přišel, pátral jsem po nich.

Prozkoumával jsem hory a rokle. Ťukal jsem na věže, abych našel skryté chodby a tajné místnosti. Není tu nic ukryto, Gabrieli. Světlo, které stvořilo vesmír, trvá navždy, ale bohové zmizeli.“

„Co se stalo?“

„Nenechali žádný vzkaz, žádné vysvětlení. Přišel jsem s vlastní teorií. Jejich zmizení je příležitost.“

„To tu nikdo není?“

„Jestli bohové přenechali jeviště nám, pak jsme tu jen my dva.“ Matthew pokročil ke svému synovi. „Takže, kdo jsi, Gabrieli? A v jakém světě chceš žít? Nepovím ti, v co máš věřit. Jediné, co můžu udělat, je vést tě kupředu a pomoct ti, aby ses neobrátil zády ke své vlastní vizi.“

29

Maja ležela na posteli v bytě, který si Hollis Wilson pronajal v Camden Town, uždibovala čajové sušenky a pozorovala praskliny v omítce na stropě. Protahovala se a zvažovala přednosti a slabá místa vlastního těla, jako když

mechanik kontroluje závodní auto.

Odmalička vídala fotky těhotných žen, dělajících reklamu čemukoli od vitaminů po bankovní úvěry. Kdysi dávno strávila jedno deštivé odpoledne v Národní galerii prohlížením renesančních maleb Panny Marie v požehnaném stavu. Teď měla pocit, že jak renesanční mistři, tak reklamní fotografové z časopisů se spletli. Rozhodně se jí nechtělo postávat někde s rukama složenýma na břiše a záhadným úsměvem ve tváři. Její únava byla ta tam a rána na noze se konečně začínala hojit. Cítila se silná, agresivní, připravená k boji.

Její mobil zazvonil a Maja ho sebrala ze země.

„Dobré ráno,“ ozval se Simon Lumbroso. „Pamatujete se na balík, který jsme ztratili na Euston Station?“

„Máte nějaké nové informace?“

„Naši mladí přátelé ho objevili. Chtějí uskutečnit obchodní schůzku na jejich pobočce. Vyhovovalo by vám poledne?“

„Budu tam,“ odvětila Maja a položila telefon.

„Mladí přátelé“, které Simon zmínil, byli Tirák a ostatní Svobodní běžci. „Pobočka“ byl jejich byt v Chiswicku a „ztracený balík“ byla Alice Chenová. Maja nevěděla, jestli holčička vůbec ještě žije. Vražda dítěte na veřejnosti by přitáhla pozornost jak londýnské policie, tak médií. Z tohoto hlediska bylo lepší dostat Alici z vlaku. Tabula ji mohla vyslechnout – a pak popravit – na nějakém utajeném místě.

Zatímco se Maja oblékala a snídala misku studených vloček, přemýšlela, jak celou věc navléknout před Lipkou.

To ráno se nemohla soustředit a myšlenky jí utíkaly k bolestivým tématům. To, že Tabula holčičku zajala, jí připomínalo vlastní zajetí v Prvním světě. Viděla před sebou plameny z hořícího potrubí, jak se míhají sem a tam, vlky s palicemi a kopími, Pickeringovo tělo, houpající se na provaze. Může tohle všechno moje dítě cítit? přemítala. Jsou všechny ty vzpomínky součástí mého těla?

Lipku nezajímalo nic, co se přímo netýkalo Poutníka.

Věděla, co starší Harlekýn řekne, když se o Alici Chenové zmíní: to dítě je mrtvé – nebo nedůležité. Bylo logické na tu osobu zapomenout a jít dál.

Ale Gabriel jí ukázal jiný pohled na realitu. To, co by mělo být logické, nebylo vždycky současně spravedlivé,

správné nebo nevyhnutelné. Bojovat proti Tabule nebylo dvakrát logické, a přesto se po celém světě lidé přidávali k Odboji. A co to dítě, které roste uvnitř jejího těla? Copak bylo něco logického na tom, přivést do tak chaotického světa další živou bytost? Neměla by si ho nechávat, nesmí, nemůže si ho nechat. Jenže – ano, pomyslela si. Ano. Stejně to udělám.

S pouzdrem na meč zavěšeným přes rameno došla volným krokem k obchodu s bubny na Camden Market.

Prvním úkolem bylo získat Lipkův souhlas. To nebude jednoduché.

Když vešla do dveří, francouzský Harlekýn seděl v kuchyni tajného bytu. Místnost byla cítit rozlitým vínem a sladkým odérem Lipkových vlastnoručně vyráběných cigaret.

„Jak je na tom Poutník?“

„Beze změny.“

„Zkontroluju tělo.“

Přešla do pokoje, v němž leželo Gabrielovo tělo na úzké posteli. Zavřela dveře, aby ji Lipka nepřekvapil, a pak se dlaní dotkla Gabrielovy tváře.

„Jsem těhotná,“ zašeptala. „Co tomu říkáš?“

Světlo opustilo jeho tělo – Maja věděla, že ji Gabriel nemůže slyšet. Sehnula se, políbila ho na čelo a vrátila se do kuchyně.

„Ještě žije,“ oznámila Lipkovi klidným a věcným tónem, jako by se bavili o zprávě v novinách.

Lipka vstal od stolu a zapálil plynový vařič. „Kávu?“

„Ano.“ Maja si sundala ze zad pouzdro s mečem a pověsila ho na opěradlo své židle.

„Dnes ráno mi volal Simon Lumbroso. Svobodní běžci vědí, kam Tabula odvezla Alici Chenovou.“

„Jsem si jistý, že už nežije.“

„To nevíme.“

„Je to logický závěr.“

„Myslím, že musíme zvážit všechny možnosti.“

Lipka otevřel plechovku a začal odměřovat lžičky mleté kávy. „Pokud je mrtvá, není nic, co bychom pro ni mohli udělat. Pokud je naživu, nebudeme plýtvat svými zdroji na to, abychom ji našli.“

„Když jsem dospívala, otec mě učil, že mezi Harlekýny a Poutníky panuje napětí. Nemají nás rádi. Ne doopravdy.“

„Ani za mák mi nezáleží na tom, co si myslí,“ odpověděl Lipka. „Vojáci chodí do války, i když nesouhlasí s některou politickou stranou v domovské zemi. My Harlekýni chráníme složitou skupinu lidí. Ale ten závazek jsme přijali.“

„Když neuděláme nic pro to, abychom Alici zachránili, a ona zemře, Gabriel se od nás nenechá dál chránit. Vždyť ho znáte, Lipko. Víte, že je to pravda. Jestli nezachráníme to dítě, ztratíme Poutníka.“

Konvice začala hvízdat a Lipka nalil vodu do překapávače. Počkal minutu, než stlačil páku dolů.

„Možná máte pravdu.“

„Vezmu si to na starost,“ ujistila ho Maja a snažila se neusmát.

Lipka jí podal hrnek kávy tak husté, že připomínala polevu na čokoládovém dortu. Maja přemohla touhu přidat do hrnku cukr a usrkla doušek černé břečky.

„Není moc silná?“ zeptal se Lipka.

„Přesně akorát.“

Když byla venku z Camden Market, mávla na taxíka a řidiči řekla, aby ji zavezl na předměstí do Chiswicku. Cestou počítala bezpečnostní kamery, které taxík míjel. Některé z nich jednoduše nahrávaly obraz, ale jiné používaly sofistikované programy na vyhodnocování tváří. Někteří občané si všimli, že je kamer víc – ano, zrovna instalovali jednu novou na náměstí –, ale zdi nového vězení byly neviditelné. V Británii říkali plánu na centralizaci všech databází Transformační vláda, což znělo neškodně a naznačovalo, že jde o změnu nutnou a k lepšímu. Vše bylo zaváděno pro „vaši bezpečnost“ a „zefektivnění a modernizaci“. To byla slova z polystyrenu – lehká a bez vlastního smyslu, jen obaly, ve kterých se schovaly ostré hrany.

Když taxi dojelo do Chiswicku, vystoupila poblíž jedné ze škol a přešla tři bloky k ulici, lemované maličkými řadovými domky. Před druhým domkem od kraje byla křídou na zemi nakreslená zašlá harlekýnská loutna.

Posledních pár měsíců obývali byt v přízemí Svobodní běžci.

Simon Lumbroso přišel dřív než Maja, takže ho našla, jak sedí na krajíčku prosezené pohovky v obýváku. Simon vypadal nemístně mezi nábytkem z blešího trhu a odpadkovými koši, které přetékaly hromadami zmačkaných plechovek od piva a obalů od jídla z rychlého občerstvení.

Jedinou čistou a uklizenou plochu v místnosti představoval dlouhý pracovní stůl se třemi obrazovkami, připojenými k podomácku vyrobenému počítači. Na jedné z obrazovek bylo vidět auta, projíždějící branami Wellspring Manor – venkovského sídla, vlastněného Bratřími. Na další byl vchod do budovy nadace Zelená země poblíž Ludgate Circus. Třetí obrazovka ukazovala domovskou stránku projektu, kterou založili Svobodní běžci v Polsku – jejich internetový tým se dokázal nabourat do bezpečnostních kamer na dalších místech, vlastněných nadací. V šesti malých okénkách se promítaly obrazy ulic ve čtyřech různých zemích.

Roland, tichý mladík z Yorkshiru, seděl u stolu a odpovídal na e-maily, zatímco Tirák pobíhal po místnosti.

Ani poté, co se přidal k Odboji, se jeho vzezření nezměnilo:

tričko mu bylo malé a koukal z něj proužek obtloustlého břicha.

„Čaj?“ zeptal se všeobecně. „Co takhle hrneček primovýho čaje?“

„Teď ani ne.“ Maja se posadila na pohovku. „Povězte mi, co jste zjistili o Alici Chenové.“

„Včera odpoledne jsem mluvil s jeptiškou, která s Alicí cestovala,“ odpověděl Simon. „Jak se ukázalo, v Crewe do vlaku nastoupili muž a žena a usadili se v kupé. Jeptišce vpíchli silné sedativum těsně před příjezdem do Londýna.

Muž měl tvídový oblek a velšský přízvuk. Měli s sebou velký kufr na kolečkách.“

Tirák se poškrábal na břiše. „Když nám Simon dal ten popis, prohledali jsme fotky, pořízený jednou z dopravních kamer londýnskýho magistrátu poblíž kanceláří nadace Zelená země. Do toho, Rolande. Ukaž Maje, co jsme našli.“

Na obrazovce se objevily černobílé fotografie, z nichž

každá měla v pravém dolním rohu popisku s datem a časem.

Městská kamera pořizovala fotografie každých pět sekund.

Většina z nich ale ukazovala jen ulici a vchod do budovy nadace. Jak se Roland fotografiemi probíral, všimla si Maja, že některé zaměstnance nadace někdo označil přezdívkami a poznámkami. SEKRETÁŘKA ZUZKA, CHODÍ DO

PRÁCE NA 8:20. KAMARÁDKA PANA PLEŠOUNA.

„Tohle jsó záběry dva dni zpátky, kdy tu malou unesli,“

ozval se Roland. „Zapamatoval jsem si ty dva kvůli tomu kufru.“

Obrázek na monitoru ukazoval, že před vchodem zastavil londýnský taxík. žena ve středních letech v klobouku do deště stála na obrubníku a dívala se, jak její společník zvedá černý kufr ze zavazadlového prostoru.

„Poznávám je,“ řekla Maja. „Když jsem se dostala na nádraží, zrovna vystoupili s ostatními pasažéry z vlaku.“

Na dalších pěti fotografiích bylo vidět, jak pár postrkuje kufr na chodník a dovnitř do budovy.

„Vrať tam tu třetí fotku,“ zarazila Rolanda Maja. „Ne – až tu další.“ Na monitoru bylo vidět, že muž kufr zvedá a pokládá na chodník oběma rukama.

„Vidíte to? Je těžký, protože mají Alici uvnitř. Tak ji dostali z vlaku.“

„Jsme si celkem jistý, že je Alice ještě uvnitř budovy,“

pokračoval Tirák. „Na žádný z následujících fotografií není dítě ani velkej balík, kterej by odváželi ven.“

„Kde je Nathan Boone?“ zeptala se Maja.

„Nabourali jsme se do počítače ženský, která zařizuje Zelené zemi služební cesty,“ odpověděl Roland. „Boone odletěl před šesti dny komerční linkou do Thajska.“

„Boone potřebuje to dítě vyslechnout,“ konstatovala Maja. „Nechávají ji naživu, dokud se nevrátí do Londýna.“

„Tak co uděláme?“ zeptal se Tirák. „Od toho útoku v Berlíně zvýšili tabulisti úroveň ostrahy. I v noci jsou v tom baráku nejmíň čtyři ozbrojený stráže.“

„Alice Chenová je jediným živým svědkem toho, co se stalo v Nové Harmonii,“ odpověděla Maja. „Ale jde tu ještě o víc. Když se Gabriel setkal s Lelkem, řekl mu, že je Odboj nejen o zničení Mašinerie. Je důležité uvěřit, že každý jednotlivý lidský život má hodnotu a smysl.“

Tirák přikývl. „Jasně. To si taky myslim.“

„Alicin život má hodnotu a smysl, a to znamená, že ji zachráníme. Budu potřebovat vaši pomoc s vloupáním do budovy nadace.“

„To zní, jako že mluvíš o nějakým harlekýnským podniku,“ ohradil se Tirák. „My nepobíháme kolem a nepereme se s lidma.“

„Zachránila jsem ti život, Tiráku. Vytáhla jsem tebe, Rolanda i vašeho kámoše Sebastiana z hořícího domu.“

„Jo – a my si toho fakt vážíme,“ zakoktal.

„Máte vůči mně závazek.“

„Jsme ti vděčný, Majo. Všichni jsou vděčný. Já jen říkám, že nejsme jako ty a Lipka. Můžu na internetu organizovat lidi, čmárat slogany na zeď – takový věci. Ale nebudu se účastnit útoku na budovu nadace. Dyť by nás mohli kurva zabít.“

Vztek, který cítila celé dopoledne, jí proběhl jako vlna tělem a Maja vyskočila z pohovky. Podpatky zaklapaly na

podlaze, když přiběhla k Tirákovi a namířila mu prst do obličeje.

„Zrovna jsem něco řekla. Ale nejspíš jsi mě neslyšel.“

„Já – já tě poslouchám.“

„Fajn. Protože když ti Harlekýn řekne, že máš závazek, tak to neznamená, že máš na vybranou. Já si nepřeju vaši pomoc. Nedoufám v nějaké lepší hnutí mysli. Očekávám tvou pomoc – teď.“

„Jasňačka. No problem. Rád pomůžu.“ Tirák se potil.

„Ale bude složitá věc dostat se do budovy se zbraní. Za vchodem je taková chodba ve tvaru písmene L, která vede k přepážce ochranky. Určitě si skenerem se zpětným rozptylem zkouknou každýho, kdo tam přijde.“

„Když to nejde hlavním vchodem, budeme se muset dovnitř dostat seshora, zezdola, nebo ze stran.“

„Zdi jsou příliš silné,“ namítl Simon. „A museli bychom mít přístup k některé z vedlejších budov.“

„Co takhle horkovzdušnej balon?“ navrhl Tirák. Zdálo se, že se zoufale snaží přijít s nějakým řešením. „Mohla bys přeletět Temži a přistát na střeše.“

„A podzemí?“ prohodila Maja k Simonovi.

„Dost možná. Tohle je staré město – stejně jako Řím.“

„Počkejte! Moment! Já už vim, co potřebujete!“ zajásal Tirák. „Potřebujete dokonalej převlek.“

„Před pár měsíci přišla do hospody U Naděje jedna stará paní,“ ozval se Roland svým vážným hlasem.

Tirák vypadal popuzeně. „Nechceme slyšet povídačky o nějakejch stařenkách. Snažíme se tady vyřešit problém.“

„Rozdávala letáky – vo vosvobození řek.“

„O jakých řekách to mluvíte?“ zeptal se opatrně Simon.

„O ztracenejch řekách. Těch, které tečou pod ulicemi.“

„A kde teda jsou?“ skočila mu do řeči Maja. „Tečou nějaké pod Ludgate Circus?“

Roland pokrčil rameny: „To ti nemůžu říct. Já neřeknu nic, o čem si nejsem jistej, jestli je to pravda.“

„Překřtili jsme ji na Bláznivou Noru,“ vzpomněl si Tirák. „Měla ty mapy…“

Na internetu rychle našli jednu adresu ve Finchley, a o pár hodin později už Maja se Simonem procházeli podél kriketového hřiště na Waterfall Road. Ve Finchley byla na první pohled především spousta parků a hřišť. Jamajské chůvy se sluchátky na uších tlačily kolem kočárky a malí kluci kopali do mičudy. Ale největší plochu v okolí zabírali slzící andělé a mauzolea na Velkém severním hřbitově.

Maja si představila, jak tisíce mrtvých z viktoriánských dob jedou nějakým záhrobním rychlíkem sem, do místa svého konečného odpočinku.

Když zahnuli za roh do Brookdale Street, zastavil Simon pod kvetoucí třešní.

„Jste v pořádku?“ zeptal se.

„Jen trochu unavená. To je celé.“

„Byla jste na Tiráka s Rolandem drsná. Většinou je lepší, když se ke svým přátelům chováme laskavě – gentile.

Svobodní běžci chtějí pomáhat, ale jsou vyděšení.“

„Nemám čas na diplomacii.“

„I vztek vás může zdržet,“ podotkl Simon. „Vždycky jste byla jako váš otec, klidná a rozvážná. Ale poslední dobou – už tolik ne.“

„Mám starosti o Alici Chenovou. Byla jsem v jejím věku, když se mi přihodila spousta ošklivých věcí.“

„Chtěla byste si o nich promluvit?“

„Ne.“

„Je snad něco jiného, o čem byste si chtěla promluvit?

Jistě vás musí bolet, že je Gabriel pryč…“

Na moment toužila složit zbraně, obejmout starého přítele svého otce a povědět mu o svém těhotenství. Neplač, nařídila si přísně. Slzy nezachrání ani Alici, ani Gabriela, ani nikoho jiného na světě. Simon ji pozoroval, jak si upravila pouzdro s mečem na zádech a trochu se narovnala.

„Nic mi není. Pojďme najít tu ženskou a zjistit, jestli má mapy podzemí.“

Šli ulicí, dokud nenarazili na číslo 51 – dvoupatrový cihlový dům, který měl kdysi velké ambice být módní. K

přednímu vchodu vedlo kryté sloupořadí z řeckých sloupů, a podél okraje střechy běžel dórský vlys. Mezi plevelem a trním toho, co kdysi bývala přední zahrádka, někdo

instaloval cedule: OSVOBOĎTE REKY. DOTAZY

ZODPOVÍME UVNITŘ.

Maja se Simonem přešli po dlážděném chodníčku a zaklepali na dveře. Téměř okamžitě se odkudsi z odlehlé části domu ozval ženský hlas.

„Jsem tady!“ halekal, jak se blížil skrz různé místnosti.

„Tady! Tady jsem!“

Maja mrkla na Simona a viděla, že se usmívá. „Někdo zde přebývá!“ prohodil roztomile.

Dveře se rozlétly a před nimi stála malá osůbka kolem sedmdesátky. Dlouhé šedé vlasy jí trčely na všechny strany.

Na sobě měla tričko s nápisem ROZLOMTE OKOVY.

„Dobré odpoledne, madam. Jsem doktor Pannelli a toto je má přítelkyně, Judith Strandová. Šli jsme se projít do parku a zahlédli jsme váš nápis. Slečnu Strandovou velmi zajímá vaše hnutí. Pokud nejste zaneprázdněná, rádi bychom si o něm od vás poslechli více.“

„Nejsem zaneprázdněná,“ odpověděla dáma s úsměvem od ucha k uchu. „Ani trochu. Pojďte dál, pane… přeslechla jsem, jak se jmenujete.“

„Doktor Pannelli. A toto je má přítelkyně, slečna Strandová.“

Následovali stařenku do toho, co kdysi bývalo předním salonem. Všechny stoly a židle pokrývaly stohy pamfletů, knih a zažloutlých novin. Byly tu plastové kbelíky plné

říčních oblázků a sklenice a nádobky zatavené červeným voskem a označené kryptickými popiskami.

„Jenom odhrňte ten nepořádek a posaďte se někam.“

Dáma popadla stoh knih z proutěného křesílka a položila je na skládací lehátko opodál. „Jsem Nora Greenallová, předsedkyně a hlavní zapisovatelka hnutí Osvoboďte řeky.“

„Je mi ctí se s vámi setkat,“ opáčil Simon zdvořile.

„Takže, co vaše organizace přesně dělá?“

„Je to všechno celkem prosté, doktore Pannelli. Slogan ‚Osvoboďte řeky‘ popisuje naši vizi i náš cíl. Mohla jsem hnutí nazvat ‚Osvoboďte řeky Londýna‘, ale až uspějeme tady, plánujeme se přesunout do zbytku světa.“

„Copak Temže není svobodná?“ namítl Simon.

„Mluvíme tu o všech ostatních řekách, které dřív tekly skrz Londýn, jako je Westbourne, Tyburn a Wallbrook. Teď jsou zakryté cihlami a betonem.“

„A vaše organizace chce –“

„Vyhodit beton do povětří a nechat řeky, ať volně proudí. Představte si město, kde důchodci loví ryby ve pstruhové říčce v sousedství. Město, kde se milenci procházejí podél bublajícího potůčku a děti si u něj hrají.“

„Okouzlující představa,“ mínil Simon chlácholivě.

„Je víc než okouzlující, doktore Pannelli. Společnost, která osvobodí své řeky, udělá další krok k osvobození svého myšlení. Děti by si měly uvědomit, že řeky netečou jen rovně.“

Maja našla pohledem Simona – tohle nikam nevede – ale jemu to, jak se zdálo, nevadilo.

„Pracuji poblíž Ludgate Circus,“ řekl. „Teče v těch místech některá řeka?“

„Ano. Řeka Fleet. Začíná v Hampsteadu a protéká pod Camden Town, Smithfield Market a Ludgate Circus.“

„A jste si jistá, že tam pořád ještě je?“ zeptala se Maja.

„Samozřejmě, že tam pořád ještě je! Můžete řeky zakrýt, přehradit a zacpat je odpadky, ale ony se nikdy nedají.

Časem všechny mrakodrapy a kancelářské budovy spadnou, ale řeky, ty zůstanou.“

„Bravo, paní Greenallová! Zdá se, že to je vynikající organizace.“ Simon sáhl do kapsy a vytáhl peněženku.

Zaváhal a pak peněženku velmi promyšleně zase schoval.

„Mluvíte s takovou vášní a upřímností, že se mi zdá netaktní se na cokoli ptát.“

„Jen do toho,“ skočila mu do řeči Nora. „Ptejte se!“

„Máte nějaký důkaz svých tvrzení? Máte fotografie nebo mapy těch řek?“

„Mapy? Těch mám spoustu.“ Nora odněkud vytáhla kartonovou krabici, jejíž obsah se celý vysypal na zem.

Klekla si a rychle začala sbírat letáčky.

„Máte mapu řeky Fleet? Slečna Strandová a já rádi poznáváme Londýn. Bylo by pro nás nanejvýš naučné sledovat tok řeky Fleet městem.“

„Fleet pramení na Hampstead Heath a vlévá se do Temže skrz ošklivou malou odpadní rouru pod mostem Blackfriars Bridge. Zbytek času teče v podzemí, hluboko pod šílenstvím a zmatkem tohohle světa.“

„Chápu. Ale vy její tok znáte.“

Nora přestala sbírat letáčky a mazaně se usmála. „A vy můžete taky – když se stanete členy.“

Simon znovu vytáhl peněženku. „Máme zaplatit příspěvek? Podepsat petici? Co máme dělat?“

„Dejte pět liber každý a dostanete členské průkazky – i když ty jsem asi někam založila.“ Nora s popleteným výrazem odspěchala do toho, co zřejmě kdysi bylo jídelnou, a začala se prohrabávat krabicemi a papírovými sáčky.

Maja se nahnula k Simonovi a tiše se zeptala: „Vy něčemu z toho věříte?“

„Jestli je řeka Fleet ještě na svém místě? Samozřejmě, že je. A deset liber je dobrá cena za kvalitní mapu.“

„Tady je máme!“ Nora Greenallová stála s vítězoslavným výrazem na prahu a mávala svým pokladem.

„Členské průkazky!“

30

Se žlutou helmou na hlavě a oblečená do reflexní vesty s logem Města Londýna stála Maja přes ulici od budovy nadace Zelená země na Limeburner Lane. Bylo asi deset hodin večer a na ulici nikdo nebyl. Stejně si dávala pozor na bezpečnostní kamery, připevněné na zdi nad vchodem do budovy.

Roland byl o půl bloku dál a hledal odtokový kanál, kterým se odváděla dešťová voda do řeky Fleet. Podle mapy, kterou dostali od Nory Greenallové, byla řeka přímo pod nimi a v temnotě proudila směrem k Temži.

Za noci vypadala budova Zelené země jako šachovnice – síť čar, vymezujících černá nebo šedá pole. Světlo proudilo jen z vertikální řady oken, vyznačující nouzové schodiště, a ze dvou oken se zataženými záclonami v pátém poschodí.

Možná tam drží Alici, pomyslela si Maja. Nebo nějaký účetní zapomněl zhasnout stolní lampu.

Roland zamával a Maja přispěchala k němu. I Svobodný běžec měl na sobě reflexní vestu a žlutou helmu. Prohrabal se batohem a vytáhl baterku, připevněnou k deseti metrům rybářského vlasce.

„Tenhle kanál je nejblíž k budově. Ale nemůžu slíbit, že to dóle vede až k řece.“

„Stejně ji tam spusť. Je to lepší než nic.“

Roland zapnul baterku s tmavočervenou žárovkou a spustil ji skrz mříž do kanálu. „Když pudeš směrem na sever, uvidíš zelený, bílý, modrý a červený světlo. Červený je nejdůležitější. Budeš vědět, že máš k cíli třicet metrů.“

Přivázal konec vlasce k mříži a oba se spěšně přemístili na Ludgate Circus. Před sto lety to bylo rušné náměstí plné pouličních prodavačů, ale teď z něj zbyla jen další sterilní křižovatka se sítí žlutých čar na chodníku. V okolí byla spousta kanálových mříží. Spustili jednou z nich, která byla poblíž uličky, baterku s modrou žárovkou. Pokračovali po New Bridge Street, spustili bílé světlo poblíž hospody Blackfriars a zamířili k Temži.

Čtvrté světlo nechali svítit ve stoce poblíž budovy Unileveru, velké stavby krémové barvy s fasádou připomínající řecký chrám. Maje bylo jasné, že je ta impozantní budova zase jen vyjádřením moci, ale rozmáchlé gesto v klasicistním stylu, které představovala, se jí líbilo. A co bude symbolem naší generace? pomyslela si.

Bezpečnostní kamera?

Když se dostali až k mostu Blackfriars Bridge, sešli po schodišti dolů na Paul’s Walk, chodníček, vedoucí podél břehu řeky. železniční most Blackfriars byl teď přímo nad

nimi a Maja zaslechla klapání a řinčení vlaku, který mířil přes řeku na nádraží Waterloo.

Tirák seděl na lavičce a u sebe měl nepromokavý batoh, v němž bylo Majino vybavení. Řekl něco do svého mobilu a ukončil hovor.

„Zrovna jsem mluvil se Sebastianem. Sledoval uklízečku až do bytu.“

„Ať hlavně dneska v noci nechodí do práce,“ odpověděla Maja.

„Bez obav. Simon Lumbroso jí zavolal a řekl, že je budova uzavřená kvůli chemické havárii. Nepřijde.“

Maja přešla k zídce obklopující cestu a zadívala se na světla města, odrážející se na hladině Temže. Ve dne byla řeka prostě součástí scenerie. Turisté se vozili na obřím ruském kole Millennium Wheel a fotili si Westminster. Ale v noci se Temže zdála temná a mocná, tichá síla, plynoucí okolo blyskotání a ruchu Londýna.

K zídce byl připevněný ocelový žebřík. Po něm měli městští údržbáři přístup dolů ke kanálu, ze kterého odkapávala do Temže voda. Podle Nory Greenallové byla tahle výpust tím jediným, co zbývalo z mocné řeky Fleet.

Roland a Tirák přešli i s jejím vybavením k ní. Za několik minulých dní nakoupili většinu věcí, které potřebovala, a pomohli jí s organizací plánu. Oba Svobodní běžci se pořád měli na pozoru, aby ji nerozzlobili, a Tirák se zdál nervózní, kdykoli viděl zbraň. Roland se prohrabal

svým batohem a vytáhl pár vysokých gumových holínek, jaké nosí rybáři.

„Radči si je natáhni. Půjdeš přece jenom skrzevá řeku.“

Kolem proběhl ponuře se tvářící jogger, pak ruku v ruce prošel asijský párek. Nikoho, jak se zdálo, nepřekvapovalo, že si Maja natahuje holínky, vysoké až do pasu. S helmami a vestami vypadali Maja i oba Svobodní běžci jako údržbáři, kteří se chystají vyřešit problém s kanalizací.

Tirák jí podržel nepromokavý batoh a Maja si ho hodila na ramena. Přitáhla si popruhy natěsno. Když byla připravená, zastrčila ještě dva zásobníky z brokovnice do vnějších kapes rybářských holínek.

„Myslel jsem, že máš nabito,“ poznamenal Tirák.

„Ty mi dal Lipka. Jsou to průbojné střely, na vyrážení zámků na dveřích.“

„Ty vole…“ Tirák vypadal ohromeně. Roland jí podal nůžky na plech a Maja si je připnula ke kroužku, visícímu z holínek.

„Dávej bacha na jímky a nesahej si do očí,“ radil jí Roland. „V tunelech žijou potkani. Jestli se ti do těla dostanou baktérie ze stoky, můžeš chytit něco, co se jmenuje Weilova choroba. Blbě se to léčí.“

„To je příjemná zpráva. Ještě něco, co bych měla vědět?“

Roland vypadal rozpačitě. „Měl bych na tebe poslední otázku.“

Protože si myslíš, že mě zabijou, pomyslela si Maja. Ale kývla na yorkshirského mladíka. „Ptej se.“

„Vy Harlekýni říkáte: Zatraceni skrze tělo. Spaseni krví.“

„To máš pravdu.“

„Čí je to tělo a krev?“

„Jsme zatraceni, protože jsme lidské bytosti. Ale jsme ochotni obětovat se pro něco, co je důležitější než naše životy.“

Roland přikývl. „Hodně štěstí, Majo.“

„Děkuji. Splnil jsi svůj závazek.“

Oba Svobodní běžci vydechli úlevou a Tirák se nervózně usmál.

„Bylo nám ctí moct ti pomoct, Majo. Přísahám, fakt.

Během těch posledních pár dnů jsme se s Rolandem cítili jako takový honorární Harlekýni.“

Matka Požehnaná by mu za to drzé prohlášení vrazila facku, ale Maja ho nechala být. Jestli má každý jednotlivý lidský život hodnotu a smysl, pak je nutné respektovat i občany a manuály.

„Mějte zapnuté mobily,“ nařídila jim. „Zavolám vám, až

budu venku z budovy.“

Vyškrábala se na zídku a slezla po žebříku k mříži kryjící výpust. Nůžkami na plech odštípla rezavý visací zámek, otevřela mříž, která visela v pantech jako dveře, a vkročila do stoky. Matka Požehnaná vždycky neústupně trvala na tom, že Na zbraně mysli jako na první. Na všechno

ostatní bude čas potom. Své dva nože už měla Maja připevněné k předloktím. Přehodila si batoh, vytáhla meč a brokovnici s popruhem na nošení. Přivázala pochvu s mečem k batohu a popruh brokovnice si přehodila kolem krku. Nakonec vytáhla výkonnou čelovou svítilnu a zapnula vypínač na krytu baterie.

Přejížděla světelným paprskem sem tam a zkoumala stoku. Čekala, že najde široké betonové potrubí. Místo toho byla řeka Fleet uvězněná v tunelu s cihlovým obložením možná dva a půl metru vysokém s rovnou podlahou, vypouklými stěnami a klenutým stropem. I když Londýňané jezdili do práce metrem, málokdy přemýšleli o tom, co je v podzemí. Řeka Fleet tekla Londýnem za povstání a válek, za Velkého požáru v roce 1666. Byla tu za časů

Shakespearových i za dob Římanů. Možná odváděla vodu už z ledovců, tajících po poslední době ledové. To všechno ale pominulo, a teď byla řeka zajatkyní. Spodní část tunelu obrůstaly řasy. Zbytek byl pokryt bílou krustou, která Maje připomínala zubní pastu, ztvrdlou na umyvadle.

Po kolena ve studené vodě udělala první krok kupředu.

Na hladině se objevily vlnky, a když narazily do stěn tunelu, zašplouchalo to. Dno stoky pokrývala směs bahna a štěrku.

Když do té břečky zapadla po kotníky, pochopila Maja, že dostat se až k Ludgate Circus bude namáhavé a bude to chvíli trvat.

Její stín klouzal po zdech, jak postupovala tunelem dál.

Za deset minut uviděla zelenou záři jednoho ze signálních světel, vycházející z odpadní roury, vedoucí do tunelu.

Aspoň, že míří správným směrem. Asi dvacet metrů na sever od světla se tunel větvil do tvaru písmene Y. Maja vzala barvu a nasprejovala na zeď znak diamantu. Dala se doleva, tam, kde se jí říční proud zdál silnější.

Nikde nebylo vidět bílé světlo, které nechali u hospody Blackfriars, ale pokračovala dál. Stoka se snížila – mohla teď mít nějaký metr padesát na výšku – a její helma škrábala o tvrdý cihlový povrch. Objevily se optické kabely, připevněné ke stropu stoky pomocí konzolí. Společnosti, které ve městě natahovaly kabely pro internet, pochopily, že kdyby chtěly rozkopat ulice, stálo by to miliony liber.

Nějakým způsobem se jim podařilo úřady přesvědčit, aby dostaly přístup k řece Fleet. Maju napadlo, jestli kabely sledují i toky dalších ztracených řek.

Celou cestu míjela jímky s odpadem. Když stoka zahnula doprava, ucítila ještě silnější zápach. Mastnota. Olej na smažení. Procházela teď pod některou z londýnských restaurací, která vylévala do řeky své splašky.

Potkan – možná dvacet centimetrů od čumáku k ocasu – přeběhl po cihlovém obložení. Jak zápach kuchyně zesiloval, objevovali se další potkani a Maje se udělalo zle od žaludku. Někteří z nich před světlem utíkali, ale jiné přimrazilo na vypouklých stěnách stoky. V záři její svítilny

vypadala jejich očka jako malé rudé korálky. Stoka zahnula doleva, a když se vynořila zpoza rohu, uviděla stovky potkanů, jak se drží stěn tunelu. Světlo v nich vyvolalo paniku a někteří naskákali do vody a s pištěním a šploucháním se drali na druhou stranu.

Proud řeky zanášel potkany směrem k ní. Voda jí sahala téměř k pasu. Viděla ostré potkaní čumáčky a tenké ocasy.

Tasila meč a špičkou čepele zvířata odhazovala do strany.

Zápach mastnoty byl téměř k nesnesení. Na čelo jí skanula kapka vody. Nesahej si na pusu a oči, připomněla si. Uvnitř tebe je dítě, roste uvnitř tvého těla.

Za dalších dvacet metrů začali potkani mizet. Pár posledních před ní cupitavě utíkalo, když se se šploucháním brodila tunelem dál. Našla modré světlo poblíž další křižovatky tvaru Y, ale nebylo jasné, kudy dál. Dala se doprava a s úlevou uviděla červenou signální lampu.

Jak daleko je to k budově Zelené země? Říkal třicet metrů? Nebo čtyřicet? Šla stokou dál, až narazila na dva svazky optických kabelů, které do stoky mířily ze servisní šachty ve stropě. Ta měla možná devadesát centimetrů na šířku a uzavíral ji ocelový poklop s panty. Když na něj Maja poklepala kotníky prstů, zněl dutě.

Voda kolem ní vířila a na holínkách se jí zachytávala bílá pěna. Snažila se neuklouznout ani neupadnout a nabila brokovnici jednou z průbojných střel. Pak přidržela zbraň těsně u poklopu a vystřelila. Zvuk se rozléhal tunelem, tak

hlasitý, že téměř přepadla dozadu. V poklopu zela patnácticentimetrová díra, do které mohla vstrčit nůžky na plech a rozstříhat zbylou ocel.

Obličej jí pokrýval pot a ona se snažila nepropadat panice, když se kapky dotkly jejích rtů. Přendala zbraně do batohu, přivázala ho k nylonovému popruhu a smyčku na druhém konci si přehodila kolem ramen. Chytila jeden z kabelů a začala ručkovat vzhůru, zatímco se jí batoh klátil pod nohama. Jeho mrtvá váha ji stahovala dolů, ale ona šplhala, dokud se nedostala k rozvodně, velké asi jako šatní skříň. Výstřel byl strašně hlasitý – zvuk mohl zaznamenat některý senzor. Možná dostala ochranka upozornění, a teď na ni čekají na druhé straně dveří.

Maja se zhluboka nadechla a dveře vykopla.

31

Zjistila, že stojí ve sklepě, plném starých psacích stolů a židlí, naskládaných u zdí. S pomocí své svítilny místnost přešla a prohlédla panel s pojistkami. K jeho krytu byl lepenkou připevněný protokol o kontrole, který udával adresu budovy: Limeburner Lane číslo 41. Majina únava zmizela. Usmála se. Nora Greenallová měla pravdu – ztracené řeky vás můžou v Londýně dovést kamkoli.

Rozepnula batoh, vyndala své vybavení a zahodila batoh i s holinami do skříně poblíž. Svobodní běžci ji vybavili růžovou uniformou s logem úklidové firmy, čisticími prostředky a plastikovým kbelíkem. Natáhla si uniformu, zvážila možnost okamžitého útoku na čtyři strážné, pak myšlenku zavrhla a schovala meč i brokovnici do nylonové tašky.

Když vybíhala po krátkém schodišti ze sklepa, přepnul se její mozek do harlekýnského způsobu uvažování. Na odpočívadle byly dvoje dveře, jedny označené ÚDRžBA a druhé zamčené visacím zámkem. Přeřízla zámek, schovala ho do přední kapsy džínsů a prošla dveřmi na únikové schodiště. Dobuďte vrcholku, psal Vrabec ve své knize

meditací. Probíjet si cestu z hory dolů je jednodušší, než

probíjet se vzhůru.

Když se dostala do pátého patra, otevřela dveře a vynořila se v hale u výtahů. Za pultem seděl svalnatý strážný a četl si v pánském časopise. Vypadal polekaný jejím náhlým objevením.

„Brejvečír,“

protáhla

Maja

se

silným

východolondýnským přízvukem. „Kde mám začít uklízét?“

Strážný schoval časopis za noviny. „A kdo krucinál ste?“

„Uklízečka je nemocná. Já sem Lila.“ Maja ukázala na svou růžovou uniformu. „Z firmy Veselá pokojská.“

„Tohle je patro s omezeným přístupem. Tady uklízet nemůžete.“

Bylo důležité se k němu dostat blíž, aby ho měla v dosahu nože. S úsměvem přešla k pultu.

„Jé, pardón! Mluvila sem s ochrankou u východu a voni mi řekli, že mám jít po schodech nahoru.“ Zastavila ze strany u pultu. „Jestli jsem něco popletla, prosimvás, neřikejte to mýmu nadřízenýmu. Mám tuhle práci jenom tři dny. Nechci, aby mě vykopli…“

Strážný jí mrkl na ňadra a zazubil se. „V klidu. Taková kočka jako ty klidně může dělat spoustu chyb.“

Ještě o krok blíž, pomyslela si. Vezmi na něj dýku, ne vrhací nůž. Nejlepší bude mířit na páteř mezi krkem a lopatkami.

„Brnknu dolů na hlavní vrátnici,“ prohodil strážný.

„Chtěl bych jenom vědět, co to mělo bejt.“

Maja obešla pult a stoupla si za něj. „Děkuju. Je vidět, že jste opravdovej džentlmen.“

Když strážný zvedal sluchátko, vzpomněla si Maja na visací zámek, který uřízla ze dveří u schodiště. Sáhla do kapsy, vzala zámek do dlaně a udeřila strážného ze strany do hlavy. Zakymácel se – omráčený, ale pořád při vědomí –, takže ho praštila podruhé, doprostřed čela. Strážného náraz odhodil dozadu na podlahu. Maja se sehnula a zkontrolovala jeho krční tepnu. Ještě je naživu.

Vytáhla z nylonové tašky roli plastové pásky, zalepila mu pusu a svázala kotníky a zápěstí. Pak zvedla svoje vybavení a rozběhla se halou pryč. Byly tu troje zamčené dveře, a všechny se místo klíči otevíraly pomocí senzorů, připevněných na zdi. Její páčidla a nůžky na plech byly k ničemu.

Maja se vrátila k pultu a skrčila se vedle strážného.

Nepřekvapilo ji, že má na hřbetu ruky malou jizvu. Aby dostal tuhle práci, souhlasil s tím, že bude nosit čip Ochranného článku. Popadla strážného za nohy a odvlekla ho do chodby. Když se dostali k prvním dveřím, zvedla jeho ruku a projela s ní před senzorem. Nic. Možná, že nemá povolení ke vstupu do místnosti. Tržná ranka na hlavě strážného za sebou na koberci nechávala krvavou stopu,

když ho Maja táhla ke druhým dveřím. Znovu mu zvedla ruku. Tentokrát se dveře s cvaknutím otevřely.

Vstoupila do obytného apartmá, které nejspíš využívali členové Bratří, kteří potřebovali navštívit Londýn. Obývací pokoj byl plný moderního nábytku a na zdech visely zarámované fotografie přírodních scenerií.

Obývací pokoj byl propojený s kuchyní a malou jídelnou. Chodba nalevo vedla k ložnici. Maja vytáhla nůž, opatrně se přesunula k otevřeným dveřím a nahlédla dovnitř.

Noční stolek. Prádelník. Postel. A na ní ležela Alice Chenová, s černými cůpky jako dvěma provazy nataženými přes polštář.

„Jsem tu,“ zašeptala Maja. „Přišla jsem si pro tebe…“

Alice otevřela oči a posadila se. „Nechoď do pokoje, Majo! Spustí se alarm!“

Maja se zastavila kousek ode dveří, odkud viděla, že v každém rohu místnosti je připevněná kamera. Všechny čtyři kamery s klapáním a vrčením sledovaly každý pohyb dětského tělíčka.

„Sundej si noční košili a oblékni se do normálních šatů,“

řekla Maja. „Napočítám do tří. Pak vyběhneš z pokoje.

Budeme v polovičce schodiště dolů, než na alarm zareagují.“

„Ne, to nejde. Tenhle přístroj mě sleduje.“ Alice odhrnula pokrývku a odhalila silný plastový pásek

připevněný ke kotníku. „Tomuhle říkají Náramek svobody.

Kdybych opustila místnost, dá mi to velikánský šok.“

„Jasně. Rozumím. Oblékni se a já zatím něco vymyslím.“

Kamery se otáčely sem a tam, když Alice vyskočila z postele a přeběhla k prádelníku. Maja se vrátila do obývacího pokoje, tasila meč a vytáhla brokovnici. Jak se odsud dostaneme? zauvažovala. A co by se stalo, kdybychom prostě vyběhly z apartmá? K podzemní řece se vrátit nemůžeme – je tam pro dítě moc velká hloubka.

Prohrabala se skříňkami v kuchyni, v jedné z nich našla hrnek a naplnila ho vodou. Uvařila vodu v mikrovlnce a s pomocí utěrky horký hrnek vzala a přenesla chodbou k ložnici.

Alice si zatím natáhla džínsy a mikinu. Seděla na kraji postele a zavazovala si tkaničky u bot.

„Co budeme dělat, Majo?“

„Zůstaň, kde jsi. Nehýbej se. Musíme přijít na to, jaký druh kamer tě sleduje. Přístroje umí být hrozně chytré i hloupé zároveň.“

Maja hodila hrnek do pokoje. Odkutálel se po koberci.

Kamery předmět okamžitě zaznamenaly a otáčely se sem tam s tichým bzučením, jako by se jedna s druhou domlouvaly.

„Vidíš, jak ty kamery sledují hrnek?“ zeptala se Maja Alice. „Jsou to přístroje s infračerveným senzorem a

zaznamenávají tvoje tělesné teplo. Počítačový program, který je řídí, hlídá to, aby v místnosti neustále byl jeden teplý objekt velký asi jako ty.“

„Tak mě tu radši nech. Boone říkal, že stráže ublíží každému, kdo vkročí do budovy.“

„Tys mluvila s Nathanem Boonem?“

Alice zavrtěla hlavou. „Jeden pán, co se jmenuje Clarence, mi sem nosí jídlo. Jednou mi podal mobil a říkal, že se mnou chce mluvit Boone. Boone už nemá velení nad strážnými v budově. Říkal, že mi zkusí pomoct, až se vrátí do Londýna.“

„Lže.“ Maja sledovala, jak se kamery odvrátily od hrnku a zaměřily se znovu na Alici. „Máš ve skříni náhradní oblečení?“

„Clarence nějaké koupil v obchoďáku.“

„Běž ke skříni. Dej na jedno ramínko několik svetrů, pak je pověs do sprchy a pusť na ně vodu horkou, jak jen to jde.“

„Fajn.“

„Až budou šaty nasáklé vodou, vynes je z koupelny a drž

si je blízko u těla.“

„Jasně. Pak se kamery zaměří na ty teplé šaty a ne na mě.“

„Doufám, že ano…“

Alice pověsila dva svetry a vlněnou sukni na ramínko a přeběhla do koupelny. Maja slyšela, jak potrubím proudí

voda, když holčička pustila sprchu. Po pár minutách se vynořila a v náručí nesla mokré šatstvo.

„Co teď?“

Maja jí ukázala nůžky na plech, které držela v ruce.

„Pověs ramínko na támhletu stojací lampu a pak okamžitě projdi dveřmi. Připravená?“

„Jo, v pohodě. Zkusíme to.“ Alice pověsila šaty na lampu a třemi kroky byla ze dveří venku. Maja rychlým pohybem přeštípla Náramek svobody a hodila plastové pouto zpátky do pokoje. Kamery to zmátlo – bzučely a švenkovaly sem a tam –, ale pak se zaměřily na mokré šatstvo.

Alice zírala na náramek, ležící pár metrů od ní na koberci. „Opravdu by mi to ublížilo?“

„Ano.“

„Moc?“

„Už na to nemysli.“

Alice Maju objala a pevně se k ní přitiskla. „Myslela jsem si, že přijdeš. Přála jsem si na to spoustu skvělých přání.“ Pustila Maju a ustoupila. „Promiň, Majo. Vím, že nejsi ráda, když se tě někdo dotýká.“

„Tak pro jednou.“ Maja rozpřáhla ruce a holčička ji znovu objala. „Musíme být opatrné, Alice. Možná bude těžké dostat se z téhle budovy ven.“

„Všichni strážní mají pistole. Viděla jsem je.“

„Ano, já vím. Takže když se takhle dotknu tvého ramene –“ Maja stiskla Alicino ramínko, „– tak chci, abys zavřela oči.“

„Proč?“

„Protože to dělával můj otec, když jsem byla malá holčička a on nechtěl, abych viděla ošklivé věci.“

„Já už jsem velká.“

„Já vím, že jsi. Ale udělej to pro mě. Půjdeme ven z téhle místnosti, dolů po schodech a –“

Maja uslyšela tiché plesknutí a otočila se. Šaty, nasáklé vodou, právě sklouzly z plastového ramínka. Kamery se znovu daly do pohybu a na jejich konzolách blikala malá červená světélka.

„Počítač už ví, co se stalo?“

„Ano. Musíme odsud zmizet.“

Maja sevřela brokovnici a vyběhla s Alicí z apartmá.

Přeskočily strážného, který ležel za dveřmi v bezvědomí, a rozeběhly se ke schodišti. Majina mysl byla klidná a nezaujatá, když se pokoušela odhadnout nebezpečí, které je obklopovalo. V budově jsou pořád ještě tři stráže a jen jedna úniková cesta.

Maja brala schody po dvou a na každém odpočívadle se zhoupla s rukou na zábradlí. Doběhla dolů první a byla už

připravená vystřelit z pušky, když ji Alice dohonila.

„To někoho zastřelíš?“

„Jen když budu muset. Zůstaň tu, dokud pro tebe nepřijdu.“

Maja zkusila dveře do vestibulu. Byly zamčené. Puška byla už nabitá obyčejnými náboji, ale Maja ji nabila znovu, druhou průbojnou střelou a zacvakla nábojnici do nábojové komory. Připrav se, řekla si v duchu. Střela vyrazila díru do dveří a ona je vykopla.

Strážný u vchodu vytáhl pistoli, skrčil se za svůj pult a divoce vypálil dvě rány jejím směrem. Maja zamířila přesně na pult a střely se odrážely od jeho kovového obložení. S

pažbou přitisknutou k rameni vykročila Maja kupředu a střílela a střílela. Střely zasáhly skleněnou bezpečnostní přepážku a roztříštily ji na kousky.

Když se dostala až k pultu, zbraň sklonila. Všechno, co bylo vidět, byla ruka strážného, čouhající zpoza pultu. Po zemi tekl potůček krve. Maja přeběhla ke dveřím na schodiště a rozrazila je dokořán.

„Jdeme!“ křikla. Když vycházely z budovy, Maja znovu nabila brokovnici, sklopila její pažbu a zabalila zbraň do uniformy Veselé pokojské. „Jdi klidně. Neutíkej,“ nařídila Alici. „Musíme se jen dostat dolů k řece. Tam na nás čekají Svobodní běžci.“

Došly na Ludgate Circus a čekaly na přechodu, než jim padla zelená. Bylo k půlnoci, na New Bridge Street bylo jen pár aut. Maje připadalo, jako by se právě vynořila z budovy, která se zhroutila, aniž si toho někdo všiml.

„Majo! Za námi!“

Zpoza rohu vyběhli dva muži v bílých košilích a černých kravatách. Maja táhla Alici do Pilgrim Street, úzké ulice lemované kancelářskými budovami. Na pár vteřin se zdálo, že uvízly ve slepé uličce, než objevila schodiště, kterým se dostaly vzhůru na Ludgate Hill.

Přímo před sebou měly katedrálu svatého Pavla. Ve světle bodových reflektorů vypadaly její kupole a dvě věže, jako by se vznášely ve vzduchu nad městem. Maja se snažila mávnout na taxík, ale řidič nezastavil. Na protějším chodníku postávala skupinka opilých puberťáků a tleskáním a smíchem provázela pokusy jedné z dívek o tanec.

„Dohánějí nás, Majo!“

„Vidím je.“

Maja s Alicí přeběhly ke katedrále a daly se po dlážděném chodníčku, který obtáčel levou stranu budovy.

Mladý pouliční zpěvák, který právě vybíral drobné z pouzdra na kytaru, se jim roztomile uklonil. „Kam ten spěch, dámy? Zahraju vám písničku!“

Na konci uličky se Maja podívala vlevo a uviděla vstup do stanice metra na Panyer Alley. Teď už běžely, jak nejrychleji mohly, a nezajímalo je, jestli je někdo viděl mihnout se směrem ke vchodu do stanice. Seběhly po schodech, proběhly turniketem a naskočily na eskalátor.

Maja vytáhla z bundy sluneční brýle a nasadila si je. Za tmavými čočkami světélkování zářivek trochu zmatnělo.

Eskalátor se s tlumeným skřípotem posunoval dolů. Plakáty, inzerující muzikál z West Endu, ukazovaly ženu, jak skáče svému tanečnímu partnerovi přes hlavu.

Když se dostaly do průchodu dole, viděla Maja, že k nástupišti pro vlaky, mířící na východ, vede další eskalátor.

Mrkla vzhůru. Na vrcholku schodiště se právě objevili žoldáci Tabuly, kteří je předtím pronásledovali. Jeden z nich vytahoval pistoli. NOC PLNÁ HVĚZD! hlásal jeden z divadelních poutačů. BUDETE SLZET SMÍCHY!

Maja Alici podala svůj mobil. „Běž na nástupiště a nasedni do dalšího vlaku směrem na západ. Vystup na stanici Bank a přestup na Northern Line do Camden Town.

Ptej se po Africkém obchodu s bubny a vyhýbej se kamerám.“

„A co ty?“

„Nemůžeme pořád utíkat.“

„Ale oni oba mají –“

„Dělej, co ti říkám!“

Alice se pustila pryč krátkou chodbou, která vedla na nástupiště metra. Maja ji následovala pár metrů, a pak se schovala za sloup. žoldáci se k ní dostanou zhruba za pět sekund.

Brokovnici měla připravenou. Její myšlenky byly jasné a precizní. Před lety ji otec zanechal ve stanici metra, jako byla tahle, aby se naučila bojovat sama. Chtěl, aby byla silná a odvážná, ale ona se místo toho cítila zrazená. Ta

vzpomínka ji pronásledovala jako pomstychtivý duch. Ale teď, v okamžiku nebezpečí a blízkosti smrti, konečně ztratila svou moc.

„Chtějí jet vlakem!“ zakřičel mužský hlas.

Zacvakla zásobník do nábojové komory, vykročila do chodby a stanula tváří v tvář oběma žoldákům. Když

vystřelila, zaznělo to neuvěřitelně hlasitě a zvuk se ozvěnou odrážel ode zdí tunelu. Střely z brokovnice smetly prvního z mužů na zem. Trochu se pootočila a znovu vystřelila, zblízka. Hrudník druhého muže jako by vybuchl zevnitř a na kachlíky vystříkla krev.

Maja brokovnici otřela růžovou uniformou a upustila ji na zem. Nechala mrtvá těla za sebou a pomalu došla na nástupiště. Alice tam stála s očima zavřenýma a ručkama zaťatýma v pěst.

Když Maja holčičku pohladila po vlasech, otevřela Alice oči.

„Vystřelila jsi z pušky.“

„Přesně tak.“

„Co se stalo?“

Vzduch se zlehýnka pohnul, jako by sama Země vydechovala, a ve stanici zabrzdil vlak. Maja se otočila zády k bezpečnostní kameře a vzala Alici za ruku.

„Jsme v bezpečí,“ ujistila ji. „Ale musíme jít dál.“

32

Gabriel seděl se svým otcem na balkonku u vrcholku jedné z věží. Toho rána spolu vystoupali vzhůru po úbočí hory a sesbírali zelené bobule jedné z rostlin na svahu.

Matthew uvařil v solární troubě vodu a z bobulí udělal čaj.

Nápoj měl ostrou chuť jako po citrusech, ale zdálo se, že ta chuť ladí se studeným horským vzduchem a jasnou sluneční září.

Po dnech, strávených v rozhovoru, se vztah mezi otcem a synem ustálil v jistém rovnovážném bodě. Oba si byli vědomi jemných nuancí chování druhého a dokázali vyjadřovat komplikované pocity jen úsměvem či rychlým pohledem. Otec Gabrielovi připomínal postavy, které modeloval Alberto Giacometti. Italský sochař používal drátky a hlínu, aby vytvořil sochu koně, psa nebo lidskou postavu, a pak postupně ubíral všechny nepotřebné detaily, až zbyla jen elementární forma. Matthew Corrigan prošel podobnou transformací. Tvář měl hubenou a kostnatou a šaty mu na těle volně visely. Tak jako Giacomettiho sochy byl střídmý a bez zbytečné zátěže. Neměl už samolibost a pýchu, kterou lidé ve Čtvrtém světě nosili jako brnění.

Matthew zvedl hrnec, vyřezaný z temně zeleného kamene, a nalil si z něj do hrnku trochu čaje.

„Dnes odpoledne se tváříš hrozně vážně.“

„Snažím se přijít na důvod existence všech těch paralelních světů. Je opravdu jen těchhle našich šest světů?“

„Samozřejmě, že ne. Těch šest je jen odrazem našeho lidského světa.“

„Co kdyby existovala jiná forma života na Alfě Centauri?“

„Mám za to, že takové bytosti by měly svou vlastní řadu světů. Paralelních světů je nekonečně mnoho.“

„A co bohové a polobohové? To ti všechno stvořili?“

„Ti takovou moc nemají. Stvořitel má mnoho jmen.

Aristoteles ho ale nazýval Nehybným hybatelem – je to bytost, která je věčná a nedělitelná. Polobohové v Pátém světě jsou něco jiného. Já je vidím jako ‚zkažené anděly‘, zatímco ‚dobří andělé‘ žili tady.“

„A proč tihle dobří andělé postavili Zlaté město?“

přemítal Gabriel. „Někdo tyhle budovy navrhl přesně určeným způsobem.“

„Pověz mi, co jsi cítil, když jsi procházel první budovou.“

„Nejdřív jsem si myslel, že je to past, až mi nakonec došlo, že je prázdná.“

„Ano. Je jako obrovité muzeum bez hlídačů – i návštěvníků.“

„Trochu jsem se tam porozhlédl, ale nezdálo se, že by tam byly nějaké zkratky nebo tajná schodiště. Takže jsem prošel všemi místnostmi a došel na druhou terasu.“

„A pak jsi přišel do druhé budovy…“

„Ta byla úplně stejná. Vedla jí jen jediná cesta.“

„Prohlížel jsi všechny ty obrazy a exponáty?“

„Pár jsem si jich prohlédl. Ale po chvíli jsem myslel jen na to, abych už byl v dalším podlaží.“

„Já na tom byl stejně,“ přisvědčil Matthew. „Ale pak jsi vešel do třetí budovy.“

„Schodiště a chodby vedly všemi směry. Byly tam slepé uličky a místnosti bez oken. Párkrát jsem se ztratil.“

„Bylo to k vzteku.“

„To jistě.“

„A děsivé?“

„Občas.“

„A způsobily tvůj vztek a strach, že sis přál být zpátky v prvních dvou budovách?“

„To ani ne. Možná jsem se ztratil, ale aspoň jsem se nenudil.“

Matthew uchopil kamenný hrnek do obou rukou a zahleděl se na čajovou hladinu uvnitř. Tiché hučení větru, který vál kolem věží, připomínalo Gabrielovi hluboký tón, hraný na dřevěnou flétnu.

„Během svého pobytu tady jsem se snažil tenhle svět pochopit s pomocí teorií, které mě naučilo mé studium

fyziky. Myslím si, že ty budovy jsou lekcí pro každého, kdo do tohoto světa přijde. První dvě budovy nám ukazují vesmír, kde je osud předurčen. Neexistuje svoboda volby.

Pro lidstvo je v takovém vesmíru jen jeden směr, kterým se může ubírat. Celou tu strukturu vybudoval nějaký všemocný architekt a my jsme jen děti, které se musejí plahočit místnostmi pořád ve stejném směru.“

„A třetí budova?“

„Je modelem chaotické podstaty reality. Můžeš jít tím schodištěm nebo tamtím, ztratit se, i se vrátit po svých vlastních stopách.“

„Zníš jako Maja, když mluvila o svém generátoru náhodných čísel.“

„Kvantová fyzika nám ukazuje, že není možné předvídat pozici subatomárních částic. Elektron nebo foton ve světelném paprsku není nikdy na jednom určitém místě. Je v jakési superpozici všech myslitelných míst ve stejný okamžik. Jen pokud je něco pozorováno, zhroutí se tyto možnosti v jednu konkrétní realitu. To současně znamená, že všechny možnosti jsou otevřené a existuje nekonečné množství cest. Nežijeme v deterministickém vesmíru.“

„Dobře. Fajn. Vesmír je plný náhod a chaosu. Ale fakt, že to víme, nic nezmění.“

„Nesouhlasím, Gabrieli. Náboženství a vlády, které se drží deterministického modelu, způsobily smrt stovek milionů lidí. Nejpodivnějším rysem takového rigidního

pojetí historie je, že zakladatelé každého z velkých náboženství věřili ve svobodnou vůli a po celý svůj život činili rozhodnutí. Mojžíš se rozhodl vyvést svůj lid z Egypta, Mohamed se rozhodl učit v Mekce a Buddha se posadil na zem pod stromem bódhi. Pro mě je jedním z nejdůležitějších aspektů pašijových příběhů fakt, že Ježíš učinil rozhodnutí vjet do Jeruzaléma a nechat se ukřižovat.

Deterministický pohled přinášejí až následovníci po zakladatelově smrti. Když se lidé rozhodnou, že jedna cesta víry je osudová a nevyhnutelná, přichází nenávist a intolerance. Místo toho, aby říkali ‚máte uvnitř sebe Světlo, obraťte se k němu‘, říkají ‚souhlaste s naší verzí historie, nebo vás zabijeme‘.“

Gabriel se zamračil a zavrtěl hlavou. „Tomu věří tabulisté.“

„Jejich názory sdílí mnoho vlád a politických stran. Obě ztroskotané ideologie dvacátého století – komunismus a fašismus – prosazovaly deterministické pojetí historie.

Komunismus byl údajně ‚vědecká‘ teorie, která předpovídala nevyhnutelný zánik kapitalistického systému.

A Adolf Hitler věřil, že takzvaná nadřazená rasa je předurčena k převzetí vlády nad světem.“

„Možná ztroskotali, ale lidé spolu stejně pořád bojují.“

„Lidí nevěří, že mají moc. Protože se bojí, chtějí kouzelné formulky a tajná hesla. Chce to hodně odvahy, přijmout důsledky svobodné vůle a negativní účinky, které s

sebou může přinést. Ale svoje problémy bezpečnostními kamerami a sledovacími programy nevyřešíme.“

„Tabulista by ti odpověděl, že svět je nebezpečné místo.

Potřebujeme bezpečnostní opatření, abychom se chránili.“

„Nepopírám, že ve Čtvrtém světě existuje pýcha, hněv a hrabivost. Tyhle negativní vlastnosti můžeme najít ve vlastním srdci a každý den je vidíme v ostatních. Ale Panoptikon je systém, který automaticky předpokládá, že je každý vinen. Nikdy nemůže přemoci strach. Vlastně činí lidi ještě mnohem podezřívavějšími a vyděšenějšími, protože ignoruje základní propojení, která mezi námi existují.“

„Máš na mysli duchovní propojení?“

„Vždycky se mám na pozoru před tím, abych něco nazýval duchovním, Gabrieli. Je to takové nejasné, neurčité slovo. Já se snažím říct, že opravdu jsme propojeni a Panoptikon se ten fakt snaží ignorovat.“

Gabriel se zasmál. „Nemyslím si, že by někdo mohl něco takového dokázat pomocí fyziky.“

„Možná, že ano. Když jsem byl na univerzitě, studovali jsme něco, čemu se říká EPR paradox. Ve třicátých letech dvacátého století přišel Einstein a dva další fyzikové s teoretickým experimentem, který měl prokázat nelogičnost kvantové teorie. Fyzikové věděli, že elektrony a další subatomární částice rotují, jako by to byly dva druhy káč, se špičkou mířící vzhůru nebo dolů. Často se tyto částice párují

se svým protikladem, takže se jejich spiny vyruší a výsledek je nula.“

„A kde je ten paradox?“

„Ti tři fyzikové popsali experiment, při kterém by byl rozbit atom a dvě částice z páru by se rozlétly na opačné strany rychlostí, blížící se rychlosti světla. Pokud jedna částice měla spin ukazující dolů, pak kvantová teorie předpokládala, že druhá bude mít spin ukazující vzhůru.

Einstein napsal, že je ‚strašidelné‘ představovat si, že něco, co se stalo na jednom místě vesmíru, ovlivní jiný bod, který je světelné roky daleko.“

„Samozřejmě. To je nemožné.“

„Možná, že se zdá, že je to nemožné, ale řada experimentů prokázala, že se Einstein mýlil. Francouzští vědci objevili fotony z jednoho páru ve vzdálenosti několika kilometrů od sebe a zjistili, že částice jsou spolu stále ve spojení, propojeny svou vlnovou funkcí, a reagují jedna na druhou. Celý vesmír je jako podivná pavučina, propojená vlákny energie.

Tyto teorie popisují a zároveň vysvětlují, co vidíme i ve skutečnosti. Zdi Panoptikonu nemohou zůstat stát. Je to svoboda, která je podstatou našich životů, ne sledování a kontrola.“

Gabriel přikývl. „Je možné, že máš pravdu. Ale nepotkal jsem tu žádné bohy, kteří by pravdu vážně znali.“

„Možná byl jejich odchod darem lidstvu. Lidská rasa je dost chytrá na to, aby činila svá vlastní rozhodnutí. Základní síla, která stvořila vesmír, bude existovat vždy, ale možná, že nám dobří andělé říkají: ‚ Už nejste děti. Přestaňte si vymýšlet výmluvy a převezměte zodpovědnost nad osudem vlastního světa.‘“

Gabriel chvíli mlčel, než dopil svůj čaj. Přemýšlel o Maje a všech problémech, které na něj čekaly doma ve Čtvrtém světě.

„Přišel jsem s plánem, jak zastavit tabulisty,“ ozval se nakonec. „Ale nevím, jestli vyjde. Jenom pár stovek lidí je součástí Odboje. Podle Michaela jsme už teď prohráli.“

„A ty tomu věříš?“

„Mám jednu možnost, jak se dostat skrz cenzuru a promluvit k velkému množství lidí. Chtěl jsem tě najít, protože jsem nevěděl, co jim říct. Myslím, že by ses měl vrátit a ten projev pronést sám.“

„Říkals, že Tabula má moje tělo v zamčené místnosti.“

„Promluvím s Majou. Najdeme způsob, jak tě odtamtud dostat.“

Matthew se odvrátil od svého syna a zahleděl se na hory.

„Vím, že tady s tebou teď sedím, mluvíme spolu a pijeme čaj, ale já už se necítím být tak docela člověkem. Byl jsem příliš dlouho pryč a nejsem už s naším světem spojen.

Kdybych k lidem mluvil, cítili by, že moje srdce ztratilo kontakt s jejich nadějemi a touhami.“

„A co tvé hmotné tělo?“

Matthew zavrtěl hlavou. „Ani s tím už nejsem tak docela propojený.“

„Co mi to tu vykládáš, otče? To se chystáš umřít?“

„To se může stát celkem brzy. Ale tohle všechno je jen jedna zastávka na naší nekonečné cestě. Všechny lidské bytosti mají schopnost vyslat svoje Světlo do jiného světa, ale většinou ji objeví, až když odcházejí.“

Gabriel se natáhl a dotkl se otcovy ruky. „Nechci tě ztratit.“

„Neboj se, ještě chvilku se tu zdržím. Bohové zmizeli, ale tohle místo je docela příhodným příbytkem pro zvídavou mysl.“

„To já budu muset odejít,“ řekl Gabriel. „Musím se vrátit do našeho světa.“

„Rozumím. Někoho ve Čtvrtém světě miluješ, a bojíš se o všechny ty lidi, kteří přicházejí o svou svobodu.“

„Tak co jim mám říct?“ zeptal se Gabriel. „Jak je mám přesvědčit, aby se odvrátili od Mašinerie?“

„Na rozdíl ode mě, ty jsi pořád ještě s jejich životy propojen. Místo abys jim ‚říkal‘, čemu mají věřit, pokus se odpovědět na otázky, které máš ve vlastním srdci.“

„Nejsem jeden z bohů. Neznám všechny odpovědi.“

„To je dobrý začátek.“ Matthew se zeširoka usmál. V té chvíli připomínal otce, který kdysi vyráběl pro své dva syny

papírové draky a sledoval s nimi, jak jejich křehké výtvory stoupají nad koruny stromů.

„Podívej se ven, Gabrieli. Tohle město je při západu slunce nádherné. Zlaté věže nemají vlastní energii, ale přesto odrážejí světlo…“

33

Kdyby se fyzik, žijící v Los Angeles, zastavil toho dne u parku Mar Vista, mohl by vidět klasický příklad toho, čemu se říká Brownův pohyb. Děti v parku se pohybovaly po chaotických drahách jako zrníčka pylu, vznášející se v kapalině, střetávající se a odplouvající na opačné strany.

Někdo, hledící z nebe, by si možná řekl, že se tyhle částečky chovají jako elektrony v kvantové hře náhody.

Dospělí, sedící na lavičkách poblíž hřiště, viděli příčiny a následky, ne chaos. Shawn měl žízeň a pořád se běhal k mámě napít jablečné šťávy. May Ling si hrála se dvěma protivnými holčičkami – Jessicou a Chloe –, které ji občas vzaly mezi sebe a občas před ní utekly. I dospělí se rozmístili podle určitého pořádku. Na východní straně hřiště se usadila skupinka postarších Číňanů a Číňanek a hrdě sledovala svá vnoučata. Mexické chůvy s drahými kočárky seděly naproti, žvatlaly do mobilů nebo si vyměňovaly klípky ve španělštině.

Ana Cabralová nepatřila ani k jedné ze skupin. Byla Brazilka, ne Mexičanka, a hlídala tu své vlastní děti –

osmiletého Roberta a jeho čtyřletého bratra Cesara. Ana byla drobná ženuška s obrovskou kabelkou, která po dopoledne pracovala v železářství. I když neměla zrovna skříň nacpanou oblečením, tenisky měla nové a modrá stuha ve vlasech jí ladila k barvě blůzky.

Malý Cesar si hrál se svým náklaďáčkem na pískovišti, a jediné, co Anu trápilo, bylo, že by mu některé starší dítě mohlo hračku vzít. S Robertem byl větší problém. Byl to živý kluk, který už z jejího lůna vyšel s ručičkama zaťatýma v pěst. Ze špinavého vzduchu měl astma a Ana musela v kabelce nosit foukátko pro případ, že by dostal záchvat.

Roberto potřeboval běhat venku s ostatními kluky, ale Ana se cítila líp, když měla oba syny doma pod zámkem. V

posledních pár týdnech zmizelo v Kalifornii dvanáct dětí ze hřišť a školních dvorů. Policie v San Franciscu zadržela podezřelého, ale přede dvěma dny zmizelo další dítě, holčička jménem Daley McDonaldová, ze zadního dvorku rodičovského domu v San Diegu.

Nemysli na takové věci, nařídila si Ana. Victor má pravdu. Děláš si moc starostí. Mrkla do kabelky, ujistila se, že je foukátko na svém místě, a pak se opřela a snažila se užívat si dne. Malá holčička v růžových kalhotkách s laclem pozorovala Cesara, jak si hraje s náklaďákem, a Roberto se zatím houpal na břiše na jedné z houpaček a dělal, že létá. K

Aně doléhal zvuk projíždějících aut a hlasy chův. Doma v Brazílii by znala každou z těch žen i celý příběh její rodiny.

To byla nejtěžší věc na životě v Los Angeles – ne gangy nebo učení se angličtině, ale fakt, že vás obklopovali cizí lidé.

Park Mar Vista byl poset piknikovými stoly a borovicemi.

Zamžené světlo losangeleského slunce dodávalo krajině trochu plochý, bezbarvý vzhled, jako by to byla zašlá kresba parku v nějaké knížce. Když se podívala nalevo, viděla Ana velké fotbalové hřiště s umělým trávníkem. Po její pravé ruce byl oplocený betonový ovál, kde se hrál pozemní hokej. Dětské hřiště bylo uprostřed.

Stály tu čtyři prolézačky z kovu a plastiku, postavené tak, aby připomínaly plážové kabinky a obklopené pískem.

Kdybyste přešli písek a pruh uschlé trávy, dostali byste se k budově z červených cihel, kde byla tělocvična, v níž se hrál basketbal, a klubovna místního chlapeckého skautského oddílu.

Za budovou byla postranní ulička, v níž někdo zaparkoval zmrzlinářské auto.

*

Martin Doyle, se sluchátky a mikrofonem nasazenými na hlavě, seděl v prostoru bez oken mezi stroji na zmrzlinu a kabinou náklaďáku. Nahnul se kupředu a zazíral na monitor.

K autu přišla malá holčička v růžových letních šatečkách a poručila si točenou vanilkovou zmrzlinu s čokoládovou rýží.

žoldák Tabuly jménem Ramirez měl na starosti obsluhu stroje na zmrzlinu. Vzal si od holčičky peníze, dal jí kornout a díval se, jak odchází pryč.

„Co to děláš?“ dožadoval se Doylea.

„Nejsem zatím tak úplně připravenej začít pátrat po cíli.

Dej mi ještě pár minut.“

Doyle dál zíral na monitor. Na hřbetě pravé ruky měl jizvu na místě, kam mu Tabula implantovala rádiový čip.

Další, silnější čip mu vložili do hrudníku – mezi hrudní svaly a sternum. Jsem otrok, pomyslel si. Booneův malinký robot. Poslední dobou cestoval tým všude možně po Kalifornii. Když bude dávat bacha, možná, že se mu podaří utéct.

S pomocí high-tech vybavení měl přístup do domovů a na veřejná hřiště, ale nikdy ho nenechali, aby si zážitek vychutnal. Když tým nebyl v akci, lehával Doyle v posteli a probíral se svými vzpomínkami. Měl pocit, jako by se každého obrazu ze své paměti dotýkal a převracel ho v prstech, jako by nastavoval milovanou fotografii ke světlu.

Byl tu Darrel Thompson, ten malý chlapeček, co zůstal sám na zadním dvorku vyzdobeném na oslavu narozenin.

Všichni ostatní šli dovnitř na dort, ale on ještě skákal ve skákacím hradu. Doyle si připomněl i Amandu Sanchezovou, to byla ta, co plakala, a Katie Simmsovou, kouzelnou blonďatou vílu s náplastí na odřeném koleně.

Vzpomínky, které mu byly nejdražší, byly obrazy těch tichých okamžiků, kdy ho dítě poprvé uvidělo. Doyle si užíval překvapený výraz na jejich tvářičkách a vyděšené úsměvy. Vždycky mu zíraly do tváře – opravdu se na něj dívaly, velmi intenzivním pohledem. Znají ho? Bude z něj jejich nový kamarád?

Doyle se otočil ve své židli, natáhl se k polici nahoře a sundal krabičku z průhledného plastu, v níž byla vážka, držící se na větévce. Zlehka krabičkou zatřásl a hmyz pohnul křídly. Vážku předělali na něco, čemu se říkalo HIMEMS – Hybridní Insekt: Mikro-Elektro-Mechanický Systém. Ramirez a ostatní žoldáci jim říkali prostě „robobrouci“.

CIA a různé evropské rozvědky po léta používaly létající sondy, vyrobené jako modely vážek ve skutečné velikosti.

Takové high-tech sledovací zařízení se mohlo vznášet nad protiválečným shromážděním a fotografovat demonstranty.

Podle Boonea nicméně měly několik slabin. Nedokázaly se vznášet ve vzduchu déle než deset minut a silný boční vítr je mohl odvát stranou. Ale největší problém představoval fakt, že malé sondy byly zcela zjevně mechanického původu.

Když jedna z nich spadla na Champs-Élysées během pařížské demonstrace proti globálnímu oteplování, měli účastníci pochodu nevyvratitelný důkaz vládního špehování.

HIMEMS vypadala úplně stejně jako běžný hmyz. Když

byla vážka ve stadiu nymfy, byl do její larvy pomocí injekce

vpraven silikonový čip a maličká videokamera. Jakmile se vážka zvětšila, navázal se její nervový systém na čip a její pohyby bylo možno řídit počítačem.

S krabičkou v ruce Doyle otevřel posuvné dveře a prolezl kolem sedadla řidiče. Zatáhl za sebou dveře u auta a zvolna přešel k piknikovému stolu poblíž fotbalového hřiště v parku. Ujistil se, že se nikdo nedívá, otevřel krabičku a umístil HIMEMS doprostřed stolu. Hybrid byl šídlo s dlouhým tělem, modrou hlavičkou, silnými průhlednými křídly a jasně modrými skvrnami na bříšku.

Vážku věznili v krabičce několik týdnů. Vypadala, že se jí ulevilo, že může ven. Doyle měl pocit, že ji chápe. I on byl vězněm, a bylo příjemné být zpátky ve světě. Sídlo pomalu pohnulo dvěma páry svých křídel – zkoumalo vítr a odpolední slunce. Doyle poklepal prstem o stůl a šídlo odletělo.

Doyle se vrátil ke zmrzlinářskému autu, vlezl do své části a spustil program HIMEMS na počítači. První záběr na monitoru ukázal něco tmavého s drsnou texturou a Doyle pochopil, že vážka odpočívá na stromě. Připojil k počítači joystick a zlehka nahnul jeho páku kupředu. Vážka reagovala jako model letadla, vznesla se a zamířila k východu. Doyle viděl parkoviště a vrcholky stromů.

V San Diegu a San Franciscu se naučil, jak hybridní hmyz ovládat. Nebylo možné mu nařizovat přesné pohyby.

Co ale možné bylo, bylo nasměrovat ho některým směrem, a

pak ho zastavit a nechat vznášet se na místě. Když použil HIMEMS, znamenalo to pro Doylea, že mohl pozorovat děti bez toho, aby na sebe přitáhl pozornost. Mohl uniknout ze svého masitého, neobratného těla. V tomhle okamžiku se stal temným andělem, plujícím nad dětmi na hřišti a pozorujícím tři kluky, kteří se zrovna odloudali trochu stranou.

Čínští staroušci se sbírali k odchodu. Ana se podívala na hodinky. Bylo skoro pět. Nechá kluky hrát si ještě pár minut, ale pak musí domů a dát vařit večeři. Cesar si pořád ještě hrál s blonďatou holčičkou. Roberto s dalšími dvěma kluky zatím odběhl někam k tělocvičně. Stáli u dveří – nejspíš sledovali nějaké starší chlapce, jak hrají basketbal.

Něco proplulo vzduchem na kraji jejího zorného pole.

Když vzhlédla, uviděla, jak se přímo nad houpačkami vznáší veliký hmyz. Jakže tomu říkají ve Spojených státech? Aha, vážka. V Brazílii jí někdy říkali tira-olhos, což znamenalo „zlodějské oči“.

Vážka vyrazila pryč a k Aně mezitím přiběhl Cesar s náklaďákem.

„Lozbitej,“ řekl anglicky a zvedl hračku.

„Ne, je v pořádku. Ukaž, já to spravím.“

Ana převrátila náklaďák na střechu a začala shrnovat písek z vyklápěcího mechanismu. Když znovu vzhlédla,

Roberto a jeden z kluků zmizeli, ale třetí hošík pořád ještě stál ve vchodu.

Druhý kluk vyšel ven z budovy, ale Roberto s ním nebyl.

Uplynula možná minuta, než se Aně v mozku přepnul spínač na „strach“. Zvedla se a poprosila blonďatou chůvu, jestli by, prosím, nepohlídala na minutku Cesara. Přešla kolem houpaček k pruhu uschlé trávy. Dva malí kluci, kteří stáli u dveří tělocvičny, jí šli naproti, ale když se jich zeptala: „Kde je Roberto? Kde je můj syn?“, pokrčili rameny, jako by nevěděli, jak se jmenuje.

Došla k otevřenému vchodu do budovy a nahlédla dovnitř. V tělocvičně byla naleštěná dřevěná podlaha a dva koše a od stěn prázdné místnosti se odrážela ozvěna. Hrály se dva zápasy, každý na jeden koš. Jeden probíhal mezi dvěma týmy Salvadorců, druhý hrála skupinka pubertálních chlapců se střapatými vlasy a nápisy na tričkách.

„Neviděl jste mého syna?“ zeptala se Ana jednoho ze Salvadorců španělsky. „Takový malý kluk v modré bundě.“

„Je mi líto. Nikoho sem neviděl,“ odpověděl muž. Ale jeho hubený kamarád přestal driblovat a přišel blíž k ní.

„Před pár minutama prošel támhletěma dveřma. Venku je fontánka.“

Ana rychle přešla po dělicí čáře hřiště a na obou stranách se znovu rozeběhla hra. Když vyšla dveřmi na severní straně budovy, bylo tam malé parkoviště a ulice. Popošla o pár

kroků dál a rozhlédla se na všechny strany, ale jejího syna vidět nebylo.

„Roberto,“ řekla tiše, skoro jako by se modlila. A pak ji přemohla panika a ona se dala do křiku.

34

První krok v sérii událostí, vedoucích ke smrti paní Brewsterové, ohlásilo tiché pípnutí a zpráva, která se objevila na Michaelově palmtopu. Paní Brewsterová pobývala tou dobou ve Wellspring Manor a jeden z příslušníků ostrahy sledoval její pohyby.

Michael byl od jižní Anglie šest tisíc kilometrů daleko, seděl v jednom z obytných apartmá výzkumného střediska poblíž New Yorku, oblečený do froté županu. Dopil kávu a přečetl si zprávu: Paní B. na letiště v Portreathu dnes večer.

Do všech počítačů paní Brewsterové umístili špionážní programy – Michael jí poslední tři týdny četl e-maily. Od chvíle, kdy převzal kontrolu nad nadací Zelená země, kritizovala jeho rozhodnutí a organizovala malou opoziční frakci. V Pátém světě by za to paní Brewsterovou rozervali na kusy při veřejném představení. Ale Michael nechtěl působit neshody mezi Bratřími. Paní Brewsterová zemře diskrétně, bez viditelného kata.

Michael sám sebe viděl jako umělce, který v různých částech světa vytváří různorodé příběhy. Krátký příběh paní Brewsterové brzy skončí, ale on vymyslel mnohem

propracovanější historky. Nejdřív zločin nebo teroristický útok. Pak období vzrůstajícího napětí a nestability. A nakonec řešení – nabídnuté nadací Zelená země nebo některou z jejích spřízněných organizací. Zavedení Panoptikonu zajistí všem příběhům šťastný konec.

V Kalifornii se pohřešuje čtrnáct dětí. V Japonsku císaři a členům císařské rodiny někdo zaslal obálky s antraxem.

Ve Francii odpálila záhadná teroristická organizace nálože ve třech velkých muzeích s uměním. Zatímco tyto hrozby plní zpravodajství, přijdou na řadu další tři – v Austrálii, Německu a Velké Británii. Sdělení, které ze všech příběhů

plynulo, bylo jasné: bezpečno není nikde, v žádné zemi na světě.

Michael si dal sprchu a pak odpověděl strážnému ve Wellspring Manor. Dejte mi vědět, až odjede. Když se oblékl, přešel zvolna přes vnitřní nádvoří k Počítačovému centru Kennarda Nashe. Michael měl plnou bezpečnostní prověrku, zahrnující každou místnost ve středisku. Senzory zaznamenaly čip Ochranného článku implantovaný pod Michaelovou kůží a dveře se před ním otevíraly, jako by mu patřil svět.

Vešel do vestibulu a doktor Dawson se mu vyřítil vstříc.

„Moc rád vás zase vidím, pane Corrigane. Říkali mi, že prý dnes odjíždíte.“

„Přesně tak. Letím do Kalifornie pronést proslov.“

Dawson vedl Michaela do velína, v němž studovala doktorka Assadová nějaké grafy na počítačovém monitoru.

Shrnula si pramen černých vlasů pod šátek a plaše se usmála: „Dobré odpoledne, pane Corrigane.“

„Hlásili mi, že nám naši přátelé z Pátého světa poslali další data.“

Doktorka Assadová se s otočnou židlí natočila k němu.

„Jsou to plány radikálně nového počítače. Tento systém není podobný ničemu, co zatím na světě existuje.“

„Na začátku byly počítače jednoduše k počítání,“

vysvětlil Dawson. „Teď se učí přemýšlet jako lidské bytosti.

Toto by byla třetí evoluční řada – stroj, který by byl zdánlivě vševědoucí.“

„Jak je něco takového možné?“

„Ve škole nás učili, že není možné matematicky popsat jakýkoli fenomén, zahrnující příliš velké množství proměnných. Když nad pralesem v Amazonii zatřepe křídly motýl, může taková jemná porucha v atmosféře odstartovat dlouhou sérii událostí, která se nakonec projeví jako hurikán. Ale tento nový stroj má schopnost simultánně zpracovat obrovité množství proměnných. V určitém smyslu by měl znát vše.“

„A jaký je tedy rozdíl mezi takovým počítačem a Bohem?“

Vědci na sebe vrhli rychlý pohled. Bylo zřejmé, že to téma už přišlo na přetřes.

„Bůh nás stvořil,“ řekl Dawson tiše. „Tohle je jen stroj.“

„A umíte ho postavit?“

„Dáváme dohromady tým inženýrů,“ odpověděla doktorka Assadová. „Mezitím nám přišly nějaké nové zprávy.“ Pokynula k jednomu z počítačů a Michael se usadil před monitorem. „Jak vidíte, chtějí, abyste se vrátil do jejich světa.“

„Bohužel jsem zrovna teď zaneprázdněn,“ odtušil Michael. „Takže to nepřichází v úvahu.“

Jeho palmtop zapípal a Michael si přečetl zprávu: Paní B. v autě. Jede na letiště. Když byl Michael v Anglii, projel autem trasu z Wellspringu do Portreathu. Cesta trvala asi hodinu. Rychle zprávu vymazal a zavolal svému řidiči.

„Vyzvedněte má zavazadla z apartmá a zavolejte na letiště té společnosti, co pronajímá soukromá letadla.

Řekněte jim, že jsem na cestě.“

Michaela rozčilovalo, že Dawson pořád ještě postává poblíž počítače, kde sedí. Vědec vypadal jako dítě, které se strašně snaží, aby je pozvali na oslavu.

„Poslali další zprávu dnes ráno, pane Corrigane. Je to tady, na druhé stránce: Pamatuj na příběh. O jakém příběhu to mluví?“

„Popsal jsem našim novým přátelům naši současnou civilizaci. Jasně pochopili, že naše média ani veřejnost si už

neváží složitých myšlenek. Rozhlédněte se kolem. Copak dnes někdo čte politické manifesty? Kolik lidí by vydrželo

sedět a naslouchat dlouhé, smysluplné řeči o problémech současné společnosti? Čas běží rychle a naše vědomí tento fakt odráží.“

„Ale jaký příběh si máme pamatovat?“

„Jak ideje ztrácejí svou moc, stávají se příběhy a obrazy stále důležitějšími. Vedoucí politici nabízejí vzájemně si konkurující příběhy, a to se vydává za politický dialog. Naši přátelé mi připomínají, že mám vytvořit silný příběh. Nechte napětí chvíli vzrůstat, a pak vytvořte nový příběh, který nabízí řešení.“

O deset minut poději už seděl na zadním sedadle limuzíny, která ho vezla na letiště. Kolem předměstské silničky kvetly třešně a růžové kvítky se zachvívaly, když

auto svištělo po cestě kolem.

Pamatuj na příběh. Inu, to jistě dokáže. Novinové články z Kalifornie ukazovaly, že jsou tam všichni vyděšení.

Rodiče své děti neposílali do školy a policie neustále zatýkala další neprávem podezřelé. Jedním rozhodným pohybem vytvořil Michael krizi, která lidi motivuje ke vstupu do neviditelného vězení. Až budou všichni uvnitř, Poutník na ně bude dohlížet a řídit jejich životy.

Michael spatřil vlastní obličej, jak se odráží v tmavém skle, a odvrátil se pryč. Kým vlastně poslední dobou je? Ta otázka se mu pořád vynořovala v myšlenkách. Jediný způsob, kterým dokázal sám sebe definovat, spočíval v myšlence na druhé. Nebyl svým otcem – a docela určitě

nebyl Gabrielem. Ti se oba zabývali malými problémy, třeba tím, co někdo konkrétní udělal nebo řekl. Ale většina konkrétních jednotlivců nebyla ve velkém příběhu historie podstatná. Pro bohy a velké muže byl svět prázdnou stránkou, kterou mohli zaplnit svou vlastní vizí.

Limuzína vjela na letiště bočním vjezdem a zastavila u budovy, kde najatí piloti předkládali své letové plány. Na ranveji čekalo tryskové letadlo pro šest pasažérů. Letištní personál právě kontroloval jeho podvozek.

„Řekněte pilotovi, ať všechno připraví k odletu,“ nařídil Michael. „Potřebuji ještě asi pět minut na dokončení nějaké transakce.“

„Jistě, pane Corrigane.“ Řidič vzal Michaelovo zavazadlo a nesl ho k letadlu.

Michael zapnul svůj notebook a přes satelitní telefon se připojil na internet. Před deseti dny nařídil svému personálu v Británii, aby registroval všechna vozidla, patřící nadaci Zelená země, u britské společnosti jménem Safe Ride. Teď byl jaguar paní Brewsterové připojen k počítačovému systému společnosti Safe Ride. Personál společnosti teď mohl paní Brewsterovou navigovat, odemknout dveře auta, kdyby si zapomněla klíčky, a sledovat vozidlo v případě krádeže.

Trvalo mu jen pár vteřin, než se dostal na webové stránky firmy Safe Ride a vyťukal kód, který mu umožnil přístup ke sledovacímu systému. Když zadal poznávací

značku jaguaru, objevila se satelitní fotografie pobřeží Cornwallu. A už tu byli – paní Brewsterová a její řidič, malá červená tečka, pohybující se po silnici B3301.

Michael rychle naťukal na klávesnici pár příkazů a v jednom rohu obrazovky se objevil místní čas v Británii – bylo 19:38. Paní Brewsterová spěchala na letiště, aby se setkala s vedoucím špičkové argentinské protiteroristické jednotky. Program Mladí světoví vůdci ji udržoval ve spojení s policií a vojenským personálem v desítkách zemí.

Když takoví mocní mužové přiletěli na místní letiště, čekala už na ně paní Brewsterová, samý úsměv a šarm.

Michael přemístil kurzor na obrazovce. Sledoval silnici k letišti a povšiml si místa, kde se úzká pobřežní silnička přibližovala k útesům na mořském pobřeží. Snímky, které poskytoval satelit GPS, byly dokonalé. Bylo vidět mosty a pláže, městečka a farmy. Požadavek dalších informací vyvolal na obrazovce nové okno – teď znal přesnou momentální rychlost auta a věděl, že je v zapalování autorizovaný klíč. Paní Brewsterová strávila většinu svého života snahou o zavedení Panoptikonu. Už ho skoro máme, napadlo Michaela. A teď sledujeme vás.

Červená tečka projela městečkem Gwithian a dostala se na pobřežní silnici. Michael rychle posunul obraz na obrazovce sem a tam, a pak se rozhodl. Vstoupil na další webovou stránku. Tu vytvořil technický tým Nathana Boonea a sloužila k ovládání rádiem řiditelných čipů. Den

předtím Michaelův kontakt ve Wellspringu otevřel kapotu jaguaru a umístil jednu malou nálož na nádržku s kapalinou posilovače řízení a druhou na vedení brzd. Obě nálože byly maličké – asi rozměrů americké centové mince –, a až

vybuchnou, nezanechají po sobě žádnou stopu.

V odhadem deseti-až patnáctivteřinovém intervalu odpálil Michael obě nálože. Přemítal, jak to asi teď vypadá v autě. Škoda, že tam není skrytá kamera. Řidič si najednou uvědomí, že volant nereaguje na jeho pohyby. Nejspíš zkusí dupnout na brzdu, ale nic se nestane. Bude mít vůbec čas zaječet, než auto prorazí svodidla a odplachtí dolů do moře?

Na jeho počítačové obrazovce sjela červená tečka ze silnice, přejela úzký pruh útesů a pak zmizela. Michael vypnul notebook, s klapnutím ho zavřel a vystoupil z auta.

Pilot s řidičem na něj čekali jako čestná stráž, zatímco kráčel přes rozjezdovou dráhu k letadlu.

35

Na kraji zábradlí seděli tři racci a upřeně sledovali nedojedenou snídani na tácu. Michael na ně zamával – běžte pryč –, ale ptáky to nijak nezastrašilo. Nakonec vzal kousek muffinu a vyhodil ho směrem k oceánu. Ptáci zaskřehotali, odplachtili dolů a okamžitě se mezi sebou začali prát.

Michael seděl na balkoně ve třípokojovém hotelovém apartmá v západním Los Angeles. Když se lehce natočil vpravo, mohl si prohlížet pláž, oceán a modrý obzor za ním.

Mladí kluci hráli volejbal a váleli se v písku. Holčina v plavkách si na kolečkových bruslích zkoušela osmičky na chodníku u pláže. Michael seděl nad nimi nade všemi s termoskou plnou kávy. Volejbalisté ani holka na bruslích neměli nejmenší tušení, co se každou chvíli přihodí. Během tří, čtyř týdnů bude každé dítě v Kalifornii součástí Panoptikonu.

Michael zapnul svůj počítač a zkontroloval zprávy od různých týmů, pracujících v rámci Skupiny pro zvláštní operace. Antraxová hrozba v Japonsku způsobila vlnu nenávisti vůči imigrantům a cizincům. Ve Francii byl projednáván návrh zákona, který stanovil povinnost

prokázat se biometrickým identifikačním průkazem pro kohokoli, kdo chtěl vstoupit do vládní budovy, školy nebo muzea.

Ve třech dalších zemích se zatím připravovaly tři další hrozby. V Austrálii vpašovali toxickou látku do zásilky pomerančů, mířící do místních prodejen potravin. V jižním Německu byl spáchán atentát na dva katolické kněze a k útoku se přihlásila neznámá turecká teroristická skupina. V

Británii vybuchne bomba, ukrytá v autě, po pohárovém zápasu v Manchesteru.

Polobohové Michaela naučili, že strach jde daleko lépe na odbyt než tolerance a respekt ke svobodě. Většina lidí měla odvahu, jen když viděla, že se hrozbě postaví i ostatní, a to se tentokrát nestane. Strach měl silné zastánce – ty vládní činitele, kterým došlo, že změny posílí jejich vlastní moc.

Dveře apartmá se s cvaknutím otevřely a ženský hlas zavolal: „Pane Corrigane! To jsem já, Donna!“

„Jsem tady venku.“

Donna Gleasonová otevřela posuvné skleněné dveře a vyšla na balkon. Ačkoli strávila posledních deset let ve slunném Los Angeles, byla konzultantka přes public relations proslulá tím, že chodí pouze v černé. Měla kraťounce sestřižené vlasy. Vlastně vypadala jako jeptiška s psací podložkou v rukou.

„Právě jsem mluvila s prezidentem Tiskové asociace Los Angeles. Obvykle prý při těchhle poledních prezentacích naplní tak polovinu sálu, ale tahle událost přepsala rekordy.“

„To zní slibně.“

Donna se posadila ke stolu a nalila si šálek kávy.

Mluvila ohromně rychle, jako by všechno musela napěchovat do třicetivteřinových zvukových vstupů.

„Tři televizní stanice vyslaly své štáby, budou tam reportéři z internetových periodik, rádiových stanic i tisku.

Každý se ptá na název vaší prezentace – ‚Zachraňme naše děti‘. Odpovídám, že začnete mluvit po obědě a do večeře budete slavný.“

Michael důkladně zkoumal Donnin obličej, ale nenašel žádné známky přetvářky nebo pokrytectví. Za posledních pár měsíců se naučil hodně o expertech, kteří črtali a vhodně balili mediální obrazy. Ti dobří měli zvláštní talent – pokud jste jim zaplatili dost, začali věci doopravdy věřit. Napadlo ho, co by se asi stalo, kdyby vytáhl pušku a oznámil, že musí odprásknout nebezpečné bruslaře a cyklisty dole na stezce. Donna by asi prošla obtížným obdobím přerodu, ale nakonec by sebe samu přesvědčila – ano, to bude opravdu dobrý nápad.

„Kdy odjíždíme?“

„Momentíček, zkontroluju to.“ Donna se obrátila k otevřeným dveřím a zaječela: „Geralde! Prestone!“

Donnini dva asistenti připomínali Michaelovi skotské teriéry – jeden bílý, druhý černý. Mladíci se objevili ve dveřích, mobily v rukou.

„Čas odjezdu?“

„Měli bychom vyrazit za deset minut,“ odpověděl Gerald. „Ve dvanáct třicet mají oběd formou studeného bufetu a proslov má začít v jednu hodinu.“

„Co bychom měli ještě vědět?“

„Dorazil pan Boone s jedním ze svých mužů,“ řekl Preston. „Chce vědět, jestli vyžadujete přítomnost ostrahy.“

„Ano. Ať počkají v chodbě.“

Donna se nahnula kupředu. Používala jen tři tóny hlasu: řezavý, koketní a důvěrný. Tohle byl zcela jistě ten důvěrný.

„Jsem si jistá, že váš proslov bude skvělý, pane Corrigane. Ale dnes všechno stojí a padá s obrazem. Gerald a Preston už instalovali obrazovky a rozvěsili fotografie, ale potřebujeme něco víc. Bylo by skvělé, kdybyste mohl obejmout některou z matek…“

Tisková asociace Los Angeles pořádala své schůze v omšelém sále na Hollywood Boulevardu. Zdálo se, že je každé sedadlo obsazené, a členové Tiskové asociace spolu klábosili a uždibovali k tomu chipsy a sendviče se sýrem.

Na pódiu stál stupínek. Za dlouhým stolem seděli funkcionáři asociace a tvářili se rozpačitě.

Už před nějakou dobou Gerald s Prestonem rozvěsili nad pódiem veliké fotografie čtrnácti pohřešovaných dětí. Jejich veselé obličejíčky Michaela nijak netrápily. Děti umírají každý den. Smrt těchhle dětí bude aspoň mít širší význam.

Donna dovedla Michaela ke stupínku a představila ho prezidentovi Tiskové asociace. Schůze začala o několik minut později. Donna prezidentovi napsala jeho proslov, který zahrnoval popis Michaelovy zářné kariéry – zcela fiktivní. Nadace Zelená země mu před měsícem vytvořila minulost, v níž mu přisoudila řadu impozantních funkcí v neziskových

organizacích,

kontrolovaných

Bratřími.

Nepředpokládalo se, že by si někdo chtěl fakta ověřovat, ale kdyby přece ano, byly falešné informace umístěny na řadu webových stránek.

Ozval se vlažný potlesk a prezident se posadil. Michael se postavil k řečnickému pultíku a upil doušek vody. Za ním se ze stěny smály fotografie ztracených dětí. Michael přehlédl stovky tváří – některé zvědavé, jiné znuděné. V

postranní uličce stál Nathan Boone a tvářil se zasmušile.

Michael se rozhodl, že Booneův příběh skončí během několika málo týdnů.

„Chtěl bych poděkovat Tiskové asociaci i jejímu výboru za mé dnešní pozvání. Když jsme přijížděli po Hollywood Boulevardu, ptal jsem se své dobré přítelkyně Donny Gleasonové, jaké přijetí od vás mohu dnes očekávat. Donna

mi řekla, že jste náročné publikum a že bych raději měl přijít s něčím podstatným.“

Pár reportérů přikývlo a většina se, jak se zdálo, trochu uvolnila. Michael si pomyslel, že jsou to nejspíš fotografie pohřešovaných dětí, co publikum znervózňuje.

„Na tom, že jste náročné publikum, není vůbec nic špatného. Znamená to jediné – že jste inteligentní, informovaní a kritičtí. Všechny tyto přednosti budeme potřebovat, máme-li zachránit naše děti.

Než přednesu svůj návrh, dovolím si předjímat otázku, kterou si asi někteří z vás v duchu položili. Jak může člověk zvenčí, někdo, kdo není ani policista, ani vládní činitel, vyřešit krizi, která zasáhla všechny rodiny tady v Kalifornii?‘ To je rozumná otázka a nevyžaduje složitou odpověď. Myslím, že je důležité právě to, že nejsem součástí systému. Můžu problém nahlížet z jiné perspektivy a nabídnout východisko.

Nadace Zelená země existuje přes padesát let. Jsme mezinárodní filantropická organizace s pobočkami v Londýně a New Yorku. Naše cíle jsou idealistické i ambiciózní. Jsme oddáni vizi zdravé, bezpečné a stabilní lidské společnosti. Během naší existence jsme financovali tisícovky vědců, zabývajících se medicínskými a genetickými výzkumy ve více než třiceti zemích světa. V

poslední době jsme se zaobírali vývojem technologie, která umožňuje bojovat se zločinem a terorismem. Zelená země

nemá žádné politické cíle nebo napojení na vládu. Zkrátka jen chceme věci zlepšit – vytvořit svět, který bude zdravý, prosperující a beze strachu.

A strach je to, co tady v Kalifornii nacházím.“ Michael ukázal na fotografie za sebou. „Čtrnáct dětí zmizelo v posledních týdnech, zmizelo beze stopy. Možná, že existují další případy, které dosud nebyly oficiálně potvrzeny.

Našimi městy a městečky se plíží netvor. Ten člověk je sadistická zrůda, jejímž jediným cílem je unášet a zabíjet nám děti – ty milé malé holčičky a chlapečky, kteří potřebují naši ochranu. A jak reagovaly úřady tváří v tvář této hrozbě?

Rodiče dětí odpověď znají. Vy, novináři, ji znáte také. Ale jak se zdá, nikdo nemá dost odvahy vyslovit ji nahlas.

Politici a takzvaní experti neudělali nic.“

Na okamžik se odmlčel a prohlédl si publikum. Většina reportérů zlehka přikyvovala, jako by došla ke stejnému závěru.

„Předpokládám, že někteří vedoucí činitelé, kteří vůbec netuší, která bije, ty tváře, které vídáme blábolit v televizi, mě napadnou za to, že vám tu teď říkám pravdu. Řeknou, že je v ulicích zvýšené množství policistů, že bylo zkontrolováno zvýšené množství aut, že je vyslýchán větší počet podezřelých. Ale udělejte pro mě něco, říkám vám, zeptejte se jich: zastavily tyhle zbytečné akce tu zrůdu, která ubližuje našim dětem?“ Michael se trochu pootočil a přečetl jména na spodku fotografií. „Zachránily Roberta Cabrala a

Darlene Walkerovou? Ochrání ty chlapce a děvčátka, kteří jsou právě teď v nebezpečí, zatímco rodiče pohřešovaných truchlí?

V dnešních dnech žijí matky a otcové ve strachu.

Nechávají děti doma ze škol. Ale strach se šíří jako virus a nakazili se už všichni. Běžte do parků ve městě. Děti tam nekopou do míče, nehoupou se na houpačkách. Naše obce přišly o smích a radost našich maličkých.

Ale já nepřijel do Los Angeles jen kritizovat nedostatek aktivity ze strany úřadů. Přijel jsem nabídnout řešení. Naše představa je jednoduchá, efektivní a funguje téměř okamžitě. A co víc, nadace Zelená země je připravená financovat všechny počáteční náklady.

Iniciativa Zachraňme naše děti je založená na vyzkoušené technologii, která se používá v našich výzkumných střediscích. Navrhuji, aby čip Strážný anděl s rádiovým vysílačem a zařízením, udávajícím polohu pomocí GPS, byl umístěn pod kůži každého dítěte do třinácti let věku.

Jak to bude fungovat? Nepatrný čip bude vysílat místním telefonním operátorům signál. Ten bude poté předán do rodičovského počítače nebo přenosného komunikátoru.

Během vteřin může matka vědět zcela přesně, kde se její dítě nachází, a pokud se objeví problém, okamžitě kontaktovat policii.

Možná, že taková věc působí jako něco z budoucnosti – ale já vám mohu ukázat, jak funguje, rovnou teď.“ Michael zvedl pravou ruku. „Na hřbetě ruky mám vložený čip Strážného anděla. Donno, mohla bys prosím připojit program Strážného anděla k obrazovkám?“

Donna naťukala do svého palmtopu příkaz a na dvou televizních obrazovkách se objevil satelitní snímek Michaelova hotelu.

„Díváte se na uložené snímky mého pohybu během posledních třiceti minut. Můžete se podívat, jak opouštím hotel, jedu po dálnici a vcházím do tohoto sálu.

Rodič by mohl namítnout: ‚Skvělý nápad! Ale já nemám čas celý den vysedávat u počítače a zírat do obrazovky!‘

Inu, na to má nadace Zelená země rovněž odpověď. Bude nám trvat jen pár dní, než čipy připojíme na počítač, který monitoring provede za vás. Všechno, co musí rodič udělat, je vymezit to, čemu říkáme bezpečná oblast – jako je třeba škola, hřiště a zadní dvorek. Pokud dítě tuto bezpečnou oblast opustí, elektronický Strážný anděl kontaktuje jak policii, tak rodiče.

Tyto čipy fungují a jejich sledovací systém je úžasný.

Během týdne může být každé dítě v Kalifornii v bezpečí.

Samozřejmě, že použití čipů bude věcí volby, ale každý zodpovědný, milující rodič takovou myšlenku jistě nadšeně přijme. Umím si představit den, kdy bude docházka do státní

školy podmíněna očkováním a impiantaci čipu Strážného anděla.

Abych to shrnul: systém funguje, je zdarma a můžeme jím naše děti začít chránit během týdne. Možná bych se měl teď prostě posadit a naobědvat se, zatímco můj tým bude rozdávat informační letáky. Ale já nemohu zůstat zticha.

Musím vám říci, co mám na srdci.

Svět se stal velmi nebezpečným místem. Nyní máme k dispozici technologii, abychom ochránili sebe i druhé. Kdo by se mohl těmto jednoduchým změnám stavět na odpor?

Jaký by k tomu mohl mít myslitelný důvod?

Je zřejmé, že pedofilové budou proti těmto změnám, stejně jako zloději, sexuální násilníci a vrazi. Teroristé a nová generace anarchistů, kteří vyžadují perverzní ‚svobodu‘ k tomu, aby mohli zničit náš způsob života.

A kdo se přidá k tomu zlovolnému seskupení?

Samozřejmě, máme tady salonní intelektuály a levicové profesory, kteří nemají ani ponětí o temnotě, která se snesla na náš svět. Ale máme tu i některé pravicové šílence, dovolávající se občanských svobod, založených na zastaralé představě svobody jednotlivce.

Průměrný zákonů dbalý občan se při těchto změnách nemá čeho obávat. Nemluvím o nějakých hollywoodských hvězdách, ty mají svou vlastní ochranku, ale o tvrdě pracujících mužích a ženách, kteří chtějí dostat svou výplatní pásku a pak jet autem domů a dívat se na televizi,

zatímco si děti hrají na zadním dvorku. Kdo mluví jménem těchto lidí? Komu na nich záleží? Nám ano. My za ně přebíráme zodpovědnost.

Čtrnáct dětí zmizelo během posledních několika týdnů.

Čtrnáct dětí. Musí to být ještě víc? Musí viset plakáty pohřešovaných chlapců a děvčátek na každé pouliční lampě v zemi? Nebo se tomu postavíte, společně s námi, a pomůžete nám je zachránit?!“

V postranní uličce se rozeběhla vlna horečné aktivity, z níž se vynořila Donna s rukou kolem ramen malé Hispánky.

Dovlekla ženu až k Michaelovi na pódium a zašeptala mu do ucha: „Ana Cabralová. Zmínil jste jméno jejího syna.“

Matka plakala, když ji Michael objal. Ano, pomyslel si.

Dobrý vizuál. A místnost zaplnilo světlo fotografických blesků.

36

Kolem deváté večerní dovezl Winston Maju s Alicí přes řeku ke čtvrti South Bank a nechal je vystoupit na Bonnington Square. Maja předpokládala, že se schůzka bude konat poblíž Vine House, nelegálního squatu, který dřív používali Svobodní běžci, ale ani když náměstí obešly dvakrát dokola, nenašly hledanou ulici Edgerton Lane.

Komín domu Vine House ještě stál, ale zbytek budovy byl jen hromada cihel a očouzených prken. Maja se zastavila u bezpečnostní pásky a připomněla si noc, kdy vytáhla Tiráka a jeho kamarády zadním vchodem ven. O sto metrů

dál u kraje náměstí zabila dva tabulisty pistolí s podomácku vyrobeným tlumičem. Harlekýnské pravidlo velelo nikdy se neohlížet zpátky nebo něčeho litovat, ale ona měla někdy pocit, že ji minulost pronásleduje jako hladový duch.

„Kde je Edgerton Lane?“ ptala se jí Alice. „Pojďme zavolat Lipkovi a zeptat se na cestu.“

„Lipka trval na nulové mobilní komunikaci dvě hodiny před začátkem schůzky.“

„Neboj. Já to najdu.“

Alice se rozeběhla kolem náměstí a hledala tabulky se jmény ulic, a potom vrazila do prodejny rychlého občerstvení. Vyšla ven s vítězoslavným úsměvem.

„Půjdeme tři bloky na jih a zahneme doprava.“

Daly se dlážděnou ulicí pryč z náměstí. Maja obrátila oči vzhůru a pohledem přejela okna blízkých řadových domků.

Uviděla starého pána, jak sleduje televizi, zatímco jeho bělovlasá žena nalévá čaj.

„Proč chce Gabriel, abys přišla na schůzku?“ zeptala se holčičky.

„Myslela jsem, že ti to řekl.“

„Mluvil s tebou skoro hodinu, Alice. Od té doby, co se vrátil, jsem s ním já mohla mluvit jen pár minut.“

Jak se ukázalo, v čísle třicet šest v Edgerton Lane sídlila vegetariánská restaurace s názvem Jiná cesta. Nástěnka před vchodem byla skutečným přehledem různých politických a společenských hnutí posledních let. Řekněte své Ne válce a Ano velrybám. Syrová strava a jóga, při níž se uvaříte.

Porodní centra a new-age hospicy.

Takové plakátky vídala už od doby, kdy byla tak stará, jako teď Alice. Ale tentokrát tu bylo podstatné vylepšení. V

pravém dolním rohu nástěnky někdo umístil samolepku, na které byla přeškrtnutá bezpečnostní kamera. MÁTE TOHO

DOST? hlásal nápis. BOJUJTE PROTI MAŠINERII.

Maja čekala, že v restauraci najde pár Svobodných běžců, ale omšelá místnost byla plná cizích lidí. Slyšela

přítomné mluvit několika různými jazyky, zatímco upíjeli své nápoje a čekali na začátek schůzky. Všechny stoly byly obsazené. Simon Lumbroso jim ale držel dvě místa.

„Buona sera. Je mi potěšením vás dvě zase vidět.

Začínal jsem se bát, že jste zprávu nedostaly.“

„Ztratily jsme se,“ vybafla Alice.

„Myslel jsem, že to se Harlekýnům nestává.“

„Winston nás vysadil na náměstí,“ vysvětlila Maja. „Ale nemohly jsme najít správnou ulici.“

„Takže jsem se zeptala chlápka v rychlém občerstvení.“

„A ták. Už chápu. Takže jste se ve skutečnosti neztratily.“ Simon mrkl na Alici. „Jak by řekl Vrabec, pěstovaly jste nahodilost.“

Zatímco si Simon povídal s Alicí, sledovala Maja společnost, která se shromáždila kolem Poutníka. Každého v místnosti bylo možno zařadit do jedné ze dvou kategorií.

Byli tu Tirák a jeho přátelé spolu se členy různých společenství, žijících mimo Síť, kteří byli jejich přirozenými spojenci. Nehledě na rozdíly v politických postojích se členové téhle skupiny oblékali v zásadě stejně: džínsy, bagančata a ošoupané bundy. Používali podivnou směsku zastaralé a supermoderní technologie – někteří z nich odmítali platit kreditkami a pěstovali si jídlo v zahrádkách na střechách domů, ale mobily a počítače měli supermoderní.

V restauraci byla i druhá skupina – obličeje, které Maje nebyly povědomé. Na rozdíl od Svobodných běžců byli tihle noví členové Odboje občané, kteří vypadali, že platí nájem, vychovávají děti a chodí do běžného zaměstnání. Zdálo se, že je jim nepříjemné sedět v rozvrzaných židlích vedle skupinky odraně vyhlížejících lidí něco přes dvacet.

Majitel restaurace byl malý mužík s bílým plnovousem, který připomínal sádrového trpaslíka ze zahrádky. Hrál současně roli kuchaře i číšníka, cupital sem a tam a servíroval bylinkový čaj a ovocné koktejly. Maju napadlo, jestli se na schůzku nevloudili nějací nepozvaní hosté, ale trpaslík, jak se ukázalo, kontroloval jména příchozích. Když

se dostal k jejich stolu, řekl tiše: „Toto je schůze Společnosti přátel kompostu v Jižním Londýně. Jste členy?“

„Jsme zakládajícími členy,“ odtušil Simon vznešeně. „Já jsem pan Lumbroso a tyto dvě dámy jsou mé přítelkyně.“

Když trpaslík promluvil se všemi v místnosti, zamkl dveře a odcupital zpátky do kuchyně. O minutku později přikráčel do místnosti Lipka. Typický Harlekýn, pomyslela si Maja. Veliký Francouz působil klidně, ale duchapřítomně.

Ačkoli nebylo vidět žádnou zbraň, bylo na něm něco, co působilo odstrašujícím dojmem – nejspíš jistá absence hranic.

„C’est bien, “ ozval se, a do sálu za jeho zády vešel Gabriel. Poutník vypadal unaveně a křehce, jako by jeho bezduché tělo strávilo příliš mnoho dní samo v tajné

místnosti. Maja toužila vyskočit, tasit meč a odvést ho pryč ode všech těch lidí. Možná ho potřebují, ale nechápou, v jakém je nebezpečí.

Poutník obešel restauraci a osobně se pozdravil se všemi, kdo přišli. Každému se díval do obličeje pohledem, který uměl odhalit mikroskopické změny výrazu. Maja pochybovala, že si je kdokoli další v místnosti vědom této Gabrielovy schopnosti, ale všichni zdá se poznali, že je Gabriel opravdu vnímá a chápe jejich obavy a rozpaky.

Simon se nahnul přes stůl. „Všimla sis té změny?“ zeptal se šeptem. „Když je tady Poutník, stává se tohle najednou hnutím.“

Maja přikývla a pozorovala tu proměnu. I Eric Vinsky, počítačový expert, který si říkal Lelek, se pokusil posadit v kolečkovém křesle, když se k němu Gabriel přiblížil.

Nakonec se Poutník dostal i k jejich stolu, dotkl se Alicina ramene a pokývl Simonovi.

„Všechno v pořádku?“

„Ztratily jsme se,“ oznámila Alice.

„To není někdy ke škodě, Alice. Když se ztratíš, znamená to, že zkoušíš jít novou cestou.“

Odvrátil se od nich pryč, a to bylo celé. Nepromluvil na ni. Ani se neusmál. Nosím pod srdcem tvoje dítě, chtělo se Maje vykřiknout. Jen z té samotné myšlenky byla nervózní.

Stiskla rty, aby jí ta slova náhodou nevyrazila z úst sama od sebe.

Gabriel se zastavil vprostřed restaurace. Když zlehka pozvedl ruce, všichni přestali mluvit.

„Toto je první schůzka celosvětového Odboje. Chtěl bych vám všem poděkovat, že jste přišli. Podle Tiráka uvízli naši japonští přátelé na letišti ve Frankfurtu, ale máme tu zástupce ze Spojených států, Kanady, Austrálie i Polska.

Jste srdcem, základem naší skupiny. Chtěl bych, abyste se poté, co vám objasním další krok v našem vývoji, všichni navzájem seznámili. Lidé v této místnosti mají různý původ a mluví různými jazyky. Někteří z vás mají nekonvenční politické názory, zatímco jiní z vás se považují za liberály nebo konzervativce. Tato záležitost nás však všechny spojuje. Přesahuje běžné politické nálepky. Opravdová dělicí čára v naší společnosti probíhá mezi těmi, kdo jsou si vědomi stavu věcí, a těmi, kteří si zvolili zůstat slepí.

Každý člověk v této místnosti si prošel okamžikem, kdy se rozhlédl po světě a pochopil, že se tu pomocí nové technologie vytváří systém permanentního sledování lidí.

Tento systém je schopen sledovat naše pohyby a monitorovat naše jednání. Za několik let bude schopen ovládat vaše chování a zničit svobodu myšlení, která je pro existenci demokracie nezbytná. Nazýváme tento systém Mašinerií a pokoušíme se jeho moc zničit.

Technologie, používaná ke sledování lidí, je nejviditelnějším znakem dalekosáhlé proměny lidské společnosti. Blížíme se k době, v níž se staneme předmětem,

označeným čárovým kódem, ve světě plném jiných předmětů. Rozptylováni stresem a strachem, přítomnými v našich běžných životech, budeme pak moci jen předstírat, že se svobodně rozhodujeme. Říkám předstírat, protože se směřováním našich životů bude manipulováno už od narození.

Vy uvnitř této místnosti jste učinili první krok. Pochopili jste, co se děje a že brzy ztratíme svou svobodu navždy.

Otázka, která z celé věci zjevně vyplývá, je: Jak můžeme zabránit tomu, aby se tyto věci odehrály?

Tabula a její spojenci mají v rukou moc, s níž mohou rozdrtit jakékoli běžné protestní hnutí. Jsou jako Goliáš, stojící uprostřed bitevního pole s obrovitým mečem a štítem.

Jediný způsob, jak je porazit, je stát se moderním Davidem.

Musíme svého nepřítele zaskočit rychlým, rozhodným jednáním. Musíme své organizační úsilí utajit až do poslední možné chvíle, takže naše hnutí nebude odhaleno a rozprášeno.

Většina z vás už slyšela o Lelkovi – člověku, který vytvořil naši šifru. Vyvinul a vypustil do světa také program, který jsme nazvali červ Zjevení, jenž mi umožní promluvit k lidem po celém světě. Eriku, mohl byste nám dát o věci další informace…“

Lelek poodjel se svým křeslem kousek od stolu. I když

bylo jeho tělo pořád stejně zmrzačené a pokroucené, zdálo

se, že má radost, že je konečně jinde než ve svém pokoji na koleji.

„Zjevení jsme vypustili před šesti dny. Odhadl bych, že se v tomto okamžiku ukrývá asi v osmi až deseti milionech počítačů a další miliony každý den přibývají. Mějte na paměti, že tenhle červ se dá spustit jen jednou a pak se aktivují bezpečnostní patche, které ho zablokují. Rozmyslete se důkladně, než stisknete spoušť.“

Gabriel přikývl a Lelek se vrátil ke svému stolu.

„V okamžiku, kdy touto cestou k lidem promluvím, se musí Odboj odhalit a začít se prosazovat po celém světě.

Někteří z vás se nejradši účastní veřejných demonstrací. Vy jste hlasem ulice‘. Jiní z vás mohou ovlivnit média a vlády.

Pak jste ‚hlasem na tribuně‘ a měli byste se soustředit na aktivity nadace Zelená země.

Obě skupiny nezbytně potřebujeme pro úspěch našeho podniku. Musíte se začít organizovat tak brzy, jak jen to bude možné. Pošlete Lipkovi stručný popis toho, co máte v plánu. Má na starosti strategické vedení a zajistí, že se nebudou různé skupiny pokoušet o tutéž věc.“

Pár lidí přikývlo a tiše promluvilo k lidem ze své skupinky. Maja upřela oči na Lipku, který se ale jejímu pohledu vyhnul. Harlekýni se neměli angažovat. Jenže Lipku Gabriel evidentně do dění v Odboji zatáhl.

„Většina z vás slyšela o antraxové hrozbě v Japonsku a bombových útocích ve francouzských muzeích. Zdánlivě

mají tyto útoky na svědomí neznámé teroristické skupiny s nejasnými cíli, ale já nevěřím, že tyto činy jsou dílem teroristů. V obou zemích byly okamžitě navrženy nové zákony, a navrhli je politici, kteří se dřív angažovali v programu Mladí světoví vůdci, organizovaném nadací Zelená země. Nové zákony znemožní anonymní pohyb po internetu a zavedou biometrické identifikační průkazky.

Podobné události se dějí i ve Spojených státech. Simon Lumbroso monitoruje americký tisk a situaci vám objasní.“

Simon povstal a nahlédl do papírku s poznámkami.

„V Kalifornii se pohřešuje čtrnáct dětí. Jako nová hlava nadace Zelená země se Gabrielův bratr, Michael, objevil v Los Angeles a přednesl projev, který na sebe strhl značnou dávku pozornosti médií. Michael tuto krizi využil k zavedení něčeho, čemu říkají systém Strážného anděla. Pod kůži všech dětí mladších třinácti let implantují RFID čipy.

Ty děti se tak stávají první generací lidí, kteří mohou být sledováni a kontrolováni jako zboží v supermarketu.“

Gabriel přikývl a Simon se posadil. „To, co se děje v Kalifornii, jak se zdá, vyvolalo konflikt mezi tabulisty, což

by naší straně mohlo poskytnout jedinečnou příležitost.

Jedna z vedoucích postav nadace, paní Brewsterová, zemřela před několika dny při podivné autonehodě. Teď nám ještě poví Alice Chenová o svém rozhovoru s hlavou bezpečnostní služby Bratří, Nathanem Boonem. Jak někteří z vás vědí, tabulisté Alici unesli z vlaku a drželi ji v zajetí v

budově nadace Zelená země tady v Londýně. Během té doby mluvila telefonicky s Nathanem Boonem. Alice, prosím, pověz nám, co ti řekl.“

Alice si stoupla.

„Pan Boone se mě ptal, jestli jsem v pořádku a jestli mi chutná jídlo a mám pohodlí. Řekl, že nemá velení nad strážnými v budově, ale že jsem v bezpečí, protože mi potřebuje položit pár otázek.“

„Pokračuj…“

„Řekl: ‚Taky jsem jednou měl malou holčičku a vždycky jsem se snažil, aby byla v bezpečí.‘“

„A co se stalo pak?“

„Pak zavěsil.“

„Díky, Alice. Můžeš se posadit. Když jsem si promluvil s Alicí, poprosil jsem Simona, aby vyhledal nějaké informace o Nathanu Booneovi.“

„To nebylo těžké,“ skočil mu do řeči Simon. „Všechno to byly informace z veřejných zdrojů.“

„Boone byl jednou z nejsilnějších zbraní Tabuly. Teď se může stát jejím nejzranitelnějším místem. Víme, že Boone je momentálně v Los Angeles. Je vidět na záběrech z projevu mého bratra. Mám v plánu odcestovat do Los Angeles s Majou jako ochranou. Pokud dokážeme najít bezpečný způsob, jak to udělat, vyhledám Boonea a promluvím s ním.“

Majin obličej neprozrazoval žádnou emoci. Boone zabil jejího otec a teď ho chtěl Poutník najít, sednout si s ním ke stolu a povídat si. Ale nebylo potřeba, aby dávala najevo své rozhořčení. Téměř každý v místnosti měl proti Gabrielovu návrhu námitky. Nevěřili Booneovi a nechtěli, aby Poutník opustil své zastánce v Londýně.

Gabriel naslouchal jejich argumentům, ale odmítal změnit své plány. Během celé diskuse se Maja snažila soustředit na svou ovázanou nohu a vypadat netečně.

Jedinkrát mrkla Lipkovým směrem a Harlekýn přikývl, jako by schvaloval její jednání. Ať se manuálové a občané přou, co se má udělat. Harlekýni zůstanou klidní a nevzrušení.

Budou ctít své závazky.

Schůzka skončila až po dalších dvou hodinách. Různé skupinky se postupně zvedaly a odcházely a vousatý trpaslík pobíhal kolem a odnášel použité hrnečky a talíře. Gabriel si od něj vzal sklenici vody a posadil se ke stolu vedle Alice Chenové.

„Alice, vím, že jsi ráda s Majou, ale ona se mnou teď pojede do Los Angeles. Lipka souhlasil, že tě bude chránit, ale bylo by pro něj jednodušší, kdybys byla v Paříži.“

Alice se podívala na Maju, jako by říkala: Nevadí ti to?

Když Maja přikývla, holčička vstala ze židle a přešla k Lipkovi.

„Naučíte mě bojovat, jako to umí Maja?“

Lipka vypadal na okamžik zaraženě, ale pak se dokonce usmál.

„To bychom mohli zajistit.“

Maja následovala Gabriela ven z restaurace a do Winstonovy dodávky. Cestou zpátky do Camden Town mlčeli. Mlčeli, i když se navyklým způsobem proplétali tržištěm k obchodu s bubny, ukrytému v podzemí.

Winston odemkl dveře tajného bytu.

„Budete něco potřebovat, pane Corrigane?“

„Není čeho se bát, Winstone. Maja mě hlídá. Běžte domů a trochu se prospěte.“

„Ach ano.“ Winstonův obličej se rozzářil. „Spánek by přišel vážně vhod.“

Maja přešla k Lipkovu skládacímu lůžku a stáhla si koženou bundu. Odložila na postel pouzdro s mečem, a pak i své dva nože a automatickou pistoli ráže 9 mm, kterou měla připevněnou v pouzdře na kotníku. Jako obvykle si beze zbraní připadala zranitelná. Na zdi viselo malé zrcátko v ebenovém rámu, a když se pohnula, viděla v něm kousky vlastního obličeje. Vlasy si neumyla už tři dny. žádný make-up. A vypadá unaveně. Na tom vůbec nezáleží, řekla si v duchu. I kdyby na sobě měla drahé šaty od módního návrháře, Poutník by stejně viděl pravdu v jejích očích.

Když se vrátila do kuchyně, Gabriel právě vařil v konvici vodu na čaj.

„Máš hlad?“ zeptal se. „Máme sušenky a salám, skleničku zavařeniny, dvě jablka a plechovku sardinek.“

„Jídlo jako jídlo, Gabrieli. Sním cokoliv.“

Zatímco Gabriel pátral ve skříňkách a naléval horkou vodu do čajové konvice, Maja myslela na svého otce.

Pokaždé, když se Trn vrátil z dlouhé výpravy, nakoupil v tržnici jídlo, šel do kuchyně a uvařil matce nějakou delikatesu. Občas měl ještě na paži připevněný vrhací nůž, ale když krájel papriky a vařil těstoviny, mluvil tiše a jemně.

„Ták, tady to máme,“ Gabriel postavil konvici a dva talíře s jídlem doprostřed stolu. Pak se posadil do židle proti ní a nalil jí šálek čaje.

„Vážně chceš najít Nathana Boonea?“ zeptala se. „Zabil Viki a mého otce. A teď si s ním chceš povídat, jako by to byl náš spojenec.“

„Je to příležitost. To je celé.“

„Jestli ho najdeme, klidně si s ním promluv. Ale až

domluvíte, je mrtvý. Jsi moc velký idealista, Gabrieli.

Nemáš ponětí o tom, kdo Boone je.“

„Vím, co v minulosti spáchal. Ale každý z nás má možnost svůj život změnit.“

„To ses naučil v Šestém světě?“

Gabriel si nalil do čaje trochu smetany a sledoval bublinku, plující po hladině.

„Dostal jsem se do Zlatého města, ale všichni bohové odtamtud zmizeli. Byl tam jen jeden člověk – můj otec.“

„Co se stalo? Co ti řekl?“

„Prosil jsem ho, aby se vrátil, ale nemohl. Byl příliš dlouho pryč a nepřipadá si svázaný s touhle konkrétní realitou. Já nejsem jako otec. To kvůli tobě, Majo, jsem pořád ještě spojen s tímhle světem.“

Maja se přinutila k úsměvu. „A to je dobře nebo špatně?“

„To je samozřejmě dobře. Láska je tím Světlem uvnitř nás. Přežije, i když naše fyzická těla podlehnou zkáze.“

Co mi to tu vykládá? napadlo Maju. To se chystá umřít?

Gabriel vstal od stolu a přešel k ní.

„Můžeme litovat minulosti, ale nikdy ji nemůžeme změnit. Můžeme předvídat budoucnost, ale nemůžeme ji ovládnout. Všechno, co máme, je přítomný okamžik – tady, v téhle místnosti.“

Dalších slov netřeba. Maja vstala a spočinuli si v náručí.

Poutník v té chvíli ve svém objetí obsáhl její pochybnosti a rozpaky. V tom jediném okamžiku spočívala Maja v objetí jeho paží celou svou bytostí. Jsme tady, pomyslela si. Tady.

37

Nathan Boone si zřídil hlavní stan v hotelu Shangri-La v západním Los Angeles. Ležel asi deset minut od hotelu, v němž bydlel Michael Corrigan – nafoukaného plážového resortu jménem El Dorado. Boone nespatřoval žádnou výhodu v tom, aby s Poutníkem bydlel v tomtéž hotelu. Jen by mu tím dal možnost plést se do probíhající operace.

Booneovi se líbilo nevýrazné vybavení místností v Shangri-La. Nebyly tu žádné jasné barvy – nic, co by mohlo rozrušit. Ale nejlepším prvkem budovy byl fakt, že návštěvníci mohli přicházet a odcházet skrz parkoviště a vyhnout se recepci. Boone neměl zájem na tom, aby někdo, jako byl Martin Doyle, posedával na kanapi dole v hale.

Teď sledoval Doyle televizi v obýváku hotelového apartmá. Nejvíc si užíval zprávy, týkající se nezvěstných dětí. Carlos Ramirez, peruánský žoldák, který Doyleovi sloužil jako pedagogický dozor, seděl u malého stolku v Booneově ložnici. Pořád sebou šil a vyhýbal se Booneovi pohledem.

„Bylo to jen asi na pět minut, pane Boone, přísahám –“

„To je mi fuk, i kdyby to bylo na pět vteřin. Vaším hlavním úkolem je hlídat Doylea.“ Boone naškrábal pár slov do bloku, což, jak se zdálo, Ramireze vyděsilo, jako kdyby Boone měl v bloku nějaký zvláštní seznam nepohodlných osob.

„Má ty jizvy.“

„Promiňte?“

„Doyle má ty jizvy, tady a tady.“ Ramirez se dotkl svých prsou a hřbetu ruky. „Jestli má v sobě dva sledovací čipy, můžete ho vždycky najít.“

„Pan Doyle je jako zvláštní druh zbraně, kterou používáme k dosažení svých cílů. Ale to neznamená, že chci, aby se volně pohyboval městem. Co uděláte příště, až

vám Doyle uteče?“

„Najdu ho a popravím, pane.“

„Popravíš ho okamžitě.“

„Rozumím, pane Boone.“

„Bezva. A teď ho pošli sem.“

Ramirez odešel, pořád ještě zbrocený potem. Boone upil ledového čaje a zadíval se ven z okna na park u pobřeží na druhé straně Ocean Avenue. Za posledních dvacet let vyhlodaly zimní bouřky útesy na kraji parku. Na některých místech se chodníčky a záhony s květinami propadly po svahu až k pobřežní silnici. Booneovi začínalo připadat, že se celý svět kolem něj hroutí. Před pár dny sjela paní

Brewsterová se svým řidičem z útesu poblíž letiště v Portreathu a úřady pořád ještě ani nevytáhly její auto z vody.

Martin Doyle si to nadutě přištrádoval do místnosti a zavřel za sebou dveře. Od doby, kdy ho Boone potkal v Thajsku, ztratil svůj oplácaný vzhled. Teď vypadal jako herec bez angažmá, který na půl úvazku dělá trenéra v posilovně. Vyžadoval speciální stravu, jako nízkotučný sýr, džus z granátových jablíček a kaši z celozrnných ovesných vloček. Byl živoucím popřením teorie, že zdravé stravování vede člověka ke ctnostnému životu.

„Podle všeho jste Ramireze spoutal a namočil do bazénu,“ kuckal se Doyle smíchy, když si sedal. „Jedna nula pro vás, Boone. Kluky, jako je on, je potřeba držet zkrátka.“

„Mluvili jsme o vás, pane Doyle. Zjistil jsem, že jste se vzdálil od zbytku týmu.“

„To nic nebylo. Jenom drobná chybička. žádná hrůza.“

Doyle se opřel v křesle. „Tak jak jsme na tom, Boone? Jsou lidi dost vyděšený? Nebo je mám vyděsit ještě trochu víc?“

„Nechci, abyste příštích pár dní cokoli podnikal.“

„Možná bych měl zajet tam do pouště.“

„Ne.“

„To, co je tam v poušti, je to jediné, co by nám mohlo ublížit. Stvořil jsem pro vás příběh. Pohádku o netvorovi.

Ale ten příběh musí nějak skončit.“

„Pan Ramirez vás odveze do hotelu v Culver City.

Zůstaňte tam, než obdržíte další instrukce.“

„Má ten hotel tělocvičnu?“

„Myslím, že ano.“

„Bezva. Snažím se dostat zase do formy.“ Doyle vstal, mrkl na Booneův otevřený kufr a pak se odloudal ke dveřím.

Najednou se otočil a ve tváři měl nový výraz – stejnou směs vychytralosti a zloby, kterou viděl Boone v Thajsku.

„Děláme vážně to, co máme?“

„Co tím myslíte?“

„Poslouchám rozkazy, jsem dobrý voják. Jen jsem se chtěl ujistit, že všichni táhneme za jeden provaz.“

Místo aby dal najevo hněv, si Boone sundal brýle s kovovými obroučkami a vyčistil je hadříkem.

„Vzpomínáte si, jak jsme vás chytli jako prase, které uteklo z chlívku? Jak jste se válel po zemi a ječel?“

Doyleovy ruce se zaťaly v pěst. Démon uvnitř jeho hlavy kopal a drásal. „Jo. Tak na to se pamatuju.“

„Výborně. To je dobře, pane Doyle. Jen tak pro úplnost.“

Boone si oddychl, až když uslyšel, že Doyle a Ramirez odešli z hotelového apartmá. Přesunul se do obýváku, vzal z minibaru lahvičku vodky a nalil si ji do ledového čaje. Byl teď zranitelný. Doyle tu slabost vycítil. To, co je tam venku v poušti, je to jediné, co by nám mohlo ublížit. No, ten plurál nesedí, pomyslel si Boone. V nebezpečí jsem jedině já. Ani tenhle hotelový pokoj není bezpečný. Kdyby přijela policie, najde obálku ze silného papíru, v níž jsou černobílé

fotografie unesených dětí. Dívat se na jejich vyděšené tvářičky bylo bolestivé, ale Boone v sobě nedokázal najít sílu k tomu, aby se přiměl fotografie zničit.

Jeho prsty znovu přejely po malých lahvičkách alkoholu v přihrádce minibaru, ale pak se k tomu pokušení otočil zády. Poprvé za dlouhou řadu let potřeboval s někým mluvit o tom, co ho trápilo, ale to nebylo možné. Neměl žádné přátele – svěřovat se druhému člověku je chyba.

Samozřejmě tu vždycky bylo pár lidí, kteří vás dobře znali už z dřívějška.

Boone se vrátil do ložnice, zapnul počítač a začal odpovídat na e-maily. Ale jisté vzpomínky se mu hrnuly do hlavy s takovou silou, že mu prsty ztuhly na klávesnici.

Možná, že by měl jít za ní a postavit se čelem ke slabosti, kterou pro něj představovala. Když máš nepřítele, měl bys ho zničit, dokonce i když je jen jinou stránkou tebe samotného.

Anthony Cannero a Myron Riles byli zbylí dva členové týmu, pracujícího v Los Angeles. Boone jim oběma zavolal a sdělil jim, že vyráží na obhlídku místa pro jednu schůzku.

Pak odjel z hotelu ve svém pronajatém autě a zabočil na pobřežní dálnici. Silnice číslo 1 vyznačovala hranici mezi kontinentálními Spojenými státy a modrozelenou rozlohou Tichého oceánu. Byla to hranice lemovaná obchody se zbožím pro surfaře a přímořskými vilkami. Když se zvedla

ranní mlha a na vodě se objevily skvrnky odražené sluneční záře, Boone trochu přidal plyn.

Santa Barbara ležela dvě hodiny jízdy na sever od Los Angeles. Kdysi to bývalo ospalé městečko pro lidi na odpočinku, s přísnými stavebními vyhláškami, které požadovaly pro každou budovu v centru červenou taškovou střechu. Dnes to byla prazvláštní směska bohatství a plážového stylu – ten typ města, kde dámy, nakupující v drahých buticích, nosí trička a roztrhané džíny.

Severně od centra dovolili místní urbanisté postavit nákupní centra a řádky lacině vyhlížejících domů se štukovanými průčelími v rančerském stylu. Boone kdysi v jednom z těch domků žil, ale to bylo v jiném životě, v jiné realitě. Měl pocit, jako by pomalu projížděl vlastní minulostí.

Ruth měla kancelář ve dvoupatrové kancelářské budově poblíž dálnice. Po jejich rozluce začala pracovat pro pojišťovací společnost a teď byla certifikovanou pojišťovací makléřkou. Boone vešel do recepce, kde mluvila mladá slečna do telefonu a vraždila mezitím vesmírné příšerky v počítačové hře.

„Mohu vám nějak pomoci?“

„Řekněte Ruth, že přišel její manžel.“

„Aha.“ Recepční zvedla telefon, zírajíc na Boonea.

Na schodišti se ozvaly kroky, a pak se objevila Ruth, prakticky vypadající žena v modrém kalhotovém kostýmku, s brýlemi s černými obroučkami.

„To je ale překvapení,“ řekla opatrně.

„Omlouvám se, měl jsem nejdřív zavolat,“ opáčil Boone.

„Můžeme si promluvit?“

Ruth zaváhala, ale pak přikývla. „Nemám moc času, ale pojďme zajít na kávu.“

Boone následoval svou ženu ven ze dveří a do blízké kavárny. Číšnice za pultem měla do vlasů zapletené mušličky. Koupili si od ní kávu v papírovém kelímku a vyšli ven do patia poblíž parkoviště.

„Takže proč jsi tady, Nathane? Rozhodl ses konečně zažádat o rozvod?“

„Ne. Pokud ho nechceš ty. Byl jsem v Los Angeles a napadlo mě, že bych sem zajel a navštívil tě.“

„Já o tobě vím jen jedinou věc. Jeden naprosto jistý fakt.

Nikdy nic neděláš bezdůvodně.“

Měl bych jí říct o Michaelu Corriganovi? napadlo Boonea. Nebyl si jistý. Problém s rozhovory s ostatními lidmi byl ten, že se málokdy drželi scénáře, který jste si předem připravili v hlavě.

„Tak jak se máš, Ruth? Co je nového ve tvém životě?“

„Zvedl se mi loni příjem. Před osmi měsíci jsem dostala pokutu za rychlou jízdu. Ale to už samozřejmě všechno víš.“

Boone proti jejímu konstatování neprotestoval. Když se přidal k Bratřím, zařídil, aby dostával jednou za měsíc hlášení o Ruthiných telefonních hovorech. K seznamu čísel patřily křížové odkazy na kohokoli, s kým Ruth mluvila častěji než třikrát během šesti dní. K tomu program Normál neustále vyhodnocoval pohyby na účtu Ruthiny kreditní karty a porovnával s regionálním průměrem její spotřebu alkoholických nápojů a léků na předpis.

„Nemluvím o událostech tvého života. Chtěl jsem jen vědět, jak na tom jsi.“

„Mám se dobře, Nathane. Mám nové přátele. Našla jsem si koníčka – pozorování ptactva. Snažím se žít užitečným životem.“

„To rád slyším.“

„To, co se stalo nám a těm ostatním rodičům, bylo, jako bychom přežili leteckou katastrofu nebo autonehodu. Pořád jsem ještě v kontaktu z některými lidmi ze skupinové terapie. Většina z nás se přes to přenesla, ale všechny nás to hluboce ranilo. Každý den vstáváme, jdeme do práce, přijdeme domů a uvaříme večeři – ale nikdy už se tak docela neuzdravíme.“

„Mě to neranilo,“ namítl Boone. „Ta událost mě proměnila. Dovolilo mi to vidět svět takový, jaký je.“

„Musíš minulost přijmout a přenést se přes to.“

„Já jsem se přes to přenesl,“ odbyl svou ženu Boone.

„Dohlédnu ale na to, aby se něco takového už nikdy neopakovalo.“

Ruth vzala Boonea za ruku, ale odtáhla se, když viděla, jak ucukl.

„Nevím, co pro nadaci Zelená země děláš, ale určitě ti to nedá to, co chceš.“

„A to je co?“

„Vždyť víš…“

„Ne, to teda nevím!“ Boone si uvědomil, že křičí.

Nějaký mladík si je po očku prohlédl a vešel do dveří kavárny.

„Chceš zpátky Jennifer. Vždyť to byl náš andílek. Naše maličká holčička.“

Boone se narovnal, zhluboka se nadechl a ovládl se.

„Rád jsem tě zase viděl. Shodou okolností jsi pořád ještě adresátkou mé pojistky. Všechno je napsané na tebe.“

Ruth roztřeseně zalovila v kabelce, vytáhla kapesník a vysmrkala se. „Nechci tvoje peníze.“

„Tak je někomu dej!“ vyštěkl Boone a odkráčel zpátky k autu.

Když mu bylo něco přes dvacet, prošel Boone šestitýdenním armádním výcvikem v terénu na ostrově kousek od pobřeží Jižní Karolíny. Na konci výcviku musel voják chytit do oka divokého kance, zapíchnout kvičící zvíře

svým vojenským nožem a na místě ho rozporcovat. Byla to jen zkouška, zase jeden způsob, jak dokázat, že si umíte poradit s jakýmkoli problémem. O třicet let později se vůbec nic nezměnilo. Musel udělat další, poslední krok k tomu, aby prokázal svou sílu a nezranitelnost.

Boone naklepal adresu do svého GPS navigátoru, ale nebylo to potřeba. Jakmile zahnul z ulice La Cumbre, vybavil si cestu. Bylo kolem páté odpolední, když se dostal k cíli. Škola skončila už před pár hodinami. Na parkovišti bylo jen pár aut.

Základní škola Valley Elementary School stála už přes čtyřicet let, a pořád vypadala lacině a odbytě. Každá ze šesti tříd měla svou vlastní cihlovou budovu s asfaltovou střechou. Budovy spojovaly kryté chodby. Kam se člověk podíval, byly truhlíky plné břečťanu a špičatých oranžových květů strelicií.

Boone prošel okolo třídy s obrázky duhy přilepenými na okno. Na některých výkresech byla duha roztahaná přes celý papír, jinde měla jasně odlišené barevné pruhy.

Jennifer kreslívala duhy, a všechno ostatní, divokými oblouky. Krávy byly červené. Koně modří. Když nakreslila svého otce, stala se z Boonea skrumáž čar a koleček s nakřivo posazenými brýlemi a koutky úst zvednutými v rozesmátém šklebu.

Děti si braly oběd do centrálního dvora mezi budovami tříd. Na zemi ležela ztracená mikina a uprostřed

piknikového stolu někdo nechal smutnou a opuštěnou termosku s jednorožcem. Tady sedávala. Tady s těmi ostatními umřela. Nebyla tu žádná plaketa nebo pomníček, který by připomínal, co se stalo.

Boone byl připravený vyzkoušet svou tvrdost a odvahu, ale tělo ho zradilo. Nemohl se hýbat, nemohl dýchat. Měl pocit, že mu hlava vybuchla. Z její hloubi se konečně vydral dlouho zadržovaný sten plný bolesti a smutku.

38

Maja s Gabrielem stáli v aule základní školy v Playa Vista a dívali se, jak třídě osmiletých dětí implantují jejich Strážné anděly.

Na pódiu auly zřídili provizorní ošetřovnu. Zástěny znemožňovaly přímý pohled na pódium, takže Maja přešla dopředu a postavila se ke zdi. Sestra nejdřív dítěti píchla lokální anestetikum do pravého předloktí. Když děcku ruka znecitlivěla, druhá sestra je zavedla k doktorovi, který obsluhoval stříbrný přístroj připomínající zubařskou vrtačku.

Dávka stlačeného plynu vrazila RFID čip mezi kůži a sval, a pak na ránu dali obvaz.

Každé dítě dostalo placku s nápisem: HLÍDÁ MĚ

ANDÍLEK! Hrstka rodičů tiše seděla a sledovala, jak pomocná učitelka odvádí děti zpátky ke kamarádům. Maja uvažovala, co asi matky svým dětem řekly. Někteří z malých dětí školáků vypadali vyděšeně a jeden klouček plakal. Ze svého pohledu chápali jen to, že je někdo nutí vyjít po schodech a dostat rychlou, bolestivou ťafku.

Opravdová lekce, kterou se měli naučit, byla zřejmá z

věcného chování dospělých. My to víme nejlíp. Dělají to všichni. Nemáš na výběr.

Maja se vrátila ke Gabrielovi do zadní části auly.

„Viděls dost?“ zeptala se.

„Ano. Mají to dobře zorganizované. Josetta říkala, že plán na rozdávání injekcí ohlásili tři dny po Michaelově proslovu.“

Maja přikývla. „Nadace Zelená země už předtím používala čip Ochranného článku u svých zaměstnanců. Čip Strážného anděla je ten samý, jen se jinak jmenuje.“

Odešli z auly a vrátili se na ulici. Venku čekala Josetta Fraserová, Vikina matka, v autě, polepeném nálepkami se jménem Isaaca T. Jonese. Josetta byla podsaditá žena se širokou tváří, která se od chvíle, kdy je vyzvedla na losangeleském letišti, ani jednou neusmála.

„Viděli ste, jak to dělají?“ zeptala se.

„Jedno dítě jim zabere dvě minuty.“

„A to je jen jedna základka.“ Josetta vyjela s autem na ulici. „Dělají to i na klinikách a v některých kostelích.“

„Ale ne ve vaší církvi?“ zeptala se Maja.

„Reverend Morganfield proti tomu kázal. Říkal, že nás Isaac T. Jones varoval před Znamením Šelmy. Ale je to na rodičích, a většina z nich spolupracuje. Lidi se zlobí, když na předloktí vašeho dítěte nevidí náplast. Jakože: ‚Co s váma jako je? To nejste dobrá matka? Nechcete zastavit toho vraha?‘“ Josetta hlasitě vzdychla. „Můžete se s nima hádat, ale nemá to smysl. Prorok napsal: ‚Nemarněte čas zpíváním písní hluchým.‘“

Jeli na sever a projížděli oblastí, kde dálnici lemovaly masivní zdi z betonových tvárnic. Maja chápala, že mají zdi zřejmě bránit šíření hluku dopravy, ale cítila se, jako by byla chycená v tunelu s bezpečnostními kamerami připevněnými na každé dopravní značce.

„Kam jedeme?“ zeptala se.

„Vezu vás na nejbezpečnější místo, co znám,“ odvětila Josetta. „Nejsou tam žádné kamery a nikdo po vás nebude chtít občanku. Můžete tam přespat. Zítra ráno vám přivezu auto s novou značkou.“

„A co nějakou pistoli nebo samopal?“

„Prorok napsal, že by se spravedliví neměli dotýkat nástrojů smrti a –“

Maja jí skočila do řeči. „Gabriel je Poutník a tabulisté se ho snaží zabít. Harlekýn zemřel, aby ochránil vašeho proroka. Myslela jsem, že někteří z vás věří na Nesplacený dluh.“

„Dluh už je splacený. A splatila ho moje dcera. Celá církev ví o její oběti.“ V Josettině tváři se zračil smutek a vztek, když se dotkla jednoho z medailonků ve tvaru srdíčka, které se jí houpaly kolem krku. „Pomáhám vám jen kvůlivá tomu, že byl pan Corrigan tak hodný, že se obtěžoval mi zavolat a říct mi, že moje dcera umřela.“

Na severním konci údolí San Fernando Valley odbočili z dálnice a vjeli do nízkých kopců, rozkládajících se na úpatí hor a posetých pobřežními duby. Dvouproudová silnice se vinula po dně kaňonu, a po stranách se začaly objevovat poutače: RANCHO

VISTA

–

PLÁNOVANÉ

SPOLEČENSTVÍ.

„Pracuju jako správkyně půjček,“ vysvětlila jim Josetta.

„Rancho Vista mělo být nové satelitní městečko, jenže developerovi došly peníze. Teď vlastní nemovitosti naše banka a já to tady vedu, než na sebe právníci obou stran přestanou ječet.“

Josetta zastavila u strážní budky, v níž seděl mladý bodyguard a sledoval v rádiu baseballový zápas. Strážný poznal Josettinu tvář, zvedl závoru a oni vjeli na soukromou silničku.

„Strážný ví, že tu budeme?“ zeptala se Maja.

„Ten nemusí vědět nic. Za dvacet minut má padla. Až

pojedu dolů, bude tu na noční jáhen z naší církve.“

Městečko Rancho Vista původně mělo být rozloženo na řadě teras, vysekaných do úbočí horského předhůří, ale ze všech domů byl kompletně dokončený jen jeden. Byl postavený v rančerském stylu s garáží pro tři auta a uvítacími nápisy na cedulích, zapíchnutých do předního trávníku. Dál v ulici stály dva domy bez trávníků a pak dřevěné konstrukce půltuctu dalších opuštěných staveb. Za nimi už si úbočí znovu přivlastnil durman a keříky horské medvědice.

„Tohle je vzorový dům,“ řekla Josetta, když zabočili na příjezdovou cestu. „Postavili ho, aby si lidi dokázali představit, jak se tady nahoře v těch kopcích bude žít.“

Vystoupila z auta, otevřela kufr a vyndala velký nylonový pytel a nákupní tašku plnou jídla. Pak je vedla po cihlovém chodníčku až k předním dveřím. Odemkla. Maja si myslela, že bude vzorový dům prázdný, ale zaplňoval ho zaprášený nábytek. Na příborníku stály koktejlové sklenky a láhve s alkoholem a na nízkém stolečku váza s tulipány. Pár vteřin trvalo, než Maje došlo, že jsou láhve prázdné a květiny tvoří jen barevné hedvábí a zakroucené drátky.

„Elektřina nejde,“ podotkla Josetta. „Ale voda teče.“

Šli za ní do kuchyně. V jejím středu byl servírovací ostrůvek se žulovou deskou. Spotřebiče vypadaly nákladně.

Do měděné mísy někdo nastrkal vosková jablka a hrušky a uprostřed kuchyňského stolu opodál stál na podnose plastikový dort.

Josetta hodila nylonový pytel na podlahu a potraviny postavila na pult. Maju ignorovala a všechny své poznámky směřovala ke Gabrielovi.

„Koupila jsem vám nějaké sendviče k večeři a borůvkové muffiny na snídani. V pytli je baterka a dva spacáky. V noci tady nahoře bývá dost zima.“

„Děkujeme vám,“ odvětil Gabriel. „Opravdu si vážíme vaší pomoci.“

„Když mi má dcera volávala z New Yorku, vždycky o vás mluvila moc pěkně, pane Corrigane.“

„Viki byla úžasný člověk,“ ujistil ji Gabriel. „Měla čisté srdce.“

Josetta se zatvářila, jako by ji právě někdo bodl nožem, a dala se do pláče. „Věděla jsem, že bude výjimečná, ještě než se narodila. Proto jsem ji taky pojmenovala Vítězství nad hříchem Fraserová. Zrovna jsem o ní s pomocí reverenda Morganfielda sepsala takový malý letáček. Lidi si o ní rádi čtou. Vítězství už není jen moje dcera. Je teďka jedním z andělů.“

Poutník soucitně přikývl. Maja uvažovala, jestli teď budou muset sedět tady kolem kuchyňského stolu a dívat se, jak Josetta brečí. Ale Vikina matka byla silnější, než se zdálo. Vzala svou kabelku a vydala se ke dveřím.

„Vrátím se kolem osmé ráno. Buďte připravení na cestu.“

Stáli v obývacím pokoji a dívali se, jak Josettino auto sjíždí z kopce dolů a míří k vrátnici.

„Udělají z Viki světici,“ odfrkla Maja.

„Zdá se, že to tak může dopadnout.“

„Ale ona byla jenom člověk, Gabrieli. Nebyla nějaká tvář v okenní vitráži. Vzpomínáš si na tu noc, kdy zpívala v karaoke baru? Vzpomínáš si, jak ji Hollis učil tancovat?“

„Světec je jen výjimečný člověk a pár set let k tomu.“

Seděli u stolu v kuchyni a dívali se, jak se slunce šine k obzoru jako oranžový balonek, ze kterého utíká helium.

Gabriel se rozhodl, že si dá sprchu. Maja slyšela, jak prská v ledové vodě, zatímco ona přes počítač posílala Lipkovi šifrovanou zprávu.

Josetta se nemýlila – staveniště zbankrotovaného developerského projektu bylo bezpečným místem k přenocování. Některé detaily vzorového domu ji ale zneklidňovaly. Kdosi naaranžoval do každého z pokojů zarámované fotografie manželského páru se dvěma dětmi.

Na jedné fotografii stála rodinka na molu a chlapeček držel v ruce pstruha. Na jiné měla malá holčička kostým sněhové vločky a baletní střevíčky na nohou.

Gabriel se vrátil do kuchyně s mokrými vlasy. Vytáhl z tašky s jídlem sendviče a vyskládal je na stůl.

„Když jsem byl malý, snil jsem o domě, jako je tenhle. S

novým nábytkem. A dvorkem vzadu za domem. A rodiči, kteří by pořádali oslavy a zvali mi spousty kamarádů.“

„Taky jsem chtěla mít něco takového. Cihlový domeček v Hampsteadu a otce, který by nejezdil zabíjet lidi po celém světě.“

Manželská postel v hlavní ložnici byla, jak se ukázalo, jen deska z překližky zakrytá prošívaným přehozem. Když se setmělo, rozložili si na překližku spacáky. Gabriel se

uložil vedle Maji a svou rukou jí podložil hlavu. V tu chvíli se jí zdálo, jako by byli párek stařičkých manželů, kteří se znají celý život. Vždycky si myslela, že láska je o vášni a oběti, ale chápala, že je i o tomhle – o vteřině tiché blízkosti, která se zdá trvat věčně.

Gabriel se usmál. „Zakazuje nějaké harlekýnské pravidlo, abych ti řekl, že jsi krásná?“

„Myslím, že většinu pravidel už jsme stejně porušili.“

„To je dobře. Protože ty jsi krásná a já jsem šťastný, že tu dnes v noci můžu být.“

Políbil ji ještě jednou, otočil se na bok a usnul. Maja se posadila a snažila se projít jejich nejbližší budoucnost.

Příštích pár dní bude celkem nebezpečných, ale aspoň se jí už skoro zahojilo zranění na noze. I když jí bývalo po ránu špatně od žaludku, pořád ještě nebylo znát, že je těhotná.

Gabriel si nevšiml vitaminů a malých svačinek, které nosila v příruční tašce. Rozhodla se, že vstane brzo, a než den začne, pokusí se uždíbnout pár sušenek.

Noční vítr z hor začal vát kaňonem a sykal kolem rohů

domu. Gabriel se převalil na levý bok. Maja shlížela na Poutníka na posteli. Venku svítil měsíc, dorůstající třemi čtvrtinami k úplňku, a přes Gabrielovo tělo padal pruh měsíčního světla. Chladné světlo. Tak vždycky říkával měsíci její otec.

Maja uslyšela v dálce tlumené vrčení – zvuk motoru auta, mířícího vzhůru po silnici. Bosky přešla po studených dlaždicích podlahy do obývacího pokoje a vyhlédla škvírou v závěsech. Před domem zastavil dvoudveřový hatchback, světla namířená vzhůru do kopce. Stínová postava řidiče vypnula motor a vystoupila. Něco držela v pravé ruce. Když postava vykročila na chodník, viděla podsaditou mužskou siluetu a oblouk nábojového pásu poloautomatické pušky.

Tryskem přeběhla zpátky do ložnice a třásla s Gabrielem, dokud se neprobudil.

„Dělej, obleč se. Musíme vypadnout.“

„Proč? Co se děje?“

„Někdo je před domem.“

Gabriel si ještě v polospánku natahoval kalhoty a košili.

„Nejspíš je to ten Josettin kamarád.“

„Nemyslím, že jáhnové běžně nosí samopal.“

Ozvalo se zabušení pěstí na vstupní dveře. Gabriel si zavázal tkaničky u bot a Maja si přehodila kolem krku popruh pouzdra s mečem.

„Dělej. Vezmeme to zadem.“

Gabriel otevřel posuvné skleněné dveře a oba vykročili na zadní dvorek. Maja zvážila možnost útěku po silnici.

Mohl by je krýt hustý podrost. Ale okamžitě nápad zavrhla.

Neznala terén a útok mohl přijít z kteréhokoli směru.

Harlekýnské pravidlo říkalo: ber se po stezce svého nepřítele.

Něco bouchlo uvnitř domu. Muž s puškou vyrazil přední dveře. Cosi křičel, ale slovům nebylo rozumět.

„Drž se mě,“ zašeptala Maja. „Opevníme si stanoviště v jiném domě.“

Rozeběhli se po chodníku a tryskem vyrazili na druhou stranu ulice k jednomu z oněch domů, co neměly příjezdovou cestu ani zahradu. Gabriel dům obešel zezadu a vykopl kuchyňské dveře. Prázdný vnitřek domu byl cítit dehtem a borovými fošnami. Nebyla tu žádná svítidla. Nahé dráty trčely ze stropu jako kořeny v jeskyni.

Maja Gabriela odvedla krátkou chodbou do ložnice.

„A teď?“ zeptal se.

„Počkáme.“

„Co když nás najde?“

„Přichystáme mu nepříjemné překvapení.“ Maja podala Gabrielovi baterku a ukázala k protější zdi. „Ty si sedni tady. V momentě, kdy vejde do místnosti, mu namíříš světlo přímo do očí.“

„A ty?“

Maja tasila meč z pochvy a přesunula se ke dveřím. „Má u sebe poloautomatickou pušku. Takže já se pokusím být co nejrychlejší.“

Uplynulo pět minut, než útočník vykopl dveře hlavního vchodu. Boty dusaly po holé podlaze. Dveře vrzaly, jak muž prohledával dům. Pokaždé, když našel jen prázdnou místnost, tiše zaklel.

Další kroky. A pak se v chodbě zastavila temná postava.

Gabriel rozsvítil baterku a Maja zvedla meč.

„Tady jste!“ řekl známý hlas.

„Hollisi! To je teda překvapení!“ Gabriel se zasmál a sklonil baterku. „Jak jsi nás našel?“

„Přejel jsem přes hranici z Mexika a spojil se s Lipkou.

Řekl mi, že vás najdu tady.“

Maja prošla dveřmi. „Ráda tě vidím, Hollisi. Tvá pomoc nám vážně přijde vhod.“

„Mám v autě pušku a dva bezpečné mobily. Ale o jedné věci si musíme promluvit, a rovnou. Změnil jsem si jméno, Majo. Lipka tu změnu akceptuje. Prosím o svolení i tebe.“

Gabriel vypadal zmateně. „O čem to mluvíš?

Nepotřebuješ, aby ti dovolila změnit si jméno. Všichni pořád cestujeme na falešné pasy.“

„On ale nemluví o pasech.“ Maja zastrčila meč zpátky do pochvy. „Jaké jméno budeš používat?“

„Kněz.“

„Opravdu chceš takový život, Knězi?“

„Jsem s ním smířený.“

„Opravdu chceš takovou smrt?“

„I s tou jsem smířený.“

Vzpomněla si, jak se Hollis s Viki vedli za ruku po Catherine Street v New Yorku. Ti dva milenci teď byli navždycky pryč.

„Prokleti tělem,“ řekla tiše.

„Ano,“ přisvědčil Kněz. „Ale spaseni krví.“

39

Byla dopravní špička, když Boone přejel Sepulveda Pass a vrátil se do Los Angeles. Tisíce aut se posunovaly po dálnici jako líné červené krvinky v ucpané arterii. Většina řidičů si krátila čas poslechem hudby nebo nekonečného žvanění hostů talk-show. Boone přeladil na pár z těch pořadů a pobavilo ho, v kolika pádech skloňují slovo „svoboda“. Nový společenský systém neměl se svobodou co dělat. Připomínal spíš továrnu, kterou Boone kdysi viděl v Hongkongu, kde sjížděly po pásu škrabky na mrkev. Počítač automaticky vyřazoval zmetky a zbytek zabalili do krabic a poslali do obchodů.

Posledních osm let strávil Boone snahou o zničení nepřátel Bratří a vytvoření Panoptikonu. Občas byla ta práce nebezpečná nebo nehezká, ale málokdy se mu přihodilo, že by pochyboval nebo zkoumal vlastní nitro. Teď se mu zdálo, jako by obloha nad ním pukla jako skleněná koule. Snažil se soustředit na momentální úkoly – přejeď do odbočujícího pruhu, pozor na auto před sebou –, ale jeho odbojná mysl pořád kladla další otázky. Byl rád, když ho mobilem zavolal Carlos Ramirez. Bylo to vítané rozptýlení.

„Máme problém, pane Boone. Doyleovi je zle.“

„Ráno vypadal v pořádku.“

„Jo, já vím. Potom, co s vámi mluvil, jsme ho odvezli do Culver City a ubytovali se v hotelu. Všechno bylo v pohodě až do oběda. Pak řek Doyle, že ho bolí břicho, a šel si lehnout.“

„A kde je teď?“

„Pořád v posteli, sténá a strašně se potí. Cannero a Riles jsou tu se mnou. Napadlo je, že by to mohla bejt nějaká choroba, kterou Doyle chytil v Thajsku. Víte co – malárie, nebo tak. Máme ho odvézt do nemocnice?“

„Ne.“

„Tak co máme dělat?“

„Nandejte led do plastových pytlíků a přidržte mu je u krku nebo v podpaží. Jsem v autě. Budu tam během deseti minut.“

Culver City bylo městečko, které bylo pohlceno Los Angeles a stalo se jeho součástí. Za druhé světové války tu sídlila většina hollywoodských filmových studií, ale zbylo z nich už jen jediné. Hotel Culver byla budova na trojúhelníkovitém půdorysu uprostřed centra. V obležení vinných sklípků a trendy restaurací působila dojmem puritánského dědečka.

Boone prošel hotelovou recepcí a vyjel výtahem ke dvěma apartmá, která rezervoval v osmém patře. Když

zaklepal, nikdo neotevřel. Odvezl snad už jeho tým Doylea do nemocnice? Proč mu nezavolali?

Pokoje zaplatil kreditkou, registrovanou na účelově vytvořenou společnost z Kajmanských ostrovů. Boone se vrátil do recepce a ukázal kreditku mladé recepční. Dostal dvě čipové karty, vrátil se do osmého patra a vstoupil do prvního z apartmá.

Mrtvola Myrona Rilese, bývalého policejního důstojníka z Texasu, ležela na zemi v kaluži krve. Druhý člen týmu, Anthony Cannero, ležel natažený na gauči s rozhozenýma rukama a nohama a dírou po kulce uprostřed čela. Zeď za ním vypadala, jako by někdo pocákal bílou omítku červeným inkoustem.

Boone vytáhl zbraň, přiblížil se ke dveřím do ložnice a strčil do nich, aby se otevřely. Carlos Ramirez ležel vedle postele s hlavou zvrácenou nazad a úlekem vepsaným ve tváři. Doyleovi se nějak podařilo drobného muže popadnout a umlčet ho, než mu zlomil vaz.

A co udělal pak? Boone se vrátil do obývacího pokoje apartmá a všiml si, že se na zemi povalují kousky pěnové gumy a cáry povlečení. Doyle vzal Ramirezovu pistoli a vrazil ji do polštáře. Polštář zdusil výstřely, které vypálil, když vešel. A pak si Boone všiml dalších detailů – na koberci ležely dvě prázdné peněženky a na gauči pás na peníze. Oba žoldáci měli na sobě džínsy, jejichž nohavice

byly ztmavlé krví. Doyle je, poté, co je zabil, střelil ještě do rozkroku.

Takže, kam jel? Do pouště? To by byla logická volba.

Boone si vzpomněl na výraz v Doyleově tváři během jejich ranního rozhovoru. Stvořil jsem pro vás příběh. Ale ten příběh musí nějak skončit.

Apartmá bylo neobyčejně tiché a panovala v něm smrt.

Boone uvažoval, jestli nemá zavolat policii, ale pak myšlenku zavrhl. Jeho obraz zachytily hotelové bezpečnostní kamery. Mluvil se dvěma – ne, dokonce se třemi – zaměstnanci hotelu. Policie by okamžitě usoudila, že je sám podezřelým číslo jedna. Co se Doylea týkalo, neexistoval už jediný důkaz jeho existence. Posledních pár týdnů odstraňoval tým počítačových expertů nadace Zelená země důkazy o Doyleově přítomnosti z databank půl tuctu zemí na světě. Z vraha se stal moderní duch, stvůra, která proplouvala světem jako přízrak strašidelným domem.

Boone sebral tři peněženky i s falešnými doklady, na oboje dveře umístil cedule s nápisem NERUŠIT a odešel z hotelu po nouzovém schodišti. Cestou na sever obytnou čtvrtí minul mimo jiné rodinný dům se dvěma ložnicemi, postavený do podoby miniaturního hradu, nebo chaloupku s dva metry vysokým krucifixem na předním trávníku. Na Lincoln Boulevardu stála auta ve frontě u drive-in restaurace, na jejíž střeše stálo obrovité kuře. Zůstaň v klidu, nařídil si. Jaký je bezprostřední cíl? Potřeboval balíčky

bankovek, které nechal v pokoji hotelu Shangri-La. Doyle před ním bude mít pár hodin náskok a míří na východ k Mohavské poušti.

Zavolal Larse Reichhardta, ředitele berlínského počítačového centra.

„Volám z Los Angeles. Poznáváte můj hlas?“

„Ano, pane.“

„Naši tři najatí zaměstnanci už v našich službách nemohou podat žádný výkon. Čtvrtý zaměstnanec, ten z Thajska, není už v kontaktu s nadřízeným.“

Následovala dlouhá pauza, jak Reichhardt uvažoval o tom, co taková situace znamená.

„Rozumím, pane.“

„Naše skupina používala kreditní karty, vystavené na jméno korporace, sídlící na Kajmanských ostrovech. Chci, abyste tyto karty okamžitě zrušil a vymazal všechna data, která se ke společnosti vztahují.“

„To dá trochu práce, pane. Musíme získat přístup do bankovní databáze.“

„Tak se do toho pusťte ihned. Máme jen pár hodin, než

se tyto personální problémy stanou veřejně známými.“

Odhodil mobil na sedadlo spolujezdce a zastavil na červené. V hotelovém pokoji má asi dvacet tisíc dolarů. Až

najde Doylea – a zabije ho –, pokusí se dostat mimo Síť.

Boone Panoptikon nevytvořil, ale znal každou celu toho neviditelného vězení. Pokud se doopravdy chce ukrýt, nesmí

už používat registrovaný mobilní telefon nebo mít běžnou e-mailovou schránku. Všude musí platit v hotovosti a musí se vyhýbat letištím a vládním budovám. Kamery ho sledovaly, když vjel do parkoviště, vystoupil z auta, i když se hnal chodbou ke svým pokojům. Boone vstoupil do apartmá a ztuhl. Něco bylo v nepořádku. Dveře do kuchyně byly zlehka pootevřené. Stejně jako dveře do ložnice. Nechal je tak, když odcházel?

Sotva vytáhl zbraň, rozlétly se kuchyňské dveře a z nich vykročil černoch s dredy a poloautomatickou puškou.

Booneovi vteřinu trvalo, než poznal Hollise Wilsona.

„Dej tu pistoli na zem, Boone. No tak, dělej. Pěkně pomalinku. A ustup dva kroky dozadu.“

„Jak je libo, Hollisi.“

„Dneska si nechávám říkat Kněz. Ale to tě nemusí trápit.

Dej si ruce za záda a propleť si prsty. Fajn. Bezva.“

Dveře ložnice se otevřely a objevila se Maja s namířenou brokovnicí. Boone si vzpomněl, jak ji viděl rázovat dlážděnými uličkami Prahy. Od té chvíle uplynul jen rok, ale ona vypadala o hodně starší. A on teď zemře za to, že zavinil smrt jejího otce.

Harlekýnka zvedla Booneovu automatickou pistoli a zastrčila si ji za pás. „Prohledal jsi ho?“ zeptala se Hollise.

„Ještě ne.“

Maja položila brokovnici na gauč a v ruce se jí objevila dýka. Boone se připravil na šokující okamžik, v němž mu

čepel vnikne mezi žebra. Ale dívka místo toho použila dýky jako prodloužené ruky, rozhrnula mu sako a prohlédla si pouzdro na pistoli. Špička čepele mu přejela po vnější straně nohou a poklepala na kotník, aby se Maja ujistila, že Boone nemá schovanou zbraň ani tam. Když skončila, Maja o krok ustoupila a zahleděla se mu do tváře.

„Mysleli jsme, že sem nakráčíte s tlupou žoldáků. Co se děje, Boone? To se v nadaci Zelená země propouští?“

„Tři z mých mužů jsou mrtví,“ odpověděl Boone.

„Nastala krizová situace. Musím mluvit s Gabrielem Corriganem. Můžete mě s ním spojit?“

Dva Harlekýni na sebe po očku pohlédli. Ve dveřích ložnice se objevil Gabriel.

„To bychom mohli zajistit.“

40

Když byla dítě, naučili Maju plánovat, ale nic neočekávat. Mezi těmi dvěma způsoby myšlení byl významný rozdíl. Když bojovala s mečem kendo, snažila se být připravená na cokoli a nikdy nepředpokládat, že se protivník bude chovat určitým způsobem.

To se dalo naučit v boji, ale použít tuhle taktiku ve zbytku života bylo obtížné. Od okamžiku, kdy její otec zemřel, přemítala Maja, co se stane, až konečně najde Nathana Boonea. V jejích představách vystupoval většinou Boone slabý nebo zraněný. Přizná se ke všem svým zločinům a bude škemrat o milost.

Teď stál opravdový Nathan Boone uprostřed hotelového apartmá vedle konferenčního stolku se skleněnou deskou a květinovým aranžmá. Šéf bezpečnostního oddělení nadace Zelená země nevypadal ani slabě, ani vyděšeně. Oba Harlekýny zcela ignoroval a odpovídal jen Gabrielovým směrem.

„Takže vy jste toho člověka, Doylea, objevili v Thajsku a přivezli ho zpět do Ameriky?“

„Přesně tak.“

„A on zavraždil čtrnáct dětí?“

„Ne – ty děti jsou pořád naživu. Nařídil jsem dvěma členům svého týmu, aby je odvezli do Mohavské pouště.

Pronajali jsme si opuštěný důl poblíž městečka Rosamond.“

„Ale nakonec byste je stejně zabili,“ vložil se do hovoru Kněz.

„Nevěděl jsem jistě, co se nakonec stane. Současná situace je pro mě nezvyklá.“

„Je zatraceně jasný, že byste je v žádným případě nepustili.“ Kněz mrkl na Gabriela, jako by říkal nech mě toho sráče zabít, ale Poutník upíral soustředěný pohled do Booneových očí.

„Chápu, proč jste to nedokázal udělat,“ řekl. „Nechtěl jste, aby ty děti zemřely, jako zemřela vaše dcera.“

„Kdo vám o tom řekl?“

„Byly toho plné noviny. Bývalý manžel učitelky vaší dcery přišel do školy a svou ženu zastřelil. Pak zabil i několik dětí, které stály poblíž.“

Boone ztěžka dýchal. „Nenáviděl svou ženu, ale proč musel zabít ty děti? Moje dcera za nic nemohla.“

„Rok po tom incidentu jste se přidal k nadaci Zelená země,“ pokračoval Gabriel. „Buď jste vyhledal vy je, nebo oni vás.“

„Zavolal mi Kennard Nash. Poslali pro mě letadlo a odvezli mě do New Yorku. Měli moji složku z armády a věděli, že jsem pracoval pro rozvědku. Nash mi předvedl takový model Panoptikonu a celý systém mi vysvětlil. Říkal, že by moje dcera ještě žila, kdyby byli všichni sledovaní a pod kontrolou. Generál mi řekl tohle všechno a já se dal do práce. Musíte pochopit jednu věc – vždycky jsem poslouchal rozkazy. “ Boone vyslovil poslední větu tak, jako by to bylo jediné přikázání jeho osobní víry.

„Zabili vám dceru,“ ozvala se Maja. „A tak jste najal chlápka jménem Martin Doyle, aby zabíjel cizí děti?“

„To je důvod, proč mě musíte pustit. Myslím, že Doyle teď jede do pouště, aby dokončil, co začal.“

Gabriel se obrátil k Maje. „Jeď do Rosamondu s Boonem. Pokuste se ty děti zachránit.“

„Možná, že lže, Gabrieli. Nevíme ani, jestli Martin Doyle existuje.“

„My pojedeme do hotelu Culver. Jestli se jeho historka potvrdí, zavolám ti na mobil. Během dvaceti minut budeš vědět, jestli Boone lže nebo ne.“ Gabriel se obrátil ke Knězi.

„Ty mi pomůžeš najít bratra a zneškodnit jeho ochranku.“

Maja přešla do ložnice, stáhla z postele deku a zabalila do ní brokovnici. Na chvilku ji napadlo, že zavolá Gabriela do pokoje a svěří mu své tajemství, ale tu myšlenku rychle zavrhla.

Chystá se vydat na výlet s vrahem svého otce.

Boone a Maja vyšli ven z hotelového parkoviště a zastavili se u pronajatého auta.

„Budu řídit,“ řekl. „Ty si můžeš sednout dozadu, takže mě budeš moct zastřelit, kdykoli se ti zachce. Nejlepší chvíli na to budeš mít, až se dostaneme ke vjezdu do areálu dolu.“

Maja počkala, než se Boone usadil za volantem, pak sama nasedla a brokovnici položila na sedadlo. Vytáhla Booneovu automatickou pistoli a s cvaknutím zbraň odjistila. Rozčilovalo ji, že má Boone pravdu – nejlepší okamžik na to ho zabít nastane ve chvíli, kdy zastaví s autem u dolu. Ale taky by si mohla vymyslet nějakou záminku a říct mu, aby odbočil ze silnice, až se budou blížit na místo. Asi tak za hodinu se bude muset rozhodnout, co udělá.

Už si zvykla na krajinu v Los Angeles, tak nepodobnou londýnské i římské. Dálnice plynuly jako obrovité řeky skrze parky a obytné čtvrti. Všude byly reklamy na automyčky a stanice, testující kvalitu ovzduší. Uvnitř Mašinerie představovali auta i lidé jen pohybující se předměty, které bylo možno sledovat.

Zazvonil mobil. Ozval se Knězův hlas: „Kde jste?“

„Na dálnici, míříme na východ.“

„Tvůj spolucestující nám řekl pravdu. Zrovna jsme našli tři mrtvé krysy.“

„Vypadněte odtamtud. Pomoz našemu příteli najít bratra.

Já ti zavolám, až budu mít další informace.“

Když telefon položila, Boone se na ni ohlédl přes rameno. „Co říkal Hollis Wilson?“

„V hotelovém pokoji byla tři těla.“

„Doyle je chytrý. Nebude snadné ho zabít.“

„Věnujte se řízení,“ odbyla ho Maja. „S plánem akce přijdu, až se dostaneme na místo.“

Odbočili na státní dálnici číslo 14, čtyřproudovou silnici, která šplhala přes hřebeny větrem obroušených kopců, pokrytých uschlou vegetací. Každých zhruba patnáct kilometrů se objevilo další příměstí s identickou sérií restaurací, začínající Starbucks a zakončenou McDonaldem.

Maja pozorovala dopravní značky, ale oči jí vždycky zabloudily zpátky k muži za volantem. Nejlepší chvíli na to budeš mít, až se dostaneme ke vjezdu do areálu dolu.

„Zabil jste mého otce.“

„Ano, to máš pravdu. Snažil jsem se, aby nám poskytl spolupráci, ale nevyšlo to. Trn byl tvrdohlavý člověk.“

„Zabil byste ho, i kdyby spolupracoval.“

„Přesně tak. Neměl jsem jediný logický důvod ho někde věznit.“

Boone mrkl do zpětného zrcátka a přejel do druhého pruhu. Jeho klidný hlas, zcela bez emoce, Maje připomínal jednoho člověka. Otce.

„Mám v plánu vás zabít,“ oznámila mu. „Ale jistým způsobem jste už dávno mrtvý. Jste jako prázdná kartonová krabice. Na nikom vám nezáleží a nikomu nezáleží na vás.“

„Záleželo mi na dceři.“ Poprvé zazněly v Booneově hlase rozpaky a bolest. „Umřel bych pro ni toho dne, ale přežil jsem. Nevím, proč jsem přežil.“

Přejeli kopce a minuli obchody a pouliční svítilny dvou propojených měst, Palmdale a Lancasteru. Tohle byla nejzazší výspa předměstí, kam se dalo denně dojíždět z centra Los Angeles do rodinného domku, kde jste nemuseli moc platit na hypotéku. Ale ihned za nimi už začínala Mohavská poušť. Jedinými barevnými objekty v poušti byly billboardy, inzerující indiánská kasina a plastickou chirurgii.

ZMĚŇTE SVůJ VZHLED! ZMĚŇTE SVůJ žIVOT!

vykřikoval jeden z nápisů a fotografie chirurga jménem Dr.

Patmore se šklebila jako hladkolící zobrazení dokonalosti.

Rosamond bylo městečko v poušti, kde bydleli piloti a vojenský personál, pracující na letecké základně Edwards Air Force Base. Místní populace byla tak mobilní a nestálá, že Boone s Majou projeli i kolem čtvrti, kde postavili řadové domky rovnou na podvozcích od karavanů. Odbočili z dálnice, projeli kolem obchodního centra a poblíž střední školy odbočili vpravo. Silnici lemovaly veliké juky a v dálce bylo vidět horu se třemi vrcholky. Stála stranou od všeho ostatního, tak osamělá a nepravděpodobná, že vypadala, jako by sama Země vyvrhla cosi zhoubného ven ze svého nitra vzhůru k obloze.

Boone odbočil ze silnice a zastavil u vrat dobytčí ohrady s velikým

nápisem

SOUKROMÝ

MAJETEK!

NEOPRÁVNĚNÝ VSTUP JE TRESTNÝM ČINEM.

„Tahle silnice vede po úbočí hory k dolu.“

„Jak je to daleko?“

„Pět nebo šest kilometrů.“

„Zhasněte světla a jeďte pomalu.“

Boone otevřel vrata, nasedl zpět do auta a vezl je úvozem, vedoucím k hoře. Svítil měsíc a hvězdy, ale cesta byla zarostlá plevelem. Bylo by snadné se ztratit. Když ujeli necelý kilometr, Maja stáhla okénko. Bylo slyšet cikády a křupání pneumatik na hromádkách štěrku na cestě.

Boone zastavil u vjezdu do opuštěného dolu v polovině úbočí hory. Důl obklopoval drátěný plot s kotouči ostnatého drátu navrchu a všude visely cedule ZÁKAZ VSTUPU.

Někdo dorazil před nimi – před branou, zajištěnou zámkem na řetězu, parkoval červený sedan.

Oba vystoupili. Teď, když Boone Maju dovedl k dolu, nebyl žádný důvod ho nechávat naživu. Brokovnice je moc hlučná. Měla by vzít jednu ze svých dýk a podříznout mu krk.

„Je tady,“ ozval se Boone. „Tohle je jedno z aut, které měli pronajaté mí zaměstnanci. Doyle si auto vzal potom, co je v hotelu zabil.“

Maja poodešla kousek od brány a zahleděla se vzhůru po svahu. Svítilny vyznačovaly klikatou cestu k vrcholku hory.

„Kdo děti hlídá?“

„Nechal jsem tu dva zaměstnance. Napadne je, že je něco v nepořádku, když se Doyle objeví sám.“

Boone přešel k červenému sedanu, otevřel dveře a prohlédl nepořádek, který Doyle nechal na sedadle spolujezdce. Maja přejela prstem po obrysu dýky, ukryté v rukávu její bundy, ale pak zaváhala a nechala zbraň v pochvě.

Ať rozhodne osud, pomyslela si a vytáhla generátor náhodných čísel. Sudé číslo bude znamenat smrt. Liché rozsudek oddálí. Zmáčkla tlačítko. Na displeji zablikalo číslo 3224. Náhodné číslo zvolilo smrt, ale v Maje vyvolalo okamžitou a jasnou nevoli. To nechci, napadlo ji. Tohle nejsem já. Schovala přístroj, než se Boone vynořil ze druhého auta.

„Našel jsem sterilní obvazy a gázu.“

„Myslíte, že ho někdo z vašich mužů zranil?“

„Pochybuji. Doyle si nejspíš koupil nůž a vyřízl si zpod kůže sledovací čipy.“

Maja sáhla k opasku a vytáhla Booneův automat. Jeho majitel stál klidně, jako by popravu očekával. Maja ale zbraň obrátila pažbou k němu a podala mu ji.

„Jděte do kopce tiše. Když půjdeme po osvětlené ploše, jsme snadný cíl.“

Kněz jí předal brokovnici s upilovanou hlavní a koženým popruhem. Připomínala jí luparu, kterou nosili muži na Sicílii. Hodila si popruh přes rameno, vylezla na střechu sedanu a přelezla bránu. Boone ji následoval. Vydali se po svahu vzhůru k dolu. Vzduch byl chladný a čistý a voněl divokým pelyňkem. Jediný hlasitější zvuk vydával elektrický generátor, patřící k dolu. Znělo to, jako by nějaký popletený občan zapomněl uprostřed pouště brblající benzinovou sekačku na trávu.

První budova, na niž narazili, byl stařičký prkenný barák s plechovou střechou. Skrz staré noviny, kterými byla polepená okna, prosvítalo světlo.

„Co je uvnitř?“ zeptala se Maja.

„Ti dva strážní tu přespávají a vaří si.“

Když vkročili na verandu, zavrzala jim pod nohama dřevěná plaňka. Maja se snažila nahlédnout okny dovnitř, ale noviny nenechávaly ani škvírku volného skla. Vzala pušku a zašeptala k Booneovi: „Otevřete a ustupte.“

Pomalu otočil klikou, pak dveře rozrazil. Maja se vřítila dovnitř. Barák měl jen jednu dlouhou místnost, v níž byla lednice, plynový vařič a kuchyňský stůl. Na zemi vedle převrácené židle ležela mrtvola muže. Uprostřed bílého trička měla skvrnu temné krve a další zranění bylo vidět v místech pod pasem.

„Znáte ho?“

„Je to bývalý rakouský policista jménem Voss.“

„Kde jsou děti?“

„Dali jsme jim postýlky do baráku, kde se dřív čistila ruda.“

Vyšli zpět do temnoty a pokračovali kopcem vzhůru kolem tlouku, kterým se kdysi rozbíjela ruda. Když ji tlouk rozdrtil na drobný štěrk, procházela sítem a kovovými žlaby, než ji naložili do ručních vozíků a odtáhli do čističky.

Budova čističky planula světly a bylo slyšet veselou hudbu z televize. Maja si zapřela pažbu brokovnice pevněji o rameno a trhnutím otevřela dveře. Uprostřed místnosti stály skládací postýlky. V televizi, postavené na stole, běželo video s tancujícími zvířátky. Kousek od televize ležel další mrtvý muž, oči i ústa dokořán.

„Pracovali tu jen dva muži?“

Boone přikývl. „Je možné, že Doyle děti odvedl do pouště.“

„To si nemyslím. Je tma. Nenašel by je, kdyby se rozutekly. Pojďme prohlédnout důl.“

Vyšli z baráku a dali se podél úzkých kolejí, po nichž

kdysi jezdily ruční vozíky. Poblíž vrcholku hory stála nad důlní šachtou konstrukce z ocelových nosníků. Elektromotor poháněl naviják, který zvedal a spouštěl kovovou klec. Když býval důl v provozu, do klece se v podzemí nakládaly vozíky plné rudy, které pak výtahem vyvezli vzhůru.

„Tohle je něco jako nákladní výtah?“

„Přesně tak,“ přisvědčil Boone. „Jestli drží děti dole v šachtě, nemají kam utéct a my je nezachráníme.“

„Proč myslíte?“

„Doyle uslyší, že se naviják hýbe, když se budeme pokoušet s klecí vyjet nahoru. Zabije děti dřív, než se k nim dostaneme.

Maja poodešla od šachty a začala prohledávat okolí.

„Četl jste někdy Vrabcovu knihu, Cestu meče?“

Boone přikývl.

„Je v ní kapitola o odhadování protivníka. Nejslabší protivník je takový, který očekává, že zvítězí.“

„A ty myslíš, že Martin Doyle patří do téhle kategorie?“

Maja sebrala ze země starý ručník zamazaný od oleje.

„Čeká, že uslyší zvuk výtahu. Ale to se plete.“

Roztrhla ručník na dva kusy, přehodila si brokovnici na popruhu kolem krku a vylezla na konstrukci výtahu.

Omotala ručník okolo kabelu a zhoupla se doprostřed výtahové šachty.

„Půjdu za tebou.“

„To není nutné.“

„Je to moje zodpovědnost.“

Sklouznout pár metrů dolů. Zastavit. Sklouznout o kousek níž. Zastavit. Před rokem se sešla s otcem v Praze a probodla jednoho muže v postranní uličce. Od té doby její život ovládaly skryté síly. Maja měla pocit, jako by sestupovala do utajeného světa. Někde pod povrchem Země se schylovalo k vraždění neviňátek.

Kabel se zhoupl ke straně a ona málem spadla. Pohledem vzhůru zjistila, že Boone je asi devět metrů nad ní a houpe se při sestupu sem tam. Maja se pokusila zrychlit. Svůj sestup teď kontrolovala hlavně nohama, kterýma svírala kabel.

Konečně se dostala na vršek výtahové klece. Zastavila a čekala Doyleův útok. Když nepřišel, slezla na podlahu hlavní šachty dolu. Tunel osvětlovaly zaprášené žárovky, spojené oranžovým kabelem. Chodba mířila dvěma směry, ale zleva bylo něco slyšet. Děti společně zpívaly vyděšenými, váznoucími hlásky: „Kdo jsi šťastný, že jsi tady Zatleskej…“

S brokovnicí přitisknutou na prsa se vydala chodbou do srdce hory. Tleskající ručičky. Hlásky zpívají. A pak mužský hlas, odrážející se ozvěnou ode zdí šachty: „Nahlas, všichni! Nahlas!“

Vynořila se z ohbí tunelu a spatřila uvězněné děti. Před nimi stál zády k Maje muž, jako dirigent sboru, nespokojený s předvedeným výkonem. Děti ho sledovaly, poslušné a vystrašené, jak mává rukama do taktu: „Kdo jsi šťastný, že jsi tady Mezi svými kamarády –“

„Ale ty netleskáš,“ přerušila je Maja.

Doyle vytáhl pistoli a otočil se na patě. Ale to už Maja vystřelila. Kulky z brokovnice odhodily Doylea dozadu a on upadl na podlahu důlní chodby. Jeho tělo se křečovitě napjalo, a uvolnilo. Zlovolná síla, která ho poháněla světem, vyprchala a zbylo po ní jen mrtvé tělo.

Maja jako by ztuhla v tom okamžiku plném zmaru. Ale pak se děti rozplakaly. Jejich slzy a vyděšené obličejíky jí pohnuly. Přehodila si brokovnici na záda, aby ji neviděly, a promluvila konejšivým hlasem: „Nebojte se. Nikdo vám neublíží.“

Vzala jednu z holčiček za ruku a spolu s ostatními ji odvedla chodbou k výtahu.

„Jste v bezpečí. Ten zlý pán už nepřijde,“ utěšovala je.

„Vrátíme vás všechny rodičům.“

Boone na ně čekal u paty výtahové šachty. Kov výtahu skřípavě zakvílel, když Boone otevíral zarezlé dveře. Děti se nahrnuly do klece jako kuřátka, která uviděla jestřába, ale místo aby šel za nimi dovnitř, Boone zavřel dveře a otočil se k Maje. Tvářil se, jako by právě prohráli bitvu.

„Bylo tu ještě jedno dítě.“

„Cože?“

„Holčička. Na druhém konci tunelu leží její tělo. Nebyla na seznamu.“

Maje se udělalo zle od žaludku. Vstoupili do nitra hory a zničili démona, který v ní sídlil – a prohráli. Bezděčně se dotkla vlastního podbřišku. Bez nejmenší snahy o opatrnost následovala Boonea až k místu, kde se chodba rozdvojovala.

Cekala dětskou mrtvolku, ale byl tu jen štěrk a prach. Boone najednou tasil pistoli a obrátil se k ní. Neměla žádnou možnost úniku.

Zdálo se jí, že na ni Boone zírá celé věky. Vnímala jeho smutek a bolest. „Odpusť mi to.“

Maja přikývla. Ano. Odpouštím ti.

Boone bleskovým pohybem zvedl zbraň a prostřelil si hlavu.

41

Kněz s pomocí Booneovy čipové karty otevřel dveře apartmá v hotelu Culver. Hned jak vešel, uviděl dvě mrtvoly, jednu na koberci a druhou na gauči. Harlekýn si přes ruku navlékl igelitovou nákupní tašku a otočil klikou dveří ložnice. Třetí žoldák ležel vedle postele s překvapeným výrazem ve tváři.

Když stál nad mrtvým mužem, vybavil si Kněz větu z textu Sebraných dopisů Isaaca T. Jonese: „Nesoudný člověk si přivolá démona, aby mu sklízel úrodu na poli a nosil vodu z pramene. Ale démon svého pána zničí.“

„To je teda sakra pravda,“ zamumlal Kněz. Vypadalo to, že Booneův oblíbený démon zabíjí všechny kolem. Pokusil se nešlápnout do kaluže krve a zavolal Maje.

„Zrovna jsme našli tři mrtvé krysy.“

„Vypadněte odtamtud. Pomoz našemu příteli najít bratra.

Já ti zavolám, až budu mít další informace.“

Kněz odešel z hotelu a vrátil se k autu. Když předtím prohledali Booneův hotelový pokoj, Maja objevila obálku ze silného papíru s černobílými fotografiemi unesených dětí.

Gabriel seděl vepředu v autě a studoval každou fotografii zvlášť.

„Boone mluvil pravdu. V apartmá byly mrtvoly. Co podnikneme teď?“

„Tohle by mohl být okamžik, kdy vyzveme Bratří na souboj. Jestli jsou děti pořád ještě naživu, potvrzuje to naši verzi událostí.“

„Promluvíš teď k lidem?“

„Počkejme, až nám zavolá Maja. Jestli bude mít dobré zprávy, aktivujeme červa Zjevení. Mám v batohu laptop a webkameru. Musíme se připojit na internet v místě, kde nás nikdo nebude rušit.“

„Nejspíš bychom mohli jet do tělocvičny, kde jsem učíval bojová umění. Pořád ji řídí moji studenti.“

Kněz zabočil na jih a provezl je čtvrtí, kde bydlíval. Za čelním sklem auta se vynořovaly všechny důvěrně známé pohledy. Základní škola za drátěným plotem. Pekárna, kde prodávali koblihy, se zabarikádovanými okny. Řada palem se kmeny počmáranými graffiti, která vyznačovala rajony jednotlivých gangů.

V centru Los Angeles byly i mrakodrapy, ale produktem městského stylu architektury byly nakonec především laciné dvoupatrové baráky se štuky na průčelích. Poslední dobou se Kněz necítil spjat s žádným městem, s žádnou řečí, nebo jménem v pasu. Tolik věcí na světě bylo jen pozlátko, rozhozené po tanečním parketu.

Jeho stará tělocvična byla v maličkém nákupním středisku na Florence Avenue. Krám s lihovinami byl pořád na svém místě, ale videopůjčovnu vystřídal obchod s kosmetikou. Jeho dva nejlepší studenti Marco Martinez a Tommy Wu nechali nápis na přední výloze tak, jak býval.

Na kousek udupané země u chodníku postavili ale nový poutač. Byly na něm čtyři lidské postavy – černoch, běloch, Hispánec a Asiat – klouzající vzduchem v sérii pohybů z capoeiry. MYSLETE. CIŤTE. BUĎTE V REALITĚ, hlásal nápis. BRAŇTE SE!

„Musíme se dovnitř vloupat?“ zeptal se Gabriel.

„Mívali jsme klíč pro případy nouze. Možná tu ještě je.“

Poblíž vchodu do tělocvičny stál keramický květináč s kaktusem. Kněz zalovil prsty v hlíně a vytáhl umělý kamínek s utajenou dutinkou. Vyndal z ní klíč, odemkl a zavedl Gabriela do recepce.

Skleněná vitrína s trofejemi z karate a capoeiry byla ještě na svém místě, ale někdo k ní přidal novou výstavku. Teď visela poblíž na zdi zarámovaná fotografie s nápisem, který hlásal: HOLLIS WILSON. NÁŠ UČITEL. NÁŠ MISTR.

NÁŠ PRůVODCE. Pod fotografií visela polička, na které lidé nechávali svíčky, zlaté medaile ze soutěží a složené papírky. Kněz jeden z papírků rozbalil a četl: Bojovník užívá schopnosti mozku k úmyslnému jednání a schopnosti srdce k jednání instinktivnímu. Tohle je učil. V nějakém jiném životě.

„Tohle je novinka.“

Gabriel se zasmál. „Vždycky jsi měl velikánské ego. Ale nemyslel jsem si, že sám sobě postavíš oltář.“

„Přesně, to je to. Oltář. Je to, jako bych umřel.“

„Teď máš možnost vidět vlastní odkaz. Evidentně jsi změnil pár lidských životů.“

Přešli kolem dvou šaten a vstoupili do dlouhé místnosti bez oken se zrcadlem podél jedné stěny a malou kanceláří na konci. Někdo do ní postavil knihovničku a uklidil rozházené papíry na psacím stole. Zatímco Kněz instaloval webkameru a připojoval počítač k síťovému kabelu, zavolal Gabriel Simonu Lumbrosovi.

„Myslím, že světu nabídneme Zjevení. Dej vědět všem skupinám, ať se připraví.“

Gabriel se posadil za stůl a zapnul webovou kameru. Na monitoru se objevila Poutníkova tvář, ale byla napůl zahalená ve stínu. Kněz v kanceláři rozsvítil všechna světla a přesunul stolní lampu. Když bylo všechno připraveno, Gabriel se připojil k internetu a mobilním telefonem zavolal Lelkovi v Londýně.

„Tady je váš přítel z Ameriky. Možná, že je čas vyslat zprávu. Jsem teď na vaší webové stránce. Vidíte můj obličej? Á co zvuk?“ Gabriel si odklonil mobil od obličeje a obrátil se ke Knězi. „Potřebujeme mikrofon z batohu. Říká, že je mě špatně slyšet.“

„Není problém.“ Kněz zapojil kabel do zástrčky a mikrofon připnul Gabrielovi k tričku.

Gabriel skončil hovor a jal se dál nastavovat lampu na stole.

„Teď už můžeme jen čekat. Uvidíme, co se odehraje v poušti.“

Kněz vyšel z kanceláře, našel ledničku a vyndal z ní dvě láhve vody. Jednu z nich podal Gabrielovi a pak přecházel sem tam po tělocvičně a sledoval svůj odraz v zrcadle. Co se stane, až Tommy nebo Marco ráno otevřou tělocvičnu?

Všimnou si, že tam někdo byl? Strávil v té místnosti roky svého života, učil, snažil se lidem ukázat lepší cestu. Teď se z Hollise Wilsona stal domácí bůžek, strážný duch pro příští generaci studentů.

Uslyšel zvonit mobil a přeběhl zpátky do kanceláře.

Gabriel mluvil s Majou a usmíval se.

„To je skvělé! Jasně. Rozumím. Dávej na sebe pozor a vrať se do města, jak nejdřív to půjde. Vyšlu zprávu během pěti minut.“

Gabriel ukončil hovor a začal něco psát na klávesnici počítače.

„Děti jsou naživu. Maja zavolá místnímu šerifovi. Počká na boční silničce, dokud policie nepřijede až k dolu.“

„A co Doyle?“

„Ten je mrtvý. Boone se podle všeho zastřelil sám.“

„To tabulisty nepotěší.“

„Pojďme jim přidělat jiné starosti.“

Na obrazovce se objevila slova: Zvuk dobrý. Obraz dobrý. Připraven na přenos. Lelek. Kněz se cítil bdělý a pohotový. Celé roky se Panoptikon zvětšoval a pronikal do dalších oblastí života. Teď se pár z jeho zdí sesune.

Gabriel se narovnal v kancelářské židli. „Dej mi deset sekund.“

Kněz zvedl ruku a na prstech odpočítal zbývající vteřiny.

Čtyři. Tři. Dvě. Jedna.

Pak Poutník promluvil.

42

„Dobrý den, jmenuji se Gabriel Corrigan.

Je mi jasné, že jste překvapení, že na obrazovce vidíte mou tvář. Někteří z vás nejspíš zuřivě mačkají klávesu Delete a uvažují, jestli nemají vypnout počítač ze zásuvky.

První věc, kterou vám musím říct, je, že se vašemu počítači nic nestalo a neztratila se z něj žádná data. Moje zpráva je jednorázová. Až domluvím, toto video zmizí a nikdy se už neobjeví bez vaší vůle. Můžete si ho znovu přehrát, nebo ho vymazat – stačí najít na pevném disku vašeho počítače soubor s názvem Zjevení.

Teď právě se nacházím ve Spojených státech, v Kalifornii, kde se stala strašná věc. Pohřešuje se čtrnáct dětí…“ Gabriel nastavil kameře fotografii jednoho z unesených, „včetně chlapce, jménem Roberto Cabral.

Vy, kteří mé zprávě nasloucháte, jste z různých národů a mluvíte různými jazyky. Ale všichni rozumíme tomu, že ztráta dítěte vyvolává velké emoce. Kalifornští rodiče jsou vyděšení. Obávají se, že nedokážou své děti ochránit.

Ke konci svého vstupu se s vámi podělím o novinky, týkající se pohřešovaných dětí, ale nejdřív vám musím

vysvětlit, proč se celá tato událost stala. Zmizení dětí nebyla dílem náhody nebo šílence. Děti byly uneseny jako součást propracovaného plánu, který vytvořil můj bratr, Michael Corrigan, který momentálně vede nadaci Zelená země.

Nadace je veřejnou tváří organizace zvané Bratří, tajného spolku, který existuje již řadu let. Jeho členové se ukrývají ve stínech a manipulují a vedou osobnosti veřejné scény k vytváření systému všeprostupující kontroly společnosti. Kdokoli z vás, kdo vnímá změny, jež se dnes ve světě dějí, musí pocítit jejich přítomnost a jejich moc. Muži a ženy patřící k Bratřím mají jen jediný cíl: chtějí ovládat váš život.

Možná se mě zeptáte: Jsou Bratří levicovým, nebo pravicovým seskupením? Jaké je jejich politické směřování?

Takové otázky nejsou samy o sobě špatné – ale jsou nepodstatné. V nastávajícím věku ideologie vymírají.

Politické ideje se staly jen hesly, rozhraničujícími kulturní nebo sociální skupiny. Ve většině zemí sdílí pravicové i levicové vlády stejný cíl: posílit technologii, která má kontrolu nad našimi životy. Tento všudypřítomný systém elektronického sledování se nazývá Mašinerie.

Někteří z vás už si povšimli existence nového systému.

Jednoho rána se probudíte, rozhlédnete se a zjistíte, že jsou bezpečnostní kamery všude. Připadá vám, jako byste právě vstoupili do obrovitého elektronického vězení.

Ale kamery jsou jen malým zlomkem Mašinerie. Každá důležitější vládní moc ve světě čte vaše e-maily a odposlouchává vaše telefonní hovory prostřednictvím sledovacích programů, nastavených na určitá klíčová slova nebo věty. Bezpečnostní služby a velké korporace monitorují pohyby na vašich bankovních účtech i na účtech kreditních karet. Vaše mobilní telefony a auta odesílají údaje o vaší poloze.

Obvykle vidíme kamery, ale zbytek vězení je neviditelný. Sofistikované počítačové programy sbírají informace z vašich nákupů, činnosti v práci a zdravotních záznamů a vytvářejí stínový obraz vašeho života. Oddělené databáze se postupně sjednocují do globálního informačního systému, kde budou tato data uložena navždycky.

Mnoho lidí ochotně vymění své soukromí za drobná vylepšení ve svých životech. ‚Vždyť nedělám nic špatného,‘

prohlásí běžný občan, ‚tak proč bych se měl bát?‘

Sledují nás, ale kdo se to dívá? Ačkoli někteří z nás svobodně nabízejí svůj soukromý život Mašinerii, nemáme ani potuchy o tom, jak jsou informace dál použity a kdo je používá. Zločinci mohou zneužít naší identity. Korporace mohou manipulovat to, jak utrácíme peníze. Vlády mohou vytvářet názory a drtit opozici. Chtějí po nás, abychom žili v domě se skleněnými stěnami, a moc, která nás ovládá, zůstává ve skrytu.

Aby tyto změny ospravedlnili, použili Bratří politiky strachu. Králové a diktátoři vždycky používali strachu jako nástroje k ospravedlnění a posílení své moci. Většina historie je prostě záznamem toho, jak se jedna skupina lidí snaží zničit skupinu jinou, která mluví jinou řečí, vyznává jinou víru nebo se liší svou kulturou.

Ale nová technologie učinila v použití politiky strachu některé zásadní změny. Moderní média dovolují, aby byly hrozivé obrazy vysílány okamžitě s velkým dopadem na emoce diváků. K tomu existuje jen velmi málo osobností, které vyzývají lidi k tomu, aby se odvážili převzít zodpovědnost za svůj vlastní život. Politické krédo naší doby zní, jako když všemocný rodič hovoří s dítětem: Sedni si a na nic se neptej. My se o všechno postaráme.

Michael Corrigan tady v Kalifornii uměle vytvořil krizi.

Použil politiky strachu k tomu, aby získal podporu pro něco, čemu říká systém Strážných andělů. V tomto systému bude mít každé dítě pod třináct let pod kůží implantován rádiový čip. Možná si někteří z vás myslí, že to je nápad z říše snů, ale technologie je to celkem jednoduchá. V Číně přišly úřady s tím, že by každý měl nosit speciální občanskou průkazku. Tu mohou přečíst senzory, které pak dovolují Mašinerii sledovat vaše pohyby.

Infrastruktura světa, kde se lidský jedinec stane jen věcí, jako by byl automobilem nebo domácím kinem, je už

dobudována. V tomto systému se staneme mobilním čipem s

vlastní identifikací, pohybujícím se prostředím plným dalších čipů, které spolu komunikují. Naše činy jakožto jednotlivců se stanou jen dalšími daty, kterými se bude krmit Mašinerie.

Soukromí je možnost rozhodovat o zpřístupnění informací o vlastní osobě. Je zcela zřejmé, že tento neviditelný, všeprostupující systém zničí jakékoli zbytky lidského soukromí. Ztratíme moc uchránit vlastní já před tím, aby na ně dohlížely neznámé skupiny jednotlivců.

Někteří z vás se teď možná zeptají: Má soukromí nějakou cenu? Všechny nové myšlenky jsou závislé na určitém typu duševního soukromí, které je předpokladem schopnosti samostatně uvažovat. Mašinerie o nás může poskytnout informace a umožnit úřadům mnoho způsobů, jak námi jemně manipulovat. Všechno, co vidíme nebo slyšíme, může být pozměněno tak, aby to vytvářelo v našem vědomí určité názory. Svoboda volby – tedy naše schopnost skutečně se rozhodovat o důležitých otázkách – se stane iluzí. Postupně jsme obkličováni přesně cílenými sděleními, která podrývají naši schopnost rozhodovat sami za sebe.

Svoboda myšlení není jedinou hodnotou, na niž kultura sledování útočí. Mašinerie také dává vládám možnost ovlivňovat naše chování. Na začátku této zprávy jsem říkal, že je ideologie mrtvá. Ale objevil se nový druh zhoubného nacionalismu,

a

šíří

se

spolu

s

náboženským

fundamentalismem. Obě ideologie chtějí využít nové technologie ke kontrole občanů ve státech, kde převládají.

A stejné nebezpečí existuje i v demokraciích. Mnoho volených činitelů chce omezit svobodu, protože se to zdá efektivnější, nebo prostě proto, že mohou. Místo aby technologii ovládali, jí slouží. Den za dnem získává Mašinerie převahu nad svými stvořiteli.

Někteří z vás si dokážou jasně představit budoucnost.

Těmto lidem se naskýtá obraz, v němž jsou polapeni v obrovském nákupním centru, a vyděšení, ale dobře svůj strach skrývající, se plahočí od jednoho obchodu ke druhému a táhnou s sebou věci, které nakoupili – proč, to si už nepamatují. Celebrity se objevují a mizí z obrazovek, a hudba hraje dál.

Když lidí uvěří, že nemají žádnou skutečnou moc, jejich jedinou volbou je, co mají kupovat. Permanentní zaměření naší společnosti na spotřební zboží nemá co dělat se ztrátou morálky. Když něco koupíme, cítíme se silní, takže je jednoduché nás manipulovat k tomu, abychom kupovali více a více.

V celé této zprávě hovořím o svobodě, ale to slovo už

pro mnohé z vás ztratilo svůj význam. Tváře na televizních obrazovkách používají slovo svoboda k ospravedlnění válek a dalšího rozšíření Mašinerie. Pod heslem svobody nám prodávají letenky i sekačky na trávu.

Svoboda je schopnost myslet, jednat a vyjadřovat své názory. Ve svobodné společnosti jsou naše práva respektována, pokud neškodí ostatním. Politický systém, který umožňuje svobodu, má své opodstatnění, ať už na lidstvo nahlížíte jakkoli.

Pokud máte pocit, že je lidstvo ve své podstatě chamtivé, agresivní a netolerantní – pak je možno říci, že svoboda myšlení se staví na odpor špatným vůdcům a zkorumpovaným institucím.

Pokud máte na lidstvo pozitivní náhled, pak jistě vidíte, že svoboda umožňuje vznik nových myšlenek a technologických vylepšení. Náboženské i politické diktatury se sunou dějinami jako rozbité náklaďáky prskající z výfuků

smradlavý dým. Ale celá země se může vydat novým směrem, když se změní krajina kolem silnice.

Mašinerie nás vede směrem ke světu, kde se svobodné myšlení a jeho svobodný výraz stávají obtížnými – občas i nemožnými. A politika strachu dává našim vedoucím činitelům nástroj k ospravedlnění další kontroly.“

Gabriel nastavil kameře fotografie. „A hrozba je někdy přehnaná, pokud ne rovnou falešná. Tady v Kalifornii zapříčinila nadace Zelená země zmizení čtrnácti dětí. Ale ty děti jsou živé – a v bezpečí – a jejich vyprávění potvrdí moje poselství. Samozřejmě, že existují i skuteční teroristé, a proti jejich útokům bychom se bránit měli. Ale antraxová hrozba v Tokiu, bombové útoky v Paříži a otrávené jídlo v Austrálii

jsou kauzy záměrně vykonstruované proto, aby byl uveden do chodu systém dokonalé kontroly jednotlivce. Nahlédněte za oponu a ptejte se: Komu tyto změny doopravdy prospívají?

Někteří z nás už mají strachu a manipulace dost. V

příštích dnech se objevíme v kuloárech i na ulicích. Přidejte se k nám. Povstaňte s námi. Kdo se stane hlasatelem svobody? To záleží na vašem rozhodnutí.“

43

Kněz vypnul webkameru. Gabrielova tvář zmizela z monitoru a o pár vteřin později se objevila zpráva: Videosekvence přijata a zaznamenána. Kvalita v pořádku.

Připojím klíč a ihned rozesílám. Mé tělo je vězněm, ale můj duch v rozletu. Lelek.

Poutník vzdychl a rukama si stiskl víčka.

„Jsi v pohodě, Gabe?“

„Necítím se na to s někým mluvit. Zavolej Simonu Lumbrosovi, ať aktivuje všechny skupiny.“

„Dobrý nápad. A pak bychom si měli najít nějaký úkryt.“

„Ne. Musíme najít mého bratra.“ Gabriel vstal od stolu.

„Boone říkal, že bydlí v hotelu El Dorado.“

Když znovu nasedli do auta a zamířili na sever k plážím, zavolal Kněz Simonovi. Poutník mlčel a zhrouceně se opíral o dveře. Zíral ven skrz čelní sklo a po tváři mu přejížděly pruhy světla zvenčí.

„Co uděláš, až najdeš bratra?“

„Michael bude to, co se stalo, chápat jako problém, ale svého plánu se nevzdá. Polobohové v Pátém světě změnili jeho náhled na realitu.“

„Chceš, abych ho zabil?“

Poutník vypadal překvapeně. „Z tebe se opravdu stal Harlekýn.“

„Chce tě zničit, Gabrieli. Můj závazek je udržet tě naživu.“

„S Michaelem se musím vypořádat sám. Je to můj bratr.

Jsme spolu spojení.“

Mobil zazvonil a Kněz si nasadil hands-free. Volal Simon z Říma: „Řekni Poutníkovi, že jeho zpráva byla zveřejněna.“

Jako vlna, nabírající na velikosti a síle, se Gabrielova zpráva začala objevovat v počítačích na celém světě. Kněz věděl, že to je zásluha komplikovaného balíčku programů, který se dokáže replikovat a rozeslat do dalších počítačů, ale raději si červa Zjevení představoval jako stvoření, které se ukrývá na dně řeky. Poutníkovu zprávu stačilo doručit jen do jediného počítače. Během vteřin aktivovala programový klíč skrytého červa. Zatímco počítač Gabrielův projev mnohokrát kopíroval, převzal červ kontrolu nad grafickým rozhraním počítače. Pak už přístroj zcela ovládl a zajistil, aby se Gabrielova zpráva objevila na obrazovce. Jakmile byla zpráva odvysílána, konkrétní červ seschl a zanikl, ale program se dál šířil internetem.

Simon volal ještě několikrát, když se Gabrielova dvouúrovňová strategie počala rozvíjet. Lidé ze střední třídy, kteří se přidali k Odboji, zasílali první z tisícovek e-mailů novinářům a politikům. Trvali na vyšetřování aktivit nadace Zelená země a napadali nové zákony proti osobní svobodě.

Tihle občané byli tím, čemu Gabriel přezdíval „hlas na tribuně“, ale i „hlas ulice“ se dával na pochod. V Evropě bylo brzy ráno. Malé skupinky Svobodných běžců proběhly ulicemi půltuctu měst, vylepovaly plakáty a čmáraly na zdi graffiti. KDO VÁM VLÁDNE? NASLOUCHEJTE

POUTNÍKOVI! BRAŇTE SVOU SVOBODU, NEž

ZMIZÍ!

Kněz zapnul rádio a našel zpravodajskou stanici. Když se hlasatel přihlásil, zněl, jako by právě přiběhl k mikrofonu přes celou chodbu.

„Jsou živé! Děti jsou naživu! Před několika minutami šerif z Antelope Valley oznámil, že bylo všech čtrnáct pohřešovaných dětí nalezeno v opuštěném dole poblíž Rosamondu. Na místě byla nalezena rovněž těla čtyř dospělých osob a policisté se pokoušejí –“

Gabriel se nahnul kupředu a rádio vypnul.

„To se nechceš dozvědět, co se stalo?“

„To už je minulost.“

„O čem to mluvíš? Tohle změní všecko.“

„Tohle je jen jedna bitva. Válka neskončí nikdy.“

Gabriel zíral skrz čelní sklo, jako by hledal ztraceného přítele. „Máme oproti tabulistům jednu výhodu. Protože milují moc, mají centralizovanou hierarchii a několik míst, kde soustředili své zaměstnance a vybavení. Vypadá to, že jsou silní a výkonní, ale ve skutečnosti jsou mnohem zranitelnější než my.“

„My jsme jen spousta skupinek.“

„Přesně tak. Odboj je spojením různých skupin s různou motivací, které ale mají stejný všeobecný cíl. Je těžké nás najít nebo zničit.“

„To všechno je asi pravda, Gabe. Ale celé se to děje, protože jsi přišel ty.“

„Můj otec strávil roky tím, že se snažil pochopit, proč existují Poutníci. Některé zabijí. Jiní zemřou v zapomnění.

Někteří naučí lidi něčemu, co přežije určitý čas, a pak upadne v zapomnění. Možná, že jsme nějakým druhem kosmické anomálie, která se musí objevovat znovu a znovu, aby šest světů vedla určitým směrem.“

Zaparkovali několik bloků od hotelu El Dorado a vystoupili. Kněz vzal z Booneova pokoje prostěradlo, do kterého zabalil svou pušku, takže to vypadalo, že nese balík špinavého povlečení. Poutník s Harlekýnem prošli hotelovou recepcí a výtahem vyjeli do čtvrtého patra.

„Řekl ti Boone číslo pokoje?“

„Čtyři sta dvanáct.“

„Nech to na mně. Dostanu nás dovnitř.“

Jak šli po chodbě, všiml si Kněz na zemi za jedněmi dveřmi tácu, který zatím pokojová služba neodnesla. Zakryl špinavé talíře plastovými pokličkami a zvedl tác v levé ruce.

Pušku držel v pravé.

„Zaklepej, Gabrieli. Pak ustup.“

Kněz stál uprostřed chodby a široce se usmíval, když se ve dveřích objevil mladý Asiat s pistolí v pouzdru pod paží.

„Pokojová služba pro pana Corrigana.“

„Ale on si neobjednal –“

Kněz hodil tác i se vším, co na něm bylo, přímo žoldákovi do obličeje. Když se zapotácel, Kněz ho složil na zem kopem, který mu podrazil nohy, a pak ho začal tlouct pažbou pušky. Koutkem oka viděl, že Gabriel vklouzl do ložnice. Nejdřív prohledal okolí, aby se ujistil, že je nepřekvapí žádný další bodyguard. Najednou uslyšel, jak se bratři vedle hádají.

„Ne, to teda ne!“ zaječel Michael. „To se ti nepovede!“

Kněz přeběhl obývákem a rozrazil dveře ložnice. Vedle postele ležel otevřený kufr a další malá taška stála na nočním stolku. Kněz obešel postel a strnul.

Na zemi ležela dvě nehybná těla. Byla živá, ale jejich Světlo je opustilo.

44

Jednotlivé světy oddělovaly čtyři bariéry vzduchu, země, ohně a vody. Pro některé Poutníky bariéry představovaly jedinou zkušenost s jinou realitou. Pamatovali si noční můru, v níž se topili ve vodním víru nebo se sami trmáceli přes pustou pláň. Zážitek mohl být tak hrozivý, že se Poutníci do stejného místa už nikdy nechtěli vrátit. Strávili zbytek života v obavách ze spánku, křečovitě se držíce známé reality světa, který je obklopoval.

Když Gabriel otevřel oči, padal modrým nebem. Jeho bratr byl daleko vpředu, černá tečka plná zloby a chtivosti, maličká jako ptáček letící katedrálou. Michael přenesl váhu, našel průchod a zmizel. Gabriel ho následoval a sklouzl oblohou ke skvrnce stínu.

Tma. Když znovu otevřel oči, stál na pusté pláni. V

bariéře země nebyly ani hory, ani údolí – jen hrubá červená půda, rozpraskaná a seschlá věčným suchem. Michael byl asi kilometr a půl daleko a klečel na zemi jako atlet, který při cvičení ztratil balanc. Když uviděl, že k němu Gabriel míří, vyskočil a dal se na útěk. Oba bratři cítili, kde je ukrytý průchod, ale zdálo se, že Michael váhá a není si jistý, co dál. Dvakrát se zastavil a otočil se, jako by se chtěl bratrovi postavit, pak se rozmyslel a dal se znovu do běhu.

Gabriel zrychlil krok a snažil se zmenšit vzdálenost, která je dělila. Ale Michael se dostal k průchodu a zmizel.

*

Temně zelené vlny vodní bariéry překonal Gabriel rychle, a zničehonic stál v liduprázdném městečku, obklopeném lesem mrtvých stromů. To byla bariéra ohně.

Všechno kolem něj hořelo. Kdyby tu zůstal dost dlouho, mohl by pozorovat nekonečný cyklus ničení a obnovy.

Z hořících stromů se zvedl obrovitý sloup dýmu.

Vzduchem se snášely oranžové jiskry a vločky popele.

Dvou– a třípatrové budovy lemoval chodník z borového dřeva. Uvolněná prkna skřípala a třásla se, když po nich běžel směrem k místnímu kostelu. Dým se řinul z klíčových dírek i schránek na dopisy. Gabriel mrkl do výlohy a uviděl hořící holičské křeslo, které vypadalo, jako by v něm seděla nějaká planoucí bytost, která se přišla nechat oholit.

Když se dostal ke kostelu, rozrazil těžké dřevěné dveře a vkročil dovnitř. Trámy byly v jednom ohni a na zemi žhnuly uhlíky. Těsně za oltářem šplhal plamen po zdi, takže to vypadalo, jako by tam tekla zářící stružka vody.

Gabriel prošel centrální uličkou a zastavil se, když uviděl průchod, který se chvěl na povrchu okenní vitráže. Prošel jím už jeho bratr? Pokud ano, pak může být v kterémkoli ze šesti světů. Gabriel by ho mohl hledat stovky let a nikdy by ho nenašel.

Kovové panty dveří zavrzaly a Michael vešel do kostela.

Zastavil se, když uviděl Gabriela, a zlehka se usmál. I tady hrál roli sebevědomého staršího bratra.

„Proč tu tak stojíš? Běž dál, do průchodu.“

„Zůstanu tu s tebou, Michaeli.“

Michael vrazil ruce do kapes a loudal se mezi lavicemi, jako by byl turista na návštěvě nějaké méně zajímavé památky.

„Už jsem zažil celý cyklus téhle bariéry. Všechno shoří, a pak se to objeví znovu.“

„Já vím.“

„Není tu jídlo. Ani voda. Musíme přejít a vydat se dál.“

„To nepůjde, Michaeli. Jsi jako virus, který nakazí každého, kdo se mu přiblíží.“

„Jsem Poutník – jako ty. Jen vidím věci takové, jaké jsou.“

„A to pak člověk vraždí děti?“

„Když je to nezbytné…“

Oltář vzplál a jeho vyschlé dřevo praskalo, jak hořelo.

Gabriel se otočil a spatřil, jak plameny stravují uschlé růže v měděné váze. Květiny se lehce zachvěly a proměnily se v ohnivé tečky.

Když se otočil nazpět, stál Michael na jedné z lavic a snažil se vylézt na okenní rám. Gabriel přeběhl k němu, popadl ho a oba spadli na zem. Michael kopal a bušil do něj pěstmi, ale Gabriel ho držel pevně. Odvalili se stranou, převrhli lavice a Michael vrazil bratrovi loket do žeber. Pak vyskočil a škrábal se zpátky k oknu. Tentokrát naskládal lavice na sebe jako improvizovanou plošinu.

„Tak si tu zůstaň!“ zaječel. „Zůstaň tu navěky!“

Jeden stropní trám se ulomil. Při pádu se stočil, vyslal do vzduchu spršku jisker, zasáhl Michaela do ramene a srazil ho k zemi. Michael ležel pár vteřin v bezvědomí. Mezitím na něj spadl další trám, a pak třetí. Michael se pokusil vzepřít dlaněmi, ale váha trámů mu to nedovolila.

Gabriel viděl nenávist a zuřivost v očích svého bratra.

Chápal, že Michaela nemůže ani zachránit, ani ho nechat zemřít. Zkřížil nohy, posadil se na zem a čekal. Přijal přítomný okamžik, přijal ho tak dokonale, že cítil, že už není otázky, která by nebyla zodpovězena. Nádech. A další. A tu se před ním objevilo zářící pole – nekonečné, rozšiřující se, přijímající.

Jediné dvě ulice městečka se křížily na centrálním náměstí s lavičkami a kamenným obeliskem, na němž byly vyryty kruh, trojúhelník a pentagram. Divák, stojící u tohoto pomníku, by mohl sledovat finále obrovského požáru.

Plameny šlehaly z oken a propalovaly se dveřmi. Nakonec se samy budovy začaly hroutit, když už hořící nosníky nebyly schopné unést váhu horních podlaží. Kostel s dřevěnými sloupy a bílou kupolí se zhroutil naposled. Zdálo se, že explodoval zevnitř. V centru exploze plál bod energie, silný a mocný jako nové slunce.

45

V jejich římském bytě nebyla klimatizace – jen sbírka starodávných elektrických větráků. Jeden stál na stolečku v každé z osmi místností. Alice na ně přidělala červené a modré stužky, které vlály ve vzduchu, kdykoli se lopatky větráku točily.

Září bylo horké, takže vstali už brzy ráno. Kněz odstavil kanape a křesla v obýváku ke stěně a změnil tak místnost na tělocvičnu. Vypil dva šálky espresa, odbyl si své kliky a sedy-lehy na bílé mramorové podlaze a prošel složitou sérií cviků z bojových umění. Když skončil s vlastním tréninkem, začal s Alicinou lekcí karate.

Maja teď byla v sedmém měsíci těhotenství a skákat nebo kopat by pro ni bylo obtížné, takže se jen posadila na jógovou podložku, protahovala se a radila. S Knězem pak zakončili dopolední trénink soubojem s kendo meči.

Připadala si tlustá a neohrabaná, ale reakční dobu měla pořád stejnou a ovládala velkou zásobu falešných pohybů a úniků. Za deset minut dokázala obvykle zblokovat Knězův útok a píchnout ho svou bambusovou čepelí.

Po lehké snídani si většinou vyšli na nákup jídla a dalších zásob do postranních uliček kolem Piazza Navona.

Odpoledne si Maja šla zdřímnout, zatímco se v bytě střídali učitelé. Kněz se učil italsky a jeden univerzitní student vyučoval Alici historii, literaturu a matematiku. Lipka se vrátil do Paříže. S jeho pomocí začínali shromažďovat sbírku falešných dokladů a pasů, která by jim umožnila cestovat kamkoli na světě.

Simon Lumbroso obvykle přicházel kolem sedmé a přinesl tašku plnou čerstvého ovoce nebo zmrzlinu. Buď si uvařili večeři doma, nebo se prošli ulicemi ztichlými večerem do restaurace ve starém židovském ghettu. Obsluha Alici hýčkala nejroztodivnějšími dezerty a Maji se vyptávala na l’arrivo benedetto – požehnaný příchod jejího dítěte.

Maja odmítala číst noviny nebo sledovat televizi, takže pro ni hlavním zdrojem informací o tom, co se dělo ve světě, byl Simon. V měsících, které následovaly po Gabrielově vystoupení, se ve světě událo pár změn. Ve Spojených státech zrušili program Strážný anděl a většina rodičů

nechala dětem vyjmout RFID čipy. V několika evropských zemích neprošel návrh zákona, zavádějícího povinné nošení občanských průkazů, a německý parlament postavil mimo zákon sledování maloobchodních transakcí, které se netýkaly nebezpečných látek.

Organizace zvaná Společně pro věc, založená v Británii, se rychle rozšířila do tuctu ostatních zemí. Seskupení

původně kritizovalo postupy nadace Zelená země, ale teď se její jednotlivé pobočky zabývaly místními problémy svobody jednotlivce. Svobodní běžci mezitím nepřestávali organizovat neformální demonstrace proti Mašinerii. Tirák vymyslel slogan – Už žádný strach! A tahle slova svítila ze zdí a mostů všude po světě. Ve španělsky mluvících zemích se slogan proměnil ve slova No Más a komiksovou kresbu malého vyděšeného mužíčka. Kromě graffiti se konaly také místní demonstrace, jako byla slavná akce „Pěstí do oka“ v Glasgow, při níž přes noc začernili barvou čočku každé bezpečnostní kamery ve městě.

Tyto veřejné akce pronikly do médií, a další vývoj probíhal v podzemní kultuře. Lidé vytvářeli blogy, na nichž

popisovali, jak si vytvořit paralelní identitu. Uveřejňovali letáky a zakládali webové stránky, které se stavěly proti politice strachu.

Když Simon popsal poslední vývoj, vytáhl veliký bílý kapesník a otřel si pot z čela.

„Gabrielovo vystoupení bylo, jako když do rybníka šplouchne velký kámen. Někde je voda pořád stejná jako předtím. Ale vlnky se šíří, a my nemůžeme vědět, jak se díky nim změní svět.“

V noci na středu pršelo a následující den byl horký a vlhký. Když Simon pozdě odpoledne dorazil, rozhodli se, že se projdou do parku kolem Villy Borghese. Z Piazza del

Popolo, rozměrného dlážděného oválu s obeliskem veprostřed, to bylo asi deset minut pěšky. Přešli přes otevřené prostranství a vydali se po klikatých schodech, vedoucích k zahradám na vrcholku pahorku Pincio. Alice šla první, jak bylo jejím zvykem, jako by byla stopař a vedla je lesem. Maja se Simonem následovali. Asi v půlce cesty na vrch začalo dítě kopat. Simon párkrát zastavil, aby jim ukázal v dálce různé budovy.

Kněz šel vzadu, meč v černém tubusu měl zavěšený na popruhu přes rameno. Maja pořád nosila dýku připevněnou k levému předloktí, ale meč nechala ve skříni doma.

Alice vyšplhala na vrcholek kopce první a čekala na ně na hlavním náměstíčku s výhledem na Řím. Když se postavili ke zdi, viděli většinu města – od Monte Mario až k Janiculu. Prach a špína, které byly toho letního dne ve vzduchu, změkčovaly sluneční světlo. Kupole chrámů a mramorových

pomníků

měly

zažloutlou

barvu

slonovinových exponátů v muzeu.

Vydali se volným krokem po pěšině k Giardino del Lago ve středu parku. Vysoké borovice a lombardské topoly je chránily před sluncem celou cestu, než se dostali k umělému jezírku poblíž středu parku, kterému Alice přezdívala „Moře“. V létě zezelenala jeho voda řasami a tu a tam na ní kvetly lekníny. Rodiny si tady mohly pronajmout člun a strávit odpoledne drcáním do člunů ostatních a házením drobečků chleba labutím.

Maja se posadila na lavičku a snědla dvě biscotti. Přímo naproti za jezírkem stál antický chrám, zasvěcený Aeskulapovi, bohu uzdravování. Zdálo se jí, že dívat se na jeho sochu by mohlo přinášet štěstí.

Alice měla příliš mnoho energie na to, aby ji uspokojilo tak sedavé zaměstnání. Běhala po parku, házela oblázky do jezírka a pátrala po hejnu káčátek, která se schovávala mezi bambusem a banánovníky. Nakonec se vrátila k lavičce a zastavila se před Simonem.

„Pojďme k Řece. Přinesl sis loďku?“

„Místo jednoho plavidla jsem vzal rovnou celou flotilu.“

Simon sáhl do plátěné nákupní tašky a vytáhl kousek balzového dřeva s klacíkem místo stěžně a papírovými plachtami. Uprostřed zahrad někdo postavil z cihel a betonu koryto na vodu, široké asi jako odvodňovací strouha. Alice tomuhle ozdobnému počinu říkala „Řeka“, protože koryto vedlo vodu meandrovitě z kopce, kde protékala pod maličkými můstky a nakonec se vlévala do Moře. Italské děti posílaly po hladině miniaturního vodního toku kousky dřeva a papírové lodičky, ale Alice trvala na „opravdickém“

modelu lodi. Před třemi týdny Simon přišel s loďkou z balzového dřeva a své výtvory postupně vylepšoval.

Alice nakoukla do tašky. „Kolik jsi jich udělal?“

„Pět. Válečnou loď z osmnáctého století. Polynéskou džunku. Jachtu zbohatlíkovu. Zaoceánský parník. A jeden

remorkér. Připouštím, že většina z nich vypadá stejně, ale musíš využít své představivosti.“

„Kdo dostane pátou loďku?“

„Pátá je člunem, patřícím Osudu, a quel dio ji bude řídit tam, kam se mu zachce. Ale ty si svoji můžeš vybrat, Alice.“

„Tak je nejdřív vyzkoušíme,“ rozhodla Alice. „Necháme každou zvlášť plout až k prvnímu ohybu řeky.“

„Výborný nápad,“ Simon se uklonil Maje. „Provedeme malý test způsobilosti k plavbě a vrátíme se.“

Oba odešli a vedle Maji se usadil Kněz. „Mám takový pocit, že Alice dostane nejrychlejší loďku.“

„To máš myslím pravdu. A Simon se zachová jako gentleman a vezme si tu nejpomalejší.“

Maja usrkla vody z láhve a zadívala se na Moře. Na západě za parkem se slunce blížilo k obzoru a světlo se začínalo měnit. Mělké umělé jezírko začínalo vypadat nesmírně staré a hluboké. Když větve nad nimi rozhýbal lehký vánek, tančily po zemi stíny.

Hollis Wilson by si možná povídal o tom, kam zajdou ten den na večeři, ale Kněz dokázal sedět celé hodiny beze slova. Zuřivost, která z něj sálala po Vikině smrti, zmizela, a zanechala po sobě jen tichou rozvážnost, která na cizí lidi působila výhrůžně. Vybral si správné jméno, pomyslela si Maja a přemýšlela, jestli se bude její přítel vždycky tvářit tak nešťastně, když uvidí zamilovaný párek procházet se parkem.

„Alice říkala, že jsi dostal zprávu od Lipky.“

„Chtěl jsem ti to říct. Lipka a dva jeho žoldáci odjeli o víkendu do Anglie a vloupali se do Wellspring Manor.

Chtěli odnést tělo Matthewa Corrigana, ale našli jen jeho hrob. Podle zápisu v protokolu přestalo Poutníkovo srdce bít asi před dvěma týdny.“

Maja se zadívala na labutě na jezírku a snažila se nepanikařit. Znamená to, že je mrtvý i Gabriel? Po incidentu v Los Angeles odvezli těla obou bratrů na sever a ukryli je ve sklepě jonesiánského kostela v pohoří Sierra.

Kněz si všiml strachu v jejích očích, dotkl se její paže a promluvil konejšivým hlasem: „Neboj se. Tommy Wu se vydal tenhle víkend do severní Kalifornie, aby se ujistil, že je všechno v pořádku. Gabriel i Michael dýchají. Srdce jim tlučou každé dvě, tři minuty. To znamená, že jsou pořád ještě živí.“

„Když jsem byla malá, otec mi vyprávěl příběhy o spícím hrdinovi,“ přemítala Maja. „Vždycky existovaly legendární osobnosti, ukryté v jeskyních – jako král Artuš v Británii nebo Kněz Jan v Africe. Spí, ale jsou naživu a čekají na chvíli, kdy znovu vstanou.“

„Takže musíme čekat?“

„Čekat, ale podporovat Odboj.“

„Budeme závodit!“ Alice se přihnala k lavičce a skákala okolo nich. „Já budu mít jachtu, Maja džunku a Kněz válečnou loď.“

„A já si vybral zaoceánský parník,“ prohlásil Simon vážně. „Stejně jako jeho majitel se ve vodě pohybuje poněkud nemotorně.“

Nechali jezírko za sebou a vyšplhali po ušlapané pěšince, která se vinula vzhůru po úbočí kopce. Řeka pramenila v mramorové fontáně, ze které stékala voda do bazénku, zaneseného listím. Dali loďky do vody a dívali se, jak je proud přehoupl přes tenkou betonovou obrubu do koryta.

Ačkoli to vypadalo, že je Alicina jachta nejrychlejší, zasekly se všechny loďky v prvním ohybu Řeky.

„Nestrkej do nich,“ napomenul Alici Simon. „Nech je, ať si najdou vlastní cestu.“

Když se Simon nedíval, zvedla Maja klacek a hodila ho do vody. Harlekýnský katalyzátor odplul k první zatáčce koryta a narazil do válečné lodi – a ta zase postrčila ostatní loďky.

Dalších zásahů nebylo třeba. Jedna po druhé proklouzly balzové lodičky zatáčkou. Alice vzrušeně pobíhala sem tam a povzbuzovala. Simon šel za ní a vymýšlel začátek toho, co se postupně stane hrdinským příběhem o závodu. Dokonce i Kněze hra zaujala. Zlehka se usmál a přeskočil na druhou stranu Řeky.

Maja zůstala stát nahoře. Viděla všechno před sebou, slunce, dotýkající se v planoucí záři obzoru, své tři přátele, temně zelený baldachýn listů dole. Neobjevili se žádní andělé s polnicemi. Ale ona v tu chvíli věděla – věděla s

jemnou, tichou jistotou –, že v sobě nosí nového proroka, dalšího Poutníka.

A čtyři malé člunky, i jejich pátý společník, dál pluly po své cestě. Někdy se zastavily a otočily na místě. Pak pokračovaly ve svém závodu k Moři.