Robert Anson Heinlein

Číslo bestie

THE NUMBER OF THE BEAST

Copyright © by 1980 Robert A. Heinlein

All rights reserved, which includes

to reproduce this book or portions

any form whatsoever

AND CLASSIC, 1996

Translation © Martin Tkaczyk

Cover Art © by Jim Burns / via Agentur Schlück

ISBN: 80-85782-71-5

Distribuce – LA, spol. s.r.o

Čestmírova 27, Praha 4 14000

Tel: (02)6913357

Vytiskly Tiskárny Vimperk a.s.

Obsah

Mandarínův motýlek

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

Motýlkový mandarín

IXX.

XX.

XXI

XXII.

XXIII.

XXIV.

XXV.

XXVI.

XXVII.

XXVIII.

XXIX.

XXX.

XXXI.

XXXII.

XXXIII.

XXXIV.

XXXV.

XXXVI.

XXXVII.

XXXVIII.

Smrt a zmrtvýchvstání

XXXIX.

XL.

XLI.

XLII.

XLIII.

XLIV.

XLV.

XLVI.

XLVII.

Posel

XLVIII.

ČÁST PRVNÍ

Mandarínův motýlek

I.

„…je lepší se oženit než umřít.“

– Saul z Tauru

„Tohle je šílený vědec a já jsem jeho krásná dcera.“

Přesně tohle řekla: nejstarší klišé všech možných červených knihoven. Ale ona nemohla být dost stará na to, aby nějakou červenou knihovnu skutečně pamatovala.

S takovou přihlouplou poznámkou se nedalo dělat nic jiného, než se tvářit, že jsem ji přeslechl. Pokračoval jsem v tanci a vrhl další pohled na její večerní róbu. Skutečně pěkný pohled. Žádná umělá náhražka.

Tančila dobře. Dneska už většina děvčat valčík moc neumí. Pověsí se na vás a očekává, že je přenesete celým parketem jako pírko. Tahle se pěkně držela na svých nohou, držela se pěkně u těla a tančila bez zbytečného natřásání. Splňovala přesně to, co jsem si o ní myslel, když jsem pro ni šel. Ideální partnerka… ovšem do doby, než promluvila.

„Tak co?“ naléhala.

Můj děda – starý reakcionář, který si nikdy nebral servítky – mi vždycky říkával: „Neudělali jsme chybu, Zebadiahu, že jsme je obuli do bot a naučili je číst… Ale učit mluvit jsme je nemuseli.“

Naznačil jsem jí pohybem, že je čas na piruetu. Otočila se a vrátila se ladně do mé náruče. Pozorně jsem si prohlédl její ruce a oči. Byla opravdu dost mladá. Něco mezi osmnácti (Hilda Cornersová na svých večírcích netrpěla žádné děti) a pětadvaceti. Podle prvního odhadují mohlo být tak dvaadvacet. Ale teď tančila tanec, který tančívala generace její babičky.

„Tak co?“ naléhala trochu ostřeji.

Tentokrát jsem nemohl uhýbat pohledem, a tak jsem se na ni upřeně podíval a zřetelně jsem se zeptal: „To vám ty nosníky tak drží samy od sebe, nebo tam je nějaká neviditelná podprsenka, co je podpírá?“

Pohlédla dolů, vzhlédla vzhůru a zašklebila se. „Drží se pěkně, co? Vaše poznámka je nejen neotesaná, ale i neslušná a značí, že chcete změnit téma hovoru.“

„Jaké téma hovoru? Já se jen slušně ptám. Vy jste začala s tím nesmyslem.“

„Jakýpak nesmysl? Odpověděla jsem vám úplně po pravdě.“

„Byl to naprostý nesmysl,“ opáčil jsem. „Použila jste následující výrazy: šílený, vědec, krásná a dcera. To první má několik významů a to druhé vyjadřuje něčí názor. Vypovídací obsah toho sdělení je nulový.“

Vypadala spíš zamyšleně než vztekle. „Otec není vzteklý nebo zuřivý. Použila jsem to slovo spíš v jiném významu. Připouštím, že slova vědec a krásná v sobě zahrnují subjektivní názor, ale o mém pohlaví snad pochybnosti nemáte. A jestli máte, tak se musím optat, jestli máte kvalifikaci na to, abyste vyzkoušel všech třiadvacet párů chromosomů. Předpokládám, že v časech, kdy je tak běžná transsexuální chirurgie, vás jiná možnost neuspokojí.“

„Dávám přednost zkoušce přímo v terénu.“

„Tady? Na tanečním parketu?!“

„Ne. Za bazénem je docela husté křoví. A co se týče té kvalifikace, tak tu skutečně mám. Jak pro laboratorní tak i pro terénní zkoušky. Ale nebylo to vaše pohlaví, které jsem vydával za otázku názoru. To lze snadno zjistit, i když velikost vašeho poprsí je dostatečně přesvědčivá…“

„Pětadevadesát centimetrů snad není žádná extra velikost! Alespoň ne při mé výšce. Bez bot mám přes metr sedmdesát a s těmahle podpatkama takových sto osmdesát. To je tím, že mám štíhlý pas. Osmačtyřicet centimetrů a padesát devět kilo.“

„A máte vlastní zuby a žádnou plombu… Jen se uklidněte, kočičko. Nechtěl jsem se vás nijak dotknout…“ Ty dvě žlázy, co skrývala pod šaty, nebyly obrovské, ale rozkošné. Pro ně jsem měl slabost od svých šesti měsíců, nebo od kdy. „… ale slovo dcera v sobě skrývá dva významy. Jeden skutečný, a to pohlaví, a ten druhý je věc názoru, a to i když to prohlásí zkušený genetohematolog.“

„Ouva! Jaká velká slova to pán zná. Chtěla jsem říct doktor…“

„Pán klidně stačí. Na téhle koleji se předpokládá, že každý musí být doktor. Já sice skutečně doktorát mám, ale co to znamená?“

„Dobře vím, co to znamená. Mám ho taky.“

Zvedl jsem její horní věkovou hranici na dvacet šest a zároveň ustavil druhý odhad. „Doktorát z tělocviku?“

„Nesnažte se být vtipný. To na mě neplatí. Měla jsem ze začátku dvě specializace. Tělocvik byl jednou z nich, protože by se mi to mohlo hodit v budoucím povolání, ale hlavní byla matematika. Na tu jsem se také soustředila v závěrečných ročnících.“

„Myslel jsem, že vám říkají Deedee, protože jste doktor dějepravy.“

„Měl byste si raději vypláchnout ústa. Ta přezdívka vznikla ze zkratek mých křestních jmen D a T. Nebo Deety. Doktor D. T. Burroughs zní příliš formálně, a protože nechci být vystavována otázkám, jestli jsem paní nebo slečna, tak jsem prostě Deetee. Podívejte, pane, zdá se, že jsem vás nejprve zaslepila nevšední ztepilostí, potom okouzlila ženským šarmem, a stejně to nikam nevede. Zkusíme to jinak. Co kdybyste mi řekl, v čem jste bádal vy?“

„Nechte mě přemýšlet. Co takhle pletení košíků? To je taková pěkná mezioborová oblast, kde komise snadno přiklepne disertaci. Řeknu vám, jak to bylo. Posbíral jsem pár myšlenek přátel, hodil to na papír a čekal, co se z toho vyvrbí.“

„Neunavujte se zbytečně. Název vaší práce je Některé důsledky šestirozměrného nenewtonovského prostoru. Táta si chce s vámi popovídat.“

Přestal jsem tančit. „Cože? Spíš by si měl popovídat s autorem toho článku.“

„To je nesmysl. Prozradil jste se tím, jak jste zbledl. Chytil jste se na háček. Táta si o tom chce podiskutovat a pak vám nabídnout místo.“

„Práci! Zrovna jsem se z toho háčku vysmekl.“

„Ale, drahý! Táta se skutečně rozzlobí! No tak? Prosím.“

„Řekla jste, že jste použila slovo bláznivý v trochu jiném smyslu. V jakém?“

„No, asi vzteklý. Nebo spíš naštvaný, protože jeho kolegové ho nechtějí poslouchat. Ve smyslu psychickém je blázen jenom podle některých kolegů. Říkají, že jeho články jsou nesmyslné.“

„A mají nějaký smysl?“

„Já nejsem tak dobrý matematik. Většinou se starám o zjednodušování software. Ve srovnání s n-rozměrnými prostory je to pouhá dětská hra.“

Neměl jsem čas na to nějak zareagovat, protože trio začalo hrát Modré tango. Deety mi zvláčněla v náručí. Když někdo umí tango, tak při něm nemluví.

A Deety ho opravdu uměla. Po celé věčnosti víření jsem ji po přesně provedené figuře vzorně postavil a Deety na mou úklonu odpověděla úsměvem. „Děkuji vám, pane.“

„Ale jděte. Po takovém tangu by se měl dotyčný pár dát sezdat.“

„Tak dobrá. Seženu svědky a řeknu to tátovi. Sejdeme se za pět minut. Chcete se sejít u hlavního, nebo u bočního vchodu?“

Vypadala skutečně šťastně. „Deety, myslíte to skutečně tak, jak to vypadá?“ zeptal jsem se. „Totiž že si mě chcete vzít? Vždyť jsem pro vás úplně neznámý člověk.“

Zůstala klidná, ale úsměv byl pryč a koutky poklesly. Odpověděla vážně: „Po takovém tangu už nejsme cizí lidé. Pochopila jsem vaše prohlášení jako nabídku k sňatku. Nebo jsem se snad mýlila?“

Celá moje mysl náhle zostražitěla. To jsou zřejmě ty chvíle, kdy člověku prolétne před očima celý život (i když pochybuji, že by to tak skutečně bylo). Vybavilo se mi to deštivé odpoledne, kdy mě starší sestra mého spolužáka zasvětila do tajemného světa vztahu mezi mužem a ženou. Připomněl jsem si dvanáctiměsíční soužití, které začalo prudkým vzplanutím vášní a skončilo rozhodnutím nikdy se neoženit.

Odpověděl jsem ale poměrně neutrálně. „Ano, měl jsem na mysli manželství… alespoň manželství v tradičním smyslu slova. Jsem k tomu skutečně svolný. Ale proč jste svolná vy? Já přece nejsem žádná výhra v loterii.“

Zhluboka se nadechla, urovnala se šaty a… díky Aláhovi… zabrala, jak jsem si představoval. „Pane, vy jste přesně ta výhra, kterou jsem měla získat. A když jste řekl, že bychom se měli vzít… vím, že to bylo míněno jenom obrazně… tak jsem si s radostí v srdci najednou uvědomila, že to je přesně ten způsob, jakým bych si vás přála vyhrát.“

Pak pokračovala. „Nechci vás ovšem nijak chytit do pasti vystavěné na vaší slušnosti a galantnosti. Jestli chcete, tak mě můžete zavést tam do toho křoví za bazénem a… nemusíte si mne brát.“ Najednou se její tón změnil a byl zcela věcný. „Poplatkem za toto… obcování… bude ovšem rozhovor s mým otcem. Budete si s ním muset promluvit a dovolit mu, aby vám něco ukázal.“

„Vy jste, Deety, ale hlupák. Přece bych neničil tak pěkné šaty.“

„Zničení šatů je v celé této záležitosti naprosto nepodstatné, ale já si je mohu sundat. Pod nimi už nic nemám.“

„Já bych řekl, že je pod nimi parádní kousek.“

Ta poznámka vyvolala na její tváři úšklebek, který za chviličku zmizel. „Tak co? Zamíříme k tomu křoví?“

„Počkejte chvilku. Mám chuť být pro jednou slušný a možná toho budu zbytek života litovat. Udělala jste ovšem chybu. Váš otec nechce mluvit se mnou. Já o n-rozměrném prostoru nic nevím.“ (Co že mne tak najednou zasáhl dotek poctivosti? Tím jsem dřív nijak netrpěl.)

„Táta si myslí, že ano. To je pro mne rozhodující. Půjdeme? Ráda bych odsud otce dostala dřív, než někomu vrazí jednu do zubů.“

„Nespěchejte na mě tak. Nechci po vás, abyste si se mnou zalaškovala na trávníku pod keři. Řekl jsem, že si vás chci vzít… Ale chci vědět, proč si mne chcete vzít vy. Z vaší odpovědi jsem pouze vyrozuměl, že je to přání vašeho otce. Já si ale nechci vzít vašeho otce. Není můj typ. Mluvte za sebe, Deety. Nebo toho nechme.“ (Jsem snad masochista? Tam za těmi keři je přece takové pěkné lehátko.)

Pozorně si mne prohlédla od špiček bot až po nakrátko sestříhané vlasy. Nemohla vidět nic zvláštního. Sto devadesát čtyři centimetrů vysokého, ošklivého chlapíka. „Líbí se mi, jak jste mne vedl při tanci. Líbí se mi způsob, jak pozorujete svět kolem sebe. Líbí se mi barva vašeho hlasu. Líbí se mi, jak si hrajete se slovíčky. Připomíná mi to způsob, jak se ve slovní půtce utkali Whorf s Kozybskim, když jim dělal Shannon soudce.“ Znovu se zhluboka nadechla a skoro smutně řekla: „Ale nejvíc ze všeho se mi líbí, jak jste cítit.“

To musela mít sakra dobrý čuch, že něco cítila. Před nějakou hodinkou a půl jsem se pořádně umyl a na to, abych se zpotil, bych potřeboval něco víc než jedno tango a jeden waltz. Ale její poznámka v sobě neměla žádný nádech urážky. Většina dívek, když chce zkazit chlapovi náladu, tak mu sáhne na bicepsy a prohlásí, jak je silný.

Ušklíbl jsem se na ni. „Vy taky pěkně voníte. Váš parfém by probral mrtvolu.“

„Já nepoužívám žádný parfém.“

„Aha. Takže oprava. Vaše feromony pěkně voní. Skutečně okouzlující. Běžte se sbalit. Sejdeme se za pět minut u bočních dveří.“

„Ano, pane.“

„Řekněte svému otci, že se vezmeme. Pak si se mnou bude moct promluvit zadarmo. Rozhodl jsem se k tomu, než se se mnou začnete hádat. Myslím, že mu to nebude trvat příliš dlouho, než přijde na to, že nejsem Lobačevskij.“

„To už je jeho záležitost,“ odpověděla a vykročila. „Dovolíte mu, aby vám ukázal stroj, co staví ve sklepě?“

„Proč ne? Co to je?“

„Stroj času.“

II.

„Tenhle svět stejně nikdy nedával žádný smysl…“

Zeb:

Zítra sedm orlů uzřím, objeví se velká kometa a hlasy meluzíny předpoví hrůzostrašné věci… Tenhle svět nikdy nedával velký smysl. Mám pocit, že byl postaven na zakázku vlády…

„Je to velký sklep?“

„Střední. Devět krát dvanáct metrů. Ale dobře zařízený. Jsou tam police a velmi dobré nástroje.“

To máme sto osm čtverečních metrů… Kdyby byla výška tak dva a půl metru… Snad taťka neudělal stejnou chybu jako ten muž, co si postavil ve sklepě loď.

Moje přemýšlení bylo přerušeno ječícím mužským hlasem. „Vy jeden přeškolený, přemoudřelý, pedantický ignorante! Vaše matematická intuice zamrzla na kus ledu přesně ten den, kdy jste dostal diplom.“

Nepoznal jsem, kdo to tak ječí, ale poznal jsem, komu jsou ty výkřiky určeny. Jednalo se o profesora Neila O'Heret Braina, vedoucího katedry matematiky. Bůh buď milostiv ke studentovi, který by si snad dovolil nadepsat svou zprávu pro pana profesora „Profesor N. O. Brain“ nebo i jen „Profesor N. O'H. Brain“.*¹ Starý Brainy strávil život hledáním pravdy a dlužno podotknout, že toto poslání pochopil jako celoživotní domácí vězení.

Teď vypadal ve svém profesorském hábitu jako krocan, o kterého se pokouší infarkt a zároveň rodí dikobrazí mládě.

Deety vzdychla. „Už to začíná,“ řekla a rozběhla se k lavicím. Já jsem se držel stranou. Jsem založením zbabělec, a proto nosím brýle, ve kterých mám obyčejná skla, abych se měl na co vymluvit, když se něco semele. Taková výzva jako: „Sundej si brejle!“ mi poskytne trochu času na vzpamatování.

Pomalu jsem také zamířil k lavicím.

Deety se postavila mezi znesvářené muže čelem k tomu, co pokřikoval, a řekla tichým, ale pevným hlasem: „Táto, nech toho! Já tě odsud neponesu.“ Sáhla mu po brýlích s tím, že mu je nasadí zase na nos. Bylo evidentní, že si je sundal, protože ve vzduchu cítil bitku.

Sáhl jsem jí přes hlavu, vykroutil mu brýle z ruky a podal jí je. Mile se na mne usmála a nasadila je otci. Nechal si je na nose a nijak se nezpěčoval. Deety ho pevně chytila za ruku. „Teta Hilda.“

Hosté se shromáždili kolem naší lavice. „Co je, Deety? Proč jsi je nenechala se poprat? Ani jsme nestačili uzavřít sázky.“ Na večírcích „ostré“ paní Cornerové nebyly rvačky žádnou zvláštností. Její jídlo a pití bylo znamenité, hudba pořádně živá a její hosté byli možná excentričtí, ale nikdy nudní… Jedině mě překvapila přítomnost N. O. Braina.

Deety ignorovala její otázku. „Omluvíte nás? Mám na mysli mého otce, mne a pana Parkera. Máme na práci něco naléhavého.“

„Vy a Jake můžete jít, jestli musíte. Ale přece s sebou nemůžete jen tak odvléci Zebbieho. To by nebylo, Deety, moc pěkné.“

Deety na mne pohlédla. „Smím to říct?“

„Co? Ale jistě.“

Brainy využil chvilky ticha. „Paní Cornerová, nedovolím, aby doktor Burroughs odešel, aniž by se mi omluvil! Na tom trvám! Mám na to právo!“

Naše hostitelka na něj s opovržením pohlédla. „Merde, profesore! Já nejsem žádná vaše kolegyně ze školy. Klidně si na Jaka Burroughse křičte, jak se vám zachce. Jestli se vaše nadávky aspoň trochu vyrovnají jeho, tak si je s radostí poslechneme. Ale ještě jedno slovo, které bude vypadat jako nějaké příkazy mně nebo mým hostům… a půjdete vy! Pak by bylo nejlepší jít rovnou domů… jistě se vás pokusí vyhledat státní návladní.“ Otočila se k němu zády. „Deety, ty jsi chtěla ještě něco říct?“

„Ostrá“ paní Cornerová to jistě nemyslela vážně, že by na Brainyho poslala státní kontrolu; chtěla ho jenom trochu postrašit. Z jeho tváře ale bylo možné vyčíst, že to nebere na lehkou váhu. Její poznámka k Deety mi ovšem nedala dost času na to, abych ho mohl pozorovat, jestli dostane infarkt.

„Neřekne ti to Deety, Hildo, ale já, Zeb.“

„Ticho, Zebbie. Cokoliv chceš, odpověď je ne. Tak dej se do toho, drahá.“

Hilda Cornerová je tvrdohlavá jako mezek. Nepoužil jsem na ni baseballovou pálku jenom proto, že mi dosahuje asi po lokty a váží něco přes čtyřicet kilo. Vzal jsem ji za podpaží, zvedl ji ze země a otočil ji směrem k sobě. „Hildo, budeme se brát.“

„Zebe, drahoušku. Už jsem ani nedoufala, že mne o to požádáš.“

„Ne tebe, ty stará rošťando, ale Deety. Já jsem ji požádal o ruku a ona mou žádost vyslyšela. Musím si pospíšit, než jí dojde, co provedla.“

Zdálo se, že ta zpráva Hildu skutečně zajímá. „To je rozumné,“ poznamenala. Potom se naklonila k Deety. „Zmínil se ti, Deety, o své manželce v Bostonu? Nebo o dvojčatech?“

Pořádně jsem s ní zatřásl. „Brzdi trochu, divoženko, tohle je skutečně vážná záležitost. Doktore Burroughsi, jsem svobodný, zdravý a poměrně zaopatřený, abych se mohl postarat o rodinu. Doufám, že vám to vyhovuje.“

„Táta souhlasí,“ odpověděla Deety. „Mám od soudce povolení zastupovat ho v jistých záležitostech.“

„Ty se taky, Deety, uklidni. Jmenuji se Carter, pane… Zeb Carter. Na koleji mne dobře znají, můžete si zkontrolovat moje papíry. Mám v úmyslu si vzít Deety, pokud bude souhlasit.“

„Znám vaše jméno i to, co jste dokázal, pane. Nepotřebujete můj souhlas. Deety už je dost stará, aby se rozhodla sama. Ale jestli ho chcete mít, tak dobrá.“ Vypadal zamyšleně. „Ale když si ji vezmete, tak nebudete mít čas na pracovní rozhovor. Nebo snad jo?“

„Táto, nech toho. To už jsme všechno probrali.“

„Opravdu? Děkuji ti, Hildo, za příjemný večer. Zítra ti zavolám.“

„Nic takového. Přijdeš pěkně sem a všechno mi pěkně vylíčíš. Slyšel jsem, že na svatební cestu s nimi nepojedeš.“

„Ale… teto Hildo. Já to všechno zařídím.“

Ke dveřím jsme se dostali skoro včas, ale na parkovišti nastalo dohadování, jestli použijeme moji nebo jejich káru. Moje byla pro dvě osoby, ale byla uzpůsobená, že na kratší cestu uvezla i čtyři. Oni měli rodinnou, pohodlnou káru, ale ne příliš rychlou. Byla sice dost prostorná, ale měli tam také zavazadla. „Kolik máte těch zavazadel?“ zeptal jsem se Deety a představil jsem si, jak na půlce zadního sedadla leží dva velké vaky a na druhé můj budoucí tchán.

„Já toho moc nemám, ale táta má dva velké vaky a ještě tlustou aktovku. Měla jsem ti to ukázat.“

(Sakra.) „To's teda měla.“ Mám rád své vlastní vozidlo a nerad jezdím v cizím autě. Deety dokázala zvládnout všechno stejně hladce jako tanec… ale já ne a teď jsem byl v pasti. Jejího otce jsem prostě do své rovnice nezahrnul. Deety možná uvažovala, že pojede tatík s námi, protože chtěla jet se mnou. „Kde máte ta zavazadla?“

„Tady. Počkej, jenom odemknu a rozsvítím.“ Sáhla do otcova saka a vytáhla Kouzelnou hůlku.

„Počkejte, děti!“

To za námi volala naše hostitelka. Hilda utíkala ze schodů. V jedné ruce svírala kabelku a v druhé minkový šál za dobrých osm tisíc nových dolarů, který vlál jako vlajka ve větru.

A diskuse začala znova. Zdálo se, že Hilda přišla proto, aby se přesvědčila, že se Jake o sebe dokáže postarat. V případě že ne, chtěla říci Maxovi, kam ho má dovézt a uložit.

Vyslechla Deetinu zprávu a pokývala hlavou. „Chápu, Deety. To vaše vozítko zvládnu. Jake pojede se mnou a ty jeď se Zebbiem.“ Otočila se ke mně: „Pěkně dodržuj rychlost, rošťáku, abych se vás dokázala držet. Jak se, Zebbie, pokusíš mi ujet, tak za váma pošlu poldy.“

Pohlédl jsem na ni svýma sladkýma, nevinnýma očima. „Co tak zhurta, Hildo. Vždyť víš, že bych něčeho takového nebyl schopen.“

„Ty bys ukrad půl města, kdybys našel způsob, jak ho odnést. Kdo to navezl želatinu do mého bazénu?“

„Jak jistě víš, byl jsem v té době v Africe.“

„Alespoň to tvrdíš. Deety, dítě, drž ho pěkně zkrátka a neživ ho moc masem. Klidně si ho vem, je dost při penězích. Tak, kde máš klíčky k vašemu autu?“

„Tady,“ řekla Deety. Zvedla Kouzelnou hůlku a zmáčkla knoflík.

Popadl jsem je všechny tři do náruče a strhl dolů. Dopadli jsme na zem zrovna ve chvíli, kdy náraz výbuchu zasáhl celé okolí. Nás ale ne. Uchránily nás ostatní vozy.

III.

„…profesor Moriarty není hlupák…“

Zeb:

Neptejte se mě, jak to vím. To se radši zeptejte artisty na trapéze, jak zvládne trojité salto. Nebo profesionálních hráčů kostek, jak poznají pravý okamžik, kdy jsou kostky „nažhaveny“. Ale neptejte se mě, jak vím, co se stane, o zlomek vteřiny dřív, než k tomu dojde.

Já totiž dopředu nevím, co se stane. Nic mě nevaruje. Nevím, co je v dopise, dokud ho neotevřu. (Pokud ovšem v tom dopisu není bomba.) Nemám vůbec žádné předtuchy, co se týče neškodných událostí. Ale ta schopnost rozpoznat ve zlomku vteřiny nebezpečí mne zachovala při životě bez nějakých zjevných zranění i v době, kdy na vraždy umírá víc lidí než na rakovinu a kdy nejoblíbenější způsob sebevraždy je ten, že na nějaké vyvýšené místo se vezme puška a střílí se tak dlouho, dokud to nevezme útokem zásahová jednotka.

Nevidím vozidlo, které se řítí za zatáčkou po nesprávné straně, přesto se schovám za zeď. Když se Andreasovi nepovedl pokus, nevěděl jsem, proč jsem vyskočil z okna, ale byl jsem venku dřív, než všechno vybuchlo.

Jinak nejsem nijak výstřední. Tuhle schopnost jsem koupil levně ve vojenském výprodeji.

Ucítil jsem ty tři pode mnou. Rychle jsem vstal, abych je nerozmačkal. Podal jsem ruce oběma ženám a pak jsem pomohl na nohy tátovi. Nikdo z nich nevypadal, že by utrpěl nějakou újmu. Deety se dívala na místo, kde stál jejich vůz, zatímco táta hledal něco na zemi. Deety ho po chvilce zarazila. „Nech toho,“ řekla a nasadila mu brýle na nos.

„Děkuji ti, drahoušku,“ řekl a zamířil k ohni.

Chytil jsem ho za rameno. „Ne! Musíme k mému vozu… a pěkně rychle.“

„Cože? A co moje aktovka… třeba ji to nezničilo.“

„Ticho a pohyb! Všichni!“

„Poslechni ho, táto!“ Deety popadla Hildinu ruku. Nacpali jsme je oba na zadní sedadlo a Deety si sedla na sedadlo spolujezdce. „Zapněte si pásy,“ řekl jsem, zabouchl jsem dveře a hnal se na svou stranu takovým tempem, že jsem mohl způsobit tlakovou vlnu. „Máte už pásy?“ zeptal jsem se, když jsem si utahoval svůj a zamykal zevnitř dveře.

„Jake ho má připoutaný a já taky, Zebbie,“ volala rozradostněně Hilda.

„Pás utažen, dveře zavřeny,“ hlásila Deety.

Motor byl zahřátý, protože jsem ho nechal běžet na malé otáčky. K čemu by byl rychlý stroj, kdyby ho člověk nemohl hned nahodit.

Ve městě platil předpis, že na jeho území se musí všechna kola dotýkat země, a proto jsem z parkoviště vyjel rychlostí pár metrů za vteřinu, ale pak už jsem to pořádně nakopl na plný výkon.

Ukazatel přetížení jen letěl vzhůru… dva, tři, čtyři… nechal jsem to radši na pěti G, protože jsem nevěděl, co snese tátovo srdce. Když výškoměr dosáhl čtyřky, všechno jsem vypnul a nechal jsem stroj běžet po balistické křivce. Nevěděl jsem, jestli nás někdo sleduje, a ani jsem to zjišťovat nechtěl. Když mi výškoměr ukázal, že se snášíme dolů, optal jsem se: „Jste všichni v pořádku?“

Hilda se zasmála: „Jen to zopakuj, ale tentokrát mne bude muset někdo líbat.“

„Jen se uklidni. Táto, jste v pořádku?“

„Jo.“

„Deety?“

„Já jsem v pořádku.“

„Nezranila ses při tom pádu na parkovišti?“

„Ne. Trochu jsem se praštila, jak jsem chytala tátovy brýle. Příště pode mne ještě strč postel nebo aspoň zápasnickou žíněnku.“

„Budu si to snažit zapamatovat.“

Zapnul jsem rádio bez vysílačky a snažil jsem se zachytit policejní vysílání. Jestli někdo zaznamenal, co se před chvílí stalo, rozhodně si o tom teď v éteru nerozprávěl. Sestoupali jsme na dva kilometry, provedl jsem rychlou otočku vpravo a spustil zase motory „Deety, kde s tátou bydlíte?“

„V Loganu v Utahu.“

„Jak dlouho to tam trvá, než člověka oddají?“

„Zebbie,“ skočila do řeči Hilda, „v Utahu není žádná čekací lhůta…“

„Takže letíme do Loganu.“

„… ale vyžadují tam krevní zkoušky. Deety, znáš Zebbieho přezdívku v kampusu? Wasp. To jako Wassermann pozitivní. Zebbie, každý přece ví, že Nevada je jediný stát, který nabízí služby po celých čtyřiadvacet hodin, aniž by měl nějakou čekací lhůtu a vyžadoval krevní zkoušku. Tak namiř tuhle bombu na Reno a trochu na to šlápni.“

„Hildo, miláčku,“ řekl jsem jemně, „jak by se ti líbilo vyrazit zpátky k domovu po svých a ještě k tomu začít ve dvoukilometrové výšce?“

„Nevím. Nikdy jsem to nezkoušela.“

„Sedíš na vystřelovacím sedadle, ale není k němu padák.“

„To je skutečně romantické! Jaku, cestou dolů bychom se mohli pokusit si zazpívat Liebestod. Ty si vezmeš tenorový part a na mne zbyde soprán. Zemřeme jeden druhému v náručí. Zebbie, nemohl bys ještě trochu výš, abychom měli víc času na zpěv?“

„Na tu cestu doktora Burroughse, Hildo, nepotřebuješ. Liebestod je sólo.“

„Ale, ale! To ti nestačí mě zabít? To mi ještě chceš zkazit i poslední cestu? Nebuď žárlivý jen proto, že nemůžeš sedět vedle mne. Co se týče toho sóla, tak stejně nemáš pravdu, protože Cosima souhlasil se mnou, že…“

„Hildo, sklapni ten svůj zobák, abych ti mohl něco vysvětlit. Za prvé: Všichni vědí, kvůli čemu jsme odešli z tvého večírku, takže budou předpokládat, že jsme zamířili do Rena. Vsadím se, že ses to snažila každému objasnit…“

„Asi jo. Určitě jsem jim to řekla.“

„Buď teď zticha. Někdo se pokusil naprosto profesionálním způsobem odstranit doktora Burroughse. Nejenom zabít, ale zcela odstranit. Smíchali výbušninu s hořlavinou tak, aby nezůstaly vůbec žádné stopy, ze kterých by se dalo něco vyčíst. Ale je docela dobře možné, že si nikdo nevšiml, že jsme zmizeli. Mířili jsme k tomu velkému vozidlu a z parkoviště jsme odjeli v necelé půlminutě. Náhodní okolostojící se jistě dívali na oheň a ti, co tam snad nebyli jen tak náhodou… Žádní by tam neměli být. Profesionální zabijáci umístí výbušninu a pokusí se zmizet co nejdál. Ti, co za to zaplatili, by mohli být někde poblíž a já se, Hildo, obávám, že byli v tvém domě.“

„Chceš říct, že to byl někdo z mých hostů?“

„Ale, prosím tě, co jsi na to najednou tak citlivá. Vždyť ses nikdy moc nestarala o morálku svých hostů. Když vypadali na to, že by byli schopni po sobě házet koláčky nebo se pokusit o striptýz a tím udržet náladu ve vysokých obrátkách, vždycky byli vítáni. Já ale netvrdím, že ten, kdo to všechno zorganizoval, byl ve tvém domě. Myslím si jenom, že tvůj dům je ideální místo, odkud by se dalo sledovat, jak se všechno vyvine. Ale ať to byl tvůj host nebo ne, byl to někdo, kdo věděl, že by měl doktor Burroughs být na tvém večírku. Hildo, kdo to mohl vědět?“

Odpověděla nezvykle vážně. „Nevím, Zebbie. Musela bych se nad tím zamyslet.“

„Tak přemýšlej, ale pořádně.“

„Noo, zas tak moc jich nebude. Několik lidí jsem pozvala právě proto, že tam měl být Jake… ty jsi byl zrovna jedním z nich…“

„To už mi došlo.“

„… ale tobě jsem neřekla, že tam Jake bude. Několika jsem to řekla. Například N. O. Brain to věděl. Ale neumím si představit toho starýho troubu, že by nachystal do jejich vozu bombu.“

„Já taky ne, ale na druhou stranu, vrahové často na vrahy nijak nevypadají. Vypadají jako normální lidé. Jak dlouho před tím večírkem jsi Brainymu řekla, že tam bude i táta?“

„Řekla jsem mu to, když jsem ho zvala. Asi před týdnem nebo osmi dny.“

Vzdychl jsem. „V tom případě se to mohl dozvědět nejen celý kampus, ale celá zeměkoule. Proto se musíme pokusit určit nějaké pravděpodobnosti. Doktore Burroughsi, napadá vás někdo, kdo by vás rád viděl mrtvého?“

„Plno lidí!“

„Tak tedy trochu jinak. Kdo vás nenávidí tak strašně, že by se neštítil zabít nejen vás, ale i vaši dceru? A s vámi i nějaké okolostojící, jako třeba mě a Hildu? Někoho skutečně amorálního, že by toho byl schopen. Kdo by to mohl být?“

Táta Burroughs váhal. „Doktore Cartere, neshody mezi matematiky mohou být někdy skutečně na ostří nože. A já nejsem bez chyb. (To mi, táto, ani nemusíš říkat!) Ale tyhle neshody se málokdy zvrhnou v nějaké násilí. Dokonce i Archimedova smrt souvisela s jeho profesí jenom okrajově. A zabít i moji dceru… do tohoto obrazu mi nezapadá ani doktor Brain, ať už ho sebevíc nesnáším.“

„Zebe,“ ozvala se Deety, „nemohl ten útok směřovat na mě?“

„To musíš vědět ty. Kterého idiota jsi podšprajcla ty?“

„Hmmm… asi to bude znít divně, ale nevzpomínám si, že by mě někdo tak nenáviděl.“

„To je pravda,“ přisvědčila Hilda. „Deety je přesně jako její matka. Jane a já jsme byly nejlepší přítelkyně, a když jsme byly ještě zamlada na koleji, tak mě Jane vždycky tahala z různých průšvihů. Byl to takový mírotvůrce. A Deety je úplně stejná.“

„Dobrá, takže Deety je ze hry venku a stejně tak Hilda a já. Ať už tam tu léčku nastražil kdokoliv, těžko mohl předpokládat, že se k tomu nachomýtneme zrovna my dva. Takže to musel být pokus o zavraždění táty. Nevíme, kdo to byl a proč se o to pokusil. Až se dozvíme proč, budeme vědět i kdo to byl. Vezmu si Deety jak jen to půjde, nejen proto, že pěkně voní, ale také proto, abych měl legitimní opodstatnění se touto záležitostí zabývat.“

„Takže vzhůru do Rena.“

„Už toho nech, Hildo. Míříme k Renu od té doby, co klesáme.“ Zapnul jsem transpoder, ale ne doprava, nýbrž doleva. Ten teď tedy odpovídal na všechny otázky legálním signálem… ale ne mým. Sice mě to stálo nějaké peníze, ale měl jsem k dispozici signál jedné rodiny z India. Někdy se hodí, když vás nebeská policie při překročení hranice státu nedokáže identifikovat.

„Ale do Rena stejně nejedeme. Tyhle divoké manévry jsou určeny jenom k tomu, aby zmátly oči, radary a analyzátory tepla. Ten ostrý obrat ještě na oběžné dráze možná pomohl, a možná vůbec nebyl zapotřebí. Řekl bych, že nebyl zapotřebí, protože lidé, kteří jsou schopni přichystat léčku do automobilu, nejsou většinou schopni sestřelit letící objekt z oblohy. Ale stejně si nemůžeme být jisti. Je docela možné, že si myslí, že jsme zahynuli při tom výbuchu, a o opaku se budou moct přesvědčit, až za denního světla proberou pořádně všechny zbytky. Je možné, že ani potom na to nepřijdou, přestože policajti ohlásí, že nenašli žádné organické zbytky. Ale na druhou stranu já musím předpokládat, že profesor Moriarty není hlupák, že celou scénu pozoroval ze svého ústředí a že teď ví – nebo aspoň předpokládá – že máme namířeno do Rena. A proto musím předpokládat, že tam na nás budou už čekat nepřátelé.“

Počítač, co zastává v mém voze funkci pilota, sice neumí vařit, ale jinak je docela šikovný. Nechal jsem si zobrazit mapu Utahu a použil jsem světelné pero, abych mu vyznačil trasu. Byla to dost složitá cesta, která se stáčela kolem Rena na jih, zpátky na sever, potom na východ přes velmi řídce obydlenou krajinu a přes severní hory u základny letectva mířila do Loganu. Ještě jsem si poručil několikrát změnit výšku a u Rena vždy přehodit rychlost. „Máš to, holka?“ zeptal jsem se počítače.

„Mám, Zebe.“

„Deset minut před tím se ozvi.“

„Mám ti dát vědět deset minut před přistáním, jo?“

„Přesně. Jsi chytrá holka, Gay.“

„Šéfe, vsadím se, že to říkáš každé. Konec.“

„Konec, Gay.“ Obrazovka zhasla.

Samozřejmě jsem mohl naprogramovat svého automatického pilota a potom zmáčknout knoflík 'Provést', ale není daleko příjemnější, když člověku odpovídá kontraalt? Navíc v tom byl zahrnut ten fígl, že „chytrá holka“ reagovala pouze na můj hlas. Jakýkoliv útočník se mohl pokusit s možným úspěchem řídit mou káru ručně, ale jakmile by přepojil na autopilota, tak by se se zlou potázal a za chvíli by zoufale volal o pomoc na všech policejních kanálech. Tím jsem se cítil trochu chráněn před zloději aut.

Vzhlédl jsem a všiml jsem si, že Deety to všechno pozorně sledovala, a tak jsem očekával nějaké otázky. Deety mne dost překvapila, protože místo toho prohlásila: „Má milý hlas, Zebe.“

„Však je Gay Podvodnice taky pěkná holka, Deety.“

„A talentovaná. Zebe, nikdy jsem nebyla u Forda, ale řekla bych, že tam takové kousky jako Gay Podvodnice nesvedou.“

„Až se vezmeme, tak tě s ní seznámím trochu blíž. Bude chtít přeprogramovat.“

„Už se těším, až ji lépe poznám.“

„Však se dočkáš. Gay není celá od Forda. Její vnější schránka je od Forda z Kanady, ale zbytek je většinou dílo australských ozbrojených sil. Já jsem udělal jenom pár dodatků. Trochu toho make-upu navíc.“

„Jsem si jista, že to ocenila. Vím to. Bez nich by byla stejně bezduchá asi jako kanasta.“

„Může bejt. Rozhodně mi už párkrát zachránila život. Ještě jsi neviděla, co všechno dokáže.“

„Nechám se překvapit. Zatím jsem si nevšimla, že bys jí řekl, aby přistála v Loganu.“

„Mám pocit, že Logan je druhé nejpravděpodobnější místo, kde bychom mohli čekat uvítací výbor. Kdo v Loganu ví, že jste s tátou byli pozváni na párty k tetě Hildě?“

„Ode mě nikdo.“

„Pošťák? Mlíkař? Roznašeč novin?“

„My nemáme žádnou donáškovou službu do domu, Zebe.“ Otočila se. „Táto, řekl jsi někomu v Loganu, kam jedeme?“

„Doktore Cartere, jsem přesvědčen, že nikdo ani neví, že jsme z Loganu odjeli. Za dlouhá léta v Akademii jsem se naučil udržovat si své soukromí.“

„Tak bych navrhoval, abyste si trochu uvolnili pásy a trochu si schrupli. Do chvíle, než budeme mít do Loganu deset minut cesty, toho nemáme moc na práci.“

„Doktore Cartere,…“

„Radši mi, táto, říkejte Zebe. Jsem na to zvyklý.“

„Tak dobře, Zebe. Ve své monografii jsi na straně osmdesát sedm uvedl rovnici s číslem jedna–dvacet–jedna a v diskusi o rotaci křivky v šestirozměrném prostoru jsi uvedl – cituji: 'Z toho je zcela zřejmé, že…' a hned následovala rovnice jedna–dvacet– dva. Jak je to možné? Já neříkám, že s tebou nesouhlasím. Právě naopak! Ale já jsem v jednom svém nepublikovaném článku potřeboval tucet stránek, abych se dostal ke stejnému řešení. Máš snad takovou intuici? Nebo jsi se chtěl vyhnout publikování detailů? To neber jako kritiku. Já jsem tím nadšen, ať je to, jak chce. Jenom mě sžírá zvědavost.“

„Pane doktore, já jsem ten článek nepsal. Už jsem to Deety řekl.“

„Já jsem ti to, táto, říkala.“

„Ale jděte. Cožpak jsou v jednom univerzitním kampusu dva doktoři jménem Zebulon E. Carter?“

„Ne. Ale já se tak taky nejmenuju. Já jsem Zebadiah J. Carter. Zebulon E. (jako Edward) Carter je můj bratranec, kterému se říká Ed. Je sice uveden na seznamu v kampusu, ale ve skutečnosti je tento rok na výměnném pobytu v Singapuru. Zní to sice praštěně, ale je to tak. Všichni v naší rodině mají první jméno zvoleno tak, aby začínalo na Z. Má to co do činění s penězi, vůlí a vírou a hlavně také s tím, že můj dědeček a jeho otec byli trochu excentričtí.“

„Zatímco ty nejsi,“ prohlásila sladce Hilda.

„Jen si nech své poznámky pro sebe,“ odsekl jsem a otočil se k Deety. „Deety, nechceš si to ještě se svým rozhodnutím rozmyslet? Snažil jsem se ti celou dobu vysvětlit, že jsi lapila do své klícky špatného ptáčka.“

„Zebadiahu…“

„Ano, Deety?“

„Mám v úmyslu si tě vzít hned, jak to jen bude možné, ale ty jsi mne ještě ani nepolíbil. A já bych byla docela ráda, kdyby ses k tomu už odhodlal.“

Odepnul jsem si pás a chtěl odepnout její, ale zjistil jsem, že už tak učinila sama.

Deety uměla líbat ještě lépe než tančit.

Když jsem se potřeboval nadechnout, využil jsem pauzy a zeptal sejí: „Deety, co znamenají ty tvoje iniciály?“

„Ale nesmíš se mi smát.“

„Nebudu se ti smát, ale potřebuju to vědět ještě před obřadem.“

„Já vím. No tak dobře… Dee Tee znamená Dejah Thoris.“

„Dejah Thoris… Dejah Thoris Burroughsová… Dejah Thoris Carterová.“ Rozesmál jsem se.

Za chvilku jsem se uklidnil, ale bylo stejně pozdě. Deety na mě smutně koukala. „Slíbil jsi, že se nebudeš smát.“

„Deety, miláčku. Já jsem se nesmál tvému jménu, smál jsem se mému.“

„To ti nevěřím, mně se jméno Zebadiah líbí.“

„Mně taky. Alespoň si mě lidi nepletou s kdejakým Bobem, Edem nebo Karlem. Ale já jsem ti neřekl, co znamená to J uprostřed mého jména. Hádej, co to je.“

„To neuhodnu.“

„Já ti trochu pomohu. Narodil jsem se nedaleko univerzity, kterou založil Thomas Jefferson. V den, kdy jsem vycházel z koleje, jsem se zároveň stal členem zálohy vesmírného průzkumu, takže jsem slavil vlastně dvakrát. To písmeno uprostřed znamená John.“

Deety si okamžitě přisadila. „Kapitán… John… Carter z Virginie.“

„Čistokrevný válečník,“ souhlasil jsem. „Kaor, Dejah Thoris. K tvým službám, má princezno. Odteď navždy.“

„Kaor, kapitáne Johne Cartere. Je mi ctí.“

Začali jsme se poplácávat po ramenou a skončilo to zase polibkem.

Když jsme se od sebe odtrhli, zaťukala mi na rameno Hilda. „Nevysvětlil bys nám ten vtip?“

„Řekneme jí to, Deety?“

„Nejsem si tím jista. Teta Hilda moc mluví.“

„To je nesmysl! Znám tvé jméno a nikomu jsem ho neřekla, protože umím podržet tajemství. Tak sem s tím.“

„Tak dobrá. My se už nemusíme brát… my už jsme svoji. A to dokonce déle než jedno století.“

Táta se probral. „Cože? Co to má znamenat?“ Tak jsem mu to vysvětlil. Chvíli koukal zamyšleně a pak přikývl. „Zní to logicky.“ Znovu se začal štrachat ve svém diáři. „Ten tvůj bratranec Zebulon… dá se mu zatelefonovat?“

„Asi ano. Žije někde u New Raffies.“

„Výborně. Zkusím se dovolat do hotelu a na univerzitu. Doktore… synu… Zebe, zkusil bys tam zavolat? Moje telefonní kreditní spojení je Nero Aleph osm nula jedna pomlčka sedm pět dva pomlčka tři devět tři Zed Star Zed. (Pane jo, Zed Star Zed kredit… to bylo něco. Svého budoucího tchána skutečně nebudu muset finančně podporovat.)

Deety se ozvala: „Táto, přece nemůžeš volat profesora Cartera… Zebulona Cartera… takhle pozdě.“

„V Singapuru je teď poledne. Je… “

„… čas siesty. Je tam strašný vedro. Počkej.“

„Deety má pravdu, táto,“ přidal jsem se, „ale z jiných důvodů. Určitě to není otázka života a smrti, aby se mu volalo teď. Ale mohla by to být otázka bytí a nebytí… pro nás, kdyby táta zavolal z mého auta, zvláště kdyby k tomu použil svůj kreditní kód. Dokud nezjistíme, kdo jsou ti zlí hoši, tak bys měl telefonovat jenom z pozemských veřejných automatů a platit pěkně hotovými. Zavolej třeba z Peorie nebo Paducahu. Počká to?“

„Když se na to díváš takhle… tak ano. Počká to. I když se zdráhám věřit tomu, že by mě chtěl skutečně někdo zabít.“

„Fakta tomu nasvědčují.“

„Souhlasím, ale ještě mi to plně nedošlo.“

„To na tebe mají použít baseballovou pálku?“ zeptala se Hilda.

„Proč by to ale, Hildo, dělali, vždyť jsem…“

Nechal jsem je, ať se dohadují, a snažil se získat další informace. „Gay Podvodnice.“

„Ano, šéfe?“

„Mám nějaké novinky, drahoušku.“

„Jsem připravená, šéfe.“

„Vytáhni všechny dostupné parametry. Začni jednadvacátým stoletím. Soustřeď se na oblast Kalifornie, Nevady a Utahu. Osoby jsou následující… tvůj milovaný šéf, doktor Jacob Burroughs, doktorka D.T. Burroughsová, paní Hilda Cornerová…“ Zaváhal jsem. „Profesor Neil O'Herbert Brain.“ Připadal jsem si trochu jako hlupák, že jsem přidal Brainyho, ale mezi ním a tátou byly nějaké spory a můj starý učitel mi před lety řekl: „Nikdy neopomínej 'triviální' kořeny rovnic.“ a uvedl na dva nositele Nobelovy ceny, kteří právě z toho vyšli při svých výpočtech. „Zadání je kompletní, šéfe?“

Doktor Burroughs se dotkl mého ramena. „Nedokázal by tvůj počítač zjistit, jestli se něco nesemlelo kolem tvého bratrance?“

„Možná jo. Má v sobě šest milionů bytů, tak by to mohla dokázat, ale upřednostňuje novinky ze Severní Ameriky v poměru šedesát ku čtyřiceti. Můžem ale tu chytrou holku vyzkoušet.“

„Poslouchám, šéfe.“

„Ještě jeden dodatek. Nejdřív projeď původně zadaná data a potom se podívej ještě na něco. Jedná se o současné dění v Singapuru. Osoba, která nás zajímá, je Zebulon Edward Carter alias Edward Carter alias doktor Z. E. Carter anebo profesor Z. E. Carter anebo profesor nebo doktor Carter z Raffles University.“

„Dva srovnávací programy v chodu. Mám to, šéfe.“

„Jsi chytrá holka, Gay.“

„Vsadím se, že to říkáte všem děvčatům. Konec.“

„Konec, Gay. Dej se do toho.“

„AP San Francisko. Akademický klid přerušen ohromující explozí…“ Obvyklá zpráva zakončená ujištěním, že pachatelé budou „co nejdříve“ dopadeni a odsouzeni, ale bylo v ní několik zajímavých bodů: Předpokládalo se, že jsme všichni mrtvi. Šéfové policie měli vlastní teorii, ale zatím ji „v zájmu vyšetřování“ chtěli udržet v tajnosti… Znamenalo to, že vědí asi ještě méně než my… tedy nic. Protože se o nás předpokládalo, že jsme mrtvi, a protože zpráva neříkala nic o aktivitách nebeské policie, předpokládal jsem, že po nás nijak nepátrají, protože jsme pro ně byli jenom další puntík na radaru. To, že nebyla nikde ani zmínka o Gay Podvodnici, mne nijak nepřekvapilo, protože jsem přijel mezi posledními a parkoval jsem skoro na konci parkoviště. Zrovna tak dobře jsem mohl přijet taxíkem, veřejnou dopravou nebo jsem mohl přijít pěšky. O doktoru Brainovi také nebyla ani zmínka, nic o hádce mezi ním a tátou. Hosté byli vyslechnuti a propuštěni. Pět vozů parkujících blízko místa výbuchu bylo poškozeno.

„Nevada – žádný záznam. Utah – UPI Salt Lake City. Oheň nedaleko Utah State University v Loganu zničil…“ Několik domů a Deety s tátou byli znovu považováni za mrtvé, protože se jim nepodařilo utéci z hořícího domu. Nikdo jiný nebyl zraněn. Za příčinu požáru byl označen vadný vařič. „Konec prvního průzkumu, Zebe. Zahajuji druhý.“ Gay se odmlčela.

„Táto, někdo tě nemá rád,“ řekl jsem vážně.

„Všechno je zničeno,“ zachrčel.

„To nemáš nikde uschované kopie svých článků? A co tvůj stroj?“

„Cože? Ale ne! Je to mnohem horší! Moje sbírka časopisů! Všechny Podivné příhody, Stíny, Černá maska a další jsou ztraceny! Oóóóó… všechno je pryč!“

„Táta je na tom skutečně špatně,“ zašeptala Deety, „a musím přiznat, že i já mám slzy na krajíčku. Já jsem se z té sbírky učila číst. Válečná esa, Vzdušné zázraky, kompletní Clayton Astoundings… Bylo to oceněno na dvě stě třináct tisíc nových dolarů. Začal to sbírat děda, táta v tom pokračoval… a já jsem vyrůstala při četbě těch časopisů.“

„To je mi, Deety, skutečně líto,“ pohladil jsem ji. „Možná jste je měli mít i na mikrofiších.“

„To jsme taky měli, ale to není to samé, jako když máš ten časopis v ruce.“

„Souhlasím s tebou, ale co… s tou věcí ve sklepě?“

„Jakou věcí ve sklepě?“ vyptávala se Hilda. „Ty jsi, Zebbie, tajemný jako H. P. Lovecraft.“

„Později ti to vysvětlím, Hildo. Uklidni se, Jaku, budeme mít naspěch. Gay?“

„Tady jsem, Zebe. Co se děje?“

„Prosím tě, ukaž mi mapu.“ Byli jsme nad severní Nevadou. „Ruším naši původní trasu. Začni létat po náhodných křivkách. Ohlas mi nejbližší střediska oblastí.“

„Winnemucca a Elko jsou skoro stejně vzdáleny. Elko je možná trošku blíž.“

„Deety, co bys řekla na to, vzít si mě v Elku?“

„Zebadiahu, ráda si tě vezmu v Elku.“

„Tak to bude v Elku. Gay, naber směr na Elko, přejdi na normální cestovní rychlost a hlas minuty zbývající do přistání.“

„Rozumím. Elko vzdáleno jedenáct minut sedmnáct vteřin.“

Hilda se ozvala laskavým hlasem: „No tak, Jaku, maminka je tady…“ A potom dodala ostrým hlasem: „Tak dost, Zebbie! Jaký předmět ve sklepě?“

„Hildo, ty jsi skutečně dotěrná. Všechno, co potřebuješ vědět, je to, že to patřilo tátovi a teď je to zničené.“

„Ale ne. Není to zničené,“ ozval se najednou doktor Burroughs. „Zeb mluví o mém stroji spojitosti, Hildo. Ale ten je v bezpečí. Nebyl v Loganu.“

„Co je to za jméno… stroj spojitosti?“

„Táta má na mysli svůj stroj času, Hildo,“ vysvětlovala Deety.

„Tak proč to tak neřekne? Každý přece říká stroj času. To je známá věc… Stroj času George Pala, to je stará vesta. Na ten jeho pozdní pořad jsem se kolikrát dívala.“

„Hildo,“ zeptal jsem se, „umíš číst?“

„Jasně, že umím číst,“ řekla uraženě a četla nápisy na knoflících Gay Podvodnice.

„Slyšela jsi někdy o H. G. Wellsovi?“

„Jestli jsem o něm slyšela? Já jsem ho měla.“

„Jsi sice stará čarodějnice, ale tak stará zase ne. Když pan Wells umřel, tak jsi byla ještě panna.“

„Zločinče! Udeř ho, Jaku, urazil mne.“

„Jsem si jist, že tě Zeb nechtěl urazit. Deety mi stejně nedovolí nikoho praštit, i když si to zasluhuje.“

„To budeme muset změnit.“

„Druhá zkouška ukončena,“ ozvala se Gay Podvodnice. „Jsem připravena.“

„Poreferuj nám o tom, prosím.“

„Reuter, Singapur. Podle posledních zpráv z Palembangu se Marstonova expedice na Sumatru dosud neozvala, i když podle plánu měla dorazit do cíle již před třinácti dny. V expedici jsou kromě profesora Marstona a domorodých vůdců a nosičů ještě doktor Z. E. Carter, doktor Cecil Yang a pan Giles Smith-Belisha. Ministerstvo turismu oznámilo, že bude pokračovat v pátrání po expedici. Konec.“

Chudák Ed. Nikdy jsme si sice nebyli příliš blízcí, ale na druhou stranu mi nikdy neublížil. Doufal jsem, že jestli se mu něco stalo, že to bylo příjemnější než ztráta hlavy ostrou mačetou, což se zdálo dost pravděpodobné. „Táto, před chvílí jsem řekl, že tě někdo nemá rád. Teď se mi zdá, že někdo nemá rád všechny geometry, co se zabývají n-rozměrným prostorem.“

„Taky se mi zdá. Doufám, že tvůj bratranec je v pořádku. Je to jeden z nejlepších mozků, jaké znám. Byla by to pro lidstvo značná ztráta.“

(A pro něj taky, dodal jsem v duchu. A taky pro mě, protože rodinná tradice vyžaduje, abych v tom něco podnikl. Zrovna teď, když jsem měl v hlavě svatební cestu.) „Gay.“

„Tady jsem, Zebe.“

„Přídavek. Ještě třetí průzkum. Použij zadání z druhého a přidej ke geometrickým údajům Sumatru. Dále přidej jména, která se vyskytují v druhém hlášení. Výsledky uchovej v paměti. Novinky hlas co nejdříve. Dej se do toho.“

„Už to jede, šéfe.“

„Jsi dobrá holka, Gay.“

„Díky, Zebe. Přistání v Elku za dvě minuty sedm vteřin.“

Deety pevně sevřela mou ruku. „Táto, myslím, že až se stanu paní John Carterovou, tak bychom se měli vydat do Snug Harboru.“

„Cože? Ale ano.“

„Ty taky, teto Hildo. Mohlo by pro tebe být dost nebezpečné vrátit se teď domů.“

„Změna v plánu, drahouškové. Bude to dvojitá svatba.“

Deety překvapeně koukala na otce. „Táto?“

„Hilda souhlasila, že se stane mou ženou.“

„Ale, ale,“ zasmála se Hilda. „Jake mne o ruku nepožádal nikdy v minulosti a neudělal to ani teď. Já jsem mu to prostě oznámila. Využila jsem toho, že byl celý pryč nad ztrátou svých komiksů a časopisu a nebyl schopen se pořádně bránit. Je to naprosto nezbytné, Deety. Slíbila jsem Jane, že se o něj budu starat, a to jsem doposud dělala tvým prostřednictvím. Jenomže ty se teď budeš muset starat o Zebbieho a nebudeš mít čas na otce, takže to takhle bude nejjednodušší. Vezmu si ho, dodržím slib daný Jane a nebudu mu muset lézt do postele tajně jako doposud.“

„Co to, Hildo, říkáš? Vždyť jsi v mé posteli ještě nikdy nebyla.“

„Neshazuj mne před dětmi, Jaku. Než sis vzal Jane, tak jsem si tě otestovala, a to jsi nic nenamítal.“

Jaké potřásl bezmocně hlavou. „Jak myslíš, Hildo.“

„Teto Hildo… miluješ tátu?“

„Vzala bych si ho, kdybych ho nemilovala? Budu moct dodržet slib daný Jane, když ho budu mít pod dohledem. Deety, mám ráda Jaka déle než ty. Mnohem déle! Jenomže on miloval Jane… což jasně ukazuje, že je v zásadě dost racionální člověk, až na ty své podivné výstřelky. Deety, já ho nechci nijak změnit. Prostě budu dohlížet, aby dostal své vitamíny… a všechno to, co jsi dosud dělala ty. Zůstanu pro tebe tetou Hildou, nebudu mámou. Tvojí matkou byla a je Jane.“

„Děkuji ti, teto Hildo. Byla jsem šťastná, že se stanu ženou Zeba, ale teď jsem ještě šťastnější. Neměj žádné obavy.“

(Obavy jsem měl já, ale nechtěl jsem o tom mluvit. Byla to hrozba bez tváří, která už dvakrát zaútočila. Co se týče Hildina zájmu o Jakovu postel, tak to mne nechávalo naprosto chladným a ani jsem na to neměl žádný vlastní názor.) „Deety, co je to ten Snug Harbor?“

„To je… skryté místo. Je to kus země, který si táta pronajal od vlády, aby tam mohl postavit svůj stroj času a mohl se tam v klidu věnovat svým rovnicím. Budeme muset počkat na denní světlo, pokud… Umí Gay přistát podle zadaných souřadnic?“

„Jasně, že umí. A úplně přesně.“

„To je dobře. Zadáme souřadnice a bude to.“

„Přistáváme,“ upozornila nás Gay.

Vládní úředník v Elku se příliš nezpěčoval, když jsme ho vytáhli z postele, a ani místní soudce nedával najevo nějakou zvláštní rozmrzelost. Sice jsem se trochu chvěl, ale přesto jsem celkem obstojně ze sebe vysoukal: „Já, Zebadiah John si beru tebe, Dejah Thoris…“ Deety prošla obřadem bez zaváhání, jako by si to už zkoušela, zatímco Hilda vypadala velice soustředěně.

Bylo dobře, že Gay byla schopna odřídit celou cestu, protože já bych toho pravděpodobně nebyl schopen ani za denního světla. Sice jsem zkontroloval letový plán, jestli se cestou k severní hranici Arizony nedaleko Grand Canyonu vyhýbá velkým radarovým stanicím, ale jinak jsem to nechal na ní. Před přistáním jsem si od ní vzal řízení, protože jsem se chtěl ubezpečit o tom, že tam neuvidím žádný další oheň.

Konečně jsme byli v podzemním parkingu a mohli jsme si odpočinout.

Otevřeli jsme si flašku. Táta vypadal, že má cuky hned se vydat do sklepa. Hilda z toho byla trochu nervózní a Deety si toho nijak nevšímala.

Přenesl jsem Deety přes práh ložnice a tam ji opatrně postavil čelem k sobě. „Dejah Thoris…“

„Ano, Johne Cartere?“

„Neměl jsem čas koupit ti svatební dar…“

„Nepotřebuji od svého kapitána žádný dar.“

„Poslechni mne, princezno. Můj strýc Zamir nemá takovou kolekci jako tvůj otec, ale… mohu ti nabídnout kompletního Claytona Astoundingse…“

Najednou se usmála.

„… a první vydání prvních šesti knih Oz v původních barevných deskách. A první vydání Princezny z Marsu.“

Úsměv se ještě víc prohloubil, takže vypadala tak na devět let. „Opravdu?“

„Myslíš, že táta přijme úplnou sbírku Podivných příběhů?“

„Aby ne! Buď mi je půjčí, nebo mu nedovolím nahlédnout do mých knih Oz. Vím, že jsem paličatá, lakomá a umíněná, ale nemohu si pomoct.“

„Paličatá snad jo, ale to ostatní odmítám.“

„Však uvidíš,“ vyplázla Deety jazyk. Najednou zvážněla. „Ale já nemám žádný dárek pro mého prince.“

„Ale máš.“

„Mám?“

„Ano. Jsi tak krásná a zároveň tak pěkně zabalená, že mne to přivádí k šílenství.“

„Ach.“ Tvářila se vážně, ale zároveň šťastně. „Rozbalil by mne tedy můj manžel?“

Dal jsem se do toho.

Víc už o naší svatební noci nemusí nikdo vědět.

IV.

Protože dvě věci něčemu podobné se ještě nemusí navzájem podobat…

Deety:

Vzbudila jsem se brzo, jako vždycky ve Snug Harboru, a bylo mi divné, proč jsem tak zvláštně šťastná. Pak jsem si vše uvědomila a otočila jsem se ke svému manželovi. Slyšíte to slovo – manžel! Ten lehce pochrupoval, s hlavou zabořenou do polštáře. Zůstala jsem potichu a dívala se na něj. V duchu jsem si říkala, jak je hezký, silný a mužný.

Měla jsem chuť ho vzbudit, ale věděla jsem, že si můj miláček potřebuje odpočinout. Tak jsem tiše vyklouzla z postele a vešla do svojí – naší! – koupelny. Nechtěla jsem napouštět vanu, i když jsem věděla, že bych ji potřebovala. Měla jsem dost silný odér a potřebovala jsem se alespoň jednou denně vykoupat – nebo dvakrát, když jsem večer chtěla někam zajít. Toho rána jsem tu koupel potřebovala zcela jistě. Tak jsem se alespoň vysprchovala s tím, že se vykoupu, až můj kapitán vstane.

Po chvíli jsem vylezla ze sprchy a osušovala se před zrcadlem a nechtěně pozorovala svoje tělo. Měla jsem ostře řezanou tvář a svalnaté tělo, které jsem udržovala v dobré kondici každodenním cvičením. V soutěži krásy bych se asi nedostala ani do semifinále, ale mám pěkná prsa, která vypadají větší, než ve skutečnosti jsou, díky štíhlému pasu, bokům i ramenům. Této skutečnosti jsem si vědoma od svých dvanácti let, díky zrcadlu a poznámkám okolí.

Teď jsem byla zvláště vděčná za tu skutečnost, kterou Zebadiah nazýval vychýleným těžištěm, protože jsem věděla, že se mu to líbí, což mi neopomněl stále zdůrazňovat. Teď jsem plně pochopila jejich výhodu a tím spíše se podivovala úsilí Amazonek o jejich odstranění, aby mohly lépe vládnout lukem.

Byla jsem vděčná mámě, že mě při tenisu a jízdě na koni nutila nosit podprsenku, takže jsem neměla žádné pytlíky nebo „Cooperův pokles“ a měla to, co manžel nazval pravým svatebním darem. Sláva! Určitě se mi prsa kojením změní, ale teď zaplať pánbůh za ty dary.

Měla v té záležitosti v mládí několik roztržek s tátou, protože ten si myslel, že tyhle věci by ženu ani muže neměly nijak moc zajímat, a tvrdil, že jich to není hodno. Snažila se argumentovat, že i výrazy ze slovníku jí dávají za pravdu, ale on se rozkřikl, že ho čerta starýho zajímá, co se píše v oxfordském slovníku. Prohlásil, že dokud on bude hlavou domácnosti, tak se bude věcem věnovat taková pozornost, jakou si zasluhují podle jeho mínění.

Najednou jsem se při oblékání zarazila a řekla jsem si, proč se vlastně oblékám, když určitě bude horký den. Táta byl sice na některé věci háklivý, nebo měl podivné názory, ale v otázce oblečení nijak prudérní nebyl. (Nebo možná ze začátku byl, ale změnil se pod vedením mé matky.) Ráda jsem chodila nahá a počasí v Snug Harboru k tomu bylo jak stvořené. Táta také oblečení moc nedal a teta Hilda patřila k rodině. Kolikrát jsme se koupali u ní v bazénu a ona na sobě většinou také nic neměla.

Tak už zbýval jenom můj milovaný manžel a ať mě husa kopne, jestli si vzpomenu na centimetr čtvereční mé kůže, který by neviděl. Zebadiah je ten typ, se kterým se dá snadno vyjít, ať už v posteli nebo v životě vůbec. Po našem urychleném sňatku jsem se trochu obávala, jestli se mě nezeptá, kdy anebo jak jsem přišla o panenství… ale ve chvíli, kdy ta otázka mohla přijít na přetřes, jsem si na to ani nevzpomněla a on se o to zjevně nezajímal. Já jsem byla prostě šťastná a on určitě taky.

Tak proč jsem na sebe dávala nějaké oblečení?

Protože dvě věci, které jsou něčemu rovny, ještě nemusí být rovny samy sobě. To je základ matematiky, když dokážete oddělit důležité věci od postulátů. Lidé nejsou abstraktní symboly. Před každým z nich jsem mohla být klidně nahá, ale ne před všemi dohromady.

Nejdřív jsem se cítila trochu zvláštně, že jsou táta a teta Hilda na naší svatební cestě, ale pak jsem si uvědomila, že my se Zebadiahem jim zase překážíme na jejich svatební cestě, takže je to vlastně fifty-fifty.

Ještě naposled jsem se na sebe podívala do zrcadla a všimla jsem si, že se mi na šatech udělal takový fald, kterým bylo ledasco vidět, takže to bylo možná zajímavější, než kdybych byla úplně nahá. Vyplázla jsem na sebe jazyk.

Plížila jsem se tiše naší ložnicí, když jsem si všimla Zebových šatů a zarazila se. Můj miláček by si určitě nepřál obléknout si k snídani večerní šaty. (Deety, vždyť ty už opravdu uvažuješ jako manželka!) Začala jsem přemýšlet, kde bych mohla najít nějaké tátovy šaty, aniž bych přitom vzbudila ostatní.

Ale ano! Jednu starou košili jsem používala jako domácí úbor a posledně jsem si od něj vypůjčila i zelené kraťasy. Obojí by mělo být v mé vlastní koupelně. Vrátila jsem se pro ně a položila je Zebovi přes večerní šaty, aby si jich určitě všiml.

Vyšla jsem ven a zavřela za sebou dvoje zvukotěsné dveře. Táta nesnášel, když něco nefungovalo tak, jak mělo. Okamžitě to musel hned spravit. Nejdřív studoval strojařinu, pak získal titul ve fyzice a nakonec si udělal velký doktorát v matematice. Neexistuje nic, co by nemohl navrhnout a sám sestavit. Je to takový druhý Leonardo da Vinci… nebo Paul Dirac.

V pokoji nikdo nebyl. Ostatní pravděpodobně ještě spali, a tak nemělo smysl hledat je ani v kuchyni. Raději jsem vynechala i normální rozcvičku, protože jsem při ní obvykle nadělala dost hluku. Jenom jsem se trochu protáhla, abych dostala tělo na normální provozní teplotu.

Zrovna jsem dělala sklapovačky, když se objevila teta Hilda.

„To jsou věci. Tady máme naší utahanou nevěstinku. Deety, nech toho.“

Dokončila jsem cvičení a pak se postavila čelem tátově nevěstě. „Dobré jitro, tetičko Hillbilly,“ políbila jsem ji a zavěsila se na ni. „Nejsem nijak utahaná, nebo snad jen trochu.“

„Ale jo, utahaná,“ pokračovala a zívla. „Od koho máš ty modřiny? Že je to od toho… no jak se jmenuje…jo, tvého manžela?“

„Nemám žádné modřiny a ty znáš jeho jméno dýl než já. Pročpak máš ty kruhy pod očima?“

„To jsou starosti, Deety. Tvůj otec je nemocný.“

„Cože? Co mu je?“

„Satyriáza. Neléčitelná… aspoň doufám.“

Spadl mi kámen ze srdce. „Ty jsi, teto Hillbilly, pěkná potvora. Skutečná potvora s pořádně proříznutým jazykem.“

„Žádná potvora… ne dnes ráno. Co to bylo za kozu, co byla se svým kozlem celou noc vzhůru? A to je mu přes padesát a mně teprv devětadvacet. Hrůza.“

„Tátovi je čtyřicet devět a tobě čtyřicet dva. Chceš si stěžovat?“

„Ale kdepak! Kdybych před čtyřiadvaceti lety věděla, co vím teď, tak bych nikdy Jane nedovolila, aby na něj jen pohlédla.“

„… co víš teď… Včera jsi tvrdila, že jsi mu stále slídila v posteli. Tak, co teď vykládáš, teto… kozo?“

„To byly jenom takové rychlovky, žádná pořádná zatěžkávací zkouška,“ řekla a znovu zívla.

„Teto, ty jsi pěkná lhářka. Ty jsi doteďka nikdy v jeho posteli nebyla.“

„Jak to můžeš vědět, zlatíčko? Copak jsi tam byla ty?“

„Co máš proti incestu, ty stará špatná teto? Jen se ho nezříkej, dokud jsi ho sama nevyzkoušela.“

„Ale, ale… Ty se nám vybarvuješ. No tak to pověz staré tetě.“

„Řeknu ti tedy pravdu. Táta na mne nikdy ani rukou nesáhl, ale kdyby to udělal, tak bych ho asi neodmítla, protože ho miluju.“

Teta mne políbila o poznání vřeleji než před chvílí. „Já taky, zlatíčko. Vážím si toho, co jsi mi řekla. Mě mohl mít, kdy by si vzpomněl, ale on to nechtěl. Až do včerejška. Jsem teď nejšťastnější ženská v Americe.“

„Kdepak. Druhá nejšťastnější. Nejšťastnější stojí před tebou.“

„To je ale diskuse. Takže můj chlapec není nejhorší?“

„No… není to člen Ku-Klux-Klanu…“

„Já jsem netvrdila, že je. Zebbie není tenhle typ.“

„… ale pod dekou je to úplný čaroděj.“

Teta na mne chvilku zírala a pak vyprskla: „Tak jsme dvě nejšťastnější ženské na světě.“

„Máme prostě štěstí. Teto, ta tátova košile je hrozně teplá. Pojď si vybrat něco z mého šatníku.“

„Děkuju ti, ale tím bysme vzbudili Zeba.“ Místo toho si rozepla košili a trochu se ovívala. Podívala jsem se na ni úplně novým pohledem. Teta Hilda neměla děti a její dvaačtyřicetiletá tvář vypadala na pětatřicet. A její tělo se mohlo měřit s osmnáctiletou. Měla malá, pevná prsa… já jsem měla větší ve dvanácti… ploché břicho a štíhlé nohy. Vypadala jako čínská panenka a já jsem se vedle ní cítila jako obr.

„Kdyby tu nebyl tvůj manžel, tak bych asi chodila nahá,“ dodala teta. „Je opravdu horko.“

„Kdyby tu nebyl tvůj manžel, tak bych udělala to samé.“

„Kdo? Jacob? Ale prosím tě. Vím, jak tě tvoje matka vychovala, ale tak stydlivá zase být nemusíš.“

„To nejde, teto. Určitě ne dneska.“

„Já vím. Ty jsi, Deety, měla vždycky chytrou hlavu. Muži nejsou tak rozumní jako ženy… musíme je chránit. Já jsem v tom ale nikdy nebyla moc chytrá… Já jsem si radši zahrávala s ohněm.“

„Teto, ty jsi moc hodná ženská, i když trochu svérázná. Myslím, že máma ví, jak se o tátu staráme, a má z toho radost. Myslím, že je to dobré pro nás pro všechny.“

„Jen mě nerozbreč, Deety. Připravíme džus. Naši chlapi už stejně budou muset vstát. Největší tajemství při soužití s mužem zní: Nakrm ho hned po probuzení.“

„To už vím taky.“

„To je jasné, že to víš. Už od smrti Jane. Zajímalo by mě, jestli si Zebbie uvědomuje, jaké má štěstí.“

„Říká, že ano. A já se pokusím, abych ho nezklamala.“

V.

„… snubní prsten není kruh v nose…“

Jake:

Probudil jsem se s jakousi podivnou euforií v duši a uvědomil jsem si, že jsme v našem venkovském sídle, které moje dcera nazývá Snug Harbor, což znamená pohodlný přístav. Potom jsem se podíval na vedlejší polštář. Byl v něm vytlačený důlek. To tedy znamená, že to nebyl sen.

Hilda nebyla nikde vidět. Zavřel jsem oči a předstíral spánek. „Jane?“ řekl jsem v duchu.

„Slyším tě, nejdražší. Máš moje požehnání. Teď jsme konečně všichni šťastni.“

„Nemohli jsme od Deety chtít, aby se z ní stala zakyslá stará panna, která se bude starat o nerudného otce. Ten mladík se mi líbí, určitě s ním bude šťastná. Alespoň mám ten pocit a Hilda si je tím zcela jistá.“

„Je to dobrý mládenec. Ničeho se neboj, Jacobe. Naše Deety nemůže být zakyslá a ty nebudeš nikdy starý. Je to přesně tak, jak jsme si to s Hildou naplánovaly asi před pěti lety. Říká se tomu předurčení. Jistě ti o tom minulou noc řekla.“

„Tak dobře, miláčku.“

„Tak vstaň, vyčisti si zuby a osprchuj se. Hoď sebou, snídaně už čeká. Zavolej mě, když budeš něco potřebovat. Líbám tě.“

Tak jsem vstal a cítil jsem se trochu jako malý chlapec o Vánocích. Všechno bylo v pořádku. Jane tomu požehnala.

Neříkejte mi, že neexistuje. Je pro mne mnohem reálnější než kterýkoliv čtenář. Duch dobré ženy se nedá zúžit jenom na shluk nukleových kyselin. V tomhle je výhoda matematiků – většina matematických formulací je stejně svobodomyslná jako třeba šachy.

Já neznám přesnou odpověď. Jsem obklopen reálnými věcmi, jsem vystudovaný strojař, ale zároveň jsem i matematik. A tyhle věci nejdou sešněrovat do nějakých jednoznačných pouček.

Někteří lidé chodí do kostela, aby si pohovořili s Bohem, ať už jejím kdokoliv. Já zas, když mám něco na srdci, tak si pohovořím s Jane. Neslyším žádné hlasy, ale její odpovědi pronikají do mé mysli tak jasně, jako kdybych slyšel mluvit papeže v katedrále. Je to možná rouhání, ale já to neodvolám. Jane je, byla a bude pro mne světem, který nemá konce. Měl jsem to štěstí, že jsem s ní mohl žít osmnáct let, a nenechám si ji jen tak vzít.

Hilda v koupelně nebyla, ale můj kartáček na zuby byl mokrý. Usmál jsem se. Napadlo mne, že jsem konečně zakotvil v přístavu.

Měl jsem Hildu a ta, přes všechnu svou hravost, nebyla nijak nepraktická. Dokázala hledět vstříc nebezpečí bez jakýchkoliv zmatků, což dokázala včera, kdy si z toho klidně dělala legraci. Jane byla zrovna tak statečná, ale ty vtípky by vynechala. Byly si v něčem podobné… každá jiná, přesto stejné. Bylo pravým požehnáním stát se manželem dvou skvělých žen. (A navíc mít dceru, na kterou by mohl být hrdý každý otec.)

Vysprchoval jsem se, oholil a vyčistil zuby v devíti minutách a oblékl se asi v devíti vteřinách, protože jsem kolem pasu omotal sarong, který mi Deety koupila pro dny, kdy měl být pařák. Nechtěl jsem vylézt jen tak, protože jsem ještě neznal dost dobře mého novopečeného zetě a nebyl jsem si jist, zda bych tím nějak neurazil Deety.

Vstal jsem jako poslední a hned jsem si všiml, že i všichni ostatní dospěli ke stejnému rozhodnutí. Deety měla na sobě nějaké bikini, Hilda si vypůjčila něco od Deety, což jí bylo dost velké. Nejvíc byl oblečený Zeb, který měl na sobě staré pracovní kraťasy, košili, kterou mi kdysi zkonfiskovala Deety, a na nohou měl svoje večerní boty. Byl oblečen tak, že by se mu na ulici kteréhokoliv městečka na západě dostalo posměšného označení, že vypadá jako hruška.

Kraťasy mu ještě jakžtakž sedly, i když byly trochu větší, ale košile mu byla v ramenou malá a bylo vidět, že se necítí nijak pohodlně.

Začal jsem s přáním dobrého rána, políbil jsem svou nevěstu a dceru a potřásl si rukou se svým zetěm. Měl dobré, mozolnaté ruce. Pak jsem mu řekl: „Zebe, sundej si tu košili. Je pěkně vedro a bude to ještě horší. Udělej si pohodlí, vždyť jsi doma.“

„Díky, táto.“ S úlevou si sundal mou košili.

Hilda si stoupla na židli, takže byla stejně vysoká jako Zeb. „Jsem bojovnice za ženská práva,“ oznámila nám, „a snubní prsten pro mne není kruhem do nosu… Když jsi mi ho navíc ani nedal, ty starý kozle.“

„Copak jsem měl čas? Dostaneš ho, drahoušku, při první příležitosti.“

„Omluvy, samé omluvy! Nepřerušuj mne, když mluvím. Chtěla jsem říct, že to jste celí vy, muži. My chceme mít s Deety stejná práva jako Zeb.“ Po těch slovech si moje krásná nevěsta sundala horní díl bikin a odhodila ho jako striptérka stranou.

„Co bude k snídani?“ zeptal jsem se.

Nikdo mi neodpověděl. Deety se zachovala tak, že mne to opět naplnilo pýchou. Celá léta mne žádala o radu, byť i jen očima, ale teď nepohlédla na mne, ale na svého manžela. Zeb nasadil kamennou tvář, ze které nevyplývalo ani ano, ani ne. Deety ho pozorovala, potom kývla hlavou, sáhla dozadu a také si stáhla vrchní díl.

„Ptal jsem se, co je ke snídani,“ opakoval jsem.

„Tak počkat,“ řekla moje dcera. „Vy mužští jste se už vykoupali, zatímco Hilda ani já ne, protože jsme vás nechtěly budit.“

„Tak takhle je to. Já jsem si myslel, že tudy prošel tchoř. Ale stejně to není odpověď, co bude k snídani.“

„Teto Hildo, tady vidíš, že táta za pár hodin ztratil veškerý trénink, který jsem mu léta dávala. Všechno už je připraveno, stačí to jenom uvařit. Co kdybys to udělal, zatímco se Hilda vykoupe?“

Zeb vstal. „Já to uvařím, Deety. Dělám si snídani celé roky.“

„Nech toho,“ zarazila to moje nevěsta. „Posaď se, Zebbie. Deety, nikdy nenuť muže dělat snídani, protože začne pochybovat, jestli vůbec potřebuje ženu. Když dostane snídani a dáš mu pokoj, dokud si nevypije druhý šálek kávy, tak máš velkou šanci, že tě nebude chtít zavraždit ani zapudit. Když cítí slaninu, tak nevnímají žádnou jinou vůni. Vidím, že tě budu muset zaškolit.“

Moje dcera našla okamžitě ztracenou půdu pod nohama. Otočila se na svého muže a mile se zeptala: „Co si můj kapitán přeje ke snídani?“

„Cokoliv mi tvoje ruce připraví, má princezno.“

Pak nám ovšem připravili úplné hody: hromadu texaských, křehoučkých placiček podle Janina receptu, nejdříve s vejcem a párkem a potom s javorovým sirupem, a k tomu spoustu džusu a kafe.

Zeb snědl ty hromady dvě a i podle toho se dalo usoudit, že bude mít Deety šťastné manželství.

VI.

Jsou muži a ženy vůbec stejná rasa?

Hilda:

Umyly jsme s Deety nádobí, pak jsme se naložily do její vany a povídaly si o našich manželech. Bavily jsme se a chichotaly jako dvě ženské, které jsou si jisté, že je nikdo neslyší. Mluví spolu muži při podobných příležitostech stejně otevřeně? Podle všech mně dostupných zkušeností a vědomostí jsem si jista, že ne. Aspoň ne muži, jaké bych vzala do postele. Zatímco si dobrá holka (jako byla Jane, nebo jsem já a Deety) rozumí s jinou dobrou holkou, jejího manžela, otce nebo bratra by přivedl takový hovor do rozpaků.

Radši bych se neměla o naší konverzaci moc rozepisovat, protože by se to mohlo dostat do rukou slabšího pohlaví a já bych je nechtěla mít na svědomí.

Jsou vůbec muži a ženy jedna rasa? Vím, co nato říkají biologie, ale historie je plná „vědců“, kteří celý život věřili nějakému bludu. Spíše se mi zdá, že ženy prostě mohou žít v symbióze s muži. Nemluvím jako úplný laik, protože jsem byla tři semestry zapsaná i na biologii, když mi některé biologické experimenty přerostly přes hlavu a já jsem musela opustit školu.

Ne že bych potřebovala nějaké vysvědčení, proto jsem do školy nešla. Mám svůj soukromý budoár polepený různými čestnými tituly, většinou doktoráty. Sice se říká, že některé věci nejdou penězi zaplatit, ale pravda je, že většina univerzit si váží svých mecenášů. Když si to člověk může dovolit, tak mu za chvíli patří půl kampu a pak si ani policajti nedovolí ho nějak moc obtěžovat.

Nezlobte se, že jsem zabloudila do těchto otázek mezi ženou a mužem. Jsem sice silně zainteresovaná v otázce ženských práv, ale to neznamená, že bych to zatahovala do otázek pohlaví. Nijak nechci tvrdit, že jsme stejní. Nevadí mi, když mi muž podrží dveře, nijak se nebráním využívat jejich větší sílu. Nijak se nezdráhám uznat mužské přednosti, pokud oni uznávají moje. Nejsem nějaký nešťastný pseudomuž, jsem žena a jsem tomu ráda.

Půjčila jsem si od Deety líčidla, která ona sama zřídka používala. Ovšem voňavku mám vždy ve své kabelce. Nanesla jsem ji na dvaadvacet klasických míst. Deety používala pouze klasická afrodisiaka: vodu a mýdlo. Jí by parfém už nijak nepomohl. Po koupeli voněla jako celý harém. Kdybych měla její přirozenou vůni, ušetřila bych za ta léta alespoň deset tisíc nových dolarů a hodiny prosezené před zrcadlem.

Nabídla mi své šaty, což jsem odmítla s poukazem, že jakékoliv její šaty by na mně visely jako stan. „Ty ses na mne možná dívala všelijak, když jsem si sundala vršek těch bikin, ale to byl jen začátek toho procesu. Chci naše mužské pomalu vysvléknout, abychom tu postupně mohli chodit všichni nazí a nepřipadalo nám to divné. Chci, aby z nás byla opravdová rodina a chci je přivyknout myšlence, že kůže neznamená jenom sex, ale že to znamená, že jsme doma.“

„Tvoje kůže je pěkně sexy, teto kozo.“

„Deety, doufám, že si nemyslíš, že chci nějak obludit Zeba?“

„Ale kdepak, teto Hildo. Vím, že bys to nikdy neudělala.“

„Ale houby. Nejsem nijak morální, ale mám své zvyky. Nemám ráda, když tak chlapi chodí okolo a marní čas. Takže když jsem prvně viděla Zeba, tak jsem mu dala šanci, ale viděla jsem, že byl akorát uctivý a nic víc. Sice mě to nepotěšilo, ale tím to zhaslo. Věřím ti, že to umí, ale najít si partnera do postele je poměrně snadné, zato mít mužského za přítele je poměrně řídký jev. Zeb je jedním z těch, o kterých vím, že když je zavolám o půlnoci na pomoc, tak přijdou. Teď to ještě umocní fakt, že je vlastně mým zetěm. A navíc, Deety, já skutečně nechci, aby se o mně říkalo, že jsem jedna z těch slaměných vdov, co brousí po univerzitě a honí mladé chlapce. Kromě řídkých výjimek s muži mého věku jsem měla většinou starší muže. Někdy dokonce i třikrát starší, než jsem byla já sama. Samozřejmě pouze z důvodů výuky.“

„To je jasné! Teto Hildo, já jsem dosáhla svého vzdělání před dvěma lety s mužem také třikrát starším. Učila jsem ho programovat a k počítači jsme se dostali většinou až po půlnoci. Nic by mě nenapadlo, až jsem se jednou s překvapením přistihla, jak mu pomáhám sundat mi kalhotky. Ještě víc jsem byla potom překvapená, když jsem zjistila, jak málo jsem se za těch sedm let naučila. Potom mi dával šest měsíců školení asi třikrát týdně. Jsem moc ráda, že jsem ty lekce dostala od mistra a včera v noci jsem byla připravena. Jinak by našel Zeb v posteli ženu sice ochotnou, ale nezkušenou. Nic jsem mu o tom ovšem neřekla, ať si myslí, že mne školí on.“

„To je správné, drahoušku. Nikdy neříkej chlapovi, co nepotřebuje vědět, a raději mu klidně zalži, než bys ranila jeho hrdost.“

„Teto kozo, já tě prostě miluju.“

Zakončily jsme naši debatu a šly hledat naše muže. Deety prohlásila, že budou určitě ve sklepě. „Teto Hildo, tam chodím jenom, když jsem pozvána. To je tátovo sanctum sanctorum.“

„Chceš mne varovat před nějakým faux pas?“

„Já jsem jenom dcera, ty jsi manželka. To není to samé.“

„No… neřekl mi, že tam nesmím chodit… A kdyby se zlobil, tak mi to snad pro dnešek odpustí. Kde jsou schody?“

„Musí se odsunout ta knihovna.“

„Podívejme! Tenhle dům je plný překvapení. Bidet na každém záchodě mě překvapil jenom trochu, to jsem očekávala. Mrazák, ve kterém by se dalo bydlet, mne překvapil víc, ten bývá jen v restauracích. Ale knihovna skrývající tajnou chodbu… to už i stará teta Hilda musí říct Klobouk dolů.“

„To jsi ještě neviděla náš septik.“

„Už jsem viděla různé septiky. Vždycky je nutné je vypumpovat, když se to nejmíň hodí.“

„Tenhle nepotřebuje vypumpovat nikdy. Je nějakých tři sta metrů hluboký. To je skoro tisíc stop.“

„Bože můj… proč?“

„Přímo pod námi je starý opuštěný důl, který tu před tisíci let vyhloubil nějaký optimista. Je tu prostě velká ďoura, tak ji táta použil. O kus dál v horách je pramen. Táta tam položil trubky, takže máme pod tlakem čerstvou, čistou vodu. Většinu Snug Harboru vybavil táta podle katalogů z těch nejlepších materiálů. Máme tady v té místnosti velký krb a pak v každé ložnici menší, ale jsou jenom pro parádu, protože je jinak vlastně nepotřebujeme. Tady je díky topení teplo, i když venku je sněhová bouře.“

„Kde na to všechno berete energii? Copak je tu někde v okolí město?“

„Ale kdepak! Snug Harbor je skryté místo, které zná jenom táta, já – a teď vy dva, ty a Zeb. Energii máme zakonzervovanou za zadní zdí garáže. Sami ji obměňujeme. Nájemní smlouva je uložena někde v počítači ve Washingtonu nebo Denveru. Občas nás přijdou zkontrolovat federální rangeři. Většinou o nich víme dřív, takže nás nijak nepřekvapí. Jednou dokonce přijeli na koních. Táta jim nabídl kafe a všechno bylo v pořádku. Zvenku to stejně vypadá jako chajda o třech místnostech a o tom podzemí nemá nikdo ani potuchu.“

„Deety, začínám mít pocit, že tahle… chajda stála víc než dům ve městě.“

„No… to asi jo.“

„Mám pocit, že budu zklamaná. Vzala jsem si tvého otce, protože ho miluju a protože jsem slíbila tvé matce, že ho budu ochraňovat. Doufala jsem, že díky mému věnu nebude muset nikdy pracovat.“

„Nebuď nijak zklamaná. Táta musí pracovat, je to v jeho povaze. Stejně jako já. My práci potřebujeme k životu. Bez ní bychom byli ztraceni.“

„Nu… proč ne. Nakonec práce pro radost je nejlepší zábava.“

„To je pravda.“

„To jsem právě chtěla Jacobovi dopřát. Moc to ale nechápu. Jane nebyla nijak bohatá, měla dokonce sociální stipendium. Jacob neměl peníze vůbec… Začal učit a měl krátce po promoci. Deety, oblek, ve kterém se Jacob ženil, nebyl nic extra. Potom udělal hrozně rychle profesuru. Vždycky jsem si myslela, že je to tím, že ho Jane dobře vedla.“

„Asi to mělo na otce vliv.“

„Ale z toho stejně nemohl na tohle ušetřit. Promiň, Deety, že to tak řeknu, ale státní univerzita v Utahu nemůže platit tolik co Harvard.“

„Táta měl spoustu nabídek, ale my máme rádi Logan. Město i mormonské zvyky a chování. Ale… teto, asi bych ti měla něco říct.“

To dítě najednou vypadalo ustaraně. „Deety, jestli mi chce Jacob něco říct, tak to musí udělat on sám.“

„Ale on to neudělá. Musím ti to říct já sama.“

„Ne, Deety!“

„Poslouchej, prosím! Když jsem řekla své 'Ano', přestala jsem být tátovým manažerem. Když jsi řekla 'Ano' ty, začala jsi jím být. To ti táta neřekne. On se o tyhle věci nezajímá. Celé roky to dělala máma, po ní já a teď to bude tvoje práce. Nikdo jiný to dělat nemůže. Vyznáš se v účetnictví?“

„Byla jsem na ně zapsaná pár semestrů na univerzitě. Musím se v tom trochu vyznat, protože by jinak ze mne vláda sedřela kůži, ale já sama už to nedělám. Na to mám daňové poradce, aby to zvládli v rámci zákona.“

„Vadilo by ti překročit zákon? Myslím v daních?“

„Cože? Vůbec ne! Ale na druhou stranu bych docela ráda držela starou Hildu stranou kriminálu. Nesnáším povinné diety.“

„Do kriminálu určitě nepůjdeš. O to se, teto Hildo, neboj. Naučím tě takové podvojné účetnictví, jaké se nikde na škole neučí.

Skutečně velmi podvojné. Jedno pro finančáky a druhé pro tebe a tátu.“

„Právě ta druhá sada mne děsí.Ta může přivést člověka do basy. A čerstvého vzduchu se nadechne akorát při vycházce každou středu.“

„Ale kdepak. Ta druhá čísla nejsou nikde na papíře, ale v počítači na univerzitě v Loganu.“

„Ještě lépe!“

„Ale prosím tě, teto. Jasně, že je náš počítačový kód uschován v univerzitním trezoru a asi by ho finanční úřad na požádání mohl získat, ale to by jim k ničemu nebylo. Jak by se snažili k těm číslům dostat, tak by tím vymazali první účetnictví. Nejsem sice v jiných záležitostech žádný génius, ale jsem nejlepší programátor široko daleko. Takovéhle kousky jsou celkem snadné. Dokážu přes sebe klidně přetáhnout dva programy, nebo docílit toho, aby jeden z nich při vyvolání druhého nefungoval. Pomohu ti, než si budeš sama jistá v kramflecích.“ Na chvilku se odmlčela.

„A teď snad k tomu, jak se táta dostal k penězům… On celou dobu přednáší na univerzitě, ale zároveň se věnuje vynalézání strojů. A jde mu to stejně dobře jako slepici snášení vajec. Vymyslel jich hodně. Různá zařízení, co šetří energii, vodu a tak dále. Ale na žádném neuvidíš jeho jméno. Ale nejsme žádní dobrodějové. Každý rok pozorně čteme návrh rozpočtu, abychom zjistili, jak zase přibylo různých úředníků, kteří nejsou k ničemu. Ještě před máminou smrtí jsme platili na daních víc, než byl tátův plat na univerzitě, a každý rok se ty poplatky zvětšují. Nechceme nijak poškodit naši zem. Platíme na údržbu cest a další užitečné věci, ale odmítáme platit darmožrouty a parazity, kteří se na tom systému přiživují.

A to teď bude, teto Hildo, tvoje práce. Jestli se rozhodneš, že je to příliš nečestné nebo riskantní, klidně převedu celé účetnictví pod jeden program a bude průzračně čisté. Sice to bude chvíli trvat, než táta všechno splatí, a bude to dost peněz, ale teď jsi za to odpovědná ty.“

„Deety, nemluv hlouposti.“

„Jaké hlouposti?“

„Chceš snad tvrdit, že já bych dobrovolně podporovala ty ničemy ve Washingtonu, co by z nás chtěli sedřít kůži? Nebudu je podporovat v jejich odírání. Deety, co kdyby ses postarala o nás všechny?“

„Ne. Já mám teď na starosti Zebadiaha. A mám také nějaké vlastní zájmy. Máma nebyla tak chudá, jak si myslíš. Když jsem byla ještě malá, tak zdědila nějaké akcie a pozemky po babičce. Táta i máma to na mě všechno převedli, aby se vyhnuli federálním a pozemkovým daním. Když mi bylo osmnáct, tak jsem všechno prodala za hotové a ty peníze zvolna zmizely. Taky jsem si jako tátův manažer vyplácela slušný plat. Nejsem tak bohatá jako ty nebo táta, ale ani nejsem žádný chudák.“

„Zebbie je možná bohatší než my všichni.“

„Včera jsi naznačila něco v tom smyslu, že je napakovaný, ale já jsem tomu nevěnovala moc pozornosti, protože už jsem stejně byla rozhodnutá, že si ho vezmu. Ale když jsem si všimla, jaké má auto, tak jsem usoudila, že jsi asi měla pravda. Ne že by na tom nějak zvlášť záleželo. I když… přece na tom záleželo. Zebova odvaha a talent Gay Podvodnice nám zachránily život.“

„Možná, drahoušku, vůbec nikdy nezjistíš, jak je Zeb napakovaný. Někteří lidé nechtějí, aby ani jejich pravá ruka věděla, co dělá ta levá. Zeb ale ani nedovolí, aby palec věděl, co dělají ostatní prsty.“

Deety potřásla rameny. „Na tom nezáleží. Je hodný a jemný a je to pohádkový hrdina, který zachránil můj a tátův život a taky tvůj… A včera v noci mi dokázal, že život stojí za to. To se mi stalo snad poprvé od máminy smrti. Tak pojďme za našimi chlapy, teto kozo. Kdybych tě nechala jít první, tak by se táta určitě rozzlobil.“

„Jen ať to zkusí. Bude pak první, kdo se bude chtít udobřovat. Jak se ta knihovna zase zavře?“

„Rozsvítíš světlo ve výklenku a pustíš studenou vodu ve výlevce. Potom zhasneš světlo a zastavíš vodu. Přesně v tomhle pořadí.“

„To je čím dál zvláštnější.“

Knihovna se zavřela a před námi byly obyčejné dveře. Schodiště bylo široké, se zábradlím po obou stranách. Žádné to úzké, prudké schodišťátko do sklepa, jaké můžete najít ve většině domácností. Deety šla vedle mě a držela mne za ruku, jako bych byla nějaké dítě, co potřebuje ochranu.

Pokoj byl pěkně osvětlený a dobře větraný, takže vůbec nepřipomínal sklep. Naši chlapi byli na vzdáleném konci, skláněli se nad stolem a vůbec nezaznamenali náš příchod. Rozhlédla jsem se okolo, abych viděla stroj času, ale nic takového jsem neviděla. Nebo alespoň ne nic takového, co bych si jako stroj času představovala. Jinak všechno kolem bylo jako v nějaké strojařské dílně. Některé přístroje mi byly povědomé, jiné naopak byly úplně zvláštní.

Můj manžel si nás konečně všiml a vykročil nám v ústrety. „Vítejte, dámy.“

Zebbie se taky otočil a ostrým hlasem prohlásil: „Jdete pozdě na hodinu. Posaďte se a během výkladu nevyrušujte. Dělejte si poznámky, protože na konci přednášky bude test. Když budete mít nějaké otázky, tak se přihlaste a počkejte, až budete vyvolány. Kdo bude vyrušovat, zůstane po škole a bude muset umýt tabuli.“

Deety si beze slova sedla. Pohladila jsem svého muže po vlasech a krátce mu špitala do ucha. Potom jsem ho políbila a sedla si.

Manžel se otočil na Zeba a pokračoval v řeči: „Takhle jsem přišel o víc gyroskopů.“

Zvedla jsem ruku. „Ano, Hildo?“

„Co to je ten gyroskop?“

„Hildo, co se to pokoušíš naznačit?“ zeptal se Zeb.

„Počkej, synu. Hilda může nechtěně posloužit jako dobrý důkaz toho, o čem jsme se předtím dohadovali. Totiž, že tobě nejsou známy rovnice, které vypracoval tvůj bratranec…“

„Tak to taky je!“

„… ale přitom ti je všechno jasné po mechanické stránce. Mohl bys tedy vysvětlit celkovou koncepci Hildě? Jestli to pochopí, tak budeme mít jistotu, že je stroj sestaven tak, že ho bude schopna řídit i osoba bez technického vzdělání.“

„No jistě,“ řekla jsem kysele, „budu tady vystupovat jako cvičená opice na provázku. Přece nemusím vědět, jak běhají elektrony, abych si mohla pustit televizi nebo holovizi. Prostě zapnu knoflík. Jen do toho, Zebbie. Jen se do toho pusť, jestli máš odvahu.“

„Pokusím se,“ souhlasil Zebbie. „Nech si ale své poznámky pro sebe, nebo tátu poprosím, aby ti zalepil ústa.“

„Myslíš, že by to pomohlo?“

„No, snad jo. Budu mu muset kromě těch Podivných příběhů dát ještě jako svatební dar pořádný bič. Budeš ho, Jaku, potřebovat. Tak, Hildo, pozor!“

„Ano, Zebbie. Ale hanba ti dvakrát!“

„Víš, co je to precese?“

„Jasně že jo. Precese je posun jarního bodu po ekliptice. Což znamená, že až ze mne bude za nějakých třicet tisíc let prabába, tak bude z Vegy Polárka.“

„To je v zásadě pravda, až na to, že dosud nejsi ani matka.“

„Nevíš, k čemu došlo včera v noci. Možná ze mne matka bude. Jacob na mě nebude ani potřebovat bič.“

Můj manžel na mne zíral, ale tvářil se spokojeně a mně se ulevilo. Zebbie se podíval na svou nevěstu. Deety vážně opáčila: „Je to možné, Zebadiahu. Nikdo není imunní a obě jsme byly blízko ovulace. Hilda má krev B Rh+ a táta AB pozitivní. Já mám A Rh+. Mohu se tě zeptat na tvou krevní skupinu?“

„Já jsem 0 pozitivní. Ach… Snad jsem tě trefil hned první salvou.“

„Je to dost možné. Ale… doufám, že mám tvoje svolení?“

„Svolení?!“ Zebbie vyskočil a odhodil židli. „Princezno, nikdy bych nemohl být šťastnější. Jaku! To si říká o oslavu!“

Můj manžel mne přestal líbat. „To je ono! Deety, je to šampaňské vychlazené?“

„Ano, táto.“

„Počkej!“ řekla jsem. „Nenechme se unést city. Deety a já to ještě nevíme. Jenom v to doufáme. A navíc…“

„Tak se o to pokusíme znova,“ přerušil mne Zebbie. „Jak je na tom tvůj kalendář?“

„Dvacet osm a půl dne. Přesný jak hodinky.“

„Můj cyklus je dvacet sedm dní. Jsme asi obě zrovna v půlce. Ale chci si dát k večeři chlebíčky a šampáňo. Možná to pak nebudeme dlouho moct. Deety, bývá ti po ránu špatně?“

„Nevím… ještě jsem nebyla nikdy v jiném stavu.“

„Já jo a bylo mi pěkně špatně. Pak jsem sice o něj přišla, ale tentokrát to určitě dobře dopadne. Čerstvý vzduch, cvičení a správná dieta… Trochu toho šampáňa dneska večer. Profesore, jak je to s tou dnešní přednáškou? Měli bychom se do toho dát. Princip stroje času asi nepochopím, když budu cítit v hlavě bublinky.“

„Hildo, ty mne někdy zahanbuješ.“

„Zebbie, já se někdy zahanbuju sama. Můj manžel staví stroje času a já prostě chci vědět, proč fungují. Nebo alespoň to, který knoflík mám zmáčknout. Třeba se můj pán dostane do situace, že nebude moct řídit, a já bych ho pak ani nedostala domů. Tak se dejte do přednášení.“

„Budu to říkat hlasitě a pokud možno srozumitelně.“

Stejně jsme trochu času ztratili, protože jsme se všichni dohromady líbali (Jake a Zeb se poplácali po zádech). Prostě taková italská rodina. Zebbie se mne pokusil políbit, jako bych byla opravdu jeho tchýně, ale já jsem mu dala co proto. Je jasný, že se nechci pokoušet konkurovat Deety s jejím krásným poprsím, když sama mám ta vařená vejce, ale stejně jsem si to chtěla užít.

Konečně tedy začala hodina.

„Hildo, dokázala bys vysvětlit precesi pomocí gyroskopu?“

„No… možná jo. Sice jsem kdysi měla základy fyziky, ale už je to hodně dávno. Spustíš gyroskop, ale on neukazuje tím směrem, jak by měl, ale v úhlu devadesáti stupňů od předpokládaného směru. Pak tedy musíš čáry otočit ve stejném směru.“ Dala jsem prsty do pozice, jako když malý chlapec předvádí střelbu z pistole.

„Můj palec je osa, ukazovák představuje tlačítko a prsty ukazují rotaci.“

„Tak a teď se zamysli… Představ si, že dáš gyroskop do rámu a začneš tlačit stejnou silou všemi směry. Co to udělá?“

Snažila jsem si to představit. „Myslím, že buď to zeslábne, nebo úplně ustane.“

„To je dobrá hypotéza. Podle Jaka to zmizí.“

„Určitě zmizí, Hildo. To jsem několikrát pozoroval.“

„Ale kam?“

„Já osobně nedokážu Jakovu matematiku pochopit. Ale je založena na šesti časoprostorových koordinátech. Tři z nich běžně označujeme x, y a z a tři časové koordináty; jednu označujeme jako t, druhou jako tau z řecké abecedy a třetí jako teh z cyrilice.“

„Vypadá to jako m s čárkou.“

„Taky to je m, ale Rusové ho požívají pro t.“

„Rusové přece pijí čaj z tenkých sklenic a přidávají k tomu jahodový džem.“

„Nech toho, Hildo. Takže máme x, y, z a k tomu t, tau a teh… Celkem tedy šest dimenzí. Je potřeba pochopit základní teorii, že všechny spolu svírají pravý úhel a že všechny lze rotací vzájemně zaměnit. Nebo také záměnou řekněme koordináty tau za x.“

„Zebbie, mám pocit, že jsem tak o čtyři koordináty pozadu.“

„Zebe, ukaž jí ten model,“ navrhl můj manžel.

„Dobrý nápad,“ přikývl Zeb, vzal si něco od Jaka a položil to přede mne. Vypadalo to trochu jako dřevěný ježek, se kterým jsem si hrávala jako malá holka. Jen měl místo šesti ostnů jenom čtyři. Tři ležely na stole a čtvrtý čněl vzhůru.

„Tohle je zbraň, vynalezená před několika stoletími,“ řekl Zeb. „Ty trny mohou být ostré, ale tyhle jsou obroušené.“ Strčil do modýlku, který spadl na zem. „Nezáleží na tom, jak to spadne, vždycky trčí jedna noha nahoru. Používalo se to proti jezdectvu, protože když se jich pár rozhodí před koně, tak ti brzo ztratí odvahu. Za první i druhé světové války se používaly na prorážení pneumatik jakéhokoliv dopravního prostředku. Větší kusy se používaly proti tankům a jiným pásovým vozidlům. Malé se používaly při partyzánské válce v buši. Když jsou konce napuštěné jedem, tak to dokáže být pěkně nepříjemné.

My ovšem tuhle smrtelnou hračku používáme jako geometrickou projekci. Supluje přesně koordináty čtyřrozměrného časoprostoru. Každý bodec svírá se sousedním přesně devadesátistupňový úhel.“

„To není pravda,“ namítla jsem. „Ty úhly jsou přece větší než pravý úhel.“

„Já jsem řekl, že jde o projekci, Hildo. Je to asymetrická projekce čtyřrozměrných koordinát v trojrozměrném prostoru. To pokřivuje úhly… ovšem lidské oko je ještě méně přesné. Přikrej si jedno oko a drž ho chvíli zakryté při naprostém klidu a uvidíš jenom dvojrozměrně. Vnímání hloubky je jen konstrukcí v mozku.“

„Já teda zrovna dlouho v klidu nevydržím.“

„To teda opravdu ne,“ přikývl můj manžel.

„Ale já mohu zavřít obě oči a stejně budu vnímat hmatem trojrozměrný prostor.“

„To je dobrý postřeh. Zavři oči, vezmi tenhle model a představ si, že ty ostny jsou osy čtyřrozměrného prostoru. Říká ti něco slovo tessar?“

„Na střední škole nám profesor na geometrii často ukazoval, jak si pomocí nich představit různé vícerozměrné modely. Mně to tenkrát docela šlo.“

„Hildo, ty jsi musela mít skutečně výjimečného profesora.“

„Na geometrii určitě. Možná se budeš, Zebbie, smát, ale já jsem byla zařazena mezi mimořádně nadané děti.“

„Jdi ty! Tak proč se, Hildo, chováš jako nějaký šašek?“

„A proč se ty, mladý muži, někdy nepodíváš pod tu slupku? Směju se, protože nechci brečet. Je to bláznivý svět a já si prostě myslím, že je lepší brát ho jako legraci. To ale neznamená, že neumím číst a že nemohu myslet. Přečetla jsem všechno – od Gibletta po Hoyla a od Sartra po Paulinga. Četla jsem v metru, četla jsem při jídle, četla jsem v posteli. To je, Deety, důkaz, že Zebbie nikdy nebyl v mé ložnici. Jinak by viděl, že se tam všude válí spousty knih.“

„Deety, ty sis myslela, že jsem spal s Hildou?“

„Ne, Zebadiahu.“

„A taky nikdy nebudeš! Deety mi řekla, jaký jsi sexuální maniak. Opovaž se na mě vztáhnout svou chlípnou ruku a já začnu tak křičet, že tě Jacob zmlátí do krychličky.“

„Na to moc nesázej, miláčku,“ řekl tiše můj manžel. „Zeb je větší, mladší a silnější než já… A i kdybych to chtěl zkusit, tak by mi Deety dala co proto. Měl bych vás varovat. Moje dcera je přebornice v karate. Má smrtící instinkt.“

„Díky. Není nad to, když člověk dopředu ví, na čem je. Budu muset použít kuchyňskou židli v jedné ruce a revolver v druhé a bič v další, jako jsem to dělával, když jsem u Barnumů krotil ty divoké kočky.“

„To už jsou celkem tři ruce,“ poznamenala Deety.

„Nezapomeň, miláčku, že jsem čtyřrozměrný. Profesore, klidně můžeme náš seminář urychlit. Zdá se, že jsme naše nadané žákyně podcenili. Hilda je mozek!“

„Zebbie, můžeme se políbit?“

„Hodina pokračuje.“

„Zebadiahu, na to je snad čas vždycky. Nemám pravdu, táto?“

„Jen ji polib, synu. Jinak bude smutná.“

„Nebudu smutná, budu kousat.“

„To je také roztomilé.“ Zebbie mne popadl za ramena, povalil na stůl a pořádně mne políbil. Naše rty se setkaly, pak jsem ucítila jeho zuby… Někdy mne mrzí, že jsem tak šlechetná.

Najednou mne pustil a prohlásil: „Tak pozor, třído. Dvě špičky našeho ježka, které jsou natřeny na modro, představují nám známý trojrozměrný prostor. Třetí natřený na žluto je nám známá časová osa t. Čtvrtá představuje neprozkoumané časové osy tau a teh, které potřebujeme pro Jakeovu teorii. Hildo, museli jsem zhustit šestirozměrný prostor do čtyř os a potom musíme pracovat buď s analogií šesti os, nebo použít matematické výrazy, kterým kromě Jakea a mého bratrance Eda nikdo nerozumí. Pokud si ovšem nedokážeš nějakým způsobem představit šestirozměrný prostor v trojrozměrném… chytrá jsi na to – zdá se – dost.“

Zavřela jsem oči a skutečně se tvrdě snažila přemýšlet. „Zebbie, mám pocit, že se mi to nepovede. Možná by to šlo udělat Escherem.“

„To by mohlo jít, moje nejdražší,“ pravil můj nejdražší, „ale nebylo by to dostatečné. Nejde to ani s počítačem, který dokáže na obrazovce odečíst některou z časových os. Superhypertesser má příliš mnoho čar a zakřivení, než by to stačilo vnímat lidské oko.

Když počítač odizoluje některé časové osy, tak se dostaneme postupně k tomu, co už známe. Obávám se, že ta představa přesahuje možnosti lidského mozku.“

„Myslím, že táta má pravdu,“ přidala se k němu Deety. „Pracovala jsem na tom programu, jak to jen šlo. Myslím, že by ani sám dr. Marvin Minsky nedokázal udělat lepší projekci v rovině. Přemýšleli jsme o pokusu o holozobrazení, ale nevím, jak by to dopadlo. Kdybych měla pořádný počítač s holografickým displejem, tak bych se pokusila otáčet šesti osami.“

„Ale proč šesti?“ zeptala jsem se. „Proč ne pěti? Nebo dokonce čtyřmi, když jste mluvili o tom, že by je šlo vzájemně střídat.“

„Co ty na to, Jaku?“

Můj miláček vypadal trochu zaraženě. „Trochu mi vadí představa, že by stroj času nepotřeboval trojrozměrné osy, ale jenom jednu časovou. Hildo, když se mi podařilo v této oblasti trochu experimentovat, ukázalo se, že skutečně existuje šest rozměrů. Možná i víc, ale to už skutečně nevím, jak je postihnout.“

„Nech mne, abych si to srovnala v hlavě,“ prohlásila jsem. „Jestli jsem to pochopila správně, tak jste říkali, že každá osa může být nahrazena jinou osou.“

„Při devadesátistupňové rotaci ano.“

„Kdyby se ale vzaly v úvahu různé kombinace čtyř os místo šesti, kolik by jich bylo?“

„Patnáct,“ odpověděl Zeb.

„Bože můj! Patnáct vesmírů! My ale používáme jenom jeden.“

„Ale ne, miláčku. To by byla devadesátistupňová rotace euklidovským vesmírem. Ale náš vesmír – nebo vesmíry – není euklidovský alespoň od roku 1919. Nebo dokonce 1886. Protože nemohu přesně používat matematické termíny, jsem nucen uvažovat zakřivený prostor s pozitivním zakřivením – tedy uzavřený prostor. To nám umožní otáčet jím nebo ho převést na toto číslo.“ Můj manžel si zatím načmáral na kus papíru tři šestky.

„Šest set šedesát šest,“ řekla jsem překvapeně. „Číslo bestie.“

„Cože? Ach tak! Zjevení svatého Jana. Ale já jsem to chtěl napsat nad sebe. Mělo to být šest na šestou a to ještě na šestou. Tím se dostaneme k číslu 103144 a nějaké drobné krát deset na dvacátou osmou. To je příšerné množství světů, které by byly našimi sousedy. Ale když se k tomu ještě připočtou rotace a jejich kombinace, tak se z toho stane úplně nepředstavitelné číslo. Ne nekonečno… nekonečno nemá žádný smysl. Nepočítaně světů. S tím už nejde matematickými nástroji pracovat. Neexistuje způsob, jak je spočítat.“

„Táto…“

„Co je, Deety?“

„Možná teta Hilda na něco opravdu přišla. Agnostik jako ty se na bibli dívá jako na směs historie, poezie a mýtů.“

„Kdo ti, dcero, řekl, že jsem agnostik?“

„Promiň. K tomuto závěru jsem došla už dávno, i když jsme o tom nikdy nemluvili. Je to moje chyba. Nedostatek faktů mne vedl k tomu závěru. Ale to klíčové číslo… těch jedna celá nula tři jedna čtyři čtyři krát deset na dvacátou osmou… možná zrovna to je to 'Číslo bestie'.“

„Co tím chceš říct, Deety?“

„To Zjevení není ani historie, není to ani poezie, ani mýtus. Musí být nějaký důvod, že ho do své tvorby zahrnulo několik vzdělaných mužů. Proč třeba nezačít s Occamovou hypotézou a podívat se, co je na tom. Třeba je to proroctví.“

„Hmm. Ta police pod schody, hned vedle Shakespeara. Vem verzi krále Jakuba, když už pominu ty tři ostatní.“

Deety byla za chvíli zpět s černou, ohmatanou knihou, která mne překvapila. Četla jsem si někdy sama pro sebe bibli, ale nevěřila bych, že to dělá i Jacob. Člověk si vždycky bere cizince.

„Tady to je,“ řekla Deety. „Kapitola třináct, osmnáctý verš. Tady je ta moudrost. Řekněme, že dokázal vypočítat číslo bestie, protože to je číslo člověka a jeho číslo je šest set kop a šest.“

„To nejsou exponenty, Deety.“

„Ale, táto, to je překlad. Nebyl snad originál v řečtině? Nepamatuju se, kdy se do matematiky dostaly exponenty, ale řečtí matematici té doby tomu určitě rozuměli. Předpokládejme, že to v originále bylo Zeta, Zeta, Zeta!… A ti, co to překládali, nebyli matematici a přeložili to chybně jako šest set šedesát šest. Myslíš, že by to nebylo možné?“

„No… je to spekulace, Deety.“

„Kdo mne vždycky učil, že svět je podivnější, než si vůbec umíme představit? Kdo mne už vzal do dvou světů, které jsou odlišné od tohoto, a přivedl mne bezpečně zpět?“

„Počkej!“ vykřikl Zeb. „Ty a táta jste už stroj času použili?“

„To ti táta neřekl? Udělali jsme jeden malý výlet. Ani jsme si nevšimli, že bychom byli někde jinde, a táta si myslel, že se to nepovedlo. Mysleli jsme si to vlastně oba až do chvíle, kdy jsem se chtěla podívat na jedno číslo do telefonního seznamu a tam chybělo písmeno J. Stejné písmeno chybělo i v Encyklopedii Britannica. J nebylo v žádném slovníku. Tak jsme zamířili zpět, táta nastavil všechny hodnoty zpět na nulu a dostali jsme se z toho ven a všechno bylo zase v pořádku. J bylo zase na svém místě a já jsem se konečně přestala třást. Ale naše rotace byla skutečně strašná a skoro jsme umřeli. Bylo to tam ve vesmíru se zářícími hvězdami velmi zvláštní, ale unikal nám vzduch a táta měl co dělat, aby nás šťastně dostal do Snug Harboru.“

„Jaku,“ ozval se vážně Zeb, „ten stroj má zřejmě zatím ještě dost much, které bude potřeba vychytat.“ Zívl. „Myslím, že se budu na ta čísla muset podívat. Věřím tomu, co říkala Deety. Kde jsou ty verše, kde se popisuje bestie? Mělo by to být někde uprostřed té kapitoly.“

„Tady to je.“ Přečetla jsem popis bestie, jak přišla na zem. „Měla dva rohy jako beran a mluvila jako drak.“

„Hmmm… nevěděl jsem, jak mluví drak. Ale když něco přijde na zem a má to dva rohy… a slyší nebo vidí nějaké číslo… předpokládám, že to mělo také černý klobouk a šlo to po nás. Deety, jsem v zásadě mírumilovný člověk, ale co je moc, to je moc. Příště střílím první.“

Byla bych radši, kdyby Zeb ten černý klobouk nezmínil. Jen těžko se smiřuji s představou, že někdo chce zabít někoho tak sladkého, nevinného a bezbranného jako je můj Jacob, ale byli tady a my jsme to dobře věděli.

„Kde je ten stroj času?“ zeptala jsem se. „Zatím jsem viděla jen toho ježka.“

„Teto Hildo, ty sama vypadáš jako stroj času.“

„Cože? Proč už v něm nesedíme a neuháníme pěkně rychle někam jinam? Nechci, aby mi zabili manžela. Je prakticky ještě nový. Předpokládám, že se mi jen tak neomrzí.“

„Hildo, nech toho,“ řekl Zeb. „Je to támhle na polici.“

„Já vidím akorát přenosný šicí stroj.“

„To je ono.“

„Cože? Jak se chcete dostat dovnitř? Nebo se na tom jezdí jako na koštěti?“

„Ale kdepak. Musí se to namontovat do dopravního prostředku, který dokáže udržet vzduch a je dost silný. Táta to namontoval do auta, které samozřejmě není vzduchotěsné a je teď trochu poničené. Táta a já to chceme namontovat do Gay Podvodnice, která vzduchotěsná je. A ještě trochu zlepšit ochranu.“

„Ochrana by se měla skutečně pořádně vylepšit, Zebe,“ souhlasila jsem.

„To určitě. Už cítím, jak jsem se od svatby změnil. Začínám se bát o svou kůži. A taky o Deetinu a vás dvou.“

„Slyšte, slyšte,“ rozesmála jsem se. „Všichni za jednoho, jeden za všechny!“

„Tak jest,“ přikývl Zeb. „Jen my čtyři. Nikdo jiný. Deety, co je s obědem?“

VII.

„Avete, alieni, nos morituri vos spernimus!“

Deety:

Zatímco jsme s tetou Hildou chystaly oběd, mužští někam zmizeli. Vrátili se zrovna k prostřenému stolu. Zebadiah nesl intercom a táta kabel, který strčil do zástrčky ve zdi, a pak se oba soustředili na intercom.

„Pánové, máte to perfektně načasované,“ prohlásila teta Hilda. „Co to máte?“

„Hosta k obědu, má milá,“ odpověděl táta. „Slečna Gay Podvodnice.“

„Je toho dost pro všechny,“ přikývla teta Hilda. „Já si přesednu.“ Což také udělala. Zebadiah položil intercom na pátou židli. „Dá si čaj nebo kafe?“

„Není naprogramovaná ani na jedno ani na druhé,“ odpověděl Zebadiah, „ale děkuju ti za ni za nabídku. Byl jsem celý nervózní, abych získal nějaké informace ze Singapuru a Sumatry. Tak jsem požádal svého autopilota o odpověď. Jake šel se mnou a řekl mi, že tam má pro strýčka příhodu nějaké kabely, kterými by šla připojit Gay do sítě v domě. Připojili jsme ji do zástrčky v garáži a tady si ji můžeme poslechnout přes domácí intercom. Já ji mohu kdykoliv zavolat a ona mi odpoví, až bude mít nějaké novinky. Trochu jsem předělal zadání programu, aby monitorovala všechny novinky, co se udály po našem zmizení z domova.“

„Přidělám ti trochu prostoru ve sklepě,“ prohodil táta. „Ale, synu, uvědom si, že teď je tvůj domov tohle, ne Kalifornie.“

„No…“

„Jen se nezačni hádat, Zebbie. Tohle je můj domov od chvíle, kdy mne Jacob pojal za ženu… A můj nevlastní zeť je v něm také doma. Slyšel jsi Jacoba. Je to tak, Deety?“

„Samozřejmě,“ přikývla jsem. „Hilda je teď domácí paní a já jsem pomocnice v domácnosti. Ale Snug Harbor je i můj domov – pokud mne otec a macecha nevyženou na sníh – a pokud je to můj domov, tak je to i domov mého muže.“

„Ne na sníh, drahoušku,“ opravila mne teta Hilda. „Jacob by určitě vybral nějaký slunný den. Je přece velmi šlechetný. Ale ani v tom případě bys nezůstala bez střechy nad hlavou. Můj kalifornský dům – můj a Jacobův – byl vždy otevřený pro přátele. Zebbie se tam mohl zastavit, kdykoliv měl hlad.“

„Měl bych se asi také zmínit o svém mládeneckém bytě.“

„To raději, Zebbie, nedělej. Přece tam nemůžeš Deety vzít. Jen si vzpomeň na ten svůj gauč. Radši zruš nájemní smlouvu a nábytek vrať do obchoďáku.“

„Hildo, už s tím zase začínáš. Deety, žádný gauč tam nemám. Je tam pořádná postel, kam by se klidně vešli tři lidé. Nebo i šest, kdyby se pořádně poskládali.“

„Chceš tam pořádat orgie, můj kapitáne?“ zeptala jsem se.

„Ne. Ale nikdy nemůžeš vědět, co přinese budoucnost.“

„Ty vždy koukáš moc dopředu, Zebadiahu. Počítáš tam se mnou?“

„Moje žena je tam vždy zvána.“

„Zůstanu tak dlouho, dokud nezjistím, že tě začínám nudit. Pak za sebe vyhledám náhradu.“

„Nikdy bych nemohl uhodit těhotnou ženu, ale raději takových řečí nech. Táto, Snug Harbor mne stále víc překvapuje. Vzali jste si na to architekta?“

„Ani náhodou. Architekt… Už to slovo zní hrozně. Zapomínáš, že jsem studoval techniku. Architekti jenom opakují chyby svých předchůdců a říkají tomu umění. Ani Frank Lloyd Wright nepochopil, o co jde. Jeho domy vypadají zvenku skvěle, ale uvnitř jsou strašně nepraktické. Pravé skladiště prachu. Psychologická laboratoř pro pokusné krysy. Fuj!“

„A co Neutra?“

„Ten by nebyl špatný, kdyby ho nesvazovaly různé předpisy a zákony. Ale lidé většinou nechtějí žít v perfektních strojích. Dávají raději přednost spoře osvětleným a celkově chladným příbytkům.“

„Táto, já respektuju tvůj názor, ale přece jenom… tři krby, není to trochu moc?“

„Já mám rád krby, Zebe, a navíc… pár polen dřeva ti tady v horách může zachránit život. Taky nijak nestojím o to, abych vyhříval okolí anebo abych v této lesnaté krajině rojem jisker z komína zavdával příčinu k obavám. A samozřejmě nechci, aby mě tu někdo vypátral tepelnými senzory. Při zapálení ohně v krbu se automaticky zapíná odtah. Horký vzduch se táhne rozvody pod podlahami a vanami. Když konečně vychází ven, je vzduch z komína blízký teplotě okolí a nikdo ho nemůže vypátrat. Tento systém v sobě spojuje tepelnou účinnost a bezpečnost.“

„Ale jak je to se sněhem, který tu leží dost dlouho?“

„Máme několik mezistěn, takže jsou jeskyně úplně tepelně odizolovány.“

„Táto,“ vyzvídala jsem, „platí stále pravidlo číslo jedna? Nebo se včerejší nocí v Elku všechno ruší?“

„Co? Já myslím, že nejdřív musí všechna pravidla potvrdit Hilda. Hildo, Jane kdysi zavedla jistá pravidla…“

„Potvrzuji je!“

„Děkuju ti, ale nejdřív by sis je asi měla poslechnout. Týká se to chování při jídle. Není dovoleno poslouchat zprávy…“

„Táto,“ přerušila jsem ho, „protože je pravidlo číslo jedna stále v platnosti, chtěla bych vědět, jestli Gay zachytila nějaké nové zprávy. Skutečně bych to ráda věděla!“

„Nic nového s tím, že jsme pravděpodobně dvojnásobně mrtvi. Gay Podvodnice nás může kdykoliv vyrušit, kdyby se dělo něco nového. Pravidlo jedna se neuplatňuje v případě nebezpečí. Zebe, budeš si chtít vzít ten intercom na noc do ložnice?“

„Nechci, ale asi budu muset. Rychlá akce by nám mohla zachránit kůži.“

„Necháme to tady a uděláme paralelní vývod, který by tě vzbudil, kdyby se něco dělo. Ale zpátky k pravidlu jedna. U jídla nejsou povoleny žádné zprávy ani čtení novin. Dále se nedovoluje hovor o nákupech, práci nebo finančních záležitostech, o politice a daních.

Zábavná četba je povolena, jenom když nejsou hosté. Konverzace pouze o příjemných záležitostech…“

„Žádné skandály a drby?“ zajímala se teta Hilda.

„To záleží na tobě, drahoušku. Nějaké veselé drby o přátelích a skandály lidí, které nemáme rádi, mohou být zpestřením. Tak co teď? Necháš pravidlo tak, jak je, nebo ho budeš chtít změnit?“

„Potvrzuji ho tak, jak je. Kdo zná nějakou skandální historku o někom, koho nemáme rádi?“

„Já vím něco o našem známém doktoru Neilu Brainovi – No Brainovi,“ ozval se Zebadiah.

„Sem s ní.“

„Slyšel jsem ji z důvěryhodného zdroje, ale není možno ji ověřit.“

„Na tom nezáleží, pokud je opravdu peprná. Tak začni, Zebe.“

„Jedná se o jednu dívčinu, která se rozhodla, že nabídne své tělo Brainymu výměnou za to, že jí dá zkoušku ze základů matematiky, což je nezbytné pro jakýkoliv titul, který je možno na univerzitě získat. Tím se má zabránit tomu, aby absolvoval každý. Tahle dívčina byla ve všem dobrá, jen ta matika ne a ne jít. Proto musela udělat tu zkoušku za každou cenu.“

„To se stává na každé univerzitě,“ přikývl táta. „To jsem se ještě nedostal k tomu hlavnímu. Vyprávěla mi tu historku ani ne tak vztekle jako spíš překvapeně. Nabídla celkem otevřeně Brainymu, že jí může dát soukromou lekci vleže, ať už u něj, u ní nebo v motelu podle jeho výběru, který by zaplatila. Říkala, že ho nemohla nijak zaujmout, což se mi zdá skoro neuvěřitelné, protože jsem ji viděl. Řekl jí, že by se měla lépe připravit a požádat o opravnou zkoušku. Ta dívka tvrdí, že Brainy musí být buď eunuch, nebo robot. Že snad i teplouš by nějak reagoval..“

„Je nepochybně velmi hloupý,“ komentovala situaci Hilda. „Já ale ještě nepotkala muže, kterého bych nezlomila, kdybych o to stála. I když by nebyl nijak zaujat mou nikterak panenskou kostrou. V případě profesora Braina jsem nebyla nijak zvědavá na jeho tělo já. A to ani v případě, že by byl upraven na roštu.“

„Tak proč jsi ho, Hildo, pozvala na večírek?“

„Proč? Protože jsem dostala tvou zprávu. Nikdy bych nemohla odmítnout tvou prosbu.“

„Tomu, Hildo, nerozumím. Když jsme spolu telefonicky hovořili, požádal jsem tě, abys pozvala Zeba, protože jsem si myslel, že se jedná o jeho bratrance. Ještě jsem zmínil asi dvě nebo tři jména lidí z katedry matematiky, ale určitě jsem se nezmiňoval o Brainym.“

„Jacobe… já mám ale tvou zprávu. Ne tady… doma v Kalifornii. Je to psáno na univerzitním papíře s tvým jménem.“

Profesor Burroughs potřásal hlavou a tvářil se smutně. Zebadiah Carter se zeptal: „Hildo, bylo to napsáno rukou, nebo na stroji?“

„Na stroji. Ale bylo to podepsané. Počkej moment, nech mě přemýšlet. Nahoře vlevo byla moje adresa a jméno bylo také napsáno na stroji, ale nad tím byl podpis Jake. Počkej… Jak to bylo. Trochu překvapivé, opožděné P.S. k našemu včerejšímu telefonátu. Mohla bys také pozvat doktora Neila O. Braina, šéfa katedry matematiky? Nevím čím to, že jsem na něj včera zapomněl. Asi tou radostí, že zase slyším tvůj hlas. Deety tě také zdraví. Navždy tvůj Jacob J.Burroughs a nad tím podpis Jake.“

Zebadiah se na mne otočil. „Watsone, ty znáš mé metody.“

„Jistě, drahý Holmesi. Černý klobouk. V Loganu.“

„To už jsme věděli. Nějaké nové údaje?“

„No… Táta volal z domu, to vím. Někdo je tedy napíchnutý na náš telefon. Vlastně byl. Náš dům je zničen.“

„Možná tam byl jenom magnetofon a ten oheň měl zahladit stopy. Je tedy jasné, že ti chlapíci v černém klobouku věděli, že jste byli včera v Kalifornii. Šli ale po tvém otci. Po tom, co ho „zabili“ v Kalifornii, zničili všechny stopy v Utahu. Profesore, předpokládám, že se brzo dozvíme, že byla vykradena tvoje pracovna na univerzitě a ztratili se články o šestirozměrném prostoru.“

Táta pokrčil rameny. „Moc tam toho nenajdou. Po, řekněme vlažném přijetí mého předběžného článku, jsem se rozhodl pozdržet souhrnný článek. Pracoval jsem na něm jenom doma nebo tady a poznámky jsem ukládal tady, kdykoliv jsme se někam chystali.“

„Chybí něco?“

„Jsem si jist, že tady nikdo nebyl. Ne že by mi ty papíry nějak chyběly. Stejně mám všechno v hlavě. Stroje času se nikdo nedotkl.“

„Zebadiahu, myslíš, že doktor Brain je 'černý klobouk'?“ zeptala jsem se.

„Nevím, Deety. Určitě hraje v jejich plánu nějakou roli. Jinak by se nenamáhali pozvat ho na večírek tety Hildy. Jaku, je těžké dostat se k tvým hlavičkovým papírům?“

„To není nijak těžké. Nemám sekretářku, takže když potřebuju, pošlu si pro stenografa. Navíc málokdy zamykám svou pracovnu.“

„Deety, mohla bys mi dát papír a tužku? Chtěl bych vidět, jak se Jake podepsal.“

„Jistě,“ podala jsem mu požadované. „Tátův podpis je snadný. Často jsem ho napodobila, když bylo potřeba.“

„Ty nejjednodušší podpisy jsou často těžko k napodobení tak, aby je znalec nerozeznal. Ale to tady nebylo nutné, protože si Hilda myslela, že je pravý.“

„Já bych asi napsal takovou zprávu Hildě rukou, což by bylo už asi těžší.“

„Ten padělatel asi slyšel spoustu tvých hovorů a četl možná i nějaké dopisy a věděl, že stačí, když to podepíše Jake. Napiš, prosím tě, pětkrát Jake, jako by ses podepisoval přátelům.“

Táta se podepsal a můj manžel ten papír chvíli studoval. „Celkem normální.“ Zebadiah se asi desetkrát podepsal jako Jake, pak si ty podpisy prohlédl, vzal čistý papír a na něj jednou napsal Jake. Potom ten papír podal Hildě. „Tak co?“

Hilda papír prohlížela a pak řekla: „To je těžko říct. Když tam byla Jakova hlavička a celá ta zpráva vypadala jako pravá. Jak si teď stojíme?“

„Stojíme přilepení v bahně. Ale máme nová data. Jsou do toho zapleteni alespoň tři. Dva černé klobouky a doktor Brain, který může, ale nemusí být jedním z nich. Přinejmenším je najatou figurkou, kterou mohou pohybovat jako na šachovnici.“

„Ačkoliv dva plus Brainy je minimální počet, nezdá se být příliš pravděpodobný. Tahle akce nebyla vymyšlena přes noc a zahrnuje příliš mnoho kroků od odposlechu po bombu v autě. A to ještě nevíme, jak je to s mým bratrancem Zebulonem. Můžeme předpokládat, že černé klobouky vědí, že nejsem Zeb Carter, který se zajímá o n-rozměrný prostor. Jsem odepsán jako nějaký čumil, který náhodně přišel o život.“

„Což je nijak netrápí. Tito hraví chlapíci by klidně zabili mušku kladivem. Jsou chytří, dobře organizovaní a zlí… a zajímají se o šestirozměrnou neeuklidovskou geometrii. Kromě Brainyho nevíme, o koho se jedná, ale já jsem si jist, Jaku, že až vyřešíme otázku proč to dělají, budeme vědět, kdo to je.“

„Jak to, Zebadiahu?“ zeptala jsem se.

„Princezno, tvůj otec se mohl zajímat o nějaký jiný obor v rámci matematiky a oni by si ho ani nevšimli. Ale stalo se a on se věnuje jedinému oboru, který dokáže popsat prostor i čas dohromady. Protože je zběhlý v teorii i praxi, podařilo se mu objevit neskutečně jednoduchý stroj času, který umožňuje přístup do všech vesmírů čísla bestie. Ale máme jednu výhodu.“

„Já žádnou výhodu nevidím. Střílí na mého Jacoba!“

„Jedna velká výhoda, Hildo, tady je. Černé klobouky vědí, že Jake pracoval na své matematice, ale netuší, že sestrojil stroj času. Myslí si, že jenom čmárá svoje výpočty na papír. Snažili se zesměšnit jeho práci – a to se jim alespoň částečně podařilo. Pokusili se Jaka zabít a málem se jim to podařilo. Snad si myslí, že je Jake mrtev a… je velmi pravděpodobné, že zabili Eda. Ale nevědí, že existuje Snug Harbor.“

„Proč to říkáš, Zebe? Ach… já doufám, že to nevědí, ale proč jsi si tím tak jist?“

„Protože ti chlapíci nejsou žádní hlupáci. Vyhodili do povětří tvůj vůz a zapálili byt, ale co by dělali tady… kdyby o tom věděli? Hodili by sem atomovou bombu?“

„Synu, ty si myslíš, že ti kriminálníci mají k dispozici atomovou bombu?“

„Jaku, to nejsou kriminálníci. Kriminálníci patří k lidskému rodu, ale tohle nejsou lidé.“

„Cože? Zebe, tvoje vývody mne skutečně překvapují, ale zároveň mi trochu unikají.“

„Deety. Nech to projít počítačem. Tím, co máš mezi ušima.“

Nic jsem neodpověděla a jenom jsem přemýšlela. Po chvíli napjatého ticha jsem řekla: „Zebadiahu, ty bytosti o tom přístroji ve sklepě nevědí.“

„Dobrý závěr,“ souhlasil můj manžel, „protože jsme ještě naživu.“

„Mají v úmyslu zničit nové práce v oblasti matematiky. A taky zabít každého, kdo se na nich podílí.“

„Velice pravděpodobné.“

„Protože by to mohlo umožnit cesty do jiných kosmů.“

„To je skoro jisté,“ poznamenal můj manžel.

„Z tohoto hlediska je možno rozdělit lidi do tří skupin. Ty, kteří se nezajímají o vyšší matematiku, než je ta, že si umí spočítat peníze. Potom ty, co vědí o matematice trochu víc, a potom třetí malou skupinku, která chápe souvislosti.“

„Ano.“

„Ale pokud vím, tak naše rasa doposud o jiných světech nic neví.“

„To je pravda. To je nezbytný předpoklad.“

„Ta třetí skupina by se jistě nesnažila zastavit pokusy spojené s cestováním jinými kosmy. S intelektuálním zájmem by vyčkali, jak všechno dopadne. Mohou tomu buď věřit nebo ne, ale rozhodně by tomu nijak nebránili. To je potěšení z objevů… podle toho se pozná každý správný vědec.“

S povzdechem jsem dodala: „Žádnou další skupinu nevidím. Je tu hrstka bláznů, kteří nezapadají do žádné skupiny, ale ti by nebyli tak dobře organizovaní a schopní.“

„Jak jsme se všichni přesvědčili,“ doplnil Zebadiah.

„Takže naši protivníci asi opravdu nepatří mezi lidské bytosti. Jsou to cizí inteligentní bytosti kdoví odkud.“ Vzdychla jsem a zmlkla.

„Hildo, dokázala bys zabít?“

„Zabít koho, Zebe?“

„Dokázala bys zabít, abys ochránila Jaka?“

„Tak to se vsaď, že bych dokázala.“

„Tebe se, princezno, ptát nebudu. Znám Dejah Thoris,“ pokračoval Zebadiah. „Tak to je naše situace, dámy. Musíme ochránit jednoho z nejschopnějších mužů naší planety. Ale nevíme proti čemu. Jaku, tvoji osobní strážci jsou dvě amazonky, jedna malá a jedna normálního vzrůstu, a jeden zbabělý lev. Kdybych věděl, kde je, tak bych najal Dorsaie. Nebo Graye Lensmana a jeho chlapce, ale my sami představujeme všechno, co máme, a musíme se o to pokusit. Avete, alieni, nos morituri vos spernimus! Tak už otevřete to šampaňské.“

„Myslíš, že bychom měli, můj kapitáne?“ zeptala jsem se. „Mám strach.“

„To bych řekl, že jo. Já už toho dneska víc neudělám a mám pocit, že Jake taky ne. Zítra se pokusíme přístroje namontovat do Gay Podvodnice a já budu muset všechno přeprogramovat. Budeme mít všichni plno práce. Potřebujeme se trochu odreagovat a pak se taky dobře vyspat. Není nad to trochu se napít, když nevíme, co nám příští hodiny přinesou.“

Najednou jsem se cítila lépe. „Hlavu vzhůru, teto Hildo! Kapitán John Carter vždycky zvítězí. Zbabělý lve, ke mně! Kdo je táta? Malý kouzelník?“

„Myslím, že ano.“

„Táto, otevřeš ty bublinky? Já si vždycky zraním prsty.“

„Dobře, Deety. Chci říct Dejah Thoris, královská manželko vojevůdce.“

„Nemusíš být tak slavnostní, táto. To má být neformální večírek. No tak, táto, mám mít ty kalhoty pořád na sobě?“

„Optej se manžela. To je teď jeho starost.“

VIII.

„Uchovejme si své iluze…“

Hilda:

Když sedím u krbu a vyhřívám si staré kosti, vzpomínám na těch několik dní, co následovaly, jako na nejšťastnější období v životě. Už jsem předtím zažila troje líbánky se svými předchozími manžely, z nichž dvoje byly dobré a jedny velmi dobré nebo možná i lukrativní, ale líbánky s Jacobem byly prostě božské.

Osten strachu ještě jako by umocnil naši radost. Jacob nedával strach najevo a Zebbie se tvářil, jako kdyby o nic nešlo. Zebbie byl velmi uvolněný a Deety snášela všechno klidně.

Mám pocit, že trocha strachu dodává životu pikantní příchuť. Dokonce i při líbánkách… Nebo právě při líbánkách.

Byly to zvláštní líbánky… Všichni jsme velmi tvrdě pracovali, ale přesto si naši manželé na nějaké to šmajchlování vždycky našli trochu času. Nebylo to žádné společné manželství, ale dva spokojené novomanželské páry, které si dokáží vyjít vstříc. Přestala jsem se svými drsnými fórky, takže i Zebbie začal měnit svůj vztah ke mně ze špičkování v opravdové přátelství.

Jacob není nijak vysoký ani zrovna krásný, ale mně vyhovuje. Když se chci podívat na pěkného mužského, tak se podívám na Deetina obra, ale bez jakékoliv závisti nebo chtivosti.

Nevím přesně, kdy jsem si na univerzitě oblíbila Zeba spíše než pro jeho vzhled kvůli jeho smyslu pro humor. Jestli někdy existoval muž, který by se hodil na roli Johna Cartera, vrchního velitele Marsu, tak to byl určitě Zeb Carter, jehož prostřední jméno bylo shodou okolností John. Když byl oblečen, vypadal neohrabaně a zdál se být příliš veliký. Všimla jsem si, jak je pěkný, až když se ke mně přišel prvně vykoupat. (Tenkrát jsem se také rozhodla, že bych ho mohla svést, ale pak jsem se vrátila ke své osvědčené praxi se staršími muži.)

Ve Snug Harboru nebylo třeba příliš se oblékat a Zeb mi připomínal horského lva v celé jeho ladnosti a síle a stále víc mi připomínal válečníka z Marsu. Když jsem byla malá, byl náš dům doslova zaplaven různými dobrodružnými knihami, které jsem četla od nejútlejšího mládí. Vždycky jsem ráda četla knihy, ve kterých vystupovaly i odvážné ženy, a já toužila být jednou z nich. Nejvíc na mne zapůsobila kniha Thuvia, dívka z Marsu a já toužila se jmenovat Thuvia a ne Hilda.

Taky jsem byla částečně zodpovědná za tu část jména, která se Deety moc nelíbí. Jacob chtěl, aby se jeho dcera jmenovala Dejah Thoris. (Jacob vypadá a skutečně je profesor, ale zároveň je velmi romantický.) Jane tenkrát byla dost proti, až jsem se do toho musela vložit. „Nebuď hloupá, Jane,“ řekla jsem jí tenkrát. „Když tvůj muž něco chce, tak bys ho měla poslechnout, a ne ho trápit. Chceš, aby měl to dítě rád?“ A tak se z Doris Ann stala Dejah Thoris a byl klid. Když se pak naučila mluvit, sama si to upravila na Deety a všichni byli spokojeni.

Po čase jsme se ustálili na každodenní rutině, kdy mužští pracovali na vylepšování přístrojů a usazování stroje času do Gay Podvodnice a my s Deety jsme se věnovaly domácím pracem. Po nich se Deety zapojovala do řešení technických problémů a já se snažila jí trochu pomoci.

Nejsem moc technický typ, protože jediné, co jsem studovala trochu pořádně, byla biologie, a ani tu jsem nedokončila. K tomu mohu snad ještě přičíst více než šest tisíc hodin jako dobrovolná zdravotní sestra v nemocnici, kde jsem samozřejmě využívala technických vymožeností v rámci sesterských povinností. Zato neomdlívám, když vidím krev, a nemám problémy s uklizením pozvracené podlahy, když je to nutné. Být sama v kampusu s plnou kapsou peněz je sice legrace, ale příliš to nepozdvihne duši. Mám ráda pocit, že si svůj pobyt na zemi trochu zasloužím.

Navíc jsem byla posedlá touhou přečíst všechno, na co jsem narazila, a navštěvovala jsem přednášky, jejichž témata mne oslovila… i když někdy byly docela zvláštní. Navštěvovala jsem například deskriptivní astronomii a dostala na závěr jedničku. Dokonce jsem narýsovala správně dráhy jednotlivých komet – ke svému velkému překvapení (o profesorově nemluvě).

Dokážu opravit domovní zvonek nebo vyčistit pomocí instalatérského péra ucpaný odpad, ale když jde o něco skutečně technického, tak si pozvu odborníka.

Mohu to shrnout asi tak, že jsem schopna pomoci, ale sama toho moc nesvedu. Bylo potřeba přeprogramovat Gay Podvodnici a při té příležitosti se ukázalo, že Deety sice nevypadá jako génius, ale ve skutečnosti jím je. Přitom je docela jasné, že Jacobova dcera prostě musí být génius, protože Jane měla takové IQ, že to překvapovalo i mě, její nejbližší přítelkyni. Sama jsem chodila po domě a pomáhala rozhodnout nebohému Jacobovi, co má být uchováno a co je potřeba vyhodit nebo spálit. Pak jsem pálila zbytečné obrázky, počmárané papíry a šaty, které už k ničemu nebyly. Šaty po mrtvých se mají dát pryč nebo se mají spálit, protože jen vyvolávají smutné vzpomínky. Trochu jsem si přitom poplakala, ale ušetřila jsem tím Jacobovi a Deety větší bolest později.

Všichni máme řidičský i letecký průkaz. Zebbie, jako kapitán Z. J. Carter, USA, je velitelem lodi, což dokazuje i jeho lodní deník. Sice nám tvrdil, že jeho funkce je většinou jenom čestná, ale já jsem se jednou vplížila do kabiny a prohlédla si ten deník pořádně a viděla jsem tam pěkných pár cest včetně cesty do Austrálie. Řeknu vám jedno: Zebovi se nedá příliš věřit. Ale jednou mu skočím na záda a všechno to z něj vytřesu. Je ovšem pravda, že bude potřeba oddělit pravdu od vyložených výmyslů, protože se nedá věřit všemu. Například jeho historka, jak měl poměr se samicí klokana, je vyloženě přitažená za vlasy.

Zebbie a Jacob rozhodli, že musíme být všichni schopni řídit Gay Podvodnici ve všech čtyřech fázích. Na cestě, ve vzduchu, po trajektorii (Gay není raketa, ale dokáže dělat skoky po vysoké trajektorii) a v časoprostoru, to znamená ve vesmírech čísla bestie a dalších variantách, kterých je nepočítaně.

Musela jsem si držet všechny palce, abych se to naučila, ale oba mužští mě ujišťovali, že tam dali tolik bezpečnostních pojistek, abych to zvládla, i kdybych ji musela řídit sama.

Problém částečně vězel i v tom, že Gay byla dívka patřící pouze jednomu muži. Její dvířka se otvírala pouze na pánův hlas nebo na otisk pravého palce. Nebo někdy dokonce jenom na kombinaci kódu, hlasu a palce. Zeb tvrdil, že to udělal podle Murphyho zákona, že když se něco může pokazit, tak se to pokazí. (Moje babička říkala, že krajíc spadne vždy namazanou stranou dolů.)

Nejprve bylo potřeba představit Gay naše hlasy a naučit ji, aby nás poslouchala. To se po nějaké době podařilo. Deety Zebovi pomohla, a tak jim to zabralo jenom pár hodin. Nahrávání kódu trvalo ještě méně, protože byl založen na staré vojenské odrhovačce, která by zcela jistě žádného zloděje nenapadla. Zebbie o té písni prohlašoval, že se jmenuje Opilý voják. Jacob tvrdil, že je to Loď se zásobami, a Deety tvrdila, že se jedná o Den po výplatě, protože tu píseň slýchala od Janina otce.

Nakonec oba muži usoudili, že má pravdu asi Deety, protože jako jediná znala slova. Opravdu se v nich vyskytovala slova opilý námořník (místo voják), den po výplatě i zásobovací loď.

Potom se Zebbie rozhodl, že nám ukáže Gay kousek po kousku. Rozebíral ji po částech a ty nosil do sklepa. Následující dny byly snadné pro mne a velmi těžké pro Deety. Já jsem jenom držela světlo, zatímco Deety se musela podrobně seznámit s každým kouskem. Všechno vypadalo velmi složitě, až si jednou Deety vzdychla: „Teto Hildo, tvůj nevlastní zeťák to postavil, jako když se zamíchá sýr do špaget. Takhle by to žádný počítač nedělal. Je to prostě takový bastard, poslepovaný jak to šlo.“

„Neměla bys o Gay mluvit jako o věci a určitě to není bastard.“

„Ona nás neuslyší. Odpojila jsem jí uši… vlastně je celá vypnutá kromě té části, která monitoruje zprávy, a ta je teď napojena pomocí drátu do sklepa, takže může komunikovat se Zebadiahem pouze tam. Jsem si naprosto jista, že Gay byla pěkná holka, než ji ta velká opice tak znásilnila. Můžeš mi, teto Hildo, věřit, že jsem se nijak nechtěla dotknou jejích citů… protože stejně žádné nemá. Je to pouze hloupý počítač, jako všechny ostatní. Většina středních škol má složitější počítače, než je tenhle. Tohle je hlavně kybernetika… autopilot s omezenou digitální a paměťovou kapacitou. Zebadiah k tomu přidal nějaké mody, ale to ještě neznamená, že je to všeobecně použitelný počítač. Je to prostě hybrid, některé funkce mu zcela chybí, ale má některé doplňky, o kterých si může nechat zdát samotné IBM.“

„Deety, proč sundáváš všechny ty součástky? Myslela jsem, že jsi programátor. Že se zajímáš jenom o software a ne o mechanické záležitosti.“

„Jsem skutečně jenom softwarová matematička a nikdy bych se nepokoušela vylepšit nic, co tady vytvořil můj milovaný manžel, ani kdyby mi to dal příkazem. Ale jak mám, při Aláhovi, uvažovat o vylepšení softwarového vybavení, když nepochopím, jak jsou tady vedeny obvody. První část téhle knihy popisuje, jak byl autopilot postaven původně, a druhá část, ta xeroxovaná, ukazuje, co tam přidělal Zebadiah. V téhle džungli se používají tři různé jazyky, i když to bylo stavěno jen pro jeden. Ale stejně to není schopno použít ani jeden, pokud nejde o Zebův secvičený dialog. A i tak to má problémy reagovat správně. Co to odpovídá na narážku: Ty jsi ale chytrá holka, Gay?“

„To si pamatuju. To říkáš, šéfe, určitě každé. Konec.“

„Někdy to řekne. Jindy se asi stane, že řekne třikrát to samé a pak zase něco jiného. Poslechni si tohle.“

„Zebe, já jsem tak chytrá, až mě to děsí.“

„Proč jsi mě před chvílí vypnul?“

„Nedám na žádné lichotky! Ruku pryč z mého kolena.“

„Ne tak nahlas, miláčku. Nechci, aby to slyšel můj chlapec.“

„… a jejich tam ještě víc. Jsou tam alespoň čtyři různé odpovědi na Zebovy fráze. On používá jenom jeden list, ale autopilot odpovídá na každou poznámku různým způsobem a všechny přitom znamenají totéž. Buď 'Rozumím', anebo 'Program nenalezen, zadej znovu'.“

„Mně se ten nápad líbí. Je to legrace.“

„No… mně se to taky docela pozdává. Často si také počítač personifikuji a myslím na něj jako na člověka a ten náhodný seznam odpovědí dělá z Gay ještě trochu víc lidskou bytost… kterou ovšem ona není. Nelze ji ani srovnat s pozemními počítači. Ale…“ Deety se najednou zasmála. „Trochu manžílka překvapím.“

„Jak, Deety?“

„Víš, jak vždycky říká: 'Ahoj, Gay, jak se máš?', když se sejdeme u snídaně?“

„Ano. Líbí se mi to. Působí to tak přátelsky. Gay většinou odpovídá, že se má dobře.“

„Jo, to je ono. To je testovací kód. Zadává autopilotovi, aby zkontroloval své funkce a hlásil úkoly, které ještě provádí. To zabere méně než milisekundu. Kdyby nedostal správnou odpověď, požene se sem, aby zjistil, co není v pořádku. Ale já tam přidám jinou odpověď. Nebo možná i víc.“

„Měla jsem pocit, že tu odmítáš cokoliv měnit.“

„Teto Hildo, tohle je software a ne žádný hardware. Mám oprávnění přidávat odpovědi na hlasy nás všech. To je základní programování. Ty řekneš 'Dobré jitro' a amplión ti odpoví… až tedy budu hotova… a bude ti říkat buď Hildo nebo paní Burroughsová.“

„To bych dala přednost Hildě.“

„No dobře, ale nech ji, ať ti ze začátku říká paní Burroughsová. Potom se to může změnit.“

„No… tak jo. Ale ať je v tom taky trochu osobnosti.“

„A co kdyby ti sem tam řekla teto kozo?“

Zašklebila jsem se. „To je ono. Deety, to je přesně ono. Ale chci přitom vidět, jak se bude Jacob tvářit.“

„Však budeš. Bude to naprogramované tak, že tímhle způsobem odpoví jenom na tvůj hlas. Jenom nesmíš říct 'Dobré ráno, Gay', dokud nebude táta nablízku. Ale mám taky jednu pro mého manžílka. Až Zebadiah řekne 'Dobré jitro, Gay. Jak se máš?', tak mu Gay odpoví „Já se mám fajn, ale ty sis nezapnul poklopec a máš kruhy pod očima. Co's to zase vyváděl. Zase jsi nasával?“

Deety je ještě tak hravá! „Jen to udělej! Chudák Zeb. Vždyť pije z nás všech nejmíň. Ale je možné, že nebude mít nic na sobě, a pak to nebude moct mít rozepnuté.“

„Zebadiah se k jídlu vždycky obléká. Má na zapínání i spodky. Nesnáší elastické.“

„Určitě ale pozná tvůj hlas, Deety.“

„Kdepak. To bude tvůj hlas a ještě upravený.“

A tak se taky stalo. Normálně mám kontraalt zhruba stejného zabarvení jako ten hlas, co namluvil Gay. Deety si ale vypůjčila od Jacoba nějaký nástroj a tím můj hlas zcela změnila.

Dostala jsem se do stejné ráže, v jaké byla Deety, a nahrála jsem tam taky vzkaz pro mého Jacoba. 'Mám se fajn, až na ty potíže se starou kozou.' Už jsem se těšila, až to jednoho dne Jacob uslyší.

Nechtěly jsme tam dát takové odpovědi, které by mohly Jacoba nějak ranit, a upřímně řečeno, ani jsem nechtěla, aby Deety věděla, jak mi její otec důvěrně říká. Uchovejme si alespoň nějaké iluze. Je možné, že si Zeb s Deety taky tak říkají, když jsou o samotě, ale o tom nikdo nemusí vědět.

IX.

Většina mužů má sklony k obcházení zákonů

Deety:

Zatímco jsme se s tetou Hildou zabývaly změnami v programu, Zeb a táta se věnovali zabudování stroje času do Gay Podvodnice a hlavně vychytávání všech možných rizikových faktorů. Posunuli zadní sedadla asi o dvacet centimetrů dozadu, aby tam bylo víc místa na nohy, do ovládacího panelu řidiče zabudovali další řídící prvky, reagující na hlasy.

Když například někdo z nás řekl: „Gay Podvodnice, zavez nás okamžitě domů,“ tak se vůz i s pasažéry okamžitě vydal na cestu do Snug Harboru.

Nevím proč, ale celkem tátovi důvěřuju. Dostal nás bezpečně dvakrát domů – a to nebyla zabudována žádná bezpečnostní zařízení, ani jsme neměli záchranný knoflík „mrtvého muže“. Další varianta povelu „vem nás domů“ byla v normálním provozu zablokovaná, ale bylo možno ji odblokovat a držet v sevřené pěsti. Byly tam další jistící prvky, které reagovaly na správnou teplotu, tlak, vzduch, změnu kursu a další nebezpečí. Kdybychom narazili do nějaké planety, tak by nás samozřejmě nezachránilo nic, ale ve vesmíru je mnoho jiných nástrah, kdy může jít o krk. Přece jen je tam ale dost místa, takže je možné se nebezpečí vyhnout. Doufali jsme, že to v těch dalších vesmírech bude obdobné.

Neměli jsme žádnou možnost si vesmíry z čísla bestie ověřit, ale platí to staré: „Slabí zemřou cestou, ale zbabělec se na ni vůbec nevydá.“ Navíc se nám naše vlastní planeta stala trochu nebezpečnou. Sice jsme o 'černých kloboucích' nikdy nemluvili, ale věděli jsme, že jsou někde kolem.

Vždycky, když nám Gay po ránu hlásila, že nejsou žádné novinky, tak se nám ulevilo a hned jsme měli větší chuť na snídani. Jsem si jista, že Zebadiah považoval svého bratrance za mrtvého. Skoro stejně jsem si jistá, že by se nejraději vydal na Sumatru po stopách stále slábnoucí naděje na objevení výpravy – kdyby ho nepotřebovala jeho žena a potenciální dítě. Poslední menstruace se nedostavila ani u mě ani u Hildy. Mužští se rozhodli, že své ještě nenarozené (a ani nepotvrzené) potomky oslaví a my s Hildou jsme se naopak rozhodly, že budeme hodné holky a nebudeme jim v tom bránit. Navíc jsme se rozhodly žít zdravě. Hilda se přidala k mému rannímu cvičení a mužští se přidali hned, jak nás prvně viděli cvičit.

Zebadiah to sice nepotřeboval, ale zdálo se, že ho to těší. Táta zase zmenšil obvod v pase o pět centimetrů za týden.

Po snídani šel Zebadiah testovat Gay Podvodnici na udržení tlaku. Napumpoval do ní čtyři atmosféry a sledoval, jestli se vevnitř udrží.

Otázka, co budeme dělat ve volném čase, se vyřešila velice snadno. „Chce si někdo zaplavat?“ zeptala jsem se. Ve Snug Harboru nemáme žádný městský bazén a voda v horských bystřinách je sakra studená. Proto táta svedl několik podzemních pramenů do roury, která byla ohřívána systémem trubek a ústila do uměle vytvořeného bazénu, do kterého byly zasazeny balvany. Táta natřel betonové dno různými odstíny barev, takže to působilo dojmem proudící vody, čímž nám vznikla domácí „přírodní“ zátočina, s příjemně teplou vodou.

Aby nevznikl dojem, že všechno stavěl táta vlastníma rukama. On by to teda zvládl, ale přece jenom by to trvalo dlouho. Proto najal dole pod Nogalesem partu španělsky mluvících pracantů. Materiál objednal v Albuquerque přes svého právníka v Dallasu. Stavební a vzduchotechnický materiál dovezl sám šéf firmy, kterému bylo naznačeno, že se jedná o dodávku pro bohatou právnickou firmu, která si nepřeje velký rozruch, a proto udělá nejlépe, když po dodání na celou záležitost zapomene. Stavbu už řídil táta sám prostřednictvím své sekretářky, která zvládala španělštinu. Doufám, že jste pochopili, že ta sekretářka jsem byla já. Jenom bych mohla doplnit, že mám ze španělštiny doktorát.

Dělníci ani technici nikdy neměli možnost zjistit, kde přesně jsou, ale byli dobře placeni a živeni, takže jim to bylo jedno. Řídili se ostatně většinou heslem, že jim do toho, co 'locos gringos' dělají, nic není. Dva piloti samozřejmě museli vědět, kde přistávají, ale byli naváděni radarem, který už neexistuje.

'Chlapíci v černých kloboucích' neměli šanci vypátrat v minulosti jakoukoliv stopu, protože jsem se řídila máminou radou, že daňoví úředníci nemusí nic vědět. Její heslo bylo: „Plať hotově, aby se z bankovních záznamů nedalo nic vyčíst, a drž jazyk za zuby.“ Od té doby, co máma zemřela, nás třikrát kontrolovali a nic nenašli. Vláda nám vždy vrátila 'drobný přeplatek'.

Moje otázka, zda si chce někdo zaplavat, byla přijata bez velké odezvy.

„Zebe, tvoje žena má plno energie,“ přerušil ticho táta. „Trochu později bude, Deety, voda prohřátější a přitom tam už bude trochu chládek. Pak se můžeme zajít vykoupat, co říkáš, Zebe?“

„Máš pravdu. Potřebuju načerpat trochu sil.“

„Dáme si panáka?“

„Nemám ani chuť ani sílu. Co jsi to ráno říkal o přebudování systému?“

Hilda se vykulila. „Myslela jsem, že Gay už byla přebudovaná. To chcete se vším začít znovu?“

„Uklidni se, Hildp. Gay je hotová. Je potřeba ji jenom trochu vyvážit a propočítat její mechanické ruce.“

To jsem jí mohla vysvětlit taky. Gay byla vyvážená docela prima, ale problém byl s tím, že tam bylo potřeba ještě umístit laserové dělo, které můj manžel zcela v rozporu se zákonem vlastnil. Neřekla jsem nic hlavně proto, že jsem se zúčastnila výpočtů přesného umístění toho kanónu. Někdy mi vrtalo hlavou, kdo z nás je větší hříšník. A také mi nešlo na rozum, proč většina mužů obchází zákon a co vlastně Zebadiah s tím dělem hodlá podnikat.

„Já tomu nerozumím,“ prohlásila teta Hilda. „Jacob dobře ví, že jsem tady šťastná, ale na druhou stranu je jasné, že bychom tu neměli zůstávat déle, než je nutné.“

„My jsme také nemluvili o Gay Podvodnici. Jake a já jsme mluvili o přebudování sluneční soustavy.“

„Sluneční soustavy?! Co je s ní špatného?“

„Plno věcí,“ odpověděl Zebadiah tetě Hildě. „Už tak zcela nevyhovuje potřebám. Ceny pozemků jdou dolů. Naše stará, dobrá planeta je přelidněná a lidé se musí zavrtávat hlouběji do země a všechno je obtížné. Je pravda, že přenesení průmyslu na oběžnou dráhu trochu pomohlo a jak Lagrange čtyři tak i pět dokáží zcela uživit svoje vlastní obyvatele. Však také ti, co do toho projektu tenkrát investovali, si teď pěkně mastí kapsu. (Včetně táty, Zebadiahu.) Ale to je jenom kapka v moři ve srovnání s možnostmi, které se nabízí, zatímco tato planeta jde rok od roku od deseti k pěti. Jakeův šestirozměrný prostor by to mohl změnit.“

„Myslíš přestěhovat lidi do jiného světa? Copak by šli?“

„Na to jsme nemysleli, Hildo. Pokoušíme se aplikovat Clarkův zákon.“

„Na ten si nevzpomínám. Asi jsem zrovna chyběla ve škole.“

„Arthur C. Clarke,“ vysvětlil táta. „Velký člověk… škoda, že ho v období očištění zlikvidovali. Clarke definoval, jak lze učinit velký objev nebo klíčový záměr. Když největší kapacity říkají, že něco nejde, tak to prostě udělej. Můj stroj času je vlastně díky tomuto zákonu Clarkovo vnouče. Jeho názory mne inspirovaly k jeho vytvoření a studiu šestirozměrného prostoru. Dnes ráno ovšem přidal Zeb konečnou větu.“

„Úplně tak to nebylo. Já jsem prostě položil otázku a on se jí chytil.“

„Jen tady neruš vlny. Hildo, víš, že časoprostorový cestovatel nepotřebuje sílu.“

„Obávám se, že to nevím, drahý. Tak proč jsi potom instaloval motory?“

„Ty jsou jenom na pomocné záležitosti. Například nebudeš muset vařit na otevřeném ohni.“

„Ale skutečně to nepotřebuje žádnou sílu,“ souhlasil Zebadiah. „Neptejte se proč. Já se zeptal a Jake začal psát něco v sanskrtu. Já tomu vůbec nerozuměl.“

„Skutečně nepotřebuje pohon, teto Hildo,“ přidala jsem se. „Potřebuje jenom několik málo mikrowatů, aby gyros zůstal stále funkční a pro několik dalších parazitů, jako jsou kontrolní budíky, ale samotný stroj nepotřebuje nic.“

„Copak neplatí zákon zachování energie?“

„Hildo,“ ozval se Zebadiah, „jako slabý mechanik a amatérský elektrotechnik jsem se nikdy moc nezajímal o teorii, dokud stroje dělají to, co dělat mají. Začínám se o ni zajímat ve chvíli, kdy mne stroj zradí. Z toho důvodu se zajímám o zajišťovací zařízení. Snažím se, aby mne stroj nevypekl. Na to není žádná teorie, ale každý inženýr to zná.“

„Hildo, miláčku, náš stroj času nijak neodporuje zákonu zachování hmoty a energie, ten s tím prostě nemá co dělat. Když to Zeb pochopil…“

„Já jsem neřekl, že jsem to pochopil.“

„No dobře… tak když Zeb řekl, že tomu věří, začal klást zajímavé otázky. Například, že Jupiter nepotřebuje Ganymeda…“

„Zatímco Venuše ano. I když Titan by mohl být ještě lepší.“

„Hmmm, to je možné.“

„Ano. Tím by se urychlila možnost osídlení. Ale je tu jeden problém, Jaku, i když se rozhodneš osídlit Venuši, přeneseš atmosféru na Mars a obě planety načasuješ, myslíš, že se to povede? V Trojanových bodech?“

„Snad jo. My jsme ale měli na vývoj miliony let v této vzdálenosti od slunce. To je vzdálenost, která je akorát, ani moc ani málo. A ještě nás chrání stratosféra. Mám stále jisté pochybnosti o možnosti usídlení na Venuši.“

„Chce to výzkum a vývoj nových zařízení, Jaku. Musí se pozorně propočítat tlaky teploty a spousta dalších faktorů, což při použití počítačů nebude až takový problém. Měli bychom být schopni vytvořit nové země ve všech Trojanových bodech v šestiúhelníku kolem slunce. Pět úplně nových zemí by mělo stačit lidstvu k obživě. Na naší panenské výpravě bychom měli mít oči pořádně otevřené.“

Teta Hilda se dívala na Zebadiaha s hrůzou v očích. „Zebbie! Víš, co to vůbec říkáš? Ty chceš vytvořit nové země? Kdo si myslíš, že jsi? Ježíš Kristus?“

„Tak mladý už nejsem. Tohle je duch svatý, který nabízí ty možnosti. Nejvyšší inseminátor. Já jsem někdo jiný. Jsem tvůrce a zlepšovatel. Ale nemám nic proti ženským právům, Hildo. Deety je pozemská matka… Na tuhle práci je jako stvořená. Ty jsi měsíční bohyně, Selena. To je dobrý post. Je víc měsíců než zemí. A sedí ti. Jsi malá a zářící. Co ty na to? Jenom my čtyři a nikdo víc.“

„Přestaň mě tahat za fusekli.“

„Já tě za fusekli netahám, i když by se objevila tvoje pěkná nožka, nevlastní tchýně. Ty záležitosti, o kterých jsme s Jakem hovořili, mají čistě praktický charakter. Ty otázky se samy vynořily ve chvíli, kdy jsme si uvědomili, že stroj času nepotřebuje žádnou energii. Můžeš přemístit naprosto cokoliv, kam se ti zamane. Jak v prostorech tak časech. Dal jsem tam plurál schválně, neopravuj mě. Nejdřív jsem taky nechápal, co Jake myslí tím časováním planet. Ale otoč Venuši kolem osy tau, popones ji zpět kousek po ose teh a dostaneš ji o několik století nebo tisíciletí starší na ose t. Můžeš tím cokoliv přenést do budoucnosti… naší budoucnosti. Nebo naopak můžeš vše vrátit zpět, všechno zelené a sladké, připravené pro život. V zemské podobě, ale ještě panenské.“

Teta Hilda vypadala vyděšeně. „Jacobe? Myslíš, že jeden panák může ublížit tomu burskému oříšku ve mně? Cítím, že to potřebuju.“

„Myslím, že ti to nijak neublíží. Jane se se mnou občas napila, když byla v jiném stavu. Doktor jí to zakázal až v třetím trimestru. Zdá se, že to Deety nijak neublížilo. Deety byla tak zdravá, že vezla Jane z porodnice.“

„Táto, nepřeháněj. Naučila jsem se řídit, až když mi byly tři měsíce. Ale panáka potřebuju taky. Co ty, Zebadiahu?“

„Jistěže, princezno. Zdravotní panák by se měl určovat podle váhy. Hildo, jednoho pro Deety, jeden a půl pro Jaka a dva pro mě.“

„To je pěkně nespravedlivé!“

„To tedy je,“ souhlasila jsem. „Jsem určitě těžší než táta. On hubne a já přibírám.“

Zebadiah nás oba popadl kolem pasu, zvedl a po potěžkání postavil na zem.

„Jste přibližně stejní,“ prohlásil. „Táta je možná trochu těžší, ale ty jsi přítulnější.“

„To není pravda. Nikdo není přítulnější než Jacob!“

„Ty jsi, Hildo, předpojatá. Ať si tedy každý namíchá co chce, podle své psychické a fyzické kondice.“

To jsme taky udělali. Já s Hildou jsme si daly whisky se sodou, táta si dal trochu větší porci s ledem a Zebadiah si dal malou vodku a dolil si to kolou.

Zatímco jsme popíjeli naši medicínu, Zebadiah se natáhl a podíval se na krb. „Táto, ty jsi byl u námořnictva?“

„Ne… u pozemního vojska. Když ovšem za ně počítáš i kancelářské krysy. Rozhodli, že když mám doktorát z matematiky, tak bych mohl být užitečný v balistice. Tak jsem strávil celou dobu podepisováním nějakých papírů.“

„Standardní operační postup. Tamhle je meč a pásek, co se nosil u námořnictva. Myslel jsem si, že by to mohlo být tvoje.“

„To je Deety… Patřilo to Janinu dědečkovi Rodgersovi. Já mám meč kavalerie, který patřil tátovi. Dal mi ho, když jsem šel k armádě. Taky mi dal modrou jezdeckou uniformu, ale tu jsem nikdy neměl na sobě.“ Odešel do ložnice. „Ukážu ti ten meč.“

„Deety, vadilo by ti, kdybych si potěžkal ten tvůj meč?“

„Můj meč patří tobě, můj kapitáne.“

„Ale miláčku, přece to nemohu přijmout jako svatební dar.“

„Jestli můj velitel nechce dovolit své princezně, aby mu dala svatební dar, tak ať ho nechá, kde je! Už jsem ti dlouho chtěla něco dát… a nenapadlo mne, že to by mohl být perfektní dar pro kapitána Johna Cartera.“

„Omlouvám se, Dejah Thoris. Přijímám tvůj dar a slibuju ti, že tě ochráním před všemi nepřáteli.“

„Jestli mne dokážeš zvednout na rukou, tak ti ho hned sundám.“

Zebadiah mne popadl pod koleny a rázem jsem měřila dobré tři metry. Meč i pás visely na háku. Sundala jsem je a za chvíli jsem byla dole i já. Můj manžel stál takřka v pozoru, když jsem mu připínala pás. Pak poklekl na jedno koleno a políbil mi ruku.

Nejsem zrovna citlivka, ale některé způsoby mi vženou slzy do očí. Táta a teta Hilda nás pozorovali a pak nás napodobili, i s tou slzou v oku tety Hildy.

Zebadiah tasil kord, vyzkoušel jeho vyváženost a pohlédl na ostří. „Ruční práce s těžištěm u jílce. Deety, za to musel tvůj pradědeček pořádně zaplatit. Je to poctivá zbraň.“

„Myslím, že ani nevěděl, co to stálo, protože ho dostal.“

„Určitě z nějakého dobrého důvodu.“ Najednou provedl výpad, sekl mečem na obě strany, zatočil jím po směru i proti směru hodinových ručiček a konečně strnul v šermířském postoji.

„Všiml sis, táto?“ zeptala jsem se tiše.

„S mečem to umí,“ odpověděl táta.

Hilda se ozvala pěkně hlasitě: „Zebe, to jsi mi nikdy neřekl, že jsi byl v Heidelbergu.“

„Nikdy ses, Hildo, neptala. V okolí Red Oxu mi říkají 'Bič od Nekaru‘.“

„Kde máš teda jizvy?“

„Žádné nemám. Schválně jsem tam zůstal navíc ještě jeden rok, ale nic. Nikdo se nedostal skrz mou obranu. Až se stydím, když si vzpomenu, kolik Němců jsem zjizvil já.“

„Zebadiahu, tam jsi získal doktorát?“

Můj manžel se posadil a zakřenil se. Stále ještě držel meč v ruce. „Ne, to bylo na jiné škole.“

„M.I.T.?“ vyzvídal táta.

„To těžko. Táto, tohle by mělo zůstat jenom mezi námi. Zjistil jsem, že člověk může získat doktorát na nějaké věhlasné univerzitě, aniž by cokoliv uměl a aniž by jakkoliv obohatil světové vědění.“

„Myslel jsem, že máš doktorát v raketovém inženýrství,“ řekl táta tiše.

„Musím přiznat, že na to mám dostatečný počet hodin v kursech, ale mám dvě univerzitní hodnosti… bakalářskou ve společenských vědách… a doktorát na staré, prestižní univerzitě… ale v pedagogice.“

„Zebadiahu, tomu nemohu uvěřit!“ (Byla jsem skutečně šokovaná.)

„Ale je to tak, Deety. Chtěl jsem tím dokázat, že tituly jsou na nic. Někdy se sice dostanou do povolaných rukou nějakých vědců, ale většinou se jimi honosí pěkní blbečkové.“

„To není žádný argument, Zebe,“ řekl táta. „Doktorát je vlastně průkaz, že můžeš učit. Neříká nic o tom, že je jeho nositel moudrý nebo učený.“

„To ano, pane. To mě naučil už můj dědeček Zacharias, který je příčinou toho, že všichni potomci mužského rodu mají křestní písmeno od Z. Deety, můj děda měl na mě tak silný vliv, že bych to měl nějak vysvětlit. I když to asi nepůjde, protože byl hrozně svérázný. Zkusím ho alespoň popsat, abyste pochopili, proč pro mne tituly nic neznamenají.“

„Teď nás zase začneš vodit za nos,“ řekla teta Hilda.

„Buď buď zticha, anebo běž do kuchyně.“

„Nenechám si poroučet od svého nevlastního zetě.“

Byla jsem zticha, protože mne výmysly mého manžela docela baví.

„Děda Zach byl ten nejpodivnější pavouk, jakého jsem kdy poznal. Nenáviděl vládu, nenáviděl právníky, nenáviděl státní úředníky, kazatele, automobily, veřejné školy a telefony. Pohrdal většinou nakladatelů i spisovatelů, většinou profesorů. Ale dával královské spropitné číšníkům a nosičům a byl by radši šlápl do louže, než by zašlápl nějakého brouka.

Děda měl tři doktoráty: z biochemie, z medicíny a práva a považoval za negramotného každého, kdo neuměl latinsky, řecky, hebrejsky, francouzsky a německy.“

„A ty umíš, Zebbie, všechny tyhle jazyky?“

„Naštěstí pro mne klepla dědu pepka při vyplňování daňového přiznání ještě dřív, než se mne na to stihl zeptat. Neumím hebrejsky: Čtu latinsky, trochu řecky, francouzsky umím slovem i písmem, německy jsem schopen číst i technickou literaturu a rozumím několika nářečím. Umím nadávat rusky… to se docela hodí… A mluvím, ne příliš spisovně, španělsky.

Děda by mne asi považoval za pologramotného, protože nic neumím perfektně. On sám praktikoval v toxikologii, patologii a traumatologii. Terorizoval právníky, studenty medicíny i práv. Jednou shodil ze schodů výběrčího daní, protože nebyl schopen mu rychle odpovědět na několik otázek ohledně ústavy. Považoval daně, sedmnáctý dodatek ústavy a primárky za známku úpadku republiky.“

„Co si myslel o devatenáctém dodatku?“

„Hildo, děda Zach podporoval ženské hnutí. Pamatuji si, jak říkal, že když ženské chtějí mít stejná práva, tak by je měly mít, protože neuškodí zemi víc než muži. Volební právo pro ženy ho nijak nerozčilovalo, na rozdíl od stovek jiných záležitostí. Vždycky byl pěkně nabroušený a jen jen vybuchnout. Měl jednu zálibu. Sbíral rytiny.“

„Rytiny?“ podivila jsem se.

„Jo, rytiny mrtvých prezidentů. Hlavně McKinleyho, Cleyelanda a Madisona. Nikdy se moc nezajímal o Washingtona. Měl instinkt na správné načasování, který je nutný pro každého sběratele. Když přišel v roce 1929 Černý čtvrtek, neměl žádné akcie, protože je těsně předtím prodal. Když potom v roce 1933 začala banka zjišťovat, kde jsou peníze, ukázalo se, že je má ve švýcarské bance. Zákon v té době nedovoloval, aby měl americký občan peníze nebo zlato v zahraničí, a tak děda Zach vycestoval do Kanady a požádal o švýcarské občanství. To dostal a pak už cestoval mezi Evropou a Amerikou, aby se tak vyhnul inflaci, konfiskačním zákonům a lehce proplul převodem starých dolarů na nové.

Zemřel pěkně bohatý v Locarnu ve Švýcarsku. Krásné místo. Jako chlapec jsem tam strávil dvoje prázdniny. Jeho poslední vůle měla být vykonána ve Švýcarsku a americké berní úřady jsou na ní krátké. Plně důvěřoval ve své potomky, a proto se také jmenuju Zebadiah.

Ženská část potomstva nemusí mít jméno začínající na Z a dostane svůj podíl na dědictví. Ale ani Z ve jméně nemusí mužskému potomkovi přinést z dědictví ani frank. Ještě tam byl dodatek 'Věř v kořeny a dělej vše pořádně, nebo zemři!'. Zacharias věřil, že o ženy je potřeba se postarat, ale synové a vnuci se o sebe musí umět postarat sami. Ti museli sami nashromáždit jmění, které se rovnalo jejich podílu na dědictví, aby z něj něco měli.“

„Sexismus,“ prohlásila teta Hilda. „Čistý, nepokrytý sexismus.“

„Ty by sis, Hildo, ty peníze nevzala?“

„Já? Zebbie, drahoušku, zbláznil ses? Oběma rukama bych se o svůj podíl hlásila. Já jsem skutečně pro ženská práva, ale nejsem fanatik.“

„Když jsem končil střední školu, otec si se mnou pohovořil. 'Zebe,' řekl mi, 'nadešel čas. Dám tě na jakoukoliv školu podle tvého výběru. Nebo vezmi, co jsi doposud našetřil, postav se na vlastní nohy a pokus se získat podíl z dědovy poslední vůle. Musíš si vybrat sám, já tě nebudu nijak ovlivňovat.'

Můžete mi věřit, že jsem se nad tím musel skutečně pořádně zamyslet. Otcovu mladšímu bratrovi už bylo přes čtyřicet a stále neměl na dědictví nárok. Ta částka byla totiž poměrně velká, takže musel být člověk sám o sobě dost bohatý… akorát že potom by byl dvakrát tak bohatý. Dneska ovšem žije na podpoře skoro půl národa a daně jsou tak vysoké, že není snadné si přijít na takové peníze jako za dědova života.

Co teď? Platit za vzdělání na Princetonu nebo M.I.T.? Nebo se snažit získat bohatství s pouhým středoškolským vzděláním? Na střední škole jsem se toho moc nenaučil, tam mě zajímala hlavně děvčata.

Dlouze jsem se nad tím zamyslel. Skoro deset vteřin. Druhého dne ráno jsem opustil domov s jedním zavazadlem a trochou peněz.

Přišel jsem na univerzitu, která mi nabídla dvě možnosti: raketové inženýrství, kde bylo malé stipendium, a potom katedru fyziky, kde mi nabídli stipendium za vedení každodenních tréninku plus peníze za dny, kdy budu hrát. Tak jsem to vzal.“

„Co jsi hrál?“ zeptal se můj otec.

„Fotbal, košíkovou a taky jsem běhal… chtěli toho po mně docela dost.“

„Myslela jsem, že ses cvičil v šermířství.“

„Ne. To bylo mnohem později. V tu dobu jsem byl docela na dně. Dokonce jsem roznášel jídlo. O jídlo jsem se někdy dělil s různou havětí. Ale to skončilo, když jsem začal dávat kondice v matematice. Tím jsem začal vydělávat peníze, které jsem potřeboval, abych měl šanci na dědictví.“

„To se dá doučováním matematiky tolik vydělat?“ podivila jsem se. „Jeden čas jsem to také dělala, ale platili za to hrozně málo.“

„To nebyl tenhle typ výuky, princezno. Učil jsem perspektivní mladé optimisty, že poker je hra, ve které nehraje roli náhoda, ale matematické myšlení. Jak říkal děda Zach: 'Kdo vsází na to, že jsou ostatní lakomí a nečestní, ten se mockrát nesplete.' Je zajímavé, že těch lakomých jsou skutečně spousty a že je skutečně snazší vyhrát nad nepoctivým hráčem než nad poctivým. Naučil jsem se kdejaký fígl a dokázal jsem spočítat velké množství kombinací v závislosti na počtu hráčů.

V té době jsem také – až na malé výjimky nějakých oslav – přestal pít. Hráč, který chce vyhrávat, nesmí být ani unavený ani opilý. Táto, už se připozdívá. Myslím, že nikdo není zvědavý, jak jsem získal ten bezcenný doktorát.“

„Já jo!“ vykřikla jsem a Hilda se ke mně přidala.

„Synu, jsi přehlasován.“

„No dobře. Po skončení školy jsem byl dva roky v armádě. Piloti jsou ještě větší optimisté a mají víc peněz. Taky jsem se za tu dobu přiučil matematice a strojařině. Do zálohy jsem měl jít zrovna v době, kdy vypukla válka, takže mě zase povolali. Nijak jsem nepřišel k úhoně. Řekl bych, že jsem byl ve větším bezpečí než civilisté. Přišel jsem tím akorát o rok života, i když bitvy byly u konce dřív, než jsem je vůbec zaznamenal. Tím se ze mne stal veterán se všemi výhodami, co z toho vyplývaly. Vydal jsem se na Manhattan a přihlásil se znovu do školy. Přihlásil jsem se na pedagogiku a začal dělat doktorát. Nejdřív jsem to nebral moc vážně… prostě jsem chtěl využít výhod poskytovaných veteránům. Většinu času jsem chtěl využít k rozmnožování financí.

Věděl jsem, že nejhloupější studenti, nejslabší profesoři a nejnudnější předměty jsou na peďáku. Zapsal jsem se na velké večerní kursy a neoblíbené přednášky v osm ráno a většinu času strávil tím, že jsem sledoval kursy cenných papírů na burze. Pracoval jsem tam a učil se, aniž bych riskoval pěťák.

Škola mě moc nebavila, protože to bylo snadné. Věděl jsem, že všechno záleží na profesorech a jejich názorech. Koupil jsem si stručné shrnutí všech přednášek a přečetl vše, co moji profesoři publikovali. Při přednáškách je potřeba dodržovat několik přikázání: nevyrušovat, přijít včas, sednout si někam doprostřed první řady a dávat si pozor, aby se profesor vždy přesvědčil, že ho sledujete očima. Je důležité položit jednu otázku, o které víte, že ji bude umět zodpovědět, protože ji znáte z jeho článků. Při kladení otázky je důležité se představit. Naštěstí je jméno Zebadiah Carter celkem zapamatovatelné. Ze všeho jsem dostal jedničku, i když jsem nestudoval pedagogiku, ale svoje profesory pedagogiky.

Ale ještě jsem musel udělat 'původní příspěvek k vědomostem lidstva', bez kterého bych nemusel být odměněn doktorátem… A ti, co o něj nestojí by se dali spočítat na prstech jedné ruky.

Než jsem se zabral do vědeckého problému, pořádně jsem si prostudoval vědeckou komisi pro udělování vědeckých hodností. Nejenom že jsem prostudoval všechno, co napsali, ale dokonce jsem si koupil jejich publikovaná díla nebo si nechal udělat jejich kopie.“

Zebadiah mne vzal kolem ramen. „Teď přijde na řadu název mé práce. Dejah Thoris, jestli se budeš chtít nechat rozvést, tak ti nebudu bránit.“

„Zebadiahu, takhle nemluv.“

„Tak si pak ale nestěžuj. 'Ad hoc anketa o optimalizaci infrastruktury vzdělávacích institucí prvního stupně, předpisy a jejich vykonávání se zvláštním zřetelem na potřeby dynamičtěji se vyvíjejících skupin.'

„Zebbie, co to má znamenat?!“

„Nic, Hildo. Dočista nic.“

„Zebe, nedělej si z našich dam legraci. Práce s takovým názvem by nemohla být nikdy přijata.“

„Jaku, mám pocit, že jsi nikdy nestudoval na peďáku.“

„No… to tedy ne. Na univerzitě se nevyžaduje pedagogická přípravka, ale…“

„Žádné ale. Táto, já mám kopii té dizertace, jestli budeš chtít, tak si to můžeš ověřit. Ačkoliv to dílo postrádá jakoukoliv myšlenku, v literárním smyslu je to směs starých mistrů a skutečného umění. Je protkána skutečně neuvěřitelnými slovy. Průměrná délka věty je osmdesát jedna slov. Průměrně dlouhých slov, žádné předložky nepočítám. Seznam literatury je delší než celá dizertace a je tam nejméně třikrát citován každý člen komise a její předseda dokonce čtyřikrát.

Úplně nejlepší ale bylo, že jsem dostal povolení provádět anketu i v Evropě, takže je práce plná citací v cizích jazycích od finštiny po srbochorvatštinu s tím, že překlady jsou značně volné, s přihlédnutím k názorům komise. Bylo velmi nepravděpodobné, že by se nějaké výtisky dostaly na veřejnost a většina členů komise neznala ani základy nejběžnějších jazyků, jako třeba němčiny a francouzštiny.

Netoužil jsem nijak po tom, abych ztrácel čas prací v terénu, prostě jsem se chtěl podívat do Evropy za studentské ceny letenek, s možností přespávat ve studentských ubytovnách. A navíc jsem měl možnost navštívit správce dědova jmění.

Zjistil jsem dobré zprávy. Dědův fond trochu poklesl, protože šly dolů ceny akcií a platy zatím stoupaly. Navíc se dva moji bratranci a jeden strýc konečně kvalifikovali pro svůj díl dědictví, takže celkový podíl trochu klesl. Suma sumárum jsem se přiblížil na dosah. Vzal jsem s sebou všechno, co jsem měl, a odpřísáhl jsem, že všechno je moje, že jsem si nic nepůjčil. Navíc jsem je informoval o své sbírce známek a mincí.

Hodnota dobrých známek a mincí nikdy neklesá, ale vždycky jde nahoru. Měl jsem s sebou notářsky ověřený seznam sbírek, což se velmi hodilo. Správce dědictví mne požádal, abych stvrdil, že jsem všechny předměty ve své sbírce zakoupil za řádně vydělané peníze a slíbil, že mi bude držet můj podíl v penězích do doby, než mu pošlu potvrzení o prodeji sbírky.

Souhlasil jsem s tím. Jeden ze správců mne vzal na oběd a pokusil se mne opít. Při té příležitosti se mi podařilo dohodnout, že dostanu o jedno procento víc, když se mi to podaří prodat ještě ten den. V kanceláři jsme vše podepsali a za tři týdny jsem se dostal ke svému podílu z dědictví.

Za pět měsíců jsem obdržel doktorát z filozofie. A to je, přátelé, ostudný příběh mého života. Má někdo chuť si zaplavat?“

„Synu, jestli je to skutečně pravda, tak se opravdu nemáš čím chlubit.“

„Táto, jsi nespravedlivý. Vždyť Zebadiah pouze přijal jejich pravidla a přechytračil je.“

„Já jsem také neřekl, že udělal něco, za co by se měl stydět. To je kritika amerického školského systému. To, co napsal Zeb, je podobné spoustě prací, o kterých vím, že byly sepsány zcela vážně a byly přijaty. Je to příklad, jak je možno dostat doktorát z vážené instituce – a já vím které – výměnou za naprosto nesmyslný pseudovýzkum. Případy, které znám já, jsou plné mladých lidí bez jakéhokoliv nápadu a smyslu pro humor pod vedením starých hlupáků. Přitom nevidím žádné východisko. Kořeny jsou příliš hluboké.“ Táta zavrtěl hlavou. „To je nemožné.“

„Zebbie,“ zeptala se teta Hilda. „Co jsi vlastně dělal v kampusu? Nikdy jsem se tě na to nezeptala.“

Můj drahoušek se zakřenil. „To co ty, Hildo.“

„Já nedělala nic. Prostě jsem si užívala.“

„To samé já. Když se podíváš do seznamu, zjistíš, že mě tam vedou jako profesora zabývajícího se výzkumem. Kdyby ses dále hrabala v účetních knihách univerzity, zjistila bys, že nemám příliš velký příjem, a při bližším ohledání bys mohla přijít na to, že z Curychu přichází o trochu větší obnos na účet univerzity. Dokud budu na univerzitě, tak se podmínky příliš nezmění. Hildo, mně se na univerzitě líbí. Aspoň jsem ochráněn před barbary zvenčí. Příležitostně učím pár předmětů nebo zaskakuju za profesory na studijním pobytu.“

„Cože? Jaké jsou to předměty? Na jakých katedrách?“

„Na jakékoliv katedře kromě pedagogické. Matematika na strojárně. Nebo fyzika, termodynamika a jemná mechanika. Taky hodiny šermu. Plavání. A… a to se nesmějte… anglická poezie od Chaucera po dobu alžbětinskou. Učím rád cokoliv, co stojí za to. Za hodiny, kdy učím, nic nechci. Celkem si s rektorem rozumíme.“

„Nevím, jestli ti rozumím já,“ prohlásila jsem, „ale stejně tě miluju. Pojďme si zaplavat.“

X.

„… a měl dva rohy jako beran a mluvil jako drak!“

Zeb:

Než jsme se vydali k bazénu, naše manželky se začaly přít, jak chodili oblečení barsoomští válečníci. Celou debatu trochu komplikoval fakt, že jsem byl z celé společnosti jediný, kdo byl ještě jakž takž střízlivý. Během mého vyprávění Jake doplnil svou skotskou s ledem a teď dokázal geniálně argumentovat pro i proti čemukoliv. Naše nevěsty si také přilily a bylo to na nich znát. Zatímco Deety získala veselou náladu, Hilda začala být po stejném množstvím alkoholu zasmušilá a trochu hádavá.

Jake a já jsme se shodli na tom, že si ponecháme ruční zbraně, s tím naše princezny ještě souhlasily, ale Deety chtěla, abych si svlékl kraťasy, které jsem si oblékal při práci. „Kapitán John Carter dorazil na Barsoom nahý a od té doby nenosil nic jiného než kůži a zbraň do boje. Pro slavnostní příležitosti měl kůži zdobenou drahokamy a do boje kůži bez ozdob. Na noc se oblékal do hedvábí. Barsoomové se vůbec neoblékají. Když John Carter poprvé spatřil Dejah Thoris…“ Deety zavřela oči a recitovala: „Byla oblečena jako zelený Marťan… kromě bohatě zdobených ornamentů byla úplně nahá…“ Deety otevřela oči a chvíli mžikala. „Ženy se tam nikdy neoblékaly. Kromě šperků.“

„Nezdá se mi to příliš praktické,“ prohlásil táta.

„Když byla zima, tak se samozřejmé ženy zahalily do kožichů, táto, chci říct Morsi Kajaku, můj knižní otče,“ souhlasila Deety.

„Neměl jsem na mysli zimu,“ podotkl táta. „Zdá se mi poněkud neobvyklé, aby muž dovolil své ženě chodit nahá, když všude kolem řinčí zbraně. Nezdá se ti, kapitáne Cartere?“

„To zní dost logicky,“ souhlasil jsem.

„Navíc jsou na obrázcích vidět muži v brnění. Já bych si ho teda vzal.“

„Táto, pochop, že ty obrázky byly namalovány někdy začátkem dvacátého století. V té době se nikde nemohla objevit nahá postava, vždyť byla cenzura.“

„Já taky vím, co bych si jako Thuvia vzala na sebe,“ prohlásila Hilda. „Pamatuji si to z obálky. Jenom týlový šátek se šperky. Žádné šaty, jenom plno šperků a něco, co by je drželo. Deety, chci říct Dejah Thoris, máš nějaký týlový šátek, který bych mohla použít? Naštěstí jsem na sobě měla perly, když mne Mors Kajak unesl.“

„Hildo,“ namítl jsem, „ty nemůžeš být Thuvia. Ta si vzala Carthorise. Mors Kajak, nebo v našem případě možná spíš Mors Kajake, je tvůj muž.“

„Jasně že je Mors Jake můj muž! Ale já jsem jeho druhá žena a tím se vše vysvětluje. Jak se vůbec opovažuješ nazývat princeznu z domu Ptarthů Hilda?“ Paní Burroughsová se vypjala do výše svých sto padesáti dvou centimetrů a snažila se vypadat uraženě.

„Moje nejhlubší omluva, Vaše Výsosti.“

Hilda se zachichotala. „Přece nemůžeme našeho vojevůdce takhle nechat. Dejah Thoris, nemáš nějaký zelený tyl? Nebo modrý? Cokoliv, jen ne bílý.“

„Jdu se podívat.“

„Dámy,“ namítl jsem, „když se nevydáme k bazénu teď, tak se ochladí. Svoje perly si můžete přišívat později. Kde se vůbec vzaly na Barsoomu perly? Na dně mrtvého moře… tam přece žádné škeble nejsou.“

„Z Korusu, Ztraceného moře Doru,“ vysvětlovala Deety.

„Ty tě dostaly, chlapče. Ale buď jdeme k bazénu… nebo si ještě naleju panáka… a pak ještě jednoho… a pak dalšího. Moc pracujeme. Žijeme v napětí. Ve stálém stresu.“

„Dobře, táto, jdeme plavat. Teto H… teto Thuvie?“

„Dobrá, Dejah Thoris. Ochraňme Morse Jacoba před ním samotným. Ale nevezmu si na sebe žádné pozemské šaty. Můžeš si vzít můj minkový plášť, kdyby se ochladilo.“

Jaké sundal svůj sarong a nechal si jenom opasek. Já jsem se převlékl z kraťasů do plavek, o kterých Hilda prohlásila, že vypadají, skoro jako by byly barsoomské. Konečně jsem nebyl odkázaný na Jakův šatník. V autě mám vždycky cestovní zavazadlo, kde je všechno od cestovního pasu až po pončo. Hilda si vzala perly a ozdobné kroužky, které měla na párty u ní doma. Přidala k tomu pouze lehký šátek, přehozený přes ramena. Deety si skutečně kolem těla obtočila minkový plášť. „Můj kapitáne, jednou bych taky takový chtěla.“

„Já toho minka sám stáhnu,“ slíbil jsem.

„Drahoušku, já myslím, že je umělý.“

„To nevím. Optej se Hildy.“

„Raději se jí ptát nebudu, doufám, že je umělý.“

„Podívej, moje milovaná princezno,“ řekl jsem. „Jíš maso? Jíš. Tak co by ti vadilo na kožichu z minka. Je chován s láskou a pak je bezbolestně zabit. Kdyby naší předchůdci nedokázali zabít žádné zvíře kvůli nějakým přílišným ohledům, tak bys tady nebyla. Nelogický sentiment vede k takovým případům, jaké můžeš vidět v Indii nebo Bangladéši.“

Chvíli jsme šli za Hildou a tátou tiše. „Můj kapitáne…“

„Ano, princezno?“

„Já chápu, cos tím chtěl říct, ale tvůj mozek pracuje často přesně jako počítač, až mě to děsí.“

„Já tě nijak děsit nechci. Nejsem nijak krvežíznivý. Nemám nic proti minkům nebo jelenům – nebo proti komukoliv. Ale klidně bych dokázal zabít… kvůli tobě.“

„Zebadiahu…“

„Ano, Deety?“

„Jsem šťastná, že sis mě vzal. Budu se snažit ti být dobrou ženou… tvou princeznou.“

„To budeš. Navždy. Dejah Thoris, moje největší lásko, dokud jsem tě nepoznal, tak jsem byl jenom přerostlý kluk, který si na něco hrál. Dneska jsem muž. Mám ženu, kterou musím chránit a… snad budeme mít dítě. Teď teprve skutečně žiju. Hej, co tak popotahuješ?“

„Určitě budu brečet.“

„Tak hlavně nezmáčej Hildě její plášť.“

„Tak mi pomoz.“

„Já nemám papírové kapesníčky,“ rozhlédl jsem se kolem a pak jsem otřel Deety slzy prsty. „Dýchej zhluboka. Vyplakat se můžeš v noci u mě v posteli.“

„Už abysme v ní byli.“

„Půjdem hned po večeři. Už je po pláči?“

„Snad jo. Brečí těhotné ženy často?“

„Slyšel jsem to.“

„No… já už teď nebudu, ale nebudu se za to ani omlouvat. Jsem hrozně šťastná.“

„Polynésané tomu říkají pláč štěstí.“

„Asi to tak bude.“ Deety si začala stahovat plášť. „Je v něm hrozné horko.“ Najednou si ho stáhla zpět. „Kdo to jde támhle nahoru?“

Hilda a táta už byli u bazénu a zezdola se zpoza balvanu vynořila nějaká postava. „Nevím. Drž se za mnou.“ Spěchal jsem k bazénu.

Cizinec byl oblečen jako federální strážce parku. Když jsem se přiblížil, slyšel jsem, jak se ptá Jaka: „Jste Jacob Burroughs?“

„Proč se ptáte?“

„Tak jste nebo nejste? Jestli jste, tak pro vás něco mám, a jestli nejste, tak jste porušil zákon, protože tohle je chráněné území.“

„Jaku,“ volal jsem, „kdo to je?“

Příchozí se otočil ke mně. „A kdo jste vy?“

„Zvolil jste špatný postup,“ řekl jsem. „Nejdřív byste se měl legitimovat.“

„Nebuďte směšný,“ uchechtl se cizinec. „Přece znáte tuhle uniformu. Jsem Bennie Hibol, zdejší ranger.“

Odpověděl jsem velmi opatrně: „Pane Highballe, jste muž v uniformě, co má za pasem pistoli a pendrek. To z vás ale ještě nedělá federálního úředníka. Ukažte nám nějaký průkaz a řekněte nám, co máte na srdci.“

Muž v uniformě vzdychl. „Nemám čas poslouchat různé chytré poznámky.“ Položil ruku na rukojeť pistole. „Jestli je někdo z vás Burroughs, tak ať se ozve. Prohlídnu tady tu chajdu. Táhne se sem ze Sonory různá sebranka a tady asi mají stanici.“

Deety se vynořila zpoza mne a bleskově si stoupla mezi uniformovaného muže a otce. „Kde máte povolení k prohlídce? Ukažte nám průkaz!“ Plášť měla přitažený k tělo a tvář jí hořela zlostí.

„Další srandista!“ Ten klaun otevřel pouzdro s pistolí. „To je federální zem… tady je můj průkaz!“

Deety odhodila plášť a stála před ním najednou nahá. Já zatím tasil, sekl jsem ho do zápěstí, uskočil a znovu ho zasáhl nad opasek. Současně s mým druhým zásahem Jakeův meč zasáhl krk a skoro usekl muži hlavu. Cíl našeho útoku se svalil jako loutka s přestřiženými drátky a krvácel ze tří ran. „Zebadiahu, promiň!“

„Co ti mám prominout, princezno?“ podivil jsem se a otřel si meč o uniformu. S odporem jsem se díval na podivnou barvu krve. „On vůbec nereagoval! Myslela jsem si, že ti ten můj striptýz poskytne trochu času.“

„Vždyť jsi odlákala jeho pozornost,“ ujistil jsem ji. „Díval se na tebe a už se nestihl dívat na mne. Jaku, kteří tvorové mají nazelenalou krev?“

„Nevím.“

Hilda přistoupila blíž, sklonila se dolů, namočila prst do krve a čichla si k němu. „Asi je to hemocyanin,“ řekla vážně. „Deety, měla jsi pravdu. Je to nějaký mimozemšťan. Nejvyšší pozemský tvor, který má takovýhle druh krve, je krab, a tohle teda není krab zcela jistě. Tohle je 'černý klobouk'. Jak jste to věděli?“

„Já jsem to nevěděla. Ale zdálo se mi že s ním něco není v pořádku. Rangeři jsou slušní. A nikdy se nezpěčují ukázat svoji průkazku.“

„Ani já jsem to nevěděl,“ přiznal jsem. „Ani jsem neměl žádné podezření. Jenom jsem byl trochu nervózní.“

„Mrsknul jsi sebou pěkně rychle,“ pravil uznale Jake.

„Ani jsem si nevšiml, že je po všem. Ty jsi taky nemarnil čas. Tasit meč, když on sahal po pistoli, to chce odvahu a sakra rychlost. Ale nechme řečí… kde jsou asi jeho kumpáni? Možná na nás čekají v domě.“

„Podívejte na jeho kalhoty,“ upozornila Hilda. „Ten nepřijel na koni. Ani dlouho nemašíroval po svých. Jaku, je tu někde cesta alespoň pro terénní auta?“

„Ne, sem se džípem nedostaneš. Je to obtížné i na koni.“

„Nad námi taky nic nebylo vidět,“ přidal jsem se. „Ani vrtulník ani žádné létací auto.“

„Stroj času,“ řekla Deety.

„Cože?“

„Zebadiahu, ty 'černé klobouky' jsou mimozemšťané, kteří nechtějí, aby táta postavil časoprostorový stroj. To už víme. To znamená, že oni už ho mají.“

Zamyslel jsem se nad tím. „Deety, mám pocit, že ti budu nosit snídani až do postele. Jaku, jak bychom poznali mimozemský stroj času? Nemusí vypadat jako Gay Podvodnice.“

„Může mít jakýkoliv tvar,“ ošil se Jake. „Stroj času pro jednu osobu nemusí být větší než telefonní budka.“

„Jestli to bylo dílo jednoho člověka… chci říct jednoho mimozemšťana, tak by měl mít svůj stroj zaparkovaný někde za zátočinou,“ prohlásil jsem. „Taky bychom ho tam mohli najít.“

„Zebadiahu,“ protestovala Deety, „nemáme čas na nějaké průzkumy. Musíme odsud zmizet. Hned teď.“

„Deety má pravdu, i když z jiného důvodu,“ ozval se Jake. „Jeho stroj tam vůbec nemusí čekat. Může být naprogramován tak, aby se vzdálil po nějaké době, nebo na nějaký signál – a může na něj čekat na nekonečně vzdáleném místě ve směru kterékoliv osy. Takže tam to mimozemské letadlo nebude, ale vrátí se později, aby ho vyzdvihlo.“

„V tom případě bychom měli, Jaku, někam zmizet. Jak dlouho už běží naše tlaková zkouška? Kolik je vůbec hodin?“

„Sedmnáct minut po páté,“ odpověděla bleskově Deety.

Podíval jsem se překvapeně na svou ženu. „Jsi nahá jako žába. Kam jsi asi schovala hodinky? Určitě ne tam, kam by to asi šlo.“

Deety vyplázla jazyk. „To je moc vtipné. Mám hodiny v hlavě. Většinou už o tom nemluvím, protože se pak na mě lidi divně dívají.“

„Deety má neskutečně vyvinutý smysl pro vnímání času,“ ozval se Jaké. „Má odchylku plus minus čtyři vteřiny, sám jsem to jednou měřil.“

„Promiň, Zebadiahu. Nechtěla jsem být nepříjemná.“

„Za co se omlouváš, princezno? Já jsem prostě skutečně okouzlen tvými schopnostmi. Jak se vypořádáváš s časovými pásmy?“

„Stejně jako ty. Prostě přičtu nebo odečtu hodinu. Každý má v sobě zabudované hodiny. Ty moje jsou prostě o něco přesnější než u ostatních. Stejně jako schopnost okamžitých výpočtu.“

„Jsi snad chodící kalkulačka?“

„No… vlastně ano, ale počítače jsou mnohem rychlejší, takže jsem toho nechala. Stále se mi ale hodí cit pro chyby. Poznám okamžitě špatnou odpověď, a pak můžu hledat chybné místo v programu. Když ho nenajdu, tak zavolám hardwarového specialistu. Víš co, miláčku? Popovídáme si o mých zvláštních schopnostech později. Táto, měli bychom hodit tuhle věc do septiku a pak zmizet. Jsem ze všeho opravdu nervózní.“

„Ne tak rychle, Deety,“ řekla Hilda a stále se dívala na ležící tělo. „Zebbie, poraď se se svým nitrem. Jsme v nebezpečí?“

„No… řekl bych, že ne v bezprostředním.“

„To je dobře. Chci to tělo pitvat.“

„Teto Hildo!“

„Jen se uklidněte. Však už v bibli je psáno 'poznej svého nepřítele'. Tohle je jenom 'černý klobouk' a určitě se nenarodil na téhle zeměkouli. Tady leží úplná studnice vědomostí. Bylo by škoda ho jen tak hodit do septiku. To přece musíš, Jaku, uznat.“

Jake si klekl a Hilda ho vzala za ruku a strčila ji ležícímu tělu do vlasů. „Cítíš ty hrbolky, drahý?“

„No jo!“

„Vypadají trochu jako malé růžky beránka, nepřipadá ti to taky tak?“

Sklonil jsem se také a ucítil ty rašící růžky. „Sakra! Přišel na zem… určitě tedy po tomhle svahu… a mluvil jako drak. Mluvil zcela jistě ne příliš přátelsky a všichni draci, které jsem kdy slyšel, hovořili nějakým způsobem o ohni. Hildo, až začneš stahovat kůži z té příšery, tak si dej pozor na číslo bestie.“

„To si piš! Kdo mi pomůže odnést ho do domu? Potřebuju tři dobrovolníky.“

Deety zhluboka vzdychla. „Tak já se teda hlásím. Hildo, skutečně je to zapotřebí?“

„Já vím, Deety, že by to mělo být provedeno řádně v nemocnici Johna Hopkinse s rentgenovým vyšetřením, s pořádnými nástroji a barevnou holovizí. Ale tady jsem nejlepší biolog já. Což není žádné velké umění, když jsem jediný biolog. Nemusíš se na to koukat. Teta Hilda už pomáhala na přijmu, když přivezli oběti autonehody, takže mě krev a něco podobného jen tak nevyvede z míry. Zelená krev mi nevadí skoro vůbec.“

„Vždyť jsem ti řekla, že ti pomohu.“

„Dejah Thoris!“

„Ano, můj kapitáne?“

„Koukej toho nechat. Vezmi tohle.“ Odepjal jsem si pásek s mečem, sundal si plavky a vše podal Deety. „Jaku, pomoz mi ho naložit.“

„Já ti ho pomohu nést, synu.“

„Ne. Sám to zvládnu lépe než ve dvou. Hildo, kam ho chceš dopravit?“

„Nejlepší by byl jídelní stůl.“

„Teto Hildo, nechci, aby něco takového bylo na mém…! Promiň, zapomněla jsem, že je to tvůj stůl.“

„Odpustím ti jedině, když uznáš, že je to náš společný jídelní stůl. Deety, kolikrát ti mám připomínat, že se tě nijak nesnažím vypudit z vašeho domu? Jsme dvě domácí paní a jediná moje – a to ještě ne příliš radostná – přednost je, že jsem o dvacet let starší.“

„Hildo, co bys řekla na ponk v garáži, kdybychom na něj položili šaty a nad něj umístili světlo?“

„Říkám 'dobře'. Ani mně nepřipadal jídelní stůl pro pitvu nejvhodnější, ale jiné místo mě tak rychle nenapadlo.“

S Jakovou pomocí jsem si přehodil umrlce přes ramena a Deety se mi navzdory mému varování snažila pomoci. „Ne, Zebadiahu, přece se nenechám přemoci svým dětinským přístupem. To se už nesmí stát. Musím se trochu otužit. Dospělí by se měli umět podívat smrti tváří v tvář.“

„Tváří v tvář ano,“ souhlasil jsem. „Ale neměli by stát necitelnými. Já už jsem viděl umírat hodně lidí. Ale nikdy jsem si na to nezvykl. Člověk se musí naučit se smrtí počítat, nesmí se jí bát a musí ji přijímat jako součást života. Musí se umět radovat z každého dne, a když smrt přijde, tak ji přivítat jako přítele.“

„Mluvíš jako moje matka těsně před smrtí.“

„Tvoje matka musela být zvláštní žena, Deety. Za těch čtrnáct dnů, co tě znám, jsi o ní tolikrát mluvila… vlastně všichni tři jste o ní mluvili, takže mám pocit jako bych ji znal. Jako přítele, kterého jsem v poslední době dlouho neviděl. Myslím, že to byla moudrá žena.“

„Myslím, že byla, Zebadiahu. Určitě byla moc hodná. Někdy, když se musím rozhodnout a nevím jak, tak si říkám, co by asi udělala máma. A snažím se napodobit její rozhodnutí.“

„Hodná a chytrá dohromady… Máš to po ní, Deety. Kolik ti je let?“

„Záleží na tom, pane?“

„Ani ne. Ptám se jenom ze zvědavosti.“

„Napsala jsem datum narození do žádosti o naši svatbu.“

„Drahoušku, já jsem byl celý pryč, že si sotva pamatuju, co jsem tam napsal já. Ale teď si vzpomínám, že jeden můj známý říkal, že ženy mají narozeniny a muži stárnou. Chtěl bych vědět, kdy máš narozeniny. Rok mi nemusíš říkat.“

„Dvaadvacátého dubna, Zebadiahu, jsem o jeden den starší než Shakespeare.“

„To na ten věk opravdu nevypadáš… Držíš se dobře.“

„Děkuji, pane.“

„Ta zvědavá otázka mne napadla, protože jsem si myslel, že ti může být tak šestadvacet. Sice vypadáš mladší, ale když už máš doktorát…“

„Dvacet šest je docela dobrý věk.“

„Nebyl bych se na to ptal,“ řekl jsem potichu, „ale protože vím, kolik je Hildě, tak mě zarazilo, že jsi o dvacet let mladší. Když uvážím, že jsi musela maturovat a potom ještě stihnout vysokou a doktorandské studium…“

Jake a Hilda se zdrželi u bazénu, kde si Jake myl ruce, aby se zbavil krve i jejího pachu. Teď nás rychle doháněli, protože nás brzdil náš náklad, a tak slyšeli Deetinu odpověď.

„Zebadiahu, já jsem na střední škole nematurovala.“

„Cože?“

„Jo, je to tak,“ potvrdil její otec. „Deety byla přijata na přípravku po zkouškách před komisí, když jí bylo čtrnáct. Bylo to bez problémů, protože bydlela doma a nemusela být na koleji. Bakalářskou hodnost dostala za tři roky. To bylo dobře, protože její promoci ještě stihla v kolečkovém křesle i Jane. Doktor tenkrát tvrdil, že klidně může jet, že jí to nemůže ublížit. Měl pravdu, protože by umřela tak jako tak.“ Zmlkl a po chvíli dodal: „Kdyby tu vydržela o tři roky dýl, tak by viděla před dvěma roky svou dceru jako doktorku.“

„Táto… musím se ti omluvit.“

„Řekl jsem snad něco hloupého?“

„To ne, ale musím se ti omluvit, že jsem ti ji ukradl z kolébky. Věděl jsem, že je mladá, ale nikdy mne nenapadlo, že tak moc. Deety, vždyť tobě je teprve dvaadvacet.“

„No, a je snad na dvaadvaceti něco špatného?“

„Ne, princezno. Právě naopak.“

„Můj kapitán před chvílí řekl, že ženy mají narozeniny a muži stárnou. Mohu se zeptat já vás, kolik vám je, pane? Já jsem si taky moc nevšímala, co do té žádosti píšeš.“

Vážně jsem odpověděl: „Dejah Thoris přece musí vědět, že kapitán John Carter je stár mnoho století, ale stále vypadá na třicet.“

„Zebadiahu, jestli je ti skutečně tolik, kolik říkáš, tak jsi prožil asi rušných třicet let. Říkal jsi, že jsi odešel z domova hned po maturitě, při studiu jsi pracoval, tři roky jsi byl v armádě a pak ses připravoval na doktorát…“

„Velice důležitý doktorát!“

„To nijak nesnižuje tvůj věk. Teta Hilda říkala, že profesorem jsi už čtyři roky.“

„No… uspokojí tě, když ti řeknu, že jsem o devět let starší než ty?“

„Mě uspokojí cokoliv co řekneš.“

„Už je to tu zase,“ ušklíbla se Hilda. „Vyhodili ho ze dvou kampusů. Měl tam nějaké problémy se studentkami opačného pohlaví. Pak si zjistil, že v Kalifornii to nikomu nevadí, tak se vydal na západ.“

Snažil jsem se vypadat uraženě. „Hildo, já jsem si je vždycky vzal. Jedna se na mne po svatbě vykašlala a v druhém případě se ukázalo, že to dítě není moje. Jenom se to na mne pokusila shodit.“

„Nevěř mu, Deety. Ale je statečný, umí se bít… a je bohatý. Tak proč bychom ho neměly mít rády?“

„Tobě nevěřím, teto Hildo. A stejně tě máme rádi. V Malé ženě se píše, že by nevěsta měla být o sedm let starší, než je polovina věku ženicha. Zebadiah a já jsme tedy tak akorát.“

„Se vsadím, že až toho mrtvého dotáhne nahoru, tak svůj věk pořádně pocítí. Atlasi, mohu ti nějak pomoct s tím tvým prokletím? Nebo ti bude stačit, když otevřu dveře do garáže a rozsvítím?“

„Myslím, že to zvládnu.“

XI.

…. občané se musí ochránit sami.“

Zeb:

Docela jsem si oddychl, když bylo tělo 'rangera' v garáži a zavřeli jsme za sebou dveře. Řekl jsem Hildě, že necítím žádné bezprostřední ohrožení, ale můj přirozený talent mě vždy varoval až ve chvíli pravdy. Ti 'chlapíci v černých kloboucích' už věděli, kde jsme. Taky je možné, že nás nikdy ze zorného pole neztratili. V každém případě je těžké odhadnout, co mají za lubem, protože nikdo nedokáže předpovědět, jaké mají plány.

Byli jsme asi tak naivní jako kuře, které si myslí, že je v bezpečí, když schová hlavu.

Byli to nepřátelé, byli mocní, bylo jich plno (tři tisíce? nebo tři miliony… neznali jsme číslo bestie), a co bylo nejhorší – věděli, kde jsme. Pravda. Jednoho jsme zabili, ale to bylo štěstí a ne nějaká plánovaná obrana. Toho 'rangera' bude někdo postrádat a je zcela jisté, že se vbrzku objeví pomoc.

Nikdy jsem si nezakládal na falešném hrdinství. Když byla možnost utéci, tak jsem utekl. To neznamenalo, že bych se nedokázal postavit nepřátelům nebo že bych nechtěl bránit svou ženu a nenarozené dítě. Chtěl jsem, abychom zmizeli všichni. Já, moje žena s mým dítětem, můj pokrevní bratr, který byl zároveň i mým tchánem, a jeho žena, můj starý parťák Hilda. Ta statečná, chytrá ženská.

Chtěl jsem, abychom zmizeli. Bylo mi jedno, jestli prodloužíme osu tau nebo teh, nebo jestli se otočíme kolem některé z nich. Chtěl jsem, abychom udělali cokoliv, co by nám pomohlo se dostat daleko od chlapíků se zelenou krví.

Zkontroloval jsem měřáky tlaku a trochu se mi ulevilo. Vnitřní tlak v Gay byl stále stejný. Neklesl ani o fous. Bylo by asi příliš očekávat od Gay, že by mohla plnit úlohu meziplanetární lodi, na to nebyla vybavena. Ale bylo skutečně příjemné vědět, že je bezpečná natolik, že nás pravděpodobně dokáže dopravit domů, a že nemá ve své skořápce žádné díry.

Odešel jsem do koupelny, kde jsem se pořádně vydrbal mýdlem a horkou vodou. Osušil jsem se a cítil se dostatečně čistý, abych mohl políbit svou ženu, což jsem také udělal. Deety mi polibek vrátila a pak mi podala hlášení.

„Už máš sbaleno a já se zrovna do toho dávám. Chci si vzít jenom praktické a lehké věci…“

„Miláčku?“

„Ano, Zebadiahu?“

„Vezmi si šaty, ve kterých si se vdávala, a mně je vem taky. To samé platí pro Jaká a Hildu. Táta by si měl vzít uniformu. Nebo mu shořela v Loganu?“

„Ale, Zebadiahu, ty navrhuješ samé bytelné oblečení.“

„To mám také v úmyslu. Měj, prosím, na paměti, že nevíme, do jakých podmínek se můžeme dostat, ani jak dlouho budeme pryč. Tak si myslím, že bychom si měli vzít věci, které se hodí každému dobyvateli nových planet, i když nevíme, jestli se dostaneme zpátky. Od Jakova mikroskopu po technické manuály a nářadí. A taky zbraně a… prášek proti blechám. Ale je taky možné, že budeme hrát roli velvyslanců lidstva u Jeho Veličenstva, vojevůdce galaktických velmocí. Možná budeme potřebovat velice slavnostní oblečení. Nic nevíme a těžko můžeme podle něčeho usuzovat, co nás čeká.“

„To bych byla raději průkopníkem.“

„Možná nebudeme mít žádný výběr. Když jsi propočítávala váhy, označila jsi místa, kam se dají strčit různé věci?“

„Jasně. Dohromady to bylo skoro přesně na sto kilo, což se mi zdá opravdu divné. Místa je necelý krychlový metr, ovšem rozdělený do několika menších prostorů.“

„To místo můžete s tátou a Hildou využít. Můžeme dokonce překročit váhový limit až o padesát procent, protože Gay lze na tuto situaci připravit. Jestli máš nějakou starou panenku, teplou přikrývku, oblíbenou knihu básní nebo povídek, tak si to všechno vem, i s rodinnými fotografiemi.“

„Cože?“ (Hrozně se mi líbí, když se moje žena vykulí a vypadá jako malá holčička.)

„Mně místo nechávat nemusíš, já mám jenom to, s čím jsem přijel. Máš nějaké boty pro Hildu?“

„Tvrdí, že žádné nepotřebuje, že jí stačí ty, co má na sobě, ale já myslím, že tu jsou ještě nějaké boty z doby, kdy jsme to tu stavěli, a tak je radši vezmu. Když si vezme troje ponožky, tak jí snad budou. Mám ještě jedny památeční, co mi táta koupil, když jsem jela v deseti letech prvně na skautský tábor. Ty by jí mohly být akorát.“

„Hodná holka!“ pochválil jsem ji. „Zdá se, že máš všechno pevně v ruce. Jak je to s jídlem? Nemyslím to, co budeme brát s sebou, ale co si dáme teď? Vzpomněl si někdo na večeři? Při zabíjení mimozemšťanů mi vždycky vyhládne.“

„Bude jenom studená mísa, Zebadiahu. Obložené chlebíčky a co se našlo v kuchyni. Snažila jsem se pouze udělat jablečný koláč. Připravila jsem jídlo i pro Hildu. Sice si do sendviče párkrát kousla, ale řekla mi, že se nají, až bude hotová s pitvou.“

„Cože? Ona jedla i při tom?“

„Teta Hilda je tvrdá… skoro tak jako ty.“

„To je tedy daleko tvrdší. Já bych možná mohl ohledávat mrtvolu, kdyby nebylo zbytí, ale určitě bych u toho nemohl jíst. Myslím, že mluvím i za Jaka.“

„Za tátu mluvíš teda zcela určitě. Ten se podíval, jak Hildu krmím, zezelenal a musel odejít. Jdi se za ní podívat, Zebadiahu, objevila prý zajímavé věci.“

„Hmmm… patříš snad mezi ta malá děvčátka, která se nadchnou při pohledu na mrtvého mimozemšťana?“

„Ne. Rozhodla jsem se, že vyrostu, i když to není snadné. Ale pak je to docela dobré. Dospělý člověk nepodlehne panice, když vidí hada, ale dívá se, jestli je jedovatý. Už se nebojím. Už jsem vyrostla. Jsem manželka a ne nějaká rozmazlená princezna.“

„Ty budeš vždycky moje princezna.“

„To doufám, můj kapitáne. Ale stejně se budu snažit, aby ze mne byla odvážná matka-průkopnice, která se jen tak něčeho nelekne. Která nabíjí svému muži pušku, a když je raněn, tak si stoupne na jeho místo. Jsem houževnatá a budu se učit. Vem si kus koláče a jdi se podívat za Hildou. Já už si poradím s tím, co udělat s těmi sty kilogramů, co máme k dispozici. Knihy, fotografie, tátovy mikrofilmy a přenosnou prohlížečku. Taky tátovu pušku…“

„No to nevím. Jaká je to ráže?“

„Sedm celých dva, s dlouhou hlavní.“

„To je perfektní. Máme s tátou stejné náboje.“

„To jsem nevěděla, že máš pušku, Zebadiahu.“

„Já se s ní nijak nevytahuju. Nemám na ni povolení. Musím vám všem ukázat, jak se s ní zachází.“

„Máš pocit, že puška je vhodná ozdoba do dámské kabelky? Já mám jehlovou pistolku. Sice to není žádný velký kalibr, ale umí pěkně škrábnout a způsobit otravu. Navíc je jich v zásobníku devadesát.“

„Co jsi zač, Deety? Nějaký vysloužilý zabiják?“

„Ani ne. To mi sehnal táta na černém trhu, když jsem začala pracovat po nocích. Řekl tenkrát, že radši najme právníky, kdybych někomu něco udělala, než aby šel identifikovat moje tělo do márnice. Nikdy jsem ji nepoužila. V Loganu to ani nebylo zapotřebí. Táta měl spoustu starostí, aby mne dostal do nejlepšího kursu sebeobrany. On sám má ten samý trénink. Proto se taky všemožně snažím zabránit mu v pěstních soubojích. To by mohl být masakr. Táta s mámou se rozhodli, že se musím naučit sama bránit, hned po mém narození. Usoudili, že policie ani soudy člověka moc neochrání a že by se měli občané ubránit sami.“

„Obávám se, že měli pravdu.“

„Nemohu dost dobře posoudit, jestli je to pravda nebo ne, protože jsem většinu názorů získala po nich a nezažila jsem toho ještě dost, abych měla na všechno vlastní názor.“

„Deety, tvoji rodiče tě vychovali dobře.“

„Já si to myslím taky, ale… to je příliš subjektivní. Já jsem byla ušetřena džungle před tabulí, protože dokud jsme se nepřestěhovali do Utahu, tak jsem nikdy nechodila do veřejných škol. A potom jsem se pilně cvičila v sebeobraně. Ať už se zbraní nebo bez. Však jsme si s tátou všimli, jak se umíš ohánět mečem. V každém okamžiku zachováváš perfektní krytí.“

„Tvůj táta taky není žádný břídil. Nikdy jsem neviděl nikoho tak rychle tasit. A pak ho trefil přesně nad límec.“

„Táta říká, že jsi lepší.“

„Hmmm… těžko říct. Určitě je rychlejší. Deety, nejlepší šermíř, jakého jsem kdy viděl, měl asi tak tvoji figuru. Vůbec jsem nebyl schopen se proti němu krýt, pokud mi to sám nedovolil.“

„Nikdy jsi neříkal, že by ses zúčastnil nějakého šermířského turnaje.“

Zakřenil jsem se. „To bylo v YMCE na Manhattanu. Na střední i vysoké škole jsem to trochu fidlal. Nikdy jsem se nepovažoval za nějakého šermíře, dokud jsem se nepřestěhoval na Manhattan. Do té doby jsem byl příliš měkký. Ale v Evropě jsem potkal šermíře, kteří to měli v rodině celé generace. Zjistil jsem, že je to způsob života, ale já začal příliš pozdě. Nikdy jsem jako student nevybojoval ani jeden zápas, ale v Heidelbergu jsem potkal chlápka, který trénoval celý život. To byl ten malý chlápek, o kterém jsem před chvílí mluvil. Ten byl teda pěkně rychlý. Do té doby jsem si o sobě myslel, že i já jsem rychlý, ale omyl! Pod jeho vedením jsem se zlepšil. Když jsem od něj odcházel, řekl, že je škoda, že mne nedostal do parády o dvacet let dřív. Že by ze mne vychoval šermíře.“

„Dneska odpoledne jsi byl rychlý dost.“

„Ne, Deety. On koukal na tebe a já zaútočil z boku. To ty jsi vyhrála. Ne já nebo táta. Ačkoliv to, co udělal táta, bylo mnohem nebezpečnější než to, na co jsem se zmohl já.“

„Jen se nepodceňuj, můj kapitáne. To nemohu poslouchat.“

Díky bohu za dobrá srdce našich žen. Deety se rozhodla, že budu hrdinou – a basta! Ukrojil jsem si kus koláče a za chůze ho rychle snědl. Nechtěl jsem přijít do „pitevny“ s plnou pusou.

Hilda byla ještě v pilné práci. V levé ruce pinzetu, v pravé nůž, zelená barva až po zápěstí. Když jsem vešel, zrovna vyměnila nůž za žiletku, ale nevzhlédla, dokud jsem nepromluvil. „Tak co je nového, Hildo?“

Odložila nástroje, utřela si ruce do ručníku a rukou si shrnula vlasy. „Zebbie, tomu nebudeš věřit.“

„Zkus to.“

„Podívej na tohle.“ Dotkla se pravé nohy ležícího těla a promluvila k němu: „Tak, kde se na tak pěkné holce bere tohle?“

Když jsem se podíval pozorněji, viděl jsem, že má ještě jedno koleno níž než člověk a obrácené opačným směrem. To samé uspořádání bylo vidět i na ruce. „Hildo, říkala jsi holka?“

„Jo, to jsem řekla. Zebbie, tahle příšera je buď holka, nebo hermafrodit. Je tam ženský pohlavní orgán asi jako u kočky, ale jsou tam náznaky i mužského falu. Čili je to asi ženská, ale zrovna tak to může být i muž. Je to bisexuální tvor, ale nemůže se oplodnit navzájem, je tam překážka, ale jinak může házet i chytat.“

„Postupně nebo najednou?“

„No, to jsou otázky. Ale z čistě mechanických důvodů bych řekla, že postupně. Jestli v rozmezí deseti minut nebo sta let, na to ti odpovědět nedokážu. Možná by ale nebylo nezajímavé je při tom přistihnout.“

„Hildo, ty máš tedy skutečně jednokolejné myšlení.“

„Však to je taky to nejdůležitější. Reprodukce je to nejdůležitější poslání. Metody a způsoby kopulace jsou znakem vyšších forem života.“

„Ty ignoruješ peníze a televizi?“

„Pf! Nesnaž se namluvit Hildě, že se všechno netočí kolem jednoho. Trvalo mi dvaačtyřicet let, než jsem poznala toho pravého chlapa, ale dokázala jsem to! Jen nedělej žádného puritána, když jsi taky poslední dva týdny na nic jiného nemyslel. Ale dej si bacha na to, co odpovíš. Řeknu to Deety.“

„Radši se zdržím odpovědi.“

„Já, Zebbie, tyhle příšery nenávidím. Kazí mi totiž moje plány. Můj sen je mít pěkně chaloupku zarostlou růžema, dítě v kolébce, pěkně navaříno na plotně. Já čekám na manžela, ten přichází, nalévá suché martini… Prostě paráda. Místo toho tady pitvám tuhle potvoru. Vyvinuté prsní žlázy bez přebytečného tuku, tak typického pro pozemské ženy. Dvojitý žaludek a jedno střevo, dvoukomorové srdce. Nepitvala jsem mozek, protože nemám pořádnou pilku, ale řekla bych, že musí být vyvinutý asi jako náš. Je to humanoid, ale není to člověk. Nekopni mi do těch lahví, mám v nich tělní tekutiny.“

„Co je tady tohle?“

„To jsou stopy po plastické operaci, která ho měla přiblížit lidské podobě. Jsem si jista, že změnili i lebku. Tihle Boojumové nemají ani vlasy. Tohle je něco na způsob tetování, ale nemohla jsem přijít na to, co to přesně je. Tím se snažili překrýt modrozelené zbarvení kůže. Zebe, vsadím se, že kvůli tomu zmizelo ze země pěkných pár lidí, které použili jako pokusné králíky pro tuhle maškarádu. Na to stačí pár létajících talířů a hned mají plné nebeské laboratoře.“

„Teď už nebyly hlášeny létající talíře pěkně dlouho.“

„To je jenom básnická licence. Když mají stroje času, tak nepotřebují žádné létající talíře. Přilétnou na zem, seberou oběť, nebo ji nahradí přesvědčivou napodobeninou, a zase zmizí jako pára nad hrncem.“

„Tenhle tady nemohl být příliš dlouho. Rangeři chodí na pravidelné prohlídky.“

„Tenhle může být nějaká rychlovka jenom pro nás. Trvalejší formy by se možná těžko prozradily bez rentgenu. A možná ani tak by se nic neprokázalo, pokud by ten doktor byl jedním z nich. Je to ovšem jenom teorie, o které je potřeba trochu popřemýšlet. Zebe, musím se zase dát do práce. Je to strašně poučné – a zároveň je hrozně málo času. Je jasné, že mi to neřekne tolik jako skutečnému biologovi, ale i tak se o to chci pokusit.“

„Chceš pomoct?“ (Nijak jsem se nato netřásl.)

„No…“

„Stejně nemám co na práci, dokud Deety a táta neposbírají věci, které chtějí vzít s sebou. S čím ti mohu pomoct?“

„Šlo by mi to dvakrát rychleji, kdybys to všechno fotil. Když jsi přišel, tak jsem si zrovna čistila ruce, abych neušpinila kameru.“

„To je něco pro mě. Řekni mi úhel a vzdálenost a zbytek zvládnu.“

Hildě se ulevilo. „Zebe, už jsem ti někdy řekla, že tě mám ráda navzdory tvému gorilímu vzhledu a idiotskému úsměvu? Pod tvrdou slupkou máš duši anděla. Mám tak strašnou chuť se vykoupat v teplé vodě, že mi to ani nebudeš věřit. Vždyť by to mohla být poslední koupel na kdovíjak dlouhou dobu. Bude mi ta dekadentní civilizace přece jenom chybět. Mám strach, že se budu hrabat v tomhle těle a Jake řekne, že už budeme muset jít.“

„Jen řež, drahoušku, však si ještě lázně užiješ.“ Vzal jsem Jakův plně automatický fotoaparát a pomyslel si, že je to přesně takový foťák, jaký potřebuje badatel pro dokumentaci.

Vyfotil jsem Hildu v mnoha pozicích a ona zatím rázně postupovala k cíli. „Hildo, nebojíš se pracovat s tak vzácným materiálem? Nemáš strach, že se dotkneš neznámého?“

„Ani ten pocit moc nemám. Ten bych možná měla, kdyby sem přišli bez imunity a podlehli okamžitě našim nemocem a vnějším vlivům, ale k tomu nedošlo, takže si myslím, že ani my nebudeme nijak ohroženi jejich viry.“

Vypadá to docela logicky, ale nezapomeňte na Ketteringův zákon: Logika je organizovaná cesta ke špatným výsledkům.

Ve dveřích se objevila Deety s nacpaným rancem. „Tak to je poslední.“ Na sobě měla nějaký župan a na rukou gumové rukavice. „Tak jsem tady. Nepotřebujete s něčím pomoci?“

„Nevím, co bys mohla dělat. Pokud bys ovšem nechtěla vystřídat Zeba.“

Deety se dívala na rozpitvané tělo a vypadala dost zkroušeně. „Běž se vykoupat,“ řekl jsem jí. „Potřebuješ to.“

„Myslíš, že tak smrdím?“

„Voníš pěkně, drahoušku, ale Hilda zrovna říkala, že to může být poslední příležitost ke koupeli na dlouhou dobu. Slíbil jsem jí, že se nevydáme na cestu, dokud se nevykoupe. Takže bys to měla taky udělat.“

„Tak dobrá,“ prohlásila Deety a bylo na ní vidět, že se jí ulevilo. Můj miláček se snaží nedat na sobě znát hnutí mysli, ale jisté krásné partie ji přece jenom prozrazují.

„Počkej chvilku, Deety,“ ozvala se Hilda. „Co jsi myslela tím, že na tebe ten mimozemšťan nereagoval?“

„Jenom jsem ho pozorovala při mém striptýzu. Když se svlékáš před mužem, tak nějak reaguje. I když nechce, tak aspoň uhne očima. Ale tenhle nic. V tu chvíli jsem nevěděla, že to není člověk, ale chtěla jsem odlákat jeho pozornost.“

„To se ti taky podařilo,“ potvrdil jsem. „A tím jsi mi dala šanci zaútočit.“

„On sledoval jenom ten pohyb… jako nějaké zvíře, ale jinak vůbec nic.“

„Zebbie, nepřipomíná ti to něco?“

„A mělo by?“

„První den tady jsi nám vyprávěl tu historku o studentce matematiky.“

„Co jsem říkal?“

„Tu jak se snažila profesora okouzlit nahotou.“

„Aha. Ty myslíš Brainyho.“

„Ano. Profesora N.O'Hereta Braina. Nevidíš nějakou podobnost?“

„Ale No Brain je v kampusu už roky. Navíc jsi viděla, že dokáže zrudnout. To není žádné tetování.“

„Já jsem říkala, že tenhle může být rychlovka. Existuje snad lepší místo než místo šéfa katedry matematiky, kdybys chtěl zdiskreditovat nějakou teorii? Zvlášť, když bys věděl, že to ve skutečnosti funguje?“

„Zadrž,“ vložila se do toho Deety. „Mluvíte snad o tom profesorovi, co se hádal s tátou? O tom s falšovanou pozvánkou? Myslela jsem, že to byl jenom nějaký statista. Táta říkal, že je hloupý.“

„Chová se jako starý ješitný blb,“ souhlasila Hilda. „Toho opravdu nesnáším. Na jeho pitvě si pošmáknu.“

„Vždyť není mrtvý.“

„To se dá napravit!“ prohlásila Hilda tvrdě.

XII.

„Mohli by vykouřit tuhle planetu a převzít nad ní kontrolu.“

Hilda:

Zatímco jsem byla ve vaně, ostatní přenesli všechno do Gay Podvodnice a kontrolovali podle seznamu, zda na něco nezapomněli. Vzali s sebou i nádoby s tělními tekutinami toho mimozemšťana, protože v Zebově zázračném voze byla i malá lednička. Deety moc netěšilo, co to máme v ledničce, ale vše bylo dost dobře zabaleno. Navíc v ledničce byly stejně jenom filmy a podobný materiál. Jídlo bylo hluboce zmraženo v kapalném dusíku, kromě věcí, které by se mohly poškodit.

Byli jsme všichni strašně unaveni. Jacob navrhl, že bychom se měli nejdřív vyspat a teprve potom odjet. „Zebe, jestli neočekáváš v nejbližších osmi hodinách útok, tak bychom si měli odpočinout. Na tu cestu potřebuju mít čistou hlavu. Tenhle dům je skoro jako pevnost. Je natřený na černo a nevyzařuje skoro žádné záření v celé škále spektra. Možná si budou myslet, že jsme už zmizeli. Co myslíš?“

„Jaku, nepřekvapilo by mě, kdyby zaútočili každou chvíli. Divím se, že to zatím neudělali. Ale taky nerad řídím Gay, když nejsem stoprocentně fit. Nejvíc chyb se v bitvě udělá právě kvůli únavě. Tak si půjdeme lehnout. Potřebuje někdo prášek na spaní?“

„Já potřebuju akorát postel. Hildo, miláčku, dneska budu spát na svojí půlce.“

„Nesmím se k tobě ani přitisknout?“

„Ale slibuješ, že nebudeš nijak dorážet?“

Udělala jsem láskyplný výraz. „Slibuju.“

„Zebadiahu,“ řekla Deety. „Já potřebuju, abys mě držel v náručí. Pak aspoň budu vědět, že jsem v bezpečí. Prvně od svých dvanáctých narozenin se dneska necítím vůbec sexy.“

„Princezno, domluveno. Dneska spíme. Ale navrhuju, abychom vstali před rozedněním. Nepokoušejme štěstí.“

„To je rozumné,“ pokyvoval Jacob.

Pokrčila jsem rameny. „Vy, muži, budete piloty, ale my s Deety jsme jenom náklad. My si můžeme na zadním sedadle hodit šlofíka… Jestli přijdeme o nějaký ten vesmír, tak z toho se snad nestřílí. Když je uvidíte vy, tak to nám stačí, co ty na to, Deety?“

„Kdyby bylo po mém, tak bych odsud zmizela tak rychle, až by mi za patami hořelo. Ale Zebadiah musí pilotovat a táta bude mít plno práce s přístroji. Oni si musí odpočinout. Zebadiahu, budeš mít něco proti tomu, když budu odpočívat s očima otevřenýma a s ušima nastraženýma?“

„Ale… Deety, proč?“

„Někdo musí být na stráži. To nám může poskytnout nepatrnou výhodu. Zlomek vteřiny už nás dvakrát zachránil. Ničeho se, miláčku, neboj. Jsem zvyklá v noci pracovat. To mi nijak neublíží, a když si budu moci zítra zdřímnout, tak jsem zase ve formě. Jen řekni, táto.“

„To je, Zebe, pravda, ale…“

Zebbie ho přerušil. „To je všechno pěkné, ale k ničemu. Možná můžete vstát trochu dřív a udělat snídani, ale bdít nemusíte. Naprogramoval jsem Gay tak, že může poslouchat všechny zvuky v okolí. Neznám lepšího hlídacího psa, než je Gay Podvodnice.“

Deety nic neřekla a i já jsem byla zticha. Zebbie zívl a otevřel Gay. „Jaku, chceš taky do ložnice vysílačku?“

„Dobrý nápad.“

„Počkej chvilku, domluvím se s Gay. Ahoj, Gay.“

„Čau, Zebe. To je dost, že sis vzpomněl.“

„Program. Projdi všechny zprávy a hlas novinky od minule.“

„Nic nového, šéfe.“

„Děkuji ti, Gay.“

„Rádo se stalo, Zebe.“

„Program, Gay. Rozšiř sledovanou oblast o severní okraj Velkého kaňonu a Utah. K osobám přidej ještě rangery, federální rangery, lesní rangery, rangery z národních parků a státní rangery. Konec rozšířeného programu.“

„Nový program nastaven, šéfe.“

„Program. Přidej ještě sledování akustických jevů. Nastavit na maximální citlivost.“

„Nastaveno, Zebe.“

„Jsi chytrá holka, Gay.“

„Není už nejvyšší čas, aby sis mě vzal?“

„Dobrou noc, Gay.“

„Dobrou noc, Zebe. A pozor na ruce.“

„Deety, ty jsi mi Gay nějak zkazila. Až Jake přinese interkom, tak dám mikrofony ven, ale maximální intenzita by nám mohla do ložnic zanést i každé kojotí zavytí v okruhu deseti mil. Jaku, řeknu Gay, ať odčítá normální přírodní šelesty.“

„Hildo, chceš, aby byly akustické ruchy ztlumeny?“

Nechtěla jsem, ale neřekla jsem to. Přerušila mě Gay.

„Novinky, šéfe.“

„Podej zprávu!“

„Reuter, Singapur: Tragické zprávy o Marstonově expedici. Podle indonézské tiskové agentury v Palembanku našla policie v džungli dvě těla, která byla identifikována jako dr. Cecil Young a dr. Z. Edward Carter. Velitel okrsku prohlásil, že těla budou připravena pro odvoz do Singapuru, jakmile budou prohlédnuta místním koronerem. Profesor Marston a pan Smyth-Belisha nebyli dosud nalezeni. Policejní mluvčí prohlásil, že naděje na to, že by ještě byli nalezeni živí, už patrně neexistuje. Nicméně mluvčí ministerstva pro turistiku prohlásil, že v pátrání se bude pokračovat s neztenčeným úsilím.“

Zebbie si smutně vzdychl. „Má na to někdo nějaký názor?“ zeptal se.

„Byl to skvělý muž, synu,“ prohlásil můj manžel. „Je to nenahraditelná ztráta. Skutečná tragédie.“

„Ed byl dobrý chlap, to vím, ale já jsem myslel něco jiného. Má někdo nějaký nápad? Nebo jestli máte pocit, že by to nějak měnilo naši situaci.“

Jacob si dal s odpovědí chvilku načas. „Zebe, ať už se stalo na Sumatře cokoliv, stalo se to zcela jistě někdy před měsícem. Emociálně cítím velký zmatek, ale logicky vzato musím říct, že naši situaci to nijak nemění.“

„Hildo? Deety?“

„Další novinky,“ oznámila Gay.

„Podej hlášení.“

„AP, San Fancisco přes satelit ze Saipanu v Marianách. Nadzvukový semibalistický letoun společnost TWA Okřídlené vítězství explodoval při pokusu o návrat do atmosféry. Torpédobec amerického námořnictva Létající ryba byl vyslán, aby prohledával vodní hladinu v místech předpokládaného dopadu. Ten nebyl blíže upřesněn. AP-UPI v San Franciscu potvrzuje neštěstí Okřídleného vítězství. Společnost TWA prohlásila, že nelze předpokládat, že by neštěstí někdo přežil. Popírá ovšem, že by příčinou neštěstí mohla být exploze. Rovněž se zdá velmi nepravděpodobný střet s nějakým meteoritem nebo jeho úlomkem. TWA oznámila následující seznam cestujících:“

Seznam byl pěkně dlouhý, ale jména nám nic neříkala, dokud se neozvalo: „Dr. Neil O. Brain,…“

Otevřel jsem překvapením ústa a jinak nikdo nic neřekl.

„Konec zpráv.“

„Děkuji, Gay.“

„Vždy k službám, Zebe.“

„Tak co, profesore?“ zeptal se Zeb.

„Ty máš velení, kapitáne,“

„Tak dobře, pane! Pro všechny: Začnou platit pravidla jako v záchranném člunu. Očekávám od každého rychlou akci a žádné dohadování. Očekávaný odlet je za pět minut. Za prvé si každý zajde na záchod! Za druhé se oblečte do cestovních oděvů. Jaku, vypni světla, zatáhni vodu, zamkni dveře a udělej všechna bezpečnostní opatření, která děláš, když odjíždíš na dlouhou dobu. Deety, ty jdi za Jakem a všechno zkontroluj. Hildo, sbal to, co zbylo po obědě, a zkontroluj, co je v lednici. Rozhodni, co by se dalo ještě přendat do ledničky v Gay. Nepřemýšlej dlouho nad výběrem, vem tuhé věci a tekutiny tam nech. Má někdo otázky?“ Ne, tak se do toho dejte.“

Dala jsem Jacobovi přednost na záchodě, protože byl chudák hrozně nervózní. Zatím jsem sbalila sendviče a koláč. Bramborový salát jsem dala do pytlíku a pak ještě do umělohmotného kelímku a všechno jsem nacpala do největšího pytlíku v lednici, jaký jsem tam našla.

Jake vyšel z ložnice, letmo jsem ho políbila a vrhla se do koupelny, abych naposled využila jejího dobrodiní. Přitom jsem si mlela mantry, což mi někdy pomáhá, když jsem rozčilená. Na cestu jsem si oblékla Deetinu minisukni, kterou měla asi ve dvanácti a která mi byla pod kolena. Spodní prádlo mi nemohlo pasovat, ale naštěstí měla Deety pár elastických kalhotek, které s trochou dobré vůle splnily svůj účel. Na nohy jsem si obula Deetiny tenisky z dětských dob.

Utábořila jsem se s roztaženou kapuci před lednicí a prohlížela, co by se mohlo hodit. Byl tam velký kus šunky, trocha sýra a kus chleba. Usoudila jsem, že džemy a marmelády jsou podle Zeba zřejmě tekutiny, kromě těch, které byly balené v tubách. Ještě jsem tam dala kus čokolády a usoudila jsem, že víc už se tam stejně nevejde.

Pak jsem použila svou kapuci jako děda Mráz pytel a dovlekla všechno do garáže, kde jsem jídlo složila u Gay. Potěšilo mne, že jsem své přípravy ukončila jako první.

Najednou stál za mnou Zebbie ve slušivém overalu s plno kapsami, jaký nosívají piloti. Díval se na zásoby v mé kapuci. „Kde máš slona, Hildo?“

„Co je, Zebe? Neřekl‘s, kolik toho má být. Jenom jsi řekl, co tam být nemá. Co nebudeme moct vzít s sebou, necháme jemu.“ Ukázala jsem prstem na rozpitvané tělo.

„Promiň, Hildo. Máš pravdu.“ Zebbie se díval na své hodinky s mnoha ciferníky na zápěstí. Byly to opravdu pěkné hodinky, kterým se snad říká navigátorské.

„Kapitáne, tenhle dům je plný různých schovávaček, vypínačů a pojistek. Dal jsi jim takřka nadlidský úkol.“

„Mám k tomu vážné důvody, drahá. Zatím se tedy podívejme, kam to jídlo naskládáme.“

Na Zebův pokyn se Gayina přístrojová deska rozzářila. Zebbie jí dal pokyn, aby se otevřela, vlezl dovnitř a vyklonil se ven. „Tak mi to podávej.“

Poklepala jsem mu na ramena. „Běž ven a nech mě, abych to tam naskládala. Dám ti vědět, až to bude sbaleno.“

Tam, kde se Zeb těžko vejde, se já pohybuji celkem v pohodě. Podával mi věci ze země a já se snažila vyplnit každou mezírku, ale zároveň jsem dbala na stabilitu. Jako třetí mi podal zbytky našeho oběda. „To je náš oběd,“ řekla jsem a položilo jídlo na jeho sedadlo.

„Nenechávej volné věci v kabině.“

„Kapitáne, vždyť to hned sníme. Jestli se ti to nelíbí, tak tě upozorňuju, že si to vezmu na klín.“

„Hildo, ty ukecáš každého.“

„Na mne platí jenom hrubá síla.“

S pomocí boží se tam všechno vešlo. Už jsem seděla usazená na zadním sedadle s obědem na klíně a Jacob s Deety zatím nikde. „Kapitáne Zebe, proč tě zpráva o smrti Brainyho přinutila změnit rozhodnutí?“

„Nesouhlasíš s tím, Hildo?“

„Naopak, šéfe. Mohu hádat?“

„Ano.“

„Okřídlené vítězství byla jenom zástěrka. A já si myslím, že doktor Brain vůbec nebyl na palubě. Ti ubožáci museli zemřít, aby mohl zmizet.“

„Hildo, jsi jednička… Je to skutečně příliš mnoho náhod… A ti „chlapíci v černých kloboucích“ vědí, kde jsme.“

„Znamená to tedy, že milý profesor Brain se místo ve vlnách Pacifiku může objevit každou chvíli tady?“

„On a celá banda mimozemšťanů se zelenou krví, kteří nemají rádi geometry.“

„Zebbie, co myslíš, že mají za lubem?“

„Neodvažuju se hádat. Možná chtějí vykouřit celou planetu a ovládnout ji. Nebo si nás podrobí jako staří dobyvatelé a z nás udělají otroky. Jediné, co o nich víme, je to, že jsou to mimozemšťané, že jsou velmi mocní a že se nerozpakují někoho zabít. Takže já zas nemám jakýkoliv důvod šetřit je a s klidem bych je zabíjel. Bohužel ovšem nevím, jak na to. Takže musím prchnout. Je to útěk a s sebou beru tři nejbližší bytosti, o kterých vím, že jim hrozí nebezpečí.“

„Zebbiee, myslíš, že budeme vůbec někdy schopni je najít a postavit se jim?“

Zebbie už neodpověděl, protože se přiřítil Jacob a Deety. Oba byli oblečeni v nějakých kombinézách. Deety vypadala velice dobře. Jacob snad také, ale bylo na něm vidět, že má obavy. „Jdeme pozdě. Promiňte.“

„Nejdete pozdě, klid,“ řekl Zeb. „Usaďte se na svá sedadla.“

„Jen co otevřu dveře garáže a zhasnu světla.“

„Jaku, tohle už zvládne Gay. Jen si rychle sedněte a připoutejte se. Hildo, připoutej se. Pilot po zavření poklopů zkontroluje, zda nikde nevykukuje těsnění.“

„Provedeno, kapitáne.“ Potěšilo mne slyšet tak řízně vojenskou odpověď od mého miláčka. Sice mi soukromě řekl, že je plukovník v záloze, ale zapřísahal nás s Deety, abychom nic Zebovi neříkaly. Takže vše bylo, jak mělo být. Zeb velel lodi a Jacob se mohl věnovat svým časoprostorovým ovladačům. Jacob mne také poprosil, abych Zeba poslouchala bez odmlouvání, což se mi ne zcela zamlouvalo. Byla jsem sice nezkušený člen posádky, ale nejsem hloupá a oni to věděli. Kdyby to okolnosti vyžadovaly, tak bych se pokusila nás dostat domů do bezpečí. Ale je pravda, že i Deety měla v tomhle směru větší zkušenosti.

Kontrola byla dokončena. Gay otevřela dveře garáže, zhasla světla a vyjela na prostranství před dům.

„Pilote, vidíš dobře na své budíky?“

„Budu si muset trochu uvolnit pás, kapitáne.“

„Udělej si to, jak potřebuješ. Ale tvoje sedadlo můžeme posunout dvacet centimetrů dopředu. Já to zkusím. Řekni mi, až to bude dobrý.“ Zeb se sklonil mezi sedadla a začal tlačit na nějakou páku.

„Počkej… to je dobrý. Teď na ně dobře vidím a dosáhnu na ně bez předklánění. Další příkazy?“

„Kde jste měli auto, když jste se vydali do světa, kde chybělo písmeno J?“

„Zhruba tam, kde jsme teď.“

„Můžeš nás tam poslat?“

„Snad jo. Minimální přechod, nárůst pozitivní entropie podél osy tau.“

„Přenes nás tam.“

Můj manžel se dotkl ovládacího panelu. „Provedeno, kapitáne.“

Nevšimla jsem si žádné změny. Dům se stále tyčil proti nočnímu nebi na stejném místě. Dokonce ani hvězdy nezablikaly.

„Tak si to ověříme,“ řekl Zeb a rozsvítil světla Gay tak, že svítila na garáž. Všude bylo prázdno a všechno vypadalo normálně.

„Koukněte na to!“ vykřikl Zeb.

„Na co se máme dívat?“ vyzvídala jsem a snažila se něco vidět přes Jacoba.

„Na nic, Hildo. Kde je náš mimozemšťan?“

Teprve teď jsem to pochopila. Nebylo tam žádné tělo. Žádný nepořádek se zelenou krví. Ponk byl úplně prázdný a čistý.

„Gay Podvodnice, vezmi nás domů,“ ozval se Zeb.

Ta samá scéna… ale se zakrváceným tělem. Zamžikala jsem překvapením.

„Kapitáne?“

„Co je, kopilote?“

„Neměli jsme zkontrolovat to písmeno J? Tím bych si aspoň ověřil kalibraci.“

„Já to zkontroloval, Jaku.“

„Co?“

„Na garáži máš v rohu nápis: Jen použité kovy.“

„Aha!“

„Ano. A ten tvůj vesmírný dvojník, Jake první, nebo jak mu budeme říkat, má ty samé zvyky. Jenomže má na garáži napsáno: Ien použité kovy. Rozumíš, bylo tam I. Lekl jsem se, že by nás tam mohli chytit, tak jsem přikázal Gay, aby se vrátila. Bylo to skutečně podivné.“

„Zebadiahu, nevím, čeho ses lekl. To chybějící písmeno mne taky zprvu poděsilo, ale teď už ne. Já se tady bojím 'černých klobouku'.“

„Deety, poprvé jste měli štěstí, protože Deety první nebyla doma. Ale dneska tam mohla být. Asi v posteli se svým manželem Zebadiahem prvním. Musí to být pěkný zážitek, vidět, jak nějaké podivné auto svítí do tchánovy garáže. To by jednoho mohlo naštvat.“

„Ty mne jenom strašíš.“

„Ne, princezno. To mne skutečně vyděsilo. To byl paralelní svět, kde byl jediný rozdíl v chybějícím písmenu. V tom domě mohl žít otec s dcerou, kteří by se jmenovali Iacob a Deiah Thoris.“ (Kapitán Zeb pronesl ta jména jako Yacob a Deyah Thoris.)

„Zebadiahu, to mne děsí skoro stejně jako mimozemšťané.“

„Mimozemšťané mne děsí víc. Haló, Gay.“

„Co je, Zebe? Jsem připravena.“

„Hodná holka. Vertikálně jedno G na výšku jeden kilometr. Teď.“

„Provedu, starý drsňáku.“

Na chvíli nás vrazila ohromná síla do sedadel a pak naše žaludky vylétly vzhůru. „Deety, je autopilot schopen měnit kurs domů na povel hlasem? Nebo to musíme udělat ručně?“

„Co chceš udělat, Zebe?“

„Chci vyskočit na dva kilometry a pak teprv domů.“

„Myslím, že by to šlo. Mám to zkusit já, nebo chceš ty?“

„Zkus to ty, Deety.“

„Ano, pane. Haló, Gay.“

„Nazdar, Deety.“

„Kontrola programu. Nahlas zadání 'domů'.“

„Pod příkazem 'domů' se skrývá zrušení všech rotací a změn na jakékoliv ose. Návrat na předem naprogramovanou nulovou šířku a délku, hladina země.“

„Nahlas současnou polohu.“

„Kilometr nad polohou 'doma'.“

„Gay, změna programu.“

„Čekám, Deety.“

„V programu 'domů' nahraď hladinu země výškou dva kilometry. Všechno ostatní zůstává.“

„Změna programu provedena.“

Najednou jsme byli výš, aniž bychom cítili nějaký pohyb.

„To se mi líbí. Deety, jsi chytrá holka.“

„Zebadiahu, vsadím se, že to říkáš všem.“

„Nejenom některým. Gay, jsi chytrá holka.“

„Tak co jsi celý pryč z té blondýnky s velkým zadkem?“

Zeb se na mne prudce otočil. „Hildo, to je tvůj hlas.“

Velkopansky jsem to ignorovala. Zebbie řídil Gay směrem na Velký kaňon, kde najednou řekl: „Gay Podvodnice, vem nás domů.“ A znovu jsme viseli dva kilometry nad chatou. To vše bez jakéhokoliv šoku nebo zjevné námahy.

„Jaku, jak je možné, že nás zaveze domů, když jsme nikde nebyli? Přece jsme neměnili žádnou rotaci ani translaci.“

„Může to být v řešení triviálního kořene v rovnici devadesát sedm. Ale je to analogické k tomu, co jsme zamýšleli provést s planetami. Pětirozměrové se zjednodušuje na tři.“

„Jsem překvapený, že to tak fachá,“ připustil kapitán Zebbie. „Zdá se, že budeme schopni se vyrovnat s gravitací stejně jako s prostorem a časem a klidně budeme přenášet všechno, na co si vzpomeneme. Burroughs a spol. Vesmírný transport všeho druhu.

Nic pro nás nebude příliš velké ani příliš malé. Za nový dolar vám pošleme naši informační brožuru.“

„Kapitáne,“ navrhl Jake, „nebylo by prozíravé se před dalšími pokusy přesunout do jiného vesmíru? Obávám se, že nebezpečí mimozemšťanů ještě nepominulo.“

Zebbie okamžitě zvážněl. „Máš pravdu, kopilote. Musíš mi připomínat mé povinnosti, když se nechám unést. Přesto, dříve než zmizíme, musíme ještě něco udělat.“

„Copak existuje něco důležitějšího než odvézt naše manželky do bezpečí?“ zeptal se Jake a já pocítila hrdost.

„Něco je důležitější, Jaku. Musíme použít rádio a varovat pozemšťany.“

„Ach. To je pravda, kapitáne. Omlouvám se. Někdy se nechám unést a zapomínám na širší souvislosti.“

„Prosím tě, neomlouvej se! Já jsem myslel na to samé. Hned, jak to všechno začalo, jsem měl chuť utíkat a ukrýt se, jak nejdál to půjde. Ale při těch přípravách jsem měl čas trochu o tom přemýšlet. Tak za prvé: Nevíme, jak s těma potvorama bojovat, takže se musíme skrývat. Za druhé: Máme povinnost sdělit světu, co o těch mimozemšťanech víme. Není toho moc, ale může to pomoct. Když je bude sledovat pět miliard lidí, tak se možná podaří je chytit. Aspoň doufám.“

„Kapitáne,“ ozvala se Deety, „mohu promluvit?“

„Samozřejmě! Každý, kdo má nějaký nápad, jak se s těmi příšerami vypořádat, musí říct svůj názor.“

„Je mi líto, ale to mne zatím nenapadlo. Musíš, kapitáne, varovat svět, to je jisté. Ale zrovna tak je jisté, že tvým slovům nebudou věřit.“

„Obávám se, že máš pravdu, Deety. Ale oni nemusí věřit jenom mně! Ta příšera v garáži mluví sama za sebe. Chci zavolat rangery – myslím skutečné rangery – aby to tělo vyzvedli.“

„Tak proto jsi říkal, abych ho tam nechala,“ podotkla jsem. „Já jsem si myslela, že je to kvůli nedostatku času.“

„Byly v tom oba důvody, Hildo. Neměli jsme dost času uklízet a strčit tělo do mrazáku. Chci ovšem také zavolat rangery dřív, než přijdou ostatní mimozemšťané a spláchnou stopy. Musíme jim k tomu ovšem poskytnout ještě další informace. O vašem vybuchlém voze, o požáru v Loganu, o podivném zmizení Brainyho, o smrti mého bratrance na Sumatře a o tvojí šestirozměrné neeuklidovské geometrii.“

„Promiňte pánové,“ ozvala jsem se zase. „Nemohli bychom se trochu hnout z místa, než zahovoříme do éteru? Nerada bych seděla zrovna nad naší chajdou, když po nás jdou 'černé klobouky'.“

„Máš pravdu, Hildo, už jdu na to. Celý příběh není příliš dlouhý. Nahrál jsem stručný souhrn v době, kdy jste se chystali vyrazit. Gay, mohla bys nám to pustit? Rychlost sto ku jedné.“ Zebbie sáhl na řízení. „Všichni připraveni?“

„Kapitáne Zebadiahu?“

„Nějaké potíže, princezno?“

„Mohu se pokusit zmodernizovat program? Mohlo by to ušetřit trochu času.“

„Jistě. Programování je na tobě.“

„Haló, Gay.“

„Nazdárek, Deely.“

„Zopakuj poslední program. Řekni poslední povel.“

„Tady je, Deety: 'Gay Podvodnice, vem nás domů'.“

„Gay, vrať se zpátky k místu, kde je povel 'Gay Podvodnice, vem nás domů' a všechno vymaž. Potvrď příjem.“

„Potvrzení příjmu. Vrátit se až ke stálému příkazu 'Gay Podvodnice, vem nás domů' a všechno vymazat. Řeknu to třikrát.“

„Deety,“ ozval se Zebbie. „Snad není nutné všechno říkat třikrát. To je nadbytečný bezpečnostní faktor.“

„Jen mne nech, drahoušku. My si s Gay rozumíme. Haló, Gay.“

„Nazdar, Deety.“

„Analyzuj nejnovější program od místa 'Gay Podvodnice, vem nás domů'. Podej zprávu.“

„Analýza provedena.“

„Ohlas výsledky.“

„Nulový program.“

Deety si vzdychla. „Psát program je daleko snazší. Nový program.“

„Čekám, Deety.“

„Nový permanentní prováděcí program. Gay Podvodnice, zpáteční pochod! Na tento pokyn nás vezmeš na stejné souřadnice, kde jsme byli v okamžiku pokynu 'Gay Podvodnice, vem nás domů'.“

„Nový trvalý program zabudován.“

„Gay, řeknu ti to třikrát.“

„Deety, slyším tě třikrát.“

„Gay Podvodnice, zpáteční pochod!“

Najednou jsme byli nad Velkým kaňonem a mířili jsme na jih. Viděla jsem Zeba, jak se ujal ručního řízení. „Deety, to bylo něco.“

„Moc času jsem neušetřila. Trochu jsem zmatkovala. Gay, jsi chytrá holka.“

„Nech toho, Deety. Ještě se budu červenat.“

„Obě jste chytré holky,“ prohlásil kapitán Zeb. „Jestli nás někdo pozoruje na radaru, tak si musí myslet, že má mžitky. A naopak. Určitě se diví, kde jsme se tu vzali. Ty sis Gay podrobila takovým způsobem, že se můžeme dostat kamkoliv.“

„Ano… ale měla jsem na mysli ještě něco jiného.“

„Princezno, víš, že miluju tvoje nápady. Sem s ním.“

„Předpokládejme, že použijeme náš předprogram, kterým se máme dostat domů, ale dostaneme se tím z bláta do louže. Mohlo by být užitečné mít nějaký program, kterým bychom se zase dostali zpět do louže – a pak mohli rychle udělat něco jiného. Mám se pokusit naprogramovat takový únikový program?“

„Jasně… ale radši si o tom pohovoř s naším dvorním čarodějem – mám na mysli tvého otce. Já jsem jenom takový nebeský kočí.“

„Zebadiahu, nebudu poslouchat takové řeči…“

„Deety! Nezapomeň na palubní zákony. Jaku, máš na palubí svoje odborné články? Teoretické i s nákresy?“

„Jistě, Zebe… kapitáne. Ovšem jenom mikrofilmy. Originály mám zavřené v podzemním sejfu.“

„Existuje nějaký geometr, který dal posvěcení tvým výpočtům?“

„Kapitáne, žádný geometr by bez dlouhotrvajícího studia nebyl schopen posoudit mé postuláty. Na to jsou příliš neortodoxní. Jediný, kdo tomu mohl rozumět, byl tvůj bratranec. Skutečně znamenitý mozek! Ach… teď mě napadlo, že to asi chápal a ze zcela zřejmých důvodů i napadal doktor Brain.“

„Jaku, máš nějakého přítele, nebo někoho blízkého, kdo by rozuměl papírům, které máš ukryté v podzemním trezoru? Snažím se přijít na to, jak varovat lidstvo. Příběh o tom, jak se nás pokoušeli dostat, by sám o sobě nemusel stačit. Ani to tělo se zelenou krví by nemuselo stačit. Měli bychom tvou matematickou teorii i s nákresy dát někomu, kdo ji pochopí a komu přitom můžeme důvěřovat. Nemůžeme se tím zabývat sami. Pokaždé, když někde zůstaneme delší chvíli, tak na nás zaútočí – a my se nemůžeme aktivně bránit. Na to bude možná potřeba celá naše rasa. Tak co? Znáš někoho, komu můžeš důvěřovat a je schopen to odborně posoudit?“

„No… možná bych o jednom věděl. Je velmi chytrý a psal mi povzbudivé dopisy, když jsem publikoval svůj první článek. Ten skoro všichni strhali, až na profesora Seppo Raikannonnena z Turku ve Finsku.“

„Jsi si jist, že není mimozemšťan?“

„Cože? Ten už je na katedře v Turku celá léta. Alespoň patnáct.“

„Jacobe,“ řekla jsem, „uvědom si, jak dlouho byl na fakultě Brainy.“

„Ale…“ Můj manžel se na mne otočil a najednou se rozesmál. „Hildo, byla jsi někdy v sauně?“

„Jednou.“

„Tak můžeš říct našemu kapitánovi, proč jsem si jist, že můj přítel Seppo není mimozemšťan. Deety a já jsme se vloni zúčastnili kongresu v Helsinkách. Po odborné části jsme byli se Seppem a jeho rodinou v sauně.“

„Jo. Byl tam Seppo, jeho žena a tři děti,“ usmála se Deety. „Nepochybně všechno lidské bytosti.“

„Brainy byl starý mládenec,“ řekla jsem zamyšleně. „Neznamená to, kapitáne, že všichni mimozemšťané musí být staří mládenci?“

„Nebo svobodné ženy. Nebo na oko sezdané páry. Asi by se jim do krámu nehodily děti. Jaku, zkus zavolat svému příteli do Finska.

Tam by teď mohli mít čas k snídani. Možná ho vzbudíme, ale to je lepší, než kdybychom ho nechytli.“

„Dobře. Moje spojovací číslo účtuje…“

„Radši použijeme moje… jestli jsou 'černé klobouky' tak chytré, jak předpokládám, tak by nás podle toho mohli najít. Hej, chytruško!“

„Ano, šéfe.“

„Don Ameche.“

„Vaše přání je mi rozkazem, velkomožný.“

„Deety, učíš Gay špatným mravům.“

Zakrátko se ozval monotónní hlas: „Spojovací kreditní číslo je neplatné. Zkontrolujte si číslo karty a zkuste spojení znovu. Toto je magnetofonový záznam.“

Zebbie zavrtěl hlavou. „Gay určitě neposlala špatné číslo. Kontroluje to třikrát. Chyba musí být v jejich systému. Táto, budeme muset použít tvoje.“

„Zkus moje,“ ozvala jsem se. „Já mám kredity v pořádku. Vždycky si je spíš předplácím.“

Tentokrát se ozval ženský hlas: „…je neplatné. Zkontrolujte kartu a zavolejte znovu…“

Potom se i na číslo mého manžela ozval zase jiný ženský hlas: „…zavolejte znovu…“

Deety řekla: „Já kartu nemám. Používáme ji s tátou dohromady.“

„Na tom nesejde,“ řekl hořce Zebbie. „To nejsou poruchy. Byli jsme vyškrtnuti. Jsme prostě mrtvoly.“

Nepřela jsem se. Měla jsem podezření, že jsme mrtvi od chvíle, kdy jsem se probrala vedle svého nového manžela. Ale jak dlouho už jsme mrtvi? Od té mojí párty? Nebo až později?

Bylo mi to jedno. Tady v tom nebi to bylo lepší, než bych si podle nedělní školy myslela. Chovala jsem se docela mravně. Z deseti přikázání jsem porušovala šesté a sem tam i jiné. Ale mám pocit, že ještě nebylo vysloveno poslední slovo.

XIII.

Být v blízkosti hořící koule, to může člověka vystrašit…

Zeb:

Zjištění, že nemůžeme telefonovat z mého vozu, mi připravilo druhé největší zklamání v mém životě, po noci strávené ve vězení kvůli blbosti (tu blbost jsem udělal já). Uvažoval jsem, že bychom přistáli a zavolali ze země, ale zem nemusela být zrovna nejbezpečnější. I kdybychom byli všichni považováni za mrtvé, bylo velice zvláštní, že nám tak brzo zrušili telefonní kredity, které byly včas placeny. Od telefonní společnosti to bylo velice nevstřícné gesto. A u Hildy, které nebyla oficiálně prohlášena za mrtvou, to bylo snad i porušení smluv, protože používala předplacený kredit.

Byl jsem postupně dotlačen k rozhodnutí použít vojenské zpravodajství. Zavolal jsem radiem NORAD, ohlásil jméno, hodnost a propouštěcí číslo a požádal o přednostní vysílání pro případ havárie.

…žádat o spojení normálním způsobem si říkalo o žaludeční vředy. Ale jaké jsem měl oprávnění? Proč jsem si měl myslet, že zrovna můj případ vyžaduje přednost? Umíte si představit, kolik falešných volání tam musí denně vyslechnout? Nejlepší by bylo z té frekvence vycouvat, protože je pouze pro oficiální místa. Možná mne další slovo přivede do náručí civilní kontrolní letecké služby.

Stejně jsem to slovo pronesl, což ostatní komentovali různými poznámkami, z nichž vynikla zejména ta od Hildy, která to charakterizovala jako 'sentimentální vzpomínky vojáka'.

Pokoušel jsem se dovolat na základnu federálních rangerů v Kaibabu u jezera Jacob, potom úřadovnu v Littlefieldu a pak zase Kaibab. Littlefield neodpovídal, Kaibab odpověděl: „Toto je záznam. Běžné zprávy je možno nahrát po zaznění zvukového signálu. Tísňová volání adresujte přes velení ve Flagstaffu. Vyčkejte signálu. Píp… píp… píp…

Už jsem se chystal Gay říct, aby tam nahrála moji kazetu, když v tu chvíli ozářilo svět nejjasnější světlo, jaké si umíte představit.

Naštěstí jsme zrovna mířili na jih a to světlo bylo za námi. Snažil jsem se z Gay dostat co největší rychlost a vytáhl jsem i její malá křidélka. Nikdo z mých spolucestujících neměl žádné dětinské otázky, ačkoliv jsem si jist, že nikdo z nich ještě neviděl tuto ohnivou kouli s následným hřibovitým mrakem.

„Chytrouši.“

„Tady jsem, šéfe.“

„Porovnej všechny svoje záznamy s radarovým záznamem a snaž se co nejpřesněji zjistit, kde bylo epicentrum toho jasného záblesku. Potvrď program.“

„Program potvrzen.“

„Proveď.“

„Rozumím, Zebe.“ Na chvíli se odmlčela a pak se ozvalo: „Epicentrum odpovídá zemské šířce a délce pro pokyn 'Gay Podvodnice, vem nás domů', s výškovou tolerancí plus minus nula celá šest desetin kilometru.“

„Jsi chytrá holka, Gay.“

„Macaté jsou leckde, Zebe. Konec.“

„Konec. Držte si klobouky, panstvo. Vezmem to fofrem.“ Očekával jsem větší tlakovou vlnu, ale byli jsme už asi nedaleko mexických hranic, takže účinek výbuchu přece jenom slábl. „Druhý pilot.“

„Kapitáne?“

„Tak nás někam přesuň. Jen pryč z tohoto světa.“

„Kam, kapitáne?“

„Kamkoliv. Ale rychle!“

„Mohl bys trochu zpomalit? Nemohu hýbat rukama.“

Trochu jsem povolil a posléze nechal Gay stoupat zcela volně. Tyhle páky prý měly být dělány pro pohodlí pilotů. (Ono má leccos, co vypadá krásně na rýsovacím prkně, na svědomí životy zkušebních pilotů.)

„Přechod ukončen, kapitáne.“

„Rozumím, pilote a děkuji.“ Podíval jsem se na přístroje. Byli jsme ve výšce šesti kilometrů a stále jsme stoupali. Vzduchu už tu moc nebylo, ale ještě to šlo. „Hildo, podrž oběd.“ Při provádění Immelmana jsem se trochu zaklonil, ale pak jsme se pěkně vyrovnali a Gay nás na můj pokyn snášela na tři kilometry nad povrch.

Co by to mohlo být za město napravo od Phoenixu? Flagstaff? Trochu víc na sever a ještě trochu východněji a mohli bychom být doma. Na horizontu nebyl žádný kouř vidět. „Jaku, kde to jsme?“

„Nevím, kapitáne. Nikdy jsem v tomhle vesmíru nebyl. Posunuli jsme se o deset dílků na ose tau. Měli bychom být v nějakém světě podobném tomu našemu.“

„Vypadá to jako Arizona.“

„To jsem celkem očekával, kapitáne. Přece víš, že jsme se při posunu o jeden dílek s Deety dostali do světa, který jsme považovali za náš, dokud jsme se nepodívali do slovníku.“

„Do telefonního seznamu, táto.“

„To je snad jedno. Prostě tam chybělo písmeno J. Deset dílků zase nemůže tak moc změnit geologické složení, které většinou ovlivňuje rozložení velkých měst.“

„Dostali jsme se na tři kilometry, šéfe.“

„Díky, Gay. Drž kurs a letovou výšku nad zemí. Oprava. Drž kurs a absolutní výšku. Potvrď a proveď.“

„Rozumím, Zebe.“

Málem jsem zapomněl, že je před námi Velký kaňon. Gay je sice chytrá holka, ale bere všechno doslova. Takže jsme se mohli dočkat nejparádnější horské dráhy na světě. Je sice docela flexibilní, ale pracuje metodou pokusu a omylu. Nedá se očekávat předvídavost. Má v sobě plno bezpečnostních pojistek, které jsou tam hlavně proto, že já dělám chyby. Gay ne. Všechno, co udělá špatně, je moje chyba. Protože jsem se poučil, že dělám chyby celý život, snažil jsem seji vybavit tolika pojistkami, kolik mne napadlo. Ale Gay nemá zabudován žádný program proti divoké jízdě. Byla dokonce vycvičena tak, aby se ničemu nedivila. Divoká jízda nás před dvěma týdny zachránila, a nakonec i dneska v noci. Když je člověk příliš blízko k ohnivé kouli, může ho to vyděsit… až k smrti.

„Gay, prosím tě, ukaž mi mapu.“

Na mapě byla Arizona… naše Arizona. Gay nemá ve své knihovně map mapy jiných světů. Změnil jsem trochu kurs, abychom prolétli nad naší chatou. (Neřekl jsem 'Gay, vem nás domů'. Tuhle otázku si nechám schválně na příští školení mužstva.) „Deety, kolik minut uplynulo od výbuchu?“

„Šest minut dvacet tři vteřin. Zebadiahu, byla to opravdu atomová bomba?“

„Já myslím, že nějaká menší. Tak dvě kilotuny bych řekl. Gay.“

„Jsem jedno ucho, šéfe.“

„Nahlas mi čas, kdy jsi radarem zaměřila ten výbuch.“

„Pět minut čtyřicet čtyři sekund.“

„To jsem se tak sekla?“ podivila se Deety.

„Ne, Deety. Ty jsi počítala čas od doby záblesku. Já jsem požádal Gay o zaměření až po dosažení nadzvukové rychlosti.“

„To se mi ulevilo.“

„Kapitáne,“ zajímal se Jake, „jak může Gay určit sílu atomového výbuchu? Myslel jsem si, že je to kvůli radiaci nemožné. Má snad nějaké přístrojové vybavení, o kterém nevím?“

„Pilote, má ještě nějaké měřící přístroje, o kterých jsem ti skutečně nic neřekl. Asi jako ty jsi mi neřekl o svých zbraních a střelivu.“

„Omlouvám se, kapitáne.“

„Nech toho, Jaku. Nikdo z nás nic netají schválně. Prostě nemáme dost času si všechno vysvětlit. Deety, jak je to dlouho, co jsme zabili toho falešného rangera?“

„To bylo v sedmnáct čtrnáct. Teď je dvaadvacet dvacet. Pět hodin a šest minut.“

Podíval jsem se na přístrojovou desku. Deetin cit pro čas zřejmé jen tak něco nezviklá. Hodiny Gay ukazovaly 15:20 (greenwichský čas) plus sedmihodinový místní posun. „Řekněme, že je to pět hodin, ale připadá mi to jako pět týdnů. Potřebujeme oddych.“

„Hlasitý souhlas,“ volala Hilda.

„Zkusíme to Jaku, nevěděl jsem, že Gay umí měřit atomový výbuch. Světelný signál pro ni znamená prostě viditelné světlo a radarový signál pro ni znamená navigační radarový signál. Řekl jsem jí, aby se zaměřila na nejjasnější světelný signál a potom jeho intenzitu vztáhla na intenzitu radarového signálu. Pak jsem už jenom roztočil modlitební mlýnek a modlil se, aby to dokázala.

Na radarové frekvenci byly zřejmě velké šumy a zasáhlo to také pravděpodobně její radar, což bylo vidět z toho jejího plus minus šest set metrů. Nicméně byla schopna nám říct, že bombardovaná byla naše chata. To je špatná zpráva. Dobrá zpráva ovšem je, že se tam mimozemšťané dostali pozdě a nestihli vybombardovat nás.“

„Kapitáne, nelituji materiálních ztrát, když žijeme.“

„Souhlasím s tebou, i když si budu Snug Harbor vždycky pamatovat jako nejšťastnější domov, jaký jsem kdy měl. Řekl bych, že teď nemá cenu varovat zemi před mimozemšťany. Ten výbuch zničil rozpitvané tělo, náš jediný důkaz. Taky jsou asi zničeny tvé výpočty a grafy, které jsme chtěli poslat do Finska. Nejsem si vůbec jist, zda se budeme ještě moct vrátit domů.“

„Ale to není vůbec problém, kapitáne. Stačí pokyn Gay a jsme tam.“

„Jaku, přál bych si, abys vynechal toho kapitána. To se hodí jenom v krizových situacích.“

„Zebe, mně se líbí ti říkat kapitáne.“

„Mně taky… můj kapitáne.“

„Mně se taky líbí kapitán Zeb.“

„Jen to nepřežeňte. Jaku, já jsem to nemyslel tak, že nás nedokážeš dovést domů. Měl jsem na mysli, jestli nám to stojí za to riziko. Ztratili jsme před mimozemšťany náskok. Teď vědí, kdo jsme, kde máme základnu, a dokázali nám, že umí bojovat různými způsoby. Chtěl bych vidět, jak se narodí dvě zdravé děti a jak budou vyrůstat.“

„Amen!“ řekla Hilda. „To by mohlo být dobré místo pro uskutečnění tvého záměru. Jestli existují miliony světů, tak by tenhle mohl být bezpečný. Je to aspoň dost pravděpodobné.“

„Hildo, drahoušku, nemáme žádné údaje, které by podporovaly tvoje předpoklady.“

„Jeden údaj přece máme, Jacobe.“

„Co jsem opomenul?“

„Víme, že naše planeta je nebezpečná a já na ní nechci vychovávat naše děti. Jestli tohle není to pravé místo, tak můžeme pokračovat v hledání.“

„Hmmm. To vypadá logicky. Co ty na to, kap… Zebe?“

„Souhlasím, ale do rána s tím moc nenaděláme. Jaku, stále mi uniká základní otázka. Kdybychom se teď vrátili nazpět do našeho světa, kde se objevíme? A kdy?“

„Táto, mohu na to odpovědět?“

„Jen do toho, Deety.“

„Když jsme se s tátou dostali prvně do toho světa bez písmena J, mysleli jsme si nejdřív, že se to nepovedlo. Táta zůstal v autě a hledal chybu a já jsem vylezla ven přichystat něco k jídlu. Všechno vypadalo normálně – až na to, že telefonní seznam byl na jídelním stole, kam normálně nepatří. Na zadní straně byla mapka obchodní čtvrti. Podívala jsem se na nápis a místo Juab tam bylo napsáno Iuab. Nejdřív jsem si myslela, že je to legrační záměna, ale pak jsem se podívala dovnitř a zjistila jsem, že tam prostě chybí písmeno J úplně všude. V tu chvíli jsem všeho nechala a běžela za tátou.“

„Myslel jsem, že Deety má nějaký hysterický záchvat. Když jsem se ale podíval do Britannicy, tak jsem si taky přichvátl.“

„Teď jsme u toho, Zebadiahu. Když jsme se vrátili, šla jsem hned do domu. Telefonní seznam byl na svém místě. Abeceda byla jak má být. Hodiny v mé hlavě signalizovaly, že jsme byli pryč sedmadvacet minut. Potvrdily to jak hodiny v kuchyni tak ve voze. Je to odpověď na tvou otázku, kapitáne?“

„Snad ano. Chtěl jsem vědět, jestli v průběhu našeho cestování čas na zemi normálně běží. Chtěl bych zkusit, jestli ten kráter zatím vychladl. Co takhle počkat ještě jednu otočku?“

„To je těžké odhadnout, Zebadiahu. Byli jsme pryč jenom několik vteřin a hned jsme se vrátili.“

„Věřím, že se skutečně nic moc nestane, ale jakou roli mohou hrát různé rotace, pohyby kolem slunce a další jevy?“

„Teoretické vysvětlení by vyžadovalo vysokou matematiku, o které jsi tvrdil, že je již mimo rozsah tvého studia. Tak nevím, jak…“

„Chceš říct nad moje možnosti.“

„Jak si přeješ. Otázka, kam se vrátíš, je poměrně jednoduchá. Vrátíš se tam, kde jsi byl na začátku experimentu na zemi. Ale 'kdy' si vyžaduje mnohem podrobnější výklad. Jak jsme již probrali dnes odpoledne… byl bych řekl, že to už bylo mnohem dřív… můžeme se pohybovat podél kterékoliv osy o libovolný kus. Můžeme z jakéhokoliv důvodu použít různé pohyby včetně návratu proti kladnému vzrůstu entropie. Mám ovšem jisté podezření, že to by mělo za následek smrt.“

„Proč, táto? Proč by to prostě nevrátilo naše vzpomínky zpět?“

„Paměť je vázána na vzrůst entropie, má drahá dcero. V porovnání se ztrátou paměti nebo věšteckými schopnostmi může být smrt pravděpodobnějším řešením. Myslím, že faktorem života může být právě nejistota. To, co nás obecně drží při životě, je možná právě naděje. Kapitáne?“

„Pilote?“

„Právě jsme přelétli nad severním okrajem Velkého kaňonu.“

„Díky, pilote.“ Zvolna jsem se dotýkal řízení.

„Táto, naše chajda stále stojí. A dokonce se v ní svítí.“

„Vidím. Ještě k ní přidali západní křídlo.“

„Však jsme mluvili o tom, že bychom přistavěli knihovnu.“

„Nějak se mi nechce letět blíž,“ řekl jsem. „Vypadá to, že vaši dvojníci mají nějakou párty. Vidím před garáží ještě další čtyři auta.“ Navedl jsem Gay do širokého oblouku. „Nechci viset rovnou nad barákem, to by mohlo vzbudit pozornost. Mohli by zavolat vzdušnou policii. To by nebylo moc příjemné. Ani nevíme, jestli mluví anglicky.“

„Kapitáne, už jsme viděli, co jsme potřebovali. To není naše chata.“

„Návrhy?“

„Navrhuji, abychom se zvedli co nejvýše. Tam můžeme prodiskutovat, co uděláme.“

„Gay.“

„Na palubě, kapitáne Achabe.“

„Jedno G. Vertikálně.“

„Jasně, pane.“ (Kolik těch odpovědí Deety nahrála?)

„Dá si někdo sendvič?“ zeptala se Hilda. „Já jo. Nakonec jsem těhotná žena.“

Najednou jsem si uvědomil, že jsem měl od oběda jenom malý kousek koláče. Při stoupání jsme tedy snědli zbytek od oběda.

„Jet Marš?“

„Nemluv s plnou pusou, Hildo.“

„Zebe, nebuď ošklivý. Ptala jsem se jenom, jestli je to Mars. Támhle.“

„To je Antares. Mars je… asi třicet stupňů vlevo.Vidíš ho? Má stejnou barvu jako Antares, ale je trochu jasnější.“

„Už to vidím! Jacobe, miláčku, udělejme si prázdniny na Barsoomu!“

„Hildo, Mars je neobydlený. Expedice na Mars používaly speciální kombinézy. My žádné skafandry nemáme.“

„A i kdybychom je měli, tak by to nebyl zrovna nejlepší způsob, jak trávit líbánky,“ dodal jsem já.

„Četla jsem o skafandru pro dva. Ale stejně bychom mohli na Barsoom. Vždyť jsi, Jacobe, říkal, že můžeme kamkoliv.“

„To je pravda.“

„Tak pojeďme na Barsoom.“

Rozhodl jsem se, že ji usadím. „Hildo, my na Barsoom nemůžeme. Mors Kajak ani John Carter nemají své kordy.“

„Chceš se vsadit?“ zeptala se sladce Deety.

„Co?“

„Ty jsi mne pověřil, abych sbalila, co uznám za vhodné. Kdyby ses mohl na chvíli pustit řízení, tak bych ti řekla, kde najdeš meč i s páskem. Jsou pěkně zabalené ve spodním prádle, aby se jim nic nestalo.“

„Nemohu ti ani říct, jak jsem rád, že jsi ho vzala s sebou.“

„I já ti musím, Deety, poděkovat. Já bych takový krám, který zabere plno místa, s sebou nevzal.“

„Táto, dneska odpoledne nám byl pěkně užitečný.“

„Tak jo. Jedeme na Barsoom!“

„Kapitáne, můžeme využít čas, který nám zbývá do rozbřesku, k rychlému přesunu na Mars. Ale… Na to bych potřeboval znát skutečnou vzdálenost… a to tady nevíme.“

„To zvládnem,“ řekl jsem. „Gay si každoročně nahrává Almanach vesmírného letectví.“

„To je něco! Jsem stále víc omráčen.“

„Gay.“

„To jsi zase ty? Trochu jsem se zamyslela.“

„Tak přemýšlej o tom, co ti zadám. Výpočetní program. Almanach vesmírných letů. Zjisti vzdálenost na planetu Mars. Dej se do toho.“

„Program běží.“

„Hlas výsledky.“

„Dva-dva-čtyři-nula-devět-nula-osm-dva-sedm kilometrů plus minus devět set osmdesát.“

„Ukaž výsledek na obrazovce.“

Gay poslechla. „Jsi chytrá holka, Gay.“

„Umím i pár karetních triků. Program pokračuje.“

„Jaku, jak to uděláme?“

„Namíříme na něj tvoje dělo a podél něj prodloužíme osu L. Nebylo by to nejjednodušší?“

„Zcela jistě.“ Nenapadlo by mne se na Mars vystřelit, ale pak jsem se uklidnil. „Jaku, nezapomeň při výpočtech na jednu věc. Vzdálenost, kterou nám řekla Gay, je od středu gravitace Země ke středu gravitace Marsu. Nech tam bezpečnou rezervu.“

„Nechám rezervu sto dvanáct tisíc kilometrů,“ souhlasil Jake.

„Pilote.“

„Kapitáne?“

„Zadejte přesun, jakmile budete připraven.“

Za chvíli se nám na boku houpal Mars v půl fázi, velký, kulatý a krásný.

XIV.

„Přestaňte se bát a vychutnávejte jízdu.“

Deety:

Teta Hilda řekla nezvykle měkkým hlasem: „Barsoom. Dno mrtvých moří. Zelení obři.“ Já jsem prostě jenom zírala.

„Mars, Hildo,“ opravil ji jemně táta. „Barsoom je jenom mýtus.“

„Barsoom,“ opakovala pevně. „Není to mýtus. Je přímo před námi. Kdo ho pojmenoval Mars? Banda dávno mrtvých Římanů. Jak mu říkali domorodci? Barsoom.“

„Moje drahá, žádní domorodci nejsou. Jména jsou určována mezinárodní komisí jmenovanou harvardskou observatoří. Tato komise potvrzuje tradiční jména.“

„Pchá! Nemají na pojmenování o nic větší právo než já. Nemám pravdu, Deety?“

Myslím, že teta Hilda měla pravdu, ale já se s tátou nehádám, pokud to není naprosto nezbytné. On se totiž snadno rozčilí. Zachránil mne můj manžel.

„Pilote, mám problém s navigací. Jak tady určíme vzdálenost a vektor? Rád bych umístil naši loď na oběžnou dráhu. Ale Gay není žádná vesmírná loď, nemám na to vybavení. Vždyť tady nemám ani sextant.“

„Hmmm, pokusíme se to vyřešit za chvilku, kapitáne. Nezdá se, že bychom padali nějak moc rychle a… ach.

„Co se děje, Jaku!?“

Táta zbledl, na čele mu vyrazil pot, zatínal zuby a snažil se něco procedit pootevřenými rty. „Mááám mořskou neemoooc.“

„Ne, máš kosmickou nemoc. Deety!“

„Ano.“

„Sáhni za zadní sedadlo pro palubní lékárnu. Najdi tam Lomin a vem jednu pilulku. Dej pozor, ať se ti ostatní nevysypou.“

Vyndala jsem lékárničku a našla tubu označenou nápisem Lomin. Druhá pilulka se snažila uletět, ale podařilo se mi ji chytit. Stav beztíže je docela legrační, protože člověk neví jistě, jestli stojí na hlavě, nebo na nohou. „Tady, kapitáne.“

„Už jsem v pooořááádku,“ ošíval se táta. „Jenooom mě tooo na chvilkuuuu sebralo.“

„Jasně, že jsi v pořádku. Jen se pokus spolknout tuhle pilulku. Nebo ti ji zkusím zastrčit do krku prstem. Tak co si vybereš?“

„Ach, kapitáne. Potřebuju vooodu, abych… to mohl spooolknout. Myslím, myslím, že to nedokážu.“

„Dokážeš to. A zkus to žvýkat. Má to příjemnou brusinkovou chuť. Přitom se ti trochu nahromadí sliny. Jdem na to.“ Zebadiah stiskl tátovi nos. „Tak už tu pusu otevři.“

Najednou mne zarazil podivný zvuk. Teta Hilda měla pevně stisknuté rty a z očí jí tekly slzy jako hrachy. Měla jsem pocit, že za chvíli se se vzduchem v kabině smísí i zbytky bramborového salátu.

Naštěstí jsem stále držela v ruce tu druhou pilulku. Teta Hilda se pokusila zápasit, ale na mě je to přece jenom slabý soupeř. Postarala jsem se o ni stejným způsobem jako můj manžel o jejího a pak jsem jí pro jistotu přidržela ruku na ústech. Tuhle nemoc vůbec nechápu (prý je to nevolnost ze stavu beztíže). Já bych mohla klidně jíst a pít, co chci, a ještě bych to vychutnávala.

Ale oběti té choroby jsou skutečně nemocné, protože to něco dělá s jejich hlavou. Takže jsem držela tetě Hildě zavřená ústa a šeptala jí do ucha: „Žvýkej to, teto Hildo, a pak to zkus spolknout, nebo ti to tam budu muset nacpat násilím.“

Za chvilku jsem cítila, jak slabě pohybuje čelistmi. Po několika minutách se uvolnila. „Už tě mohu pustit?“ zeptala jsem se.

Přikývla. Uvolnila jsem tedy stisk. Teta Hilda se usmála a pohladila mi ruku. „Děkuji ti, Deety,“ řekla. „Přece bys proti tetě Hildě nepoužila násilí?“

„To si piš, že jo. Sice bychom si při tom obě poplakaly, ale udělala bych to. Jsem zatraceně ráda, že to nebylo zapotřebí.“

„Jsem taky ráda. Myslíš, že bys mě mohla políbit?“

Sevřela jsem tu malou ženskou v náručí a políbila ji. Jak jsem ji držela v náručí, začala jsem přemýšlet, kdy budu mít příležitost zase držet v náručí svého manžela a něco ho přiučit, nebo se naopak něco přiučit od něj. Jen počkej, Zebadiahu, až budeme sami!

To asi hned tak nebude. Gay Podvodnice je sice poměrně pěkná, ale není to pravé místo na líbánky. Za zadním sedadlem je sice místo asi jako telefonní budka, kde Zebadiah občas přespal, ale teď tam bylo nacpáno nějakých devětadevadesát nezbytných krámů.

Hilda a já si holt budeme muset počkat, až naši muži někde ve vesmíru najdou příjemnější místo.

Zatímco jsem Hildu ošetřovala, Mars-Barsoom se nějak zvětšil. Naši muži se zatím bavili o navigaci. „Je mi to líto,“ říkal zrovna můj manžel, „ale Gay dosáhne radarem maximálně tisíc kilometrů. A ty tady mluvíš o vzdálenosti tisíckrát větší.“

„Zhruba tisícinásobek, ano. Padáme směrem k Marsu, kapitáne. Musíme to udělat pomocí triangulace.“

„Nemám ani úhloměr. Jak to mám udělat?“

„Hmmmm… Nevím, jestli ti smím připomínat základy geometrie.“

Můj manžel se zatvářil jako školáček přistižený při nesprávné odpovědi. „Jaku, jestli nepřestaneš být tak zdvořilý při mých hloupých otázkách, ták tě odsud vyhodím a posadím na místo pilota Deety. Ne, my tě potřebujeme, abys nás dostal domů. Lepší bude, když já rezignuju a ty převezmeš velení.“

„Zebe, kapitán nesmí rezignovat v průběhu výpravy. To je obecné pravidlo.“

„Tady jsme v jiném vesmíru.“

„To pravidlo platí všude. S tím se musíš vypořádat sám. Tak se pokusme o tu triangulaci.“

„Tak se připrav dělat poznámky.“ Zebadiah se pevně opřel do sedadla. „Pilote.“

„Jsem připraven, pane.“

„Sakra!“

„Nějaké problémy, kapitáne?“

„Trochu. Mám ten reflexní přístroj nakalibrovaný na patnáct mil na každou stranu. Když ho zamířím na Mars, mám ještě kolem kalibrovaného okruží trochu hranice. Musím se pokusit odhadnout jeho velikost. Řekl bych, že to může být takových osmnáct mil. Takže to vynásob dvěma a přidej třicet.“

„Šestašedesát mil.“

„Jedna míle je jedna ku tisíci. Přesně je to jedna ku jednomu tisíci a osmnácti plus nějaké drobné, ale pro nás bude stačit jedna ku tisíci. Počkej! Teď jsem zahlédl nějaká dvě ostrá světla na obou stranách od pomyslného rovníku. Mohl bych se pokusit rozdělit Mars na tři díly a změřit to přesně.“

Dívala jsem se, jak Zebadiah pracuje s ručními přístroji. „Dvacet devět celých pět… plus osmnáct celých sedm… plus šestnáct celých tři. Sečtěte to.“

„Šedesát čtyři a půl,“ ozval se táta zrovna ve chvíli, kdy jsem si v duchu říkala šedesát čtyři celých pět.

„Zná někdo průměr Marsu, nebo se mám zeptat Gay?“

„Přibližně šest tisíc sedm set padesát kilometrů,“ řekla Hilda.

Skutečně dostatečně přesně pro Zebadiahovy výpočty. „Hildo, jak to můžeš vědět?“ podivil se Zebadiah.

„Čtu komiksy. Však to víte.“

„Já komiksy nečtu.“

„Je tam plno zajímavostí, Zebe. Myslela jsem si, že se ve vesmírném vojsku používají komiksy jako manuály.“

Zebadiahovi zrudly uši. „Některé ano,“ připustil, „ale jsou přepracovány, aby byly v pořádku po faktické stránce. Možná bych to měl raději zkontrolovat u Gay.“

Miluju svého manžela, ale někdy my ženy musíme držet při sobě. „Neobtěžuj se, Zebadiahu,“ prohlásila jsem chladně. „Teta Hilda má pravdu. Průměr Marsu je šest sedm pět dva celých osm a nějaké drobné. Řekla bych, že pro tvé odhady jsou první tři čísla dostatečná.“

Zebadiah neodpověděl… ale počítače se nezeptal. „Pilote, dokážeš to spočítat na své kalkulačce? Tangens by nám tu vzdálenost prozradil.“

Tentokrát jsem se ani nesnažila být zticha. Zebadiahova reakce na to, že teta Hilda znala průměr Marsu, se mne dotkla. „Jsme sto čtyři tisíce šest set sedmdesát dva kilometrů nad povrchem. Plus minus chyba zadání.“

Zebadiah odpověděl tak jemně, že mi bylo líto, že jsem na něj tak vylítla. „Děkuju ti, Deety. Dokázala bys spočítat, za jak dlouho se dostaneme na povrch Marsu?“

„Je to složitý integrální výpočet. Mohla bych to přibližně spočítat, ale Gay to dokáže mnohem přesněji a rychleji. Zeptej se jí. Ale bude to několik hodin.“

„Doufal jsem, že to zvládneme lépe. Jaku, Gay má dost šťávy, aby nás dostala na nízkou oběžnou dráhu, ale vůbec nevím, kdy a kde ji budu moct zase dotankovat. Když budeme padat neřízeným pádem, tak je možné, že časem nastane takové tření, že budeme muset použít nouzové ovládání nebo jiný manévr a vůbec povrch Marsu nespatříme.“

„Kapitáne, co kdybys zase přeměřil průměr Marsu. Já totiž myslím, že nepadáme.“

Táta se Zebadiahem se dali do práce, ale tentokrát jsem se jim do toho nepletla, takže si provedli výpočty pomocí Gay. „Víc než dvacet čtyři kilometrů za hodinu! Kapitáne, takovouhle rychlostí tam budeme za necelou hodinu.“

„Pokud ovšem do té doby nezmizíme. Dámy, snažte se pozorně dívat. Dávejte pozor na dna mrtvých moří a zelené obry. Jestli tam vůbec nějací jsou.“

„Zebadiahu, dvacet čtyři kilometrů za vteřinu je oběžná rychlost Marsu.“

„Cože? Je to pravda?“ vyjekl táta. „Kapitáne… musím přiznat trapný omyl.“

„Doufám, že ne takový, aby nám zabránil v návratu domů.“

„Ne, pane. Stále se učím, co vlastně náš stroj času dokáže. Kapitáne, my nemíříme na Mars.“

„Já vím. Zvoral jsem to.“

„Ne, ne. Ty jsi udělal vše správně. Míříme na přesné místo v prázdném prostoru. My jsme na ten bod mířili schválně, ale zapomněli jsme na pohyb Marsu. Provedli jsme ten odečet správně, ale… pro sluneční soustavu. Odečetli jsme pohyb Země, protože je zabudován v programu. Ale teď jsme na oběžné dráze Marsu a on se řítí na nás.“

„Má to snad znamenat, že nedokážeme přistát na žádné planetě kromě Země?“

„Ale vůbec ne. Můžeme do toho programu přidat jakýkoliv vektor, ale teprv teď si tyhle věci uvědomuju a tím se učím za pochodu.“

„Jaku, to přece platí i u tak snadného dopravního prostředku, jako je jízdní kolo. Přestaň se trápit a užij si cestování. Brácho, koukni na ten pohled!“

„Jaku, to nevypadá jako fotografie, co přivezla expedice z Marsu.“

„Samozřejmě že ne,“ řekla teta Hilda. „Říkala jsem, že to byl Barsoom.“

Raději jsem byl zticha. Od doby zveřejnění fotografií doktora Sagana věděl každý, kdo čte The National Geographic – nebo v podstatě cokoliv jiného – jak Mars vypadá. Ale jakmile se objeví nějaká změna, je lépe, když si na ni zvykne člověk sám. Ta planeta, která se nám hnala v ústrety, prostě nebyl Mars z naší sluneční soustavy. Na pólech bílá mračna, velké, zelené plochy, což musely být lesy nebo pole, velká modrá plocha, prozrazující vodní plochu… to všechno vedle růžových stínů, které dominovaly většině planety.

Co úplně chybělo, byla rozeklaná pohoří, krátery a kaňony známé z „naší“ planety. Byly tam hory – ale ne takové Ďábelské zahrady, které nám představila věda.

Zaslechla jsem, jak Zebadiah říká: „Pilote, jsi si jist, že jsi nás vzal na Mars?“

„Kapitáne, vzal jsem vás na Mars číslo deset na kladné ose tau, nebo jsem pacient na přísně střeženém pavilónu na psychiatrii.“

„Jen se, Jaku, uklidni. Připomíná to Mars asi stejně jako Země číslo deset připomíná naši Zem.“

„Myslíš, že by za bezměsíčné noci byla Země číslo deset vidět? Alespoň kousek?“

„Ne, myslím že ne.“

„Říkala jsem vám, že je to Barsoom,“ trvala na svém Hilda. „Ale vy jste mi to nevěřili.“

„Hildo, omlouvám se. Pilote, zapiš novou planetu. Bude se jmenovat Barsoom podle své objevitelky Hildy Comers Burroughsové, vědeckého důstojníka stroje času Gay Podvodnice. Objev planety potvrzují svědkové: Z. J. Carter – velitel, Jacob J. Burroughs – náčelník štábu, a D. T. B. Carter – ehm… astronavigátor. Pošlu ověřené kopie co nejdříve harvardské observatoři.“

„Já nejsem astronavigátor, Zebadiahu.“

„To bych klidně mohl označit jako vzpouru. Kdo přeprogramoval ten zmatek ve stroji času? Já jsem pilot, protože vás mohu naučit pár triků s Gay. Jake je další pilot, protože může naučit další záložní piloty ovládat přístroje. A ty jsi astronavigátor, protože nikdo nemá tvoje programátorské schopnosti a nedokáže tak rychle z hlavy vypočítat naší polohu. Nechci už slyšet z tvých krásných rtíků ani slovo, mladá dámo, abych proti tobě nemusel uplatnit Vesmírné právo. Hilda je vrchní vědec díky jejím speciálním znalostem. Nejenom že to byla ona, kdo první poznal, že se nejedná o náš Mars, ale rozřezala toho falešného rangera se zručností vyučeného řezníka. Mám pravdu, Jaku?“

„Jasně,“ souhlasil táta.

„Kapitáne Zebbie,“ ozvala se teta Hilda. „Budu tedy vědecký důstojník, když to říkáš, ale zrovna tak mohu být lodní kuchař nebo steward.“

„Jasně. Všichni máme víc než jednu funkci. Poznamenej to, pilote. Je to naše malá stewardka, malý diblík…“

„Nech toho, Zebbie,“ přerušila ho Hilda. „Nelíbí se mi, jak ta báseň pokračuje.“

„Tak promiň, Hildo.“

Radši jsem byla zticha. Je možné, že to Zebadiah myslel jako kompliment, ale možná taky ne…

„Pilote, je všechno poznamenáno v lodním deníku?“

„Kapitáne, nevěděl jsem, že máme lodní deník.“

„My nemáme lodní deník? I Vanderdecken má lodní deník. Deety, lodní deník spadá do tvé kompetence. Vem si od táty poznámky a pokračuj v nich. Jak se dostaneme do nějakého obchoďáku, tak ti koupíme pořádný zápisník a tam všechno pořádně přepíšeš. Ty poznámky budou provizorní lodní deník. Jasné?“

„Jo, jo. Tyrane.“

„Prosil bych oslovení 'pane a tyrane'. Zatím se budeme střídat u dalekohledu v pozorování neznámé planety. Kdo spatří první známky inteligence, meje nádobí.“

XV.

„Narazíme tak tvrdě, že si toho skoro nevšimneme.“

Hilda:

Byla jsem tak dojatá tím, že mne kapitán Zebbie jmenoval objevitelem Barsoomu, že jsem předstírala, že si nevšímám jeho dalších jízlivých poznámek. Bylo to od Zeba velmi galantní, že mne nechal u toho Barsoomu, jakmile si uvědomil, že ta planeta je značně odlišná od té „naší“. Zebbie je vůbec legrační. Má nasazenou masku tvrdého chlapíka, jen aby si nikdo nevšiml jeho galantního nitra.

Věděla jsem, že „můj“ Barsoom není planetou zrozenou pro klasické romance. Ale v historii jsou už mnohé precedenty: první atomová ponorka byla pojmenována podle známé lodi z románu Julesa Verna; bombardér ze druhé světové války se jmenoval Šangri La; první vesmírná loď byla pojmenovaná podle vesmírné lodi z románu, zapsaného do srdcí milionů… a tak by bylo možno pokračovat do nekonečna.

Jak říká Deety: „Pravda je někdy fantastičtější než představy.“ Mezitím se Barsoom stále valil směrem k nám. Stále rostl a rostl, až byl dalekohled úplně zbytečný. A jak rostl, rostlo i radostné očekávání v mém srdci. Deety a já jsme se odpoutaly, abychom lépe viděly, a tak jsme proplouvaly kabinou.

Před námi se rozkládala planeta v poloviční fázi. Jedna půlka byla tmavá a druhá se koupala ve slunečních paprscích a zářila všemi barvami.

Naši piloti neměli na nějaké rozhlížení moc času. Zebbie byl plně zaujat řízením a Jacob výpočty. „Pilote, jestli jsou naše výpočty v pořádku, tak jsme asi půlminutku od okamžiku nárazu. Je to tak?“

„Jestli jsou vaše data přesná, kapitáne, tak ano.“

„To jsme sakra blízko. Nelíbí se mi přistání a la meteor. Neměl bych zmáčknout nouzový knoflík? Poraď, ale vem v úvahu, že nás to zanese… nebo by mělo zanést… dva kilometry nad žhnoucí kráter. Možná doprostřed radioaktivního mraku. Nějaké návrhy?“

„Kapitáne, to můžeme udělat těsně před nárazem… a buď to bude fungovat, nebo ne. Jestli to bude fungovat, tak bude mít ten radioaktivní mrak víc času se rozptýlit. A jestli ne…“

„Tak narazíme tak tvrdě, že si toho ani nevšimneme. Gay Podvodnice není stavěná na přistání v rychlosti čtyřiadvacet kilometrů za vteřinu. Je sice pořádně vybavená, ale stále je to Ford a ne přistávací modul.“

„Kapitáne, mohu se pokusit odečíst orbitální rychlost planety. Máme ještě čas se o to pokusit.“

„Tak si zapněte bezpečnostní pásy a do toho.“

Stav beztíže je legrační. Nevolnost byla pryč, a tak jsem se kochala vlastní lehkostí, ale nevěděla jsem, jak se mám pohybovat. To samé platilo o Deety. Pohybovaly jsme se asi jako bruslař stojící poprvé na bruslích… nebo ještě hůř.

„Sakra, usaďte se.“

Deety se podařilo něčeho zachytit a popadla mne za ruku. Rychle jsme se cpaly na sedadla. Já do jejího a ona do mého. „Už sedíme, kapitáne,“ volala Deety a zoufale se snažila připevnit pás. (Já se snažila o totéž.) „Pospěšte si.“

„Pásy zapnuty,“ vydechla úlevně Deety, jen co se jí podařilo zacvaknout přezku poté, co vypustila z těla všechen vzduch. Naklonila jsem se k ní a pomohla jí pás trochu uvolnit.

„Pilote.“

„Kapitáne.“

„Odečti vektor čtyřiadvaceti kiláků za vteřinu podél osy L… a proboha nepřehoď znamínka.“

„Žádný strachy.“

„Proveď.“

Za vteřinu Jacob hlásil: „Už to je, kapitáne. Aspoň doufám.“

„Tak to vyzkoušíme. Dvoje odpočítávání po deseti vteřinách. Já ho začnu a ty dokončíš. Jdem na to!“

Zeb začal a za chvíli se ozval Jacob: „Sedm… osm… devět… teď!“

Oba se chvíli radili a pak Jacob řekl: „Kapitáne, stále padáme příliš rychle.“

„Samozřejmě,“ řekla Deety. „Zrychluje nás gravitace. Rychlost pro opuštění Marsu je pět kilometrů za sekundu. Jestli má Barsoom stejnou hmotnost jako Mars…“

„Děkuji, astronavigátore. Jaku, můžeš ubrat ještě takové ehm… čtyři kilometry za vteřinu.“

„Jasně!“

„Tak do toho.“

„Hotovo… Jak to vypadá?“

„No… vzdálenost se pomalu zkracuje. Haló, Gay.“

„Čau, Zebe.“

„Program. Radarové sledování. Sleduj terč před námi a hlas rozsah.“

„Program zapnut. Kdo ti zaslepil oko?“

„Jsi chytrá holka, Gay.“

„Jsem taky sexy. Konec.“

„Pokračuj v provádění programu,“ vzdychl Zeb a pak pokračoval: „Pilote, pod námi je asi atmosféra. Pokusím se přistát. Nějaké poznámky nebo rady?“

„Kapitáne, na tato slova jsem dlouho čekal.“

„Barsoome, těš se. Jdem nato!“

XVI.

…rytíř chtivý lámat kopí…

Jake:

Už to nebyla jenom moje nevěstinka, kdo byl chtivý navštívit Barsoom. Obával jsem se, že náš kapitán udělá následující rozumné opatření: najde nízkou oběžnou dráhu, udělá pár fotografií a vrátí se domů, než nám začne docházet zásoba vzduchu. Nebyli jsme připraveni na návštěvy cizích planet. Gay Podvodnice byla nakonec jenom sportovní vůz svobodného mládence. Měli jsme malou zásobu vody, ještě méně jídla a vzduchu tak na tři hodiny. Náš dopravní prostředek nebyl schopen nijak doplňovat zásoby vzduchu. Když jsme se vznesli příliš vysoko, uzavřeli jsme se neprodyšně před okolním prostředím.

Pravda je, že jsme se mohli přemisťovat prostorem takřka v nulových intervalech, ale řekněte mi, kolik vesmírných objektů má dýchatelnou atmosféru. Je jich sice nekonečné množství, ale z hlediska přežití jich je vhodných jistě jenom pár. Navíc jsme neměli žádný spektroskop, žádný katalog hvězd, ani žádný přístroj na testování atmosféry, abychom dokázali předem určit, zda je nám atmosféra té které planety nebezpečná či nikoliv. Z tohoto pohledu byl Kolumbus vybaven mnohem lépe než my.

Nic z toho mi ovšem nedělalo těžkou hlavu.

Je to bezstarostnost? Nevím. Budete se snad shánět po obchodu s puškou na slony, když se za vámi požene slon?

Třikrát jsme se vyhnuli smrti v posledních vteřinách. Takže nic nového. Zase jsme byli v roli pokusných králíků.

Myslím, že by každý člověk měl zažít v životě situaci, kdy musí prchat, aby si zachránil život. Octnout se v situaci, kdy zjistí, že mléko je potřeba někde obstarat, ne pro něj prostě zajít do supermarketu. Že bezpečí mu nezajistí policista a že „události“ se nestávají jenom jiným lidem. Měl by objevit, jak žili jeho předkové, a že on sám není zase tak odlišný… aby si uvědomil, že jeho život závisí na jeho aktivitě, odvaze a přizpůsobivosti.

Nebyl jsem nijak vystrašený. Připadal jsem si nejaktivnější od doby, kdy zemřela moje první žena.

V nitru každého z nás leží bytost odlišná od masky, kterou nasazujeme. Moje vlastní maska byl vážný, uznávaný profesor. Ale uvnitř? Věřili byste tomu, že tam dříme rytíř odhodlaný lámat kopí? Mohl jsem se klidně vyhnout vojenské službě, splňoval jsem všechny podmínky: byl jsem ženatý, otec dítěte a navíc uznávaný odborník. Místo toho jsem se zúčastnil třítýdenního základního výcviku, potil se s ostatními a ještě se mi to líbilo! Potom mi vzali pušku, řekli mi, že jsem důstojník, posadili mne do pohodlné židle a nechali mne dělat úplně neužitečnou práci. To jsem jim nikdy nezapomněl.

O Hildě, než jsem si ji vzal, jsem nevěděl dočista nic. Věděl jsem samozřejmě, že je to kamarádka mé ženy, ale považoval jsem ji za takového přelétavého společenského motýlka. Po svatbě jsem ji poznal a zjistil, že jsem prožil nelehké, osamělé roky. Hilda byla přesně to, co jsem potřeboval, a já snad byl to, co potřebovala ona. Jane to věděla a jistě nám teď žehnala. Ale stejně jsem si plně neuvědomil její skryté kvality, dokud jsem ji neviděl, jak pitvala toho „rangera“. Zabít toho mimozemšťana bylo snadné. Ale to, co dělala Hilda, bylo nad mé schopnosti.

Hilda je malá a slabá, budu ji chránit za cenu svého života. Ale už nikdy ji nebudu podceňovat!

Zeb je z nás asi jediný, kdo vypadá jako skutečný dobyvatel. Je vysoký, se širokými rameny, svalnatý, zběhlý v používání strojů i zbraní a dokáže si zachovat chladnou hlavu i ve chvílích krize. Má taky dar „velitelského hlasu“.

Jednou v noci mi Hilda řekla, že si myslela, že naši výpravu bych měl vést já. Byl jsem nejstarší a vynalezl jsem stroj času. Podle ní by bylo v pořádku, aby byl Zeb pilotem, ale já bych byl velitel. V jejích očích byl Zeb něco mezi přestárlým adolescentem a laskavým svatým Bernardem. Tvrdila, že Zeb sám o sobě prohlašuje, že je od přírody zbabělcem a že nechce nést žádnou zodpovědnost.

Řekl jsem jí, že si žádný vojevůdce nehledá sám maršálskou hůl, ale že mu musí být nabídnuta a že Zeb dokáže ten úděl nést, protože je mu souzen. Hilda prohlašovala, že by byla ochotna poslouchat příkazy ode mne, ale ne od toho „mladíčka“ Zebbieho.

Musel jsem být tvrdý. Buď přijme Zebovo velení, anebo zítra Zeb a já vymontujeme stroj času z Gay a pán a paní Carterovi mohou kamkoliv odjet. Kam? To není moje ani tvoje věc, Hildo. Pak jsem se otočil a předstíral spánek.

Když jsem slyšel pláč, otočil jsem se a vzal Hildu do náruče, ale byl jsem rozhodnut neustoupit. Nebylo to ani nutné, Hilda mi slíbila, že bude poslouchat Zebovy příkazy.

Ale její kapitulace byla skutečně jenom přetvářka – až do té události u bazénu. Potom se její postoj k Zebovi změnil a poslouchala jeho příkazy bez odmlouvání, i když v mezidobí ho stále poštívala a popichovala. Hildina duše byla ovšem nadále rozpolcená – sice našeho kapitána uznávala, ale zároveň chtěla zůstat svou vlastní paní. Sebedisciplína byla pro Hildu neznámým pojmem.

Zeb je samozřejmě od přírody zbabělcem… pokud je to možné, tak se chce vyhnout potížím… ale to je velice cenná vlastnost pro vůdce. Jestliže se velitel bojí o bezpečnost těch, co jsou pod jeho vedením, už se nemusí bát oni sami.

Barsoom stále rostl. Konečně se ozval hlas Gay: „Mám ho v dosahu, šéfe!“ a na obrazovce se ukázalo 1000 km, což se v okamžiku změnilo na 999 km. Začal jsem odpočítávat, když se ozval Zeb: „Chytruško!“

„Tady, Zebe.“

„Pokračuj v zobrazování výšky nad povrchem a přidej rychlost pádu.“

„Nulový program.“

„Oprava. Přidej program na rychlost pádu.“

„Nový program připraven. Display začne ukazovat v momentě 600 km nad povrchem.“

„Jsi chytrá holka, Gay!“

„Nejchytřejší holčička v okrese. Aspoň máma s tátou to říkali. Konec.“

„Pokračuj v programu.“

Zdálo se, že se blížíme stále velice rychle, až se mi začal stahovat žaludek. Nikdo neřekl ani slovo a já sotva dýchal. Na obrazovce se najednou objevilo 600 km a nad tím nové číslo 1968 km/hod. Čísla se zvolna měnila.

Náš kapitán si vzdychl. „To snad zvládneme. Ale dal bych padesát centů a kopeček zmrzliny za padákovou brzdu.“

„Jaký druh?“

„Podle tvého výběru, Hildo. Nebojte, šlápnu jí na ocas a zatáhnu. Ale je to trochu drahý způsob brždění. Gay Podvodnice.“

„Mám plno práce, šéfe.“

„Zkusím si zapamatovat, že po tobě nemám chtít moc čísel na obrazovce najednou. Zná někdo atmosférický tlak na Marsu? Nemluvte všichni najednou.“

Můj miláček řekl nesměle: „Průměrně pět milibarů. Ale, kapitáne, tohle není Mars.“

„Co? No… to asi není, už podle té zeleně. Barsoom musí mít mnohem hustší atmosféru než Mars.“ Zeb se plně věnoval řízení. „Neber to, Hildo, nějak zle, ale jak to, že se tak vyznáš v astronomii? To jsi byla skautka?“

„To ne, ale chodila jsem do kursů, které se jmenovaly Astronomie a Obloha a teleskopy. Brala jsem to jako zábavu.“

„Vědecký důstojníku, právě jsi prokázala, že ti můžeme věřit. Pilote, jakmile vzduch zhoustne, zatočím na východ. Chtěl bych přistát ještě za světla. Sleduj povrch planety. Zkusím ještě zakroužit, ale rozhodně bych nechtěl přistát v lese nebo v nějakém močálu.“

„Ano, pane.“

„Astronavigátore.“

„Ano, pane.“

„Deety, koukej po nějakém přístavu. Sleduj moji stranu, Jake se může dívat na druhé.“

„Kapitáne, já jsem na stejné straně za tátou.“

„Co? Jak ses tam dostala?“

„Jak jsi nás honil ve stavu beztíže.“

„Za trest zákaz sirupu na teplé palačinky po přistání.“

„Obávám se, že si palačinky jen tak nedáme.“

„Mohu snad o tom aspoň snít. Vědátore, sleduj mou stranu.“

„Rozkaz, kapitáne.“

„Hej. Cítím vzduch!“

Zadržel jsem dech, zatímco Zeb začal stáčet Gay na východ. „Gay Podvodnice.“

„Co teď, šéfe?“

„Zruš zobrazování na obrazovce. Teď.“

„Aláh je mocný.“

Obrazovka zhasla. Zeb pomalu zatáčel. Stále jsme byli dost vysoko. Nějakých šest kilometrů.

Zeb začal pomalu roztahovat křídla. Jakmile jsme se dostali pod rychlost vzduchu, roztáhl křídla naplno. „Vzal s sebou někdo kanárka?“

„Kanárka?“ vykulila se Deety. „Na co, kapitáne?“

„Chtěl jsem tak jemně upozornit na to, že nemáme přístroj na zkoušení atmosféry. Pilote.“

„Ano, kapitáne,“ ozval jsem se.

„Odjisti tlačítko mrtvého muže a drž na něm prst tak, abychom to všichni viděli. Začnu uvolňovat těsnění. Kdyby ti začalo být mdlo, tak zmáčkni knoflík. Kdyby se komukoliv začalo dělat špatně, nebo se cítil nějak divně, tak na nic nečekejte a dejte pokyn ústně. Víte, jaký pokyn mám na mysli? Deety, hláskuj ho! Neříkej ho, ale hláskuj.“

„G.A.Y.P.O.D.V.O.N.D.I.C.E.V.E.M.N.Á.S.D.O.M.Ů.“

„Spletla jsi se.“

„Nespletla.“

„Ale jo. Řekla jsi n před d a mělo to být naopak.“

„No… je to možný. Mám občas s hláskováním problémy.“

„Takže na Barsoomu se bude hláskovat pořádně. To je rozkaz kapitána Cartera, jasný? Pilote.“

„Tlačítko mrtvého muže připraveno, kapitáne.“

„Děvčata, dýchejte nebo nedýchejte, jak chcete. Kapitán a pilot budou dýchat. Začnu pomalu uvolňovat těsnění.“

Snažil jsem se dýchat úplně normálně a byl jsem zvědav, co to se mnou udělá.

V kabině se najednou ochladilo, ale v tu chvíli začalo pracovat topení. V kabině byl trochu vyšší tlak.

„Je všem dobře? Vypadají všichni normálně? Pilote?“

„Cítím se dobře. Ty vypadáš normálně. Hilda taky. Na Deety nevidím.“

„Vědecký důstojník.“

„Deety vypadá normálně. Já se cítím dobře.“

„Deety. Ozvi se.“

„Sláva. Už jsem málem zapomněla, jak voní čerstvý vzduch.“

„Pilote, opatrně… ale opravdu opatrně… přiklop nouzový knoflík a ohlas splnění rozkazu.“

„Knoflík mrtvého muže zajištěn, kapitáne.“

„Dobře. Vidím nějaké golfové hřiště. Tam přistaneme.“ Zeb zapnul motor a Gay reagovala jako živý organismus. Zakroužili jsme, chvíli viseli nad zemí a pak s jemným poskokem přistáli. „Přistání na Barsoomu. Zapiš to, astronavigátore. Čas a datum.“

„Co?“

„Zapiš to podle údajů na přístrojové desce.“

„Ten ukazuje osm nula tři a zatím se teprve rozednívá.“

„To je greenwichský čas. Zapiš to v něm, později se zorientujeme v místním čase.“ Zeb zívl. „Byl bych docela rád, kdyby tu nebylo ráno tak brzo.“

„Jsi příliš ospalý na teplé palačinky?“

„Tak ospalý nejsem nikdy.“

„Teto Hildo!“

„Deety, já si nedělám legraci. Mám prášek, sušené mléko a máslo. Jedině nemáme sirup. Ale máme hroznovou marmeládu v tubě. Taky máme instantní kafe. Jestli někdo otevře ty zatracené dveře, tak za chvíli můžeme mít dobrou snídani.“

„Vědecký důstojníku, to je tvoje úloha.“

„Cože? Kdo? Ale… já, kapitáne…“

„Ty musíš na tuto půdu vstoupit první. Je to tvoje planeta. To je tvoje právo. Pod pravým křídlem je dámská část, pod levým pánská. Jestli si budou ženy přát, mohou si vyžádat pánský doprovod.“

Byl jsem rád, že se o tom Zeb zmínil. Za zadními sedadly byl sice miniaturní suchý záchod, ale ten bych použil skutečně nerad i v největší krizi. Gay Podvodnice byla sice vynikající dopravní prostředek, ale jako kosmické lodi jí toho dost chybělo. Ale dovezla nás bezpečně na Barsoom.

Barsoom! To jméno v sobě skrývá mnoho tajemného…

XVII.

Svět se houpal…

Deety:

První hodinu jsme se na „Barsoomu“ snažili trochu zorientovat. Teta Hilda vystoupila ven a zůstala tam. „Není chladno,“ volala. „Později bude asi pěkně horko.“

„Dívej se, kam šlape,“ varoval ji můj manžel. „Mohou tu být hadi nebo všelijaká havěť.“ Pospíchal za ní a hned upadl.

Zebadiah se nijak nezranil. Zem byla měkká a vypadala jako nějaká zelenavá matrace. Pomalu vstal a opatrně se štrachal za Hildou, jako by šel po gumové žíněnce. „Tomu nerozumím,“ stěžoval si. „Gravitace by tu měla být dvakrát silnější než na Měsíci a místo toho se tu cítím tak lehce.“

Teta Hilda se podívala na trávník. „Na Měsíci musíš mít na sobě skafandr a různé přístroje, zatímco tady ne.“ Zula si boty. „Trochu se provětrám.“

„Je pravda, že na Měsíci jsem toho měl na sobě víc,“ souhlasil Zebadiah. „Co to děláš?“

„Sundávám si boty. Kdy jsi byl na Měsíci? Zebbie, ty jsi podvodník.“

„Nesundavej si boty. Vždyť nevíš, jaká ta tráva je.“

Teta Hilda šlápla bosou nohou do trávy. „Jestli mne ta tráva kousne, tak jí to oplatím. Kapitáne, v Gay Podvodnici jsi absolutní šéf, ale cožpak nedopřeješ posádce ani trochu svobodné vůle? Budu tu roli hrát, ale jako svobodný občan… cožpak si nemohu ani sama zout boty?“

„No…“

„Jestli chceš všechno rozhodnout za nás, tak z tebe bude hysterický stařík. Já nechci chodit na záchod na povel. Mám si ty boty zase nazout? Nebo si mám sundat i zbytek oblečení?“

„Teto Hildo, přestaň provokovat mého manžela!“ (Překvapilo mne to.)

„Dejah Thoris, já ho neprovokuju, já žádám našeho kapitána o instrukce.“

Zebadiah si vzdychl. „Někdy si přeju, abych zůstal v Austrálii.“

„Můžeme s tátou ven?“ zeptala jsem se.

„Ach, jistě. Ale dávejte pozor. Je to skutečně zvláštní podklad.“

Skočila jsem dolů, vylétla vzhůru a pak se rozplácla jak široká tak dlouhá. „To je něco! Tady by se to baletilo!“ Pak jsem dodala: „Neměla bych to dělat s plným břichem. Teto Hildo, je na dámské odpočíváme volno?“

„Chtěla jsem tam jít, ale potřebuji svolení našeho kapitána.“

„Ty ho schválně provokuješ.“

„Ne, Deety. Hilda má pravdu. Je potřeba si vyjasnit zásady. Jaku? Co takhle kdybys převzal velení na zemi?“

„Ne, kapitáne. To by byl balkánský styl velení, o který nikdo nestojí.“

Teta Hilda si stoupla s botami y jedné ruce před Zebadiaha a druhou rukou ho poplácala po tváři. „Zebe, jsi skutečný poklad, že se o nás tak bojíš. Zvláště o mě, protože si myslíš, že jsem větroplach, ale pamatuješ, jak jsme žili ve Snug Harboru? Každý podle svého nejlepšího svědomí a šlo nám to docela dobře. Proč by to nemohlo fungovat tady?“

„No… tak dobře. Ale, děvčata, dávejte na sebe skutečně pozor.“

„To budeme. Co ti říká tvůj smysl pro nebezpečí?“

„Nic necítím. Ale nezapomeň, že nedostávám žádné signály předem.“

„Stačí, když to víš těsně před tím. Než opustíme Gay, tak bychom ji asi měli naprogramovat – pro všechny případy.“

„To je pravda. Hildo, jestli chceš, tak ti na zemi předám velení.“

„To by bylo něco šéfe. Stará otrok se nemůže dočkat, až být volný. Zebbie, čím dřív mi dáš volno, tím dřív se dočkáš lívanců. Vyndej mi mou kápi a připrav pánev.“

Posnídali jsme v oblečení typickém pro Barsoomany, a to nazí. Teta Hilda prohlašovala, že aspoň ušetříme vodu na praní a že by se voda z tanků Gay měla šetřit na pití a vaření. „Deety, já ty tvoje šaty na chvíli rozvěsím na vzduchu. Vzdušná lázeň je lepší než nic.

Moje šaty následovaly Hildiny. „Teto Hildo, ty si můžeš klidně dovolit se nekoupat týden, ale já ne. Za dva dny už jsem cítit jako skunk. Možná vzdušná lázeň prospěje i mně.“

Naši muži se připojili ke stejnému typu očisty. Po jídle jsme trochou vody umyli talíře a rozložili je na slunci a začali jsme se cítit skutečně ospale. Zebadiah chtěl spát uvnitř za zamčenými dveřmi. Hilda a já jsme chtěly spát venku ve stínu vozu. Upozornila jsem na to, že kabina je tak nacpaná, že zadní sedadla už nejdou posunout.

Zebadiah se nabídl, že jedné z nás dá k dispozici své sedadlo. „Nech toho. Máš potíže se vejít na své sedadlo a budeš se cpát na zadní, které nejde posunout.“

Táta se ho zastal. „Nepouštěj se do svého manžela! To by mne skutečně mrzelo. Ale, Zebe, potřebujeme si opravdu odpočinout. Když budu spát v sedě, tak mě budou bolet všechny klouby a ničemu to neprospěje.“

„Chtěl jsem, abychom byli v bezpečí.“

„Já vím, synu, a oceňuju to. Nebýt tebe, tak už jsme byli třikrát mrtvi. Já to vím, Deety to ví, Hilda to ví…“

„To si piš, že jo!“

„Kapitáne, mrzí mne, že jsem na tebe tak vyjela.“

„Budeme tě ještě potřebovat. Každé tělo má své meze… i to tvoje. Jestli to bude nezbytné, tak tě uložíme a budeme držet stráž…“

„Ne!“

„Ale ano, Zebe.“

„Ano, kapitáne.“

„Já nevím, jestli je to nutné. Když jsme seděli na zemi, tak nás nic nepokousalo.“

Zebadiah zavrtěl hlavou.

„Mě taky ne,“ přikývla Hilda.

„Já sice viděla nějaké malé potvůrky, ale ty si mě nevšímaly,“ přidala jsem se.

„Je evidentní,“ dodal táta, „že nás tady nechce nic sežrat. Zebe, Gay slyší lépe než my, ne?“

„Mnohem lépe!“

„Tak bychom ji mohli naprogramovat, aby nás varovala.“

Zebadiah se zamyslel. „Je pravda, že protinárazový alarm by probudil i mrtvého. Kdyby se to stáhlo na minimum… ne, to by nešlo. Tráva bude dělat falešné šumy.“

„To by šlo odečíst, Zebadiahu.“

„To bych rád věděl jak, Deety.“

„Gay to zvládne. Mohu se o to pokusit?“

„Deety, když zapneš radar, tak budeme muset spát uvnitř. Mikrovlny by uvařily naše mozky.“

„To já vím, ale Gay má oči vepředu, vzadu, na stranách a na břiše. když vypneme ty na břiše a budeme spát pod ní, tak se nám nic nestane a přitom nás ohlídá.“

Zebadiahovi se rozšířily oči. „Astronavigátore, ty víš o mém voze víc než já.“

„Kapitáne, to's trochu přehnal. Já nevím víc o Gay. Já vím trochu víc o programování.“

Ustlali jsme si pod autem, a to tak, že jsme na měkkou roztáhli zem Zebadiahův spací pytel. Teta Hilda s sebou přitáhla nějaké pokrývky 'pro případ, že by se ochladilo'.

„To je dost nepravděpodobné,“ okomentoval to táta. „Už teď je horko a nikde ani mráček ani větříček.“

„Jen si ji vem. Tady je jedna pro Zeba.“ Pak hodila ještě další dvě na spacák a lehla si na ně. „Jen si, pánové, lehněte. Deety, pojď si už taky lehnout.“

„Už jdu za vámi,“ zavolala jsem zevnitř. „Nazdar, Gay.“

„Ahoj, Deety.“

„Vyvolej nejnovější program.“

Pět radarů zazářilo, jen ten pod břichem zůstal vypnutý. „Jsi hodná holka, Gay.“

„Stejně jako ty, Deety.“

„Konec, ségro.“ Skulila jsem se pod Gay a nesla s sebou pro jistotu oba meče i s pásky. Ještě jsem za sebou stáhla tác, na kterém jsme snídali.

„Tvůj meč, kapitáne.“

„Deety! Copak potřebuju ke spánku meč?“

„Ty ne, ale já budu spát lépe, když budu vědět, že můj kapitán má u sebe meč.“

Zebadiah vzdychl a vzal si meč… „Je to zvláštní, ale já se s ním také cítím líp.“

„Na tom není nic zvláštního. Před deseti hodinami jsi musel zabít, abys nebyl zabit.“

„Máš pravdu… princezno. Dejah Thoris má vždycky pravdu. Na co máš ten tác?“

„To mám na testování radaru.“

Dala jsem Zebovi pusu a podala Hildě meč pro tátu. Zašklebil se na mne. „Deety, ty jsi zlato. To je ta ochrana, co potřebuju. Ne ta pokrývka. Jak jsi na to přišla?“

„Protože to potřebujeme my dvě s tetou Hildou. Potřebujeme naše válečníky ozbrojené, pak budeme klidně spát.“ Políbila jsem tátu. „Zakryjte si uši.“

Poklekla jsem a hodila tác co nejvýš. Když se tác dostal do zóny mikrovlnného záření, ozvalo se příšerné ječení, které trvalo tak dlouho, dokud tác nespadl na zem a nezůstal klidně ležet. „Připomeňte mi, ať ho pak seberu. Dobrou noc.“

Políbila jsem Hildu, nastavila si budíka na šest hodin a ulehla.

Slunce ukazovalo místo čtvrt na tři teprve dvě, a tak jsem usoudila, že moje hodinky na Barsoomu zřejmě nefungují. Budu snad mít zmatek z toho, že zde bude den v mé hlavě o čtyřicet minut delší? Asi ne, byla jsem schopná spát kdykoliv. Cítila jsem se výborně a byla jsem odhodlaná podniknout doslova cokoliv.

Protáhla jsem se dveřmi za zadní sedadla, vzala nějaké šátky a klenoty a sedla si na přední sedadla a protáhla se. Cítila jsem se náramně.

Snažila jsem si uvázat můj zelený šátek jako spodek bikin, ale vypadalo to spíš jako plínky. Sundala jsem si ho a připíchla k němu dvě brože, se kterými to vypadalo mnohem lépe.

Kolem krku jsem si dala náhrdelník z perel, který spadal až na prsa. Ty perly jsem dostala od otce, když jsem obhájila doktorát.

Právě jsem končila se svým šlechtěním, když jsem uslyšela „psst!“ a viděla, že se do kabiny sune teta Hilda a prstem na puse mi naznačuje, abych byla zticha. „Ještě spí?“ zeptala jsem se šeptem.

„Jako nemluvňata.“

„Tak se obleč jak princezna Thuvia.“

Teta Hilda se zachichotala. „Děkuji ti, princezno Dejah Thoris.“

„Chceš něco kromě šperků?“

„Ještě něco, na co by to šlo připíchnout. Kdybys měla nějaký starší šátek.“

„To je samozřejmé. Pro princeznu Thuvii není ničeho škoda – a ten šátek je opravdu už dost starý, takže má skoro nulovou hodnotu. Učesala bys mi trochu vlasy?“

„Jasně a ty potom pomůžeš mně, Deety… Chci říct Dejah Thoris. Chybí mi tu ovšem mé trojdílné zrcadlo.“

„Budeme muset být jedna druhé zrcadlem,“ řekla jsem. „Mně vůbec nevadí tady kempovat. Moje praprababička porodila ve stanu dvě děti. Ovšem trocha vody by se hodila.“

„Uvidíš, že tu najdeme vodu.“

„Nejsem si tím tak jistá. Co když je to opravdu mrtvé mořské dno Barsoomu? Pak by se tu tekoucí voda hledala skutečně těžko.“

„Nevypadá to tu nijak mrtvě,“ oponovala teta Hilda. „Vždyť je tu hezky.“

„Jo, ale stejně to tu vypadá trošku jako mrtvé dno moře, což mi vnuklo myšlenku. Podrž si vlasy, upravím ti je.“

„Jakou myšlenku?“ vyzvídala Hilda.

„Zebadiah mne žádal o třetí ústupový program. Když to shrnu, tak první je ten, že nás Gay donese do Snug Harboru nebo spíš nad Snug Harbor. Druhý je ten, že nás Gay donese na místo, kde jsme byli před tím, než dostala první pokyn.“

„Myslela jsem, že ten druhý povel nás donese nad Velký kaňon.“

„To byla v tu chvíli pravda, ale kdyby teď dostala první povel, tak by nás sem na druhý povel vrátila dřív, než bys mrkla okem.“

„Když to říkáš, tak je to asi pravda.“

„Je tak naprogramovaná. Když zmáčkneš nouzový knoflík, dostaneme se nad naši chajdu. Když zjistíme, že tam není v pořádku, použijeme příkaz „C“. Na ten pokyn nás zanese na místo, kde jsme byli v okamžiku nouzového příkazu. Ovšem to místo může být také velmi nebezpečné. Potřebujeme třetí nouzový program, kterým bychom se mohli dostat do bezpečí. A tohle místo vypadá bezpečně.“

„Je velmi mírumilovné.“

„Vypadá to tak.“

„To zrovna potřebujeme. Sedni si do pilotova sedadla, já ti udělám vlasy.“

„Chceš boty?“ zeptala jsem se.

„Na Barsoomu? Dejah Thoris, děkuju ti za tvoje dětské střevíčky, ale otlačila jsem si už všechny prsty. Ty snad budeš na Barsoomu chodit obutá?“

„Asi ne, teto Hildo. Zpevnila jsem si chodidla při tréninku karate. Klidně překopnu cihlu a nic se mi nestane. Nebo mohu běhat na ostrém štěrku. Co myslíš, že by mohl být vhodný povel pro únik do nebezpečí? Potřebuju něco uložit do Gay jako povel pro únik na skryté bezpečné místo. Vymysli nějakou větu.“

„Nemehlo si popletlo švihadlo.“

„Ale teto Hildo. To musí být věta, na kterou si v nebezpečí vzpomeneš a ne chvilkový rozmar.“

„Zmiz odsud.“

„To by mohlo být dobré. Zmiz odsud bude znamenat, aby nás Gay odnesla na určité místo. Naprogramuju to. Ještě musím vymyslet, aby to zobrazila na obrazovce, kdyby to někdo z nás zapomněl.“

„Pak to ale bude moct vyvolat kdokoliv zvenku.“

„Ale ne. Gay reaguje pouze na naše hlasy. Ahoj, Gay.“

„Ahoj, Deety.“

„Urči současnou pozici.“

„Nulový program.“

„Snad jsme se neztratili?“

„Ale kdepak, teto Hildo. Udělala jsem chybu. Gay, kontrola programu. Definuj, kde je doma.“

„Zrušení jakýchkoliv translací a rotací. Visíme dva kilometry nad povrchem nad nulovým bodem.“

„Prober v paměti proti reálnému času pohyb od pokynu 'Gay Podvodnice, vem nás domů'.“

„Provedeno.“

„Kontrola. Ohlas výsledek.“

„Byl proveden následující program: posun na ose tau o deset dílků. Posun na ose E dva o dva-dva-čtyři-nula-devět-nula-osm-dva-sedm celých nula kilometrů. Negativní vektor na ose EU čtyři kilometry za vteřinu. Přistáli jsme před osmi hodinami třemi minutami a devatenácti vteřinami.“

„Nový program. Při povelu 'Zmiz odsud!', se přeneseme na toto místo. Zopakuj nový program.“

„Při pokynu 'Zmiz odsud!', se přeneseme na toto místo, ve kterém jsme teď v reálném čase.“

„Gay, řeknu ti to třikrát.“

„Deety, slyším tě třikrát.“

„Jsi chytrá holka, Gay.“

„Deety, proč se nevykašleš na toho velkýho chlapa a nežiješ se mnou? Konec.“

„Dobrou noc, Gay. Konec. Přála bych si, aby byli chlapi vzhůru.“

„Potřebují si odpočinout.“

„Já vím, ale chtěla bych vyzkoušet nový program.“

„Myslím, že bude v pořádku.“

„Možná jo, ale stejně raději programuju na papíře. Počítač netoleruje žádné chyby. Výsledkem muže být nulový program, ale taky úplná katastrofa. V tomhle programu jsou některé prvky, o kterých si vůbec nejsem jistá, zda budou fungovat. Když mám být upřímná, tak moc nerozumím tomu, co táta vůbec dělá. Neeuklidovská n-rozměrná geometrie není zrovna můj obor.“

„Pro mě to taky není žádná hračka.“

„Proto jsem taky tak nervózní.“

„Tak se bavme o něčem jiném.“

„Už jsem ti ukázala naše mikrovysílačky?“

„Jacob mi jednu dal.“

„Máme pro každého jednu. Jsou malinké, ale mají velký dosah. Mají menší spotřebu než kapesní kalkulačka a také jsou lehčí. Váží necelých dvě stě gramů. Tady váží ještě daleko méně. Dneska jsem přemýšlela o jejich novém využití. Gay by mohla přijímat na jejich frekvenci.“

„To by bylo šikovné. Jak to chceš zařídit?“

„Tohle auto by šlo ovládat dálkově.“

„Deety, kdo by to chtěl dělat?“

Musela jsem uznat, že to nevím. „Ale Gay může být naprogramovaná tak, aby vykonávala cokoliv. Například, můžeme být venku a vyslat jí za sebou dva povely DOMŮ a potom ZMIZ ODSUD. Umíš si představit, jak by se Zebadiah tvářil, když by ho probudilo slunce pražící mu do očí, protože jeho auto zmizelo a za dvě hodiny by se z ničeho nic objevilo?“

„Deety, jdi si stoupnout na hanbu za to, že tě napadl takhle špatný vtip!“ Pak se ale teta Hilda zamyslela. „Proč by to trvalo dvě hodiny? Myslela jsem, že Gay se dokáže přemisťovat prakticky bez časových ztrát.“

„To záleží na tvých postulátech, princezno Thuvie. Nám to trvalo skoro dvě hodiny, protože jsme trochu váhali a bloudili. Gay bude muset zopakovat přesně stejnou cestu, protože jinou nezná. Potom…“ Najednou jsem se zarazila, protože jsem si nebyla jistá. „Nebo že by to byly čtyři hodiny? Nejde zrušit žádný vektor a… Ale to bude v okamžiku. Možná si ani nevšimneme, že zmizela.

Nebo jo? Teto Hildo, já skutečně nevím. Tak bych si přála, aby už byli muži vzhůru.“ Svět se zachvěl a já se cítila velmi zranitelná.

„Já jsem vzhůru,“ ozval se táta a jeho hlava se objevila ve dveřích. „O čem to tady diskutujete?“ Usmál se na Hildu. „Holčičko, když půjdeš se mnou do bytu, tak dostaneš bonbónek.“

„Jen mne nech na pokoji, staříku.“

„Hildo, mohl bych tě prodat dolů do Ria a klidně se odebrat na penzi. Vypadáš jako drahé zboží.“

„Já jsem drahé zboží. Však také chci z chlapů vydolovat každý cent a po jejich smrti ještě zdědit tučné dědictví.“

„Budu se snažit umřít s velkým bankovním kontem, má nejdražší.“

„Místo toho jsme mrtví oba a naše bankovní konta jsou kdo ví kde a já jsem strašně šťastná. Pojď sem a polib mne! Ani mi nemusíš kupovat bonbón.“

„Táto,“ zeptala jsem se, „Zebadiah ještě spí?“

„Zrovna se vzbudil.“

Nejdřív jsem promluvila ke Gay a potom řekla tátovi: „Řekni Zebadiahovi, že radary jsou vypnuty. Že může vstát a nemusí se obávat, že by ohluchl.“

„Jasně.“ Táta se naklonil dolů. „Zebe, už je to v suchu. Můžeš se postavit.“

„Už jdu,“ ozval se Zebadiahův hlas. „Řekni Deety, že už může začít dělat steaky.“ Za chvíli se můj miláček objevil ve dveřích a nesl v náručí meč, podnos i deky. „Už jsou steaky hotové?“ zajímal se a políbil mne.

„Ne tak docela,“ odpověděla jsem. „Nejdřív budeš muset něco zastřelit. Nebo si snad dáš chleba s máslem?“

„Tak co si dáte k jídlu?“ ptala se teta Hilda. „Něco si dáme, ale nejdřív bych si ráda vyzkoušela ten program. Jsem fakt napnutá.“

„O jakém zkoušení to mluvíš?“ zeptal se Zebadiah. Vysvětlila jsem mu to. „Myslím, že jsem to naprogramovala dobře. Ale chtělo by to vyzkoušet. Nemohl bys kousek popojet a já bych to pak vyzkoušela? Když se to nepovede, tak se nic nestane. Akorát mi budete muset s tátou vysvětlit trochu víc princip stroje času, než se zas pustím do programování.“

„Nechci nikam jezdit, Deety. Budu se snažit šetřit palivo jak to jen půjde, dokud nebudu vědět, kde budeme moct dotankovat. Ale… Jaku, jaký je nejmenší možný posun?“

„Deset kilometrů. Menší kvantum nemůžeme použít. Škála ale vzrůstá velmi rychle, protože je logaritmická. To je krátký rozsah. Ten střední je ve světelných letech… samozřejmě také logaritmický.“

„A co je dlouhý rozsah, Jaku?“

„Gravitační radiace proti času. Tenhle rozsah ale nebudeme používat.“

„Proč ne, Jaku?“

Táta vypadal překvapeně. „Toho bych se skutečně bál, miláčku. Existují tři hlavní teorie o propagaci gravitace. V tuto chvíli byla vyzkoušena pouze jedna z nich, ale fyzikové tvrdí, že nemají reprodukovatelné údaje. Proto jsem zablokoval dlouhý rozsah.“ Táta se kysele pousmál. „Vím, že puška je nabitá, ale nevím, co by to udělalo. Tak to radši nebudu pokoušet.“

„To je rozumné,“ souhlasil můj manžel. „Nemá smysl hrát ruskou ruletu. Jaku, máš nějakou představu, o jaké možnosti ses tím připravil?“

„Víc než jen představu, Zebe. Snižuje to počet dosažitelných kosmů na každé ose, takže jich zbývá jen čtyřicet šest tisíc šest set padesát šest.“

„To je teda síla.“

„Já jsem nežertoval, Zebe.“

„Já jsem si také nedělal legraci z tebe, ale ze sebe. Myslel jsem, že budu celý život objevovat nové světy a teď vidím, že jich zbývá nějakých šestačtyřicet tisíc. Předpokládejme, že mi zbývá na objevování nějakých padesát let. Když si odpustím čas na jídlo, spánek a prohánění koček, tak kolik mi zbývá na jeden svět?“

„Asi tak devět hodin a dvacet tři minut na jeden,“ řekla jsem. „Přesněji řečeno devět hodin, dvacet tři minut a třicet osm celých sedmdesát dva setin vteřiny.“

„Buďme tedy přesní, Deety,“ řekl Zebadiah vážně. „Když zůstaneme v každém světě o minutu déle, přijdeme o možnost navštívit sto jiných světů.“

Dostávala jsem se do stejné nálady. „Takže nemáme moc času. Když si dáme záležet, tak můžeme po celých padesát let navštěvovat tři světy denně. Jeden budeme pozorovat, druhý bude připraven v záloze a dva mohou odpočívat. A ještě budeme moct strávit ročně několik minut na Zemi. Když si skutečně pospíšíme.“

„Nesmíme ztratit ani vteřinu,“ odpověděl Zebadiah. „Všichni na místa! Připravujeme se k odletu. Pohyb!“

Byla jsem překvapená, ale spěchala jsem do svého sedadla. Táta vypadal zmateně, ale také si sedl na své místo. Hilda chvíli váhala, ale pak si také sedla. Hned ovšem spustila: „Kapitáne? To skutečně opouštíme Barsoom?“

„Klid, prosím. Gay Podvodnice, zavři dveře! Hlaste připoutání pásů. Pilote, zkontroluj těsnění.“

„Pás zapnut,“ hlásila jsem.

„Také ho mám zapnutý. Ale proč?“

„Pilote, v malém rozsahu nastav na ose H minimální přenos.“

„Nastaveno, kapitáne.“

„Proveď.“

Obloha náhle potemněla, zem byla hluboko pod námi. „Přesně deset kilometrů,“ poznamenal můj manžel. „Astronavigátore, vyzkoušej svůj nový program. Vědecký důstojník se soustředí na pozorování.“

„Rozkaz, pane. Gay Podvodnice – zmiz odsud!“

V tu chvíli jsme parkovali na zemi.

„Vědecký důstojník podá hlášení,“ velel Zebadiah.

„O čem mám podat hlášení?“ divila se Hilda.

„Zkoušeli jsme nový program? Funguje?“

„Zdá se, že jsme zpátky. Byli jsme ve vzduchu sotva deset vteřin. Myslím, že ten test dopadl dobře. Až na to…“

„Až na co?“

„Kapitáne Zebe, ty jsi ten největší rošťák na Zemi! A na Barsoomu taky! To ty jsi mi dal ten rosol do bazénu!“

„Vždyť jsem byl v Africe.“

„Tak jsi to zařídil.“

„Hildo… neblázni. Já jsem nikdy neřekl, že chci opustit Barsoom. Já jsem jenom řekl, že nesmíme ztratit ani vteřinu. A to taky nemůžeme, když máme před sebou tolik objevů.“

„Tak promiň, ale kde jsou moje šaty? Měla jsem je na křídle. Ty se teď potulují někde stratosférou. Nebo myslíš, že spadnou zpátky? Nikdy už je nenajdu.“

„Myslel jsem, že preferuješ styl oblékání, jaký se praktikoval na Barsoomu.“

„To ještě neznamená, že se mi bude líbit, když k tomu budu donucena. Navíc jsem je měla půjčené od Deety. Deety, promiň.“

Potřásla jsem jí rukou. „To je v pořádku, teto Hildo. Půjčím ti další. Chci říct, že ti je dám.“ Zaváhala jsem, ale pak jsem pevným hlasem řekla: „Zebadiahu, měl by ses tetě Hildě omluvit.“

„Přece… vždyť já mám Hildu rád. Hildo, drahoušku.“

„Ano, Zebe?“

„Je mi líto, že sis myslela, že chci opustit Barsoom. Koupím ti nové šaty, jaké si budeš přát. Uděláme si rychlý výlet na Zem…“

„Já nechci zpátky na Zem. Tam jsou mimozemšťané, kterých se příšerně bojím.“

„Já se jich bojím taky. Chtěl jsem ale říct na Zem bez písmena J. Je tak podobná naší, že tam snad budou brát americkou měnu. Kdyby ne, tak mám nějaké zlato. Nebo se mohu pokusit něco vyměnit. Pro tebe cokoliv, Hildo. Klidně ty šaty ukradnu. Zítra se vydáme do Phoenixu bez J. Dneska se projdeme po této planetě… tvojí planetě… a zůstaneme na ní tak dlouho, až tě přestane bavit. Stačí ti to? Nebo mám přiznat, že jsem ti dal do bazénu ten zatracenej rosol, i když jsem to neudělal?“

„Skutečně jsi to neudělal?“

„Přísahám.“

„No tak ti věřím, i když to vlastně byla sranda. Zajímalo by mě, kdo to teda byl. Možná ti mimozemšťané.“

„Ti hrají asi o dost tvrdší hru. Hildo, já nejsem jediný podivín mezi tvými známými, vždyť jich máš tucty.“

„Tak dobrá. Polib svou hodnou tetičku.“

Na zemi jsme pod křídlem našli naše šaty. Zebadiah vypadal skutečně překvapeně. „Jaku? Věřil jsem tomu, co říkala Hilda. Myslel jsem, že ty šaty byly skutečně na křídle.“

„Používej hlavu, synu.“

„Nejsem si jist, že ji skutečně mám.“

„Já tomu taky nerozumím,“ přidala se Hilda.

„Co ty, dcerko?“

„Myslela jsem si, že tomu rozumím, ale už jsem to zapomněla.“

„Zebe, naše auto se vůbec nehnulo. Místo toho…“

Teta Hilda ho nenechala domluvit. „Jacobe, chceš říct, že jsme se nevznesli vzhůru? Vždyť jsme tam byli před necelými pěti minutami.“

„Ano, miláčku. Ale my jsme se tam nehnuli. Pohyb má přesnou definici. Je to trvání změny pozice. Ale v našem případě není možno o nějakém trvání hovořit. My jsme nesetrvali na žádném místě mezi tam a zde.“

Teta Hilda vrtěla hlavou. „Tomu nerozumím. To bylo šup… a byli jsme nahoře a pak zase šup… a byli jsme dole, odkud jsme odstartovali.“

„Miláčku, my jsme žádné… šup neudělali. Deety, zkus to vysvětlit.“

Vzdychla jsem. „Táto nejsem si jistá, že to dokážu. Teto Hildo, Zebadiahu… To je diskontinuita… To auto…“

„Pochopil jsem to,“ vykřikl Zebadiah.

„Já ne,“ vrtěla hlavou teta Hilda.

„Zkus to takhle, Hildo,“ začal Zebadiah. „Moje auto je tady a najednou bác… a zmizí. Naše šaty spadnou na zem. Za deset vteřin… buch… a jsme zpátky, kde jsme začali. Ale naše šaty jsou stále na zemi. Chápeš to?“

„No… snad jo. Asi ano.“

„To jsem rád, protože… já ne. Pro mě je to prostě něco nadpřirozeného,“ potřásal hlavou Zebadiah. „Něco magického.“

„To je přesně to, co jsem říkala Deety, že je to něco magického. Jaku, myslíš, že by hrálo roli, kdyby byl ten vůz někde vevnitř? Třeba v garáži?“

„No… to mě taky napadlo, když jsme se s Deety dostali prvně do světa bez J. Taky jsem pro jistotu vytlačil auto z garáže. Ale teď si myslím, že na tom moc nezáleží… Záleží akorát na cíli. Tam by mělo být prázdno… myslím. Ale nejsem si tím tak jist, abych v tom směru experimentoval.“

„To by mohlo být zajímavé. Namířit neobsazené vozidlo na nějaký malý asteroid. Na nějaké miniaturní slunce.“

„To nevím, Zebe. Ani nemám žádné náhradní zařízení, které bych mohl použít. Trvalo mi tři roky, než jsem postavil tohle.“

„Tak počkáme pár let. Ale, Jaku, vždyť i vzduch má nějakou hmotnost.“

„To mě taky trápilo, ale je to hmotnost, která se blíží prázdnotě. Vzduch na Zemi ve výši mořské hladiny má hustotu, která se rovná zhruba tisícině hustoty lidského těla. Nechci tvrdit, že to nemá vůbec žádný vliv, ale je to vliv zanedbatelný. Cítil se snad někdo z nás nepohodlně?“

„Já ne, Jaku.“

„Já taky ne, táto,“ přidala jsem se.

„Já jsem byla nemocná z volného prostoru, až mne vyléčila Deety,“ poznamenala Hilda.

„Já taky miláčku, ale to bylo způsobené vakuem, a to je něco jiného,“ řekl táta.

„Táto,“ řekla jsem vážně, „hlavní je, že se nám nic nestalo, a nemusíme ani vědět proč. Jedním ze základních postulátů teorie informací je to, že pozorovaná skutečnost se nemusí ověřovat. Je to prostě tak, pravdivost se sama prokázala. To už nech na filozofech, ať se trápí tím, proč tomu tak je.“

„Jen do mne,“ zvolala Hilda. „Naperte do mne teorií, co se do mého velkého mozku vejde. Myslela jsem, že se půjdeme projít.“

„To taky půjdeme. Hned po jídle.“

XVIII.

„… celý svět žije.“

Zebadiah:

Po jídle jsme byli připraveni vyrazit na procházku. Deety trošku zdržovala, protože chtěla vyzkoušet poslední pokus i s dálkovým ovládáním. Postavil jsem se proti tomu.

„Proč ne, můj kapitáne? Upravila jsem v Gay program, který ji vznese přesně do deseti kilometrů. Reaguje na pokyn 'Gay, odraz!'. Mohlo by to být užitečné pro rychlé odstartování z místa nebezpečí. Pak ji přivoláme pokynem 'Gay, zmizni!' Za pár vteřin budeme vědět, jestli to bude fungovat přes vysílačku. V budoucnu by nám to mohlo zachránit život.“

„Ale…“ Vyšel jsem ven a začal balit svůj spací pytel. Ženský rozum je na mne někdy až příliš rychlý. Někdy dojdu ke stejnému závěru, ale žena se tam dostane rychleji a nikdy ne stejnou cestou jako já. Kromě toho je potřeba si uvědomit, že Deety je génius.

„Co jsi říkal, můj kapitáne?“

„Nic. Jenom přemýšlím, Deety. Udělej ten test se mnou na palubě. Ničeho se ani nedotknu. Jenom budu kontrolovat, jestli je všechno v pořádku.“

„To pak nebude žádný test.“

„Ale jo. Slibuju na skautskou čest, že šedesát vteřin do ničeho nezasáhnu.“

„Podívej, ty vysílačky mají dosah delší než deset kilometrů, i když se používají mezi sebou. A Gay má mnohem citlivější přijímač.“

„Deety, ty příliš důvěřuješ strojům. Já ne. Kdyby Gay z jakéhokoliv důvodu nedostala tvůj druhý pokyn, tak já jí zabráním v tom, aby se vybourala.“

„Ale když se nepovede něco jiného a Gay se vybourá, tak tě zabiju!“

Tak jsme nakonec udělali kompromis… podle jejího. Udělala ten test přesně, jak chtěla. Spotřeboval jsem trochu paliva tím, že jsem odvezl Gay sto metrů a potom vystoupil. Všichni jsme byli venku. Gay vzala vysílačku a řekla: „Gay, zmizni.“

Vidět celou situaci zvenku je mnohem zajímavější než sedět uvnitř. Jednu chvíli byla Gay po naší pravé ruce a za chviličku byla nalevo. Přitom vůbec nic neprozrazovalo její pohyb… jenom změna místa. Bylo to skutečně kouzelné. „Tak co, Deery? Jsi spokojená?“

„Ano, Zebadiahu. Děkuji ti. Ale přece jen to měl být skutečný test. To snad teď sám uznáš.“

Souhlasil jsem, ale uvnitř se mi usadila další pochybnost. „Deety, dokázala bys to i opačně? Mám na mysli, že bys šla někam jinam a zavolala Gay tam.“

„Někam, kde ještě nebyla?“

„Přesně tak.“

Deety vypnula vysílačku a přesvědčila se, že i moje je vypnutá. „Nechci, aby tohle slyšela, Zebadiahu. Vždycky jsem o počítačích smýšlela jako o neživých předmětech, ale Gay je pro mne člověk.“ Deety vzdychla. „Já vím, že je to stroj. Vím, že nás nemůže slyšet, protože nemá uši, a že nemůže vidět. Vím, že jediné, co můžu dělat, je dát příkaz nějakým obvodům, vložit jí do paměti slovník a gramatiku. Ale všechno to má svá omezení. Když nezadám slovník nebo gramatiku správné, může se stát, že dostanu 'nulový program'. Mohu jí říct cokoliv rádiem nebo uvnitř kabiny. Nebo to můžeš udělat ty. Ale nemůžu jí říct, aby se šla podívat na louku třináct kilometrů na jihovýchod od kaňonu. To je nulový program… pět nedefinovaných termínů.“

„Protože jsi udělala nulový program. Očekáváš, že když jsi tam nedala něco přesně, tak z toho nic nevyleze.“

„To je jasné.“

Políbil jsem ji na nos. „Deety, měla bys trochu důvěřovat svému instinktu. Je tu způsob, jak říct Gay, aby to udělala, aniž bys musela do jejího slovníku přidat jediný výraz. Řekni jí, aby se připravila na trojdílný program. První část bude, že odrazí do výšky deset kilometrů. V druhé části se posune o dvanáct a půl kilometru směrem dva-dva-pět. V třetí fázi klesne na hladinu jeden kilometr nad povrch. Tím si zkontroluješ, jestli je na správném místě, a můžeš ji navést na přistání.“

„Ale… dvanáct a půl kilometru nemůžeme dosáhnout v desetiki-lometrových jednotkách. Nebo máš na mysli let s motorem?“

„Cože? Plýtvat benzínem? Miláčku, tohle přece musíš zvládnout se základními znalostmi středoškolské geometrie. Použiješ nástroje euklidovské geometrie, kompas a pravé úhly.“

Moje žena na mne nevěřícně zírala. Pak se jí v očích rozjasnilo. „Už to mám. Vynásobím skutečný kurs patřičným zlomkem a je to.“

„Deety, zdá se, že ti došlo. Použila's ale skutečně euklidovskou geometrii?“

„Jenom přibližně. Zatím jsem nepoužila kompas ani úhly, ale všechno bude. Tím se dostanu na jihovýchod, aniž bych musela používat to slovo. Je ovšem dost obtížné si všechno takhle z hlavy představit. Ale dokážu to. Jenom použiju místo jednoho trojúhelníku…“

„Zadrž! Já ti věřím! Jakým způsobem ještě můžeš naprogramovat Gay, aby tě našla při použití současného slovníku?“

„No… mohu při tom použít nějaké palivo?“

„Když to bude nezbytné, tak ano.“

„Nechala bych ji vzlétnout a potom ji přivolala ke mně.“

„To je jasné. Zkus to ale bez použití paliva. Jenom za použití Jakova stroje.“

Deety vypadala zamyšleně a její tvář dostala výraz dvanáctiletého dítěte. „Použiju „Opilcovu chůzi“, ale budu muset použít takové kroky, abych si byla jista, že jsem uvnitř. Gay bude muset zobrazit každý vrchol svého kroku.“

„Který způsob bude rychlejší? Cesta přímo s motorem, nebo Opilcova chůze?“

Deety chtěla odpovědět, ale pak se zarazila. „Nevím, jak to srovnat… to závisí na několika faktorech.“

„Já vím, když nastavuje Jake parametry ručně, tak je to těžké posoudit, ale když si je bude nastavovat sama Gay, tak trvá všechno stejně dlouho.“

„Zebadiahu, mám pocit, že neuvažuju správně. Když použije Gay vlastní pohon, může jí ta vzdálenost… řekněme dvanáct kilometrů… trvat takové tři čtyři minuty. Ale když použije Opilcovu chůzi s náhodnými kroky, tak tu bude za necelou vteřinu. To nemůže být správně. Kde jsem udělala chybu?“

„Ztratila jsi nervy. Opravdu by tu skutečně byla v necelé vteřině, ale ještě jsme se nebavili o nejlepší cestě. Řekl jsem ti, abys důvěřovala svým instinktům. Gay není žádný stroj. Je to skutečně osoba. Ani nevíš, jak se mi ulevilo, když jsem zjistil, že vy dvě můžete být přítelkyně. Kdyby na tebe začala žárlit, tak by s námi mohlo být zle. Ale ona žárlit nezačala. Asi si myslí, že jsi dobrá holka.“

„Zebadiahu, ty tomu věříš?“

„Dejah Thoris, já to vím.“

Zdálo se, že se Deety ulevilo. „Já to vím taky. Navzdory tomu, co jsem říkala před chvílí.“

„Deety, mně připadá, že celý svět je živý. Některé jeho součásti spí, jiné se zatím jenom protahují a zívají… a některé už jsou připraveny dát se na cestu. Gay je jedna z nich.“

„Ano, to je. Mrzí mne, že jsem o ní mluvila jako o stroji. Ale co je to ta nejlepší cesta?“

„Není to snad jasné. Neříkej jí jak… prostě jí řekni, aby přišla. Řekni jí: 'Gay, najdi mne.' Všechna slova jsou v jejím slovníku a ona tě skutečně najde.“

„Ale jak? Opilcovou chůzí?“

„Zabere jí to mnohem méně než desetinu vteřiny… má tě ráda. Probere se svými paměťmi a najde nejlepší řešení. Asi nebude schopna ti vysvětlit, jak to udělá.“

Zatímco jsme si s Deety povídali, Jake a Hilda vyrazili. Pak si všimli, že za nimi nejdeme, tak se začali vracet. „Zebe, co bude s tou procházkou?“ volala Hilda.

„Už se jde na to,“ volal jsem zpět. „Jaku, teď máme tři hodiny a zpátky bychom měli být před soumrakem. Co ty na to?“

„Souhlasím. Po západu slunce určitě prudce klesne teplota.“

„Asi jo. Takže dneska toho moc neprozkoumáme. Tak si dáme aspoň trochu výcviku. Zbraně připravit, nastoupit do tvaru a být ve střehu, jako by za každým keřem byl 'černý klobouk'.“

„Vždyť tu nejsou žádný keře,“ namítla Hilda.

Předstíral jsem, že to neslyším. „Jak je to s těma zbraněma, Jaku? Každý máme pušku a ty máš starou vojenskou pistoli. Jak střílíš?“

„Docela dobře.“

„Co to znamená docela dobře?“ (Většina lidí to moc neumí.)

„Kapitáne, nepokoušel bych se o cíl na vzdálenost delší než padesát metrů, ale na kratší vzdálenost trefím, co si umanu.“

Otevřel jsem pusu… a rychleji zase zavřel. Pro tenhle typ zbraně je padesát metru velká vzdálenost. Ale co když se můj tchán vytahuje?

Deety postřehla mé váhání. „Zebadiahu, táta mě brával na střelnici a učil mě s ní střílet. Viděla jsem ho, jak střílel na běžící terč na vzdálenost třicet metrů. Za celou tu dobu se netrefil jen jednou.“

Jake se naježil. „Moje dcera zapomněla, že jsem některé terče vynechával.“

„Táto! Řekla jsem, že jsi většinou trefil. Většinou znamená víc než padesát procent.“

„To je snad dost.“

„V šesti případech. Čtyři…“

„Hele, nechte toho. Přece se, Jaku, nebudeš hádat se svou dcerou. Já se se svým policejním speciálem nebudu snažit zasáhnout cíl nad dvacet metrů – kromě krycí palby. Když tam ovšem nabiju své speciální střelivo, tak je to stejně smrtící účinek jako tvoje přesná střelba. Kdyby šlo do tuhého, nebo jsme museli zastřelit něco kvůli jídlu, tak můžeme použít pušky. Deety, umíš střílet?“

„Vyhoď klobouk do vzduchu.“

„To nebude potřeba. Hildo, máme tady pět palných zbraní a jsme čtyři. Líbí se ti některá z nich?“

„Kapitáne Zebe, já jsem střílela jen jednou a odražená kulka mi poranila rameno. Raději půjdu vepředu a budu vyhledávat nástrahy.“

„Zebadiahu, mohla by si vzít mou malou pistolku.“

„Hildo, půjdeš uprostřed a poneseš brašnu s první pomocí. Budeš náš zdravotník a na obranu budeš mít Deetinu dámskou pistolku. Jaku, myslím, že je čas, abychom odložili meče a přestali si hrát na barsoomské válečníky. Měli bychom si obout boty do terénu a pořádně se obléci. Taky s sebou vezmeme kanystr s vodou a železnou zásobu jídla. Myslím, že tu nenajdeme nic, co by nám mohlo posloužit jako kantýna. Sakra! Jaku, vždyť my neděláme nic podle knihy.“

„Podle jaké knihy?“ vyzvídala Hilda.

„Podle těch romantických knih o meziplanetárních výpravách. Tam mají vždycky velkou mateřskou loď, která je nacpaná vším, od kontejnerů s coca-colou až po zásobní ponožky, a posádka si tam vždy zajde na svačinku. My neděláme nic podle jejich návodu.“

„Zebbie, proč na mě tak koukáš?“

Neuvědomil jsem si, že na ni koukám. „Snažím se představit, jak tě obléci, Hildo. Vypadáš v těch špercích úchvatně, ale myslím, že to není to pravé oblečení do buše. Tak je radši sundej a ty, Deety, taky. Máte něco jiného na sebe? Teda hlavně pro Hildu?“

„Něco určitě. Ale bude to trvat hodiny, než to bude trochu vypadat. Mám s sebou jenom malé šitíčko.“

„Hodiny v tomto případě znamená zítra. Dneska se budeme muset spokojit jenom s bezpečnostními opatřeními. Ale rozhodně se pokuste najít Hildě nějaké pořádné boty do terénu. Hildo, připomeň mi to, až zajedeme na nákupy do světa bez J.“

„Tvé přání je mi rozkazem, nejvyšší. Je možno vyslovit požadavek?“

„Hildo, čím jsem si zasloužil tak mrazivý tón?“

„Tím, co jsi neudělal.“ Najednou se usmála a políbila mne na tvář. „Myslíš to dobře, ale trochu to přeháníš. Když je Gay Podvodnice na zemi, tak jsme si všichni rovni. Ale ty dáváš rozkazy napravo nalevo.“

Chtěl jsem odpovědět, ale Jake mne předešel. „Hildo, při objevitelské expedici je situace obdobná jako na palubě lodi, potřebujeme kapitána.“

Hilda se otočila ke svému manželovi. „Souhlasím, pane. Ale mohu podotknout, že jsme ještě nevyrazili? S tebou se Zebbie poradil, ale s Deety nebo se mnou ne. Občas se nás zeptá na nějakou informaci, ale jinak na nás vůbec nedbá. Co jsme zač, Zebbie? Pouhé samičky, jejichž názor nemá žádnou cenu?“

Rozhodl jsem se, že požádám o odpuštění.

„Hildo, máš pravdu. Udělal jsem chybu. Ale než vyneseš rozsudek, dovol mi pronést něco na svou obhajobu. Zavinila to mladická nerozvážnost, nedostatek zkušenosti a zároveň dlouhá, zodpovědná služba.“

„To nejde,“ řekla moje žena. „Buď se můžeš vymlouvat na jedno nebo na druhé, ale ne na obojí najednou.“

Hilda si stoupla na špičky a políbila mne na čelo. „V Zebbieho případě je možné obojí. Chceš vědět, co můžeme použít jako zásobárnu vody?“

„Ano, jasně že chci.“

„Tak proč se nezeptáš.“

„Vždyť jsem se ptal.“

„Neptal. Zebbie, ty jsi nám nedal ani příležitost, abychom ti dobrovolně napověděly.“

„To je mi líto, Hildo. Mám toho holt na mysli moc.“

„To vím, drahoušku, Hilda ti taky nechtěla nijak nadávat. Ale já bych ráda získala tvou pozornost.“

„Chceš snad použít baseballovou pálku?“

„Asi bych měla, ale použiju termoláhev na teplou vodu.“

„V tom spěchu, kdy jsme prchali před nebezpečím, jsi myslela na teplé nohy v posteli? Ty jsi zabalila i termoláhev?“

„Dvě,“ odpověděla Deety. „Teta Hilda vzala jednu a já druhou.“

„Deety, vždyť ani ty ani já nemáme studené nohy.“

„Deety, to je skutečně tak naivní?“ ptala se Hilda.

„Mám obavu, že je, teto Hildo. Ale je sladký.“

„Je taky odvážný,“ dodala Hilda. „Je ovšem trochu retardovaný. Je skutečně jedinečný případ.“

„O čem to mluvíte?“ zeptal jsem se.

„Teta Hilda si vzpomněla na to, že jsi slíbil, že do Gay zabuduješ bidet.“

„Ach.“ Ta odpověď mne skutečně zaskočila. „Na to jsem pak moc nemyslel.“

„Taky jsi k tomu neměl důvod, Zebbie. I když i muži ho někdy používají.“

„Zebadiah ho používá, táta taky. Myslím ten bidet, ne termoláhve.“

„Já jsem měla na mysli ty láhve s teplou vodou. Jako zdravotník možná budu muset dát kapitánovi i klystýr.“

„To ne!“ odporoval jsem. „Vždyť ani nemáš nástroje.“

„Ale mám, Zebadiahu. Já jsem vzala všechno potřebné.“

„Ale nevzala jsi s sebou čtyři svalovce, kteří by mne museli držet. Tak ale nechme tohoto tématu. Jakou jsi mi to chtěla dát radu, Hildo?“

„Nemusí to být zrovna rada, spíš objektivní zhodnocení skutečnosti. Nejsem ochotna jít na nějaký průzkum v takhle horkém dni v nějakých narychlo spíchnutých šatech. Zatímco si vy chcete hrát na indiány a kovboje, já si sednu na své sedadlo a budu si číst oxfordské verše. Jsem ráda, že jsi je vzal, Jacobe.“

„Hildo, budu mít o tebe starost.“

„O mě se nemusíš bát. Mohu vždycky říct Gay, aby zavřela dveře. Kdybych šla s vámi, tak bych byla v nevýhodě. Všichni jste připraveni na boj, ale já ne.“ Otočila se ke mně. „Protože s vámi nepůjdu, kapitáne, tak to je vše, co jsem chtěla říct.“

Co jsem na to měl říct? „Děkuji ti, Hildo. Deety, máš také něco na srdci?“

„Ano, pane. Půjdu v terénních botách a pevných šatech, i když je v nich děsný horko. Ale chci, abys změnil rozhodnutí ohledně vašich mečů. Možná nejsou nic moc ve srovnání s pistolemi, ale mají blahodárný vliv na mou morálku.“

„Kdybych šla s vámi, přála bych si to samé, kapitáne,“ přisadila si Hilda. „Možná je to jenom emotivní vzpomínka na to, co se stalo… je možné, že to bylo teprve včera? Ale možná je v tom i nějaká hlubší logika. Včera překonali muži ozbrojení meči mimozemšťana s pistolí.“

„Kapitáne, já jsem se také nechtěl vzdát svého meče,“ ozval se Jake.

„Tak si je vezmeme. Vyrazíme tedy? Ztratili jsme skoro hodinu a slunce už začíná klesat. Co chceš, Deety?“

„Jenom jednu věc, Zebadiahu, i když vím, že budu přehlasovaná. Chtěla jsem říct, abychom dnes nikam nechodili.“

„Tak? Neřekla jsi toho moc, ale stálo to za to.“

„Jestli nikam nepůjdeme, tak se vyspíme tady. Jestli se někam vydáme, tak zřejmě budeme muset přespat venku.“

„Ty chceš někam jet s Gay a použít zbývající palivo?“

„Ne, to jsem neřekla.“

„Ale já jsem to tak pochopil.“

„Ne. Myslela jsem, že se s minimálním posunem dostaneme na západ a tam se podíváme po nějakých zajímavých místech. Tím získáme velkou možnost pohybu, Zebadiahu. Ve chvíli se můžeme dostat na linii rozednívání. Když se rozhodneš tam zůstat týdny, tak tam vydržíme celou dobu, aniž bychom spotřebovali sebeméně paliva a prozkoumáme celou planetu od pólu k pólu.“

„Gay tam možná může zůstat týdny… ale já ne. Já bych byl schopen tam zůstat několik hodin. S touto podmínkou s tvým nápadem souhlasím. Co vy na to? Hildo? Jaku?“

„Chceš tím říct, že nastává vláda žen? Jsem pro.“

„Stejně máte většinu, tak nepotřebujete mužský hlas,“ prohlásil Jake.

„Jacobe!“ řekla přísně jeho žena.

„Jenom jsem žertoval. Je to samozřejmě jednomyslně schváleno.

„Někdo nám chce zrušit volby,“ upozornil jsem. „Podívejte támhle.“

Všichni se tam podívali a Deety vyhrkla: „Co to je? Pterodaktylus?“

„Ne, ornithoptera. Ale pořádná.“

ČÁST DRUHÁ

Motýlkový mandarín

IXX.

Přenosem něco získáváme…

Hilda:

Jacob mne pevně objal. „Zebe,“ řekl tiše, „já tomu nemohu věřit.“ Zíral (jako my všichni) na toho pteranodona, který k nám přilétal přes pahorky na západě.

„Já taky ne,“ odpovědi Zebbie. „Má nějaká divná křídla. I ten pohyb je divný. Támhle je ještě jeden. A třetí. Jejich celé stádo. Všichni do lodi. Připravte se k odletu! Jaku, rychle si oddělej meč a oblékni se. Rychle!“

Kapitán Zebbie při těch povelech nezahálel. Oddělal si meč a rval se do overalu. Já jsem byla vevnitř první, protože jsem se nezdržovala s oblékáním. Do jedné ruky jsem popadla Deetiny dětské boty a do druhé šaty.

Na sedadle jsem se nacpala do gatí, přes hlavu si přetáhla svrchní oděv a na nohy obula Deetiny kecky.

Už jsem si chtěla zapnout pás, když tu jsem se zarazila a naopak si pás uvolnila. Nesundala jsem si totiž ty cetky, které ze mne měly udělat barsoomskou princeznu. Teď jsem měla pocit, že mi každičký kousek chce orazítkovat tělo do konce života.

Deety se zjevně potýkala s tím samým problémem. Do jejího cestovního overalu nebylo snadné se dostat, i když si rozepnula pás a zip. Snažila jsem se jí trochu pomoct, ale moc to nešlo. „Deety, jestli tady začne něco lítat a všimne si toho kapitán, tak bude zle.“ Nečekala jsem na její odpověď, ale snažila se nám oběma pomoci.

Naši hoši měli mezitím také problém. Prostor pod přístrojovou deskou nebyl stavěn pro dospělého muže. Jacob se tam nemohl vejít pohodlně a Zebbie už vůbec ne.

Zebbieho nadávání bylo sice hlasité, ale nedosahovalo Deetiny barvitosti. Můj miláček byl zticha, což znamenalo, že má skutečné potíže. „Pánové,“ začala jsem.

Zebbie mne okřikl: „Hildo, buď zticha, prosím tě. Nevidíš, že máme potíže. Deety! Jak jsi sem nacpala tyhle krámy?“

„To jsem nebyla já, ale teta Hilda.“

„Hildo, omluvím se ti později. Ti Marťani nás totiž obkličují zrovna teď.“

To byla pravda. Ke Gay se blížilo aspoň dvanáct příšer. „Kapitáne, je rychlejší způsob, jak se sem nacpat.“

„Jak?“

„Sundejte si bajonety a připněte je na pásek, kde máte meče. Oba se tam vejdou, když si dáte bajonet na pravou a meč na levou stranu.“

„To je pravda.“ Za několik vteřin měli naši rytíři všechno pěkně srovnané. Když kapitán Zebbie zvládl své zbraně, začal se poutat a volal dozadu: „Zapněte si pásy a připravte se k odletu. Hildo, už jsem ti dnes řekl, že tě miluju?“

„Mám pocit, že ne, kapitáne.“

„Tak to musím napravit. Miluju tě. Hrozně. Hlaste se! Vědecký důstojník.“

„Pásy zapnuty. Děkuju ti, Zebbie.“

„Pásy zapnuty,“ hlásila Deety. „Spodní dveře zavřeny.“

„Pásy zapnuty, těsnění pravých dveří zkontrolováno. Druhý pilot připraven, pane.“

„Těsnění levých dveří zkontrolováno, pilot připoután. Jsme připraveni. Počkejte. Jedna z těch příšer přistála a někdo leze ven. Hele. To jsou lidi.“

„Nebo nějací zatracení, maskovaní mimozemšťané,“ oponoval můj miláček.

„Asi to tak bude. Nakonec ve vteřině můžeme vzlétnout. Deety, jak je ten nový program. Jen Gay, odpal? Žádné proveď nebo tak?“

„Tak to zkus.“

„Dobře, ale nechci to použít, dokud skutečně nebudu muset. Tohle by mohl být první kontakt s cizím světem, kterému se stejně časem nevyhneme.“

„Kapitáne Zebbie, proč by se mimozemšťané maskovali, když jich je víc než nás? Já si myslím, že jsou to lidé.“

„Doufám, že máš pravdu. Pilote, mám otevřít dveře? Řekni, co si o tom myslíš?“

„Kapitáne, přece si můžeš otevřít dveře kdykoliv. Ale když budou otevřené, tak bude chvíli trvat, než se zavřou, a s otevřenými vzlétnout nemůžeme.“

„Pravda. Gay Podvodnice.“

„Zdar, šéfe. Proč jsi tak navrčený?“

„Proveď celkovou kontrolu a podej hlášení.“

„Všechny obvody zkontrolovány, všechno funguje, stav paliva nula celá sedmdesát osm… a mám dobrou náladu.“

„Připrav kanón ke střelbě.“

„Provedeno.“

„Kapitáne,“ zeptal se ustaraně můj manžel, „máš snad v úmyslu je rozstřílet?“

„Snad ne, ale raději se připravím na boj. Jsem vždy raději připraven na nejhorší a pak mile překvapen než naopak. Možná přistanou na místě, kde bych je mohl postřílet.“

„Kapitáne, nedělej to.“

„Nemám to v úmyslu, nejdřív počkáme, jak se to vyvrbí.“

Ptáci přistáli trochu vlevo, asi dvě stě metrů od nás. Dva muži… alespoň vypadali jako muži… z nich slezli a mířili k nám. Byli oblečeni do něčeho, co vypadalo jako uniformy a byly mi trochu povědomé. Ale nakonec všechny uniformy vypadají nějak povědomě, nebo ne?

Byli necelých sto metrů od nás. Kapitán Zebbie něco udělal s přístroji a jejich hlasy zněly v kabině, jako by tu byli s námi. Zebbie si trochu pohrál s knoflíky, až byly hlasy zcela jasné. „To je rusky, Jaku?“ vyhrkl Zebbie.

„Asi jo, kapitáne. Rozhodně je to nějaký slovanský jazyk. Rozumíš jim?“

„Já? Jaku, už jsem ti říkal, že umím rusky nadávat, neříkal jsem, že se domluvím. Umím poděkovat, poprosit a říct ano a ne. A možná ještě pět šest slov, ale to je všechno. A co ty?“

Snažila jsem si vzpomenout, jestli jsem někdy Zebbiemu řekla, že umím rusky. Deety a Jacobovi jsem to neřekla, to vím jistě. No, kdyby Zebbie věděl, že umím rusky, tak by se asi obrátil na mne. Učila jsem se jen tak z hecu; a taky proto, že jsem si chtěla přečíst některé velké ruské spisovatele jako Dostojevského nebo Tolstého v originále. Musím ovšem přiznat, že jsem žádnou z knih nedočetla do konce. (Působily na mne jako prášky na spaní.)

Prostě jsem se učila rusky se sluchátky na uších, abych měla od-poslouchanou dobrou výslovnost, i když jsem nebyla nikdy schopna ji přesně zopakovat. Čtení mi ale moc nešlo, protože když člověk neslyší, jak se které slovo vyslovuje, tak je sakra těžké ho správně přečíst.

Do těch klasických románů jsem vložila velké úsilí a postupně začala číst Vojnu a mír, Idiota, Bratry Karamazovy, Annu Kareninu a další. Některé jsem si přečetla v anglickém překladu, ale v originále jsou ještě depresivnější než jejich překlady. Nevím, proč ty knihy napsali, ale rozhodně vás ruské knihy nemohou pobavit.

Rozhodla jsem se, že vyčkám, jak se situace vyvine. Nijak jsem se nehrnula do pozice tlumočníka, kdyby se ukázalo, že Zebbie nebo Jacob rozumí řeči nově příchozích. Zdůvodnila jsem si svoje rozhodnutí tím, že se může ukázat jako výhoda, když si návštěvníci budou myslet, že jim nerozumíme.

(V tu chvíli jsem si uvědomila, že myslím rusky. Je to skutečně skvělá řeč pro paranoidní myšlenky.)

Když Zebbie zapnul vnější mikrofony, říkal zrovna starší muž mladšímu: „… nedovol, aby Fjodora Ivanoviče napadly takové myšlenky, Jevgeniji. Nevěří, že by nás tihle Britové mohli v něčem překonat. Tak mu o tomhle zajímavém stroji nereferuj jako o vyspělé technologii. Bude lepší, když mu řekneme, že se jedná o zvláštní stroj s chudě vybaveným zařízením pro vlastní experimenty.“

„Budu si to pamatovat. Mám připravit svou zbraň na vaši ochranu, pane?“

Starší muž se zasmál. „Ty nejednáš s těmi zatracenými Brity tak dlouho jako já. Nesmíš jim dát najevo sebemenší stopu nervozity. A vždy buď připraven zaútočit první. Pamatuj, že poslední nevolník na Ukrajině je lepší než jejich císař. Ten nevolník…“

V tu chvíli ho přerušil Zebbie: „Arretez–la!“

Mladší se zarazil, ale starší pokračoval v chůzi. Okamžitě také odpověděl francouzsky: „Ty si dovoluješ mi říct, abych zastavil, ty britský lumpe? Pokoušíš se dávat příkazy carskému důstojníkovi na ruské půdě? Pliju na tvoji matku. A na tvého otce taky, pokud si tvoje matka pamatuje, kdo to byl. Proč mluvíš francouzsky, ty zatracený britský špióne? To ti nepomůže. Mluv rusky, nebo – jestli jsi tak nekulturní – anglicky.“

Zebbie zmáčkl knoflík. „Tak co s tím, Jaku? Začnem mluvit anglicky, když si myslí, že jsem Angličani? Nebo budeme pokračovat francouzsky? Mluvím rozhodně líp než on.“

„Ty se francouzsky možná domluvíš, ale já ne.“

Zebbie přikývl, odkryl mikrofon a spustil anglicky: „Nejsme Britové a nejsme špióni. Jsme američtí turisté…“

„Američani? Co je to za nesmysl?“ (Přešel do angličtiny.) „Britská kolonie stále patří Británii… a vy jste špióni.“

Můj manžel se naklonil dopředu a zakryl mikrofon. „Kapitáne, navrhuji, abychom vzlétli. Tenhle chlap nebude poslouchat tvoje argumenty.“

„Pilote, neodletím, dokud to nebude zcela nezbytné. Nemáme ani dost vody. Musíme zkusit vyjednávat.“ Zebbie odkryl tlačítko. „Nejsem britsky kolonista. Jsem Zeb Carter z Kalifornie, občan Spojených státu amerických. Mám tady svůj cestovní pas. Jestli jsme bez povolení vstoupili na cizí pozemek, pak se omlouváme.“

„Jsi špión a to, co mi tady vykládáš, je největší blbost, jakou jsem kdy slyšel. Žádné Spojené státy americké neexistují. Vsadím tě do vězení. Ve jménu Jeho veličenstva cara vší Rusi a díky pravomocem, které na mne delegoval vícedržitel pro Novou Rus velkovévoda Fjodor Ivanovic Romanov, tě nechám i s tvou skupinou zavřít do vězení pro špionáž. Otevři.“

Během řeči došli ke Gay a teď stáli u dveří.

„Zatím jste mi neřekl své jméno,“ odpověděl Zebbie, „ani jste nijak neprokázal, že jste carský důstojník. Podle čeho mám poznat, že jste vládcem této neobydlené krajiny?“

„Cože? Jaká to drzost! Jsem plukovník morinoského kraje, který patří k Novému Kyjevu. Důstojník vícedržitelovy gardy. Jestli chceš potvrzení mé autority, tak se rozhlédni po obloze.“ Samozvaný plukovník vytáhl pistoli a začal bušit do dveří. „Okamžitě otevři!“

Zebbie má dobré nervy a zdravý úsudek, ale obojí ho opouští, když někdo ohrožuje Gay.

„Plukovníku,“ zeptal se tiše, „támhle přistál váš dopravní prostředek. Je v něm někdo?“

„Cože? Samozřejmě že ne. Přece každý vidí, že je pro dvě osoby. Je to má soukromá loď. Na tom ostatně nezáleží. Zmlkni a otevři dveře.“

Zebbie vypnul mikrofon. „Gay, na povel 'Proveď' zapálíš cíl v zaměřovači. Intenzita čtyři.“

„Mám to, šéfe.“

„Plukovníku, jak vezmete čtyři vězně do dvousedadlové lodi?“

„To je velmi jednoduché. Poletíme tvým strojem. Zbytek tvé skupiny budou rukojmí, kdyby tě napadlo dělat nějaké hlouposti. Můj pilot poletí mojí lodí a ty ho budeš následovat.“

Zaparkovaná ornithoptera začala divoce hořet, ale plukovník si toho nevšiml, protože se díval na Zebbieho. My to ovšem viděli dobře.

„Plukovníku, odstupte od dveří, abych je mohl otevřít,“ řekl Zebbie.

„Dobře. Konečně jste dostali rozum.“

„Plukovníku, podívejte!“ vykřikl mladší důstojník, který o krůček ustoupil a zahlédl oheň. Málokdy jsem slyšela v hlase takovou úzkost.

Pak jsem pozorovala, jak se v plukovníkově tváři mění překvapení v obrovskou zlost. Pokusil se vystřelit na Zebbieho, ale když si uvědomil, co dělá, tak pistoli zastrčil a snažil se zachytit za dveře.

Nevím, jestli se mu to podařilo nebo ne, protože v tu chvíli kapitán Zebbie zavelel: „Gay, odraz!“ a celá scéna zčernala.

„Jaku, ztratil jsem nervy,“ prohlásil Zebbie. „Neměl jsem to dělat, protože jsme tím zhatili poslední šanci nějak se s těmi Rusy dohodnout. Doufám aspoň, že to toho burana odnaučí mlátit lidem do auťáků.“

„Kapitáne, ty jsi žádnou poslední šanci nezmařil. Žádnou jsme neměli. Poznal jsi pravou ruskou xenofobii. Komouši nijak jejich přístup nezměnili, to se táhne s tímhle národem aspoň tisíc let. Přečti si historii. Vůbec mi není líto, že jsi spálil ten jeho vehikl. Přál bych mu, aby musel domů po svých. Bohužel ho vezme asi některý z jeho podřízených.“

„Jaku, kdybych měl dost času a paliva, tak bych se postaral, aby ho nikdo na palubu nevzal. Když si pospíšíme, tak jim nedovolíme přistát. Asi se na to vykašlu… Neměli bychom sestoupit níž, abychom viděli, co se bude dít? Než budeme pokračovat v krasojízdě?“

„Ach… kapitáne, nemohl bych dostat jednu pilulku Lominu?“

„Já taky,“ vzdychla jsem.

„Deety, postarej se o ně. Já zatím začnu klesat a uvidíme, co se děje.“

„Kapitáne, proč prostě nepoužijeme zpětný program?“

„Někdo by tam mohl být.“ Aha. Cítím vzduch. Kapitán Zebbie se s námi vznášel nad Barsoomem… nebo Marsem deset… nebo jak tomu chcete říkat. „Za chvíli bychom měli vidět ty ptáky. Jaku, co takhle podívat se dalekohledem?“

Zebbie ho nechtěl sám použít, když pilotoval. Podali jsme si jej dokola a já spatřila nejdřív jednu ornitnopteru a potom další dvě. Pak jsem podala dalekohled Deety.

„Zebadiahu, tam, co jsme stáli, nic není.“

„Jsi si jistá?“

„Ano, pane. Je vidět hořící loď plukovníka a kolem ní pobíhají nějací lidé, ale jinak nikde nikdo. Proto jsem si jistá, že není nic tam, kde jsme stáli. Myslím, že se klidně můžeme vrátit.“

Zebbie váhal s odpovědí. „Co vy na to? Myslím, že by to bylo zbytečné riziko. Ještě to jednou oblétnu a pak uvidíme.“

Neřekla jsem nic a ostatní také ne. Nemám moc strach o svůj život. Budu žít tak dlouho, dokud mi to dovolí osud, ale v tom časovém úseku chci využít každou minutu. Zebbie váhal a potom řekl: „Tak jdem na to. Gay, zmizni.“

XX.

…správná teorie, ale špatný svět

Zeb:

Deety ze mě chtěla udělat hrdinu, protože jsem se nechtěl vrátit dolů. Já jsem si ale myslel, že by se můj druhý pilot nechtěl vracet na místo činu. Co se týče bezpečnosti, je Jake velmi opatrný. Nijak jsem nedbal na Hildu, protože ta je prostě nepředvídatelná. Ale myslel jsem, že Jake bude mít připomínky.

Ale on je kupodivu neměl. Počkal jsem, dokud jsem si nebyl jist, že mi nebude někdo něco vyčítat… a pak jsem počkal ještě chvilku. Teprve potom jsem konečně řekl: „Tak jdem nato. Gay, zmizni.“

Očekával jsem, že se octneme v hřibovitém mraku, a místo toho jsme zaparkovali na místě, odkud jsme před chvílí vzlétli, s hořícím plukovníkovým létacím strojem nedaleko. (Jednou se pokusím modifikovat tento program, abychom se nejprve dostali dva kiláky nad místo činu, prohledali ho radarem a až potom se snesli dolů. Budu si muset o tom promluvit s Deety.)

Rusové zatím náš návrat nezaregistrovali. Jedna ornithoptera stála opodál hořícího vraku a kolem stálo pár čumilů. Nebyl jsem schopen rozeznat, zda můj plukovník Nevímjaksejmenovskij je mezi nimi, ale předpokládal jsem, že ano.

Pak jsem si byl jist. Jedna z postav se odlepila z hloučku, zamířila k nám a mávala přitom pistolí. „Má někdo něco proti tomu, abychom se odsud odlepili?“ zeptal jsem se své posádky. Chvilku jsem čekal. „Nikdo nic… Gay, odraz.“ Černé nebe vypadalo bezpečně. Zajímalo by mě, jak to plukovník vysvětlí velkovévodovi. Pomazané hlavy většinou nevěří podivným historkám.

„Neodrazil jsem příliš rychle? Viděli jste všichni, co jste potřebovali?“

Odpověděla pouze Deety. „Zkontrolovala jsem ten program. Mám pocit, že vím, jak ho vylepšit.“

„Povídej.“

„Gay by se mohla snést nad cíl, prozkoumat ho radarem a potom buď přistát, nebo znovu odrazit. Přitom by nemuselo dojít k časovým ztrátám a vše by mohlo proběhnout na jeden povel. To místo by mohlo být plné Rusů a Gay by nás vynesla tam, kde jsme teď.“

(Říkal jsem, že je lepší to nechat na Deety. Slyšeli jste to.) „Dobrý nápad. Dej se do toho. V tom programu nebude příliš bezpečnostních podmínek.“

„Udělám to, až přistaneme.“

„Byl bych radši, kdyby ses do toho pustila hned. Mohu ten program potřebovat každou chvíli.“

„Tak jo, kapitáne.“

„'Drahoušku kapitáne' bych prosil, když už mi musíš furt říkat kapitáne. Později bys mohla projít všechny programy a zkontrolovat jejich bezpečnostní podmínky. Taky by se možná hodilo nějaké přidělat. Tak co teď? Zamíříme na západ? O tři minima?“

„To je jedno. Myslím, že by bylo docela stačilo, kdybychom zběžně zkontrolovali každých třicet kilometrů.“

„V jaké výšce poletíme? Myslel jsem, že zamíříme na horizont a tangentou upravíme křivku.“

„Můžeme zvolit výšku, jakou chceš, kapitáne… drahoušku. Tangens není příliš velký při třech minimálních posunech. Nějakých sto metrů. Je těch deset kilometrů v pořádku?“

„Deset kiláků je akorát. Zamíříme na horizont, posuneme se tam a pak můžeme zase odrazit.“

„Tři minima nás dostanou zhruba na deset kilometrů nad povrch.“

„Plus současná výška.“

„Ale ne. Představ si ten trojúhelník, Zebadiahu. Není prakticky žádný rozdíl, jestli vyrážíš z deseti kilometrů nad povrchem nebo přímo z povrchu. Chceš přesná čísla?“

„Ty si umíš ty trojúhelníky představit, Deety, to je tvoje parketa. Cítím vzduch. Zamířím na západ. Chtěl bych vidět, odkud přilétly ty ornithoptery. Zatím se pokus vymyslet bezpečnostní krok.“ Přemýšlel jsem, zda opravdu nezáleží na tom, jestli vystartujeme z deseti kilometrů nebo přímo z povrchu. Neměl bych přidat… Ale ne… Jedna věc je sinus a druhá tangens. Ale který? Však to Deety zvládne. Jednou si to v klidu nakreslím pořádně na papír a promyslím to. „Pilote.“

„Kapitáne?“

„Posun o tři minima na ose L.“

„Posun o tři minima na ose L. Nastaveno.“

„Gay Podvodnice.“

„Nejsem doma, ale můžeš nechat vzkaz.“

„Změň polohu navýšením na osmnáct celých pět stupňů a ohlas provedení.“

„Rozumím. Jdu na to. Deset. Dvanáct. Čtrnáct. Šestnáct. Osmnáct. Jsme tady.“

„Proveď.“

Byli jsme najednou někde jinde na černém nebi. „Gay, vertikální klesání. Proveď.“

„Klídek. Vychutnejte si jízdu.“

„Zebadiahu, mohu mluvit s Gay, zatímco budeš prohlížet terén. Ráda bych předělala ten bezpečnostní program.“

„Jasně, dej se do toho. Jaku, potřebuju, aby ses pořádně rozhlížel dalekohledem, a já budu kontrolovat přístroje.“

„Zebadiahu, mohu Gay zadat automatický výzvědný program. Můžeš přestat sledovat budíky a nemusíš ani dávat žádné pokyny. Stačí kódovaný povel „Proveď“. Naveď ji na kurs. Nebo ten kurs mohu i zadat.“

„Navedu ji ručně. Jaký bude ten kód?“

„Co takhle 'zvěd'?“

„Dobrý. Tak to zadej. Deety, právě jsem zjistil, že tě miluju kvůli tvému mozku. Ne kvůli těm nedůležitým fyzickým přednostem.“

„Zebadiahu, snad změníš svůj názor, až se vykoupu. Měla jsem nějakou mozkovou horečku. Měl by sis ji přeprogramovat sám.“

„To je dětinské. Omlouvám se. Ve skutečnosti nemiluju tvůj intelekt a charakter, ale tvoji kostru. Kdyby tu nebyly ty bezpečnostní pásy, tak bych tě tu opakovaně znásilnil. Jaképak cavyky.“

„To už zní lépe, ale uznávám, že nejsem hloupá.“

„Taky sis mne vzala. Res ipsa loquitur! Jaku, vidíš něco?“

„Jenom holé pahorky, kapitáne. Můžeme klidně pokračovat.“

„Zebadiahu, mohl bys ji chvíli podržet na místě?“

„Jasně. Vidíš snad něco, co stojí za to?“

„Ale ne. Ale ráda bych zadala ty programy.“

Převedl jsem Gay ručně do klouzavého letu a roztáhl jí křídla. Potom jsem nechal Deety a Gay, ať si spolu popovídají. Deety programování zvládla perfektně, protože jsem ani jednou nezaslechl 'nulový program'.

Už jsem chtěl Deety upozornit, že Gay není žádný větroň, když mi ohlásila: „Vše provedeno, kapitáne. Pro ten „Zv…“ program jsem přidala alarm, oznamující, že jsme na dvou kilometrech nad povrchem.“

„Dobrý nápad. Takže teď zamíříme zase na západ. Mám jí dát pokyn „Zv…“, a ne 'proveď'?“

„Ano, pane. Ráda bych ale vyzkoušela program G,A,Y,Z,M,I,Z,N,I. Z toho místa jsme odrazili před čtyřmi minutami. Je možné, že se tam někdo objevil.“

„Deety, jsem stejně zvědav jako ty, ale připadá mi to jako dost drsné zkoušení padáku, aniž bys ho kdy viděla. Myslím, že se tam můžeme vydat i později. Jestli tam na nás čekají, tak můžeme být mrtvi dřív, než si toho stačíme všimnout.“

Chvíli bylo ticho, tak jsem je vyzval: „Žádám vaše vyjádření.“

„No comment,“ ozvala se okamžitě Deety a z jejího hlasu se nedalo nic vyčíst.

„Hmmm… Vědecký důstojník?“

„No comment, kapitáne.“ (V hlase slabý chlad?)

„Pilote, čekám na tvůj názor.“

„Jak si kapitán přeje. Smím požádat o písemný rozkaz?“

„Tak se tedy poddám… Rád bych věděl, jestli existuje něco jako vesmírný soud? Tak jako třeba mořský soud. Jaku, obecně se dá říct, že tváří v tvář nepříteli smí každý požádat o písemný rozkaz… když ví, že riskuje válečný soud. Sám jsem to jednou použil a zachránil si tím kůži, zatímco můj šéf musel rezignovat. Ale zástupce velitele má zvláštní postavení. Je jeho povinností, aby poradil svému velícímu důstojníkovi, i když se ho o radu neprosí. Takže nechápu, jak můžeš požadovat písemný rozkaz na něco, co je tvou povinností. Ale nebudu z toho dělat žádnou aféru. Požádám astronavigátora, aby zapsala svůj požadavek do lodního deníku, a já jí potom nadiktuji do lodního deníku mou odpověď. Pak s touto lodí přistanu a předám ti velení. Snad budeš mít s tímto debatním kroužkem větší štěstí než já. Přeju ti hodně štěstí… Budeš ho potřebovat!“

„Ale, kapitáne, já jsem nežádal písemný rozkaz.“

„Co?“ Pátral jsem v paměti. Je fakt, že přesně tak to neřekl. „Ale znělo to tak.“

„Prostě jsem na chvíli ztratil rozum. Musím ti poradit, abys pokračoval v nastaveném kursu. Ale neoficiálně bych dal přednost tomu riskantnímu testu. Ale neměl jsem zmatkovat. Mrzí mne, že tě moje ztráta soudnosti přivedla k úvahám o tom, že se vzdáš velení.“

„To nebyly žádné úvahy. To je nutnost. Vzdám se velení, jakmile někde přistaneme. Bude to na tobě, Jaku.“

„Kapitáne,…“

„Ano, Deety?“

„Máš pravdu. Ten test, který jsem navrhla, je úplně zbytečný a mohl by mít smrtelné následky. Neměla jsem o to žádat. Omlouvám se.“

„Já taky! Měla jsem pocit, že jsi byl na Deety příliš strohý, ale nebyla to pravda. Měl jsi o nás starost, jako vždycky, Zebbie. Chci říct kapitáne Zebbie. Samozřejmě je dobře, že jsi nedovolil ten riskantní test.“

„Chce ještě někdo něco dodat?“ zeptal jsem se. Nikdo nic neříkal. „Tak jedem na západ. Gay Podvodnice, zmizni!“

Najednou bylo černé nebe vysoko nad námi. „Vypadá to, že Rusové zaparkovali s tím svým vehiklem zrovna na našem parkovacím místě. Deety, tvůj opravený program funguje perfektně.“

„Ale Zebadiahu… proč jsi podstoupil to příšerné riziko?“ V jejím hlase byl cítit strach.

„Protože jste to všichni chtěli – navzdory vašim pozdějším omluvám. A taky proto, že je to moje poslední šance udělat takové rozhodnutí. Jaku, budu teď řídit ručně. Vezmi si dalekohled a zkus určit místo, kde jsme před tím stáli. Možná se ti podaří to místo určit podle ohně nebo kouře.“

„Kapitáne, já nepřevezmu velení. Na to nepřistoupím.“

„Uklidni se a vykonávej rozkazy. To vaše věčné handrkování mi přivodí vředy. Jestli nepřevezmeš velení, je to tvoje věc, ale já už velet nebudu. Budu pilotovat Gay podle rozkazů jiného velícího důstojníka. Ale nebudu velet. Deety, jak dlouho Gay prováděla radarový průzkum? A v jaké výšce?“

„Výška byla pět set metrů nad povrchem. Nevím, jak dlouho, ale mohu to zjistit. Kapitáne… miláčku, přece se skutečně nechceš vzdát velení?“

„Deety, nesnaž se mne přemlouvat. Uklidni se a zjisti tu dobu. Jaku, vidíš něco?“

„Spatřil jsem oheň. Na zemi stojí několik ornithopter. Řekl bych, že jedna z nich je na místě, kde jsme stáli my. Kapitáne, navrhuji, abychom už neklesali níž.“

Deety zjistila, že čas radarového průzkumu byl asi jedna patnáctina vteřiny. Tolik potřebovala Gay, aby si utvořila uvnitř svých pamětí obrázek, který by jí řekl, zda tam může zaparkovat nebo ne. Pro lidské oko je patnáctina vteřiny plno času. Doufal jsem, že se plukovník Frimpsky zrovna díval, když Gay pracovala.

„Pět kilometrů nad povrchem, kapitáne.“

„Dík, Jaku.“ Palubní přístroje ukazovaly stálé klesání. A to říznou rychlostí kolem sedmi set kilometrů za hodinu, která se neustále zvětšovala.

Pomalu jsem vyvedl Gay z klesání, zvolna začal roztahovat křídla a stáčet na východ. Chtěl jsem přibrzdit klesání, ale ne celkovou letovou rychlost. Když se mi podařilo srovnat náš let a zamířit směrem k dýmu na západě, letěli jsme ve výši jednoho kilometru nad povrchem a naše rychlost byla kolem osmi set kilometrů za hodinu.

Ne že bychom takovou rychlost potřebovali, protože jsem se s radostí přesvědčil o tom, že jejich ornithoptera je pomalá.

„Mohu se zeptat kapitána, jaké má plány?“ zeptal se ustaraně Jake.

„Chci předvést plukovníkovi Pistolskému něco, aby si na nás pamatoval! Gay Podvodnice.“

„Jsem stále na palubě, šéfe.“

Nechal jsem Gay, ať řídí sama, ale přesto jsem pozoroval nemotorné ptáky v povětří. Neměl jsem obavu, že by nás mohli nějak ohrozit, ale některý z pilotů nás mohl neobratným manévrováním dostat do potíží. Zdálo se, že ornithoptery jsou všude. Najednou jsem si všiml, že jedna z nich, částečně kryta kouřem, míří přímo na nás.

Jake zareagoval pouze překvapeným povytažením obočí, ale neřekl nic. Blížili jsme se k sobě rychlostí devět set kilometrů v hodině. Většina té rychlosti připadala na Gay. Přemýšlel jsem, co to může být. Pilot-sebevrah? Idiot? Nebo zpanikařil a teď je tak zmražen hrůzou, že není schopen pohybu?

Nechal jsem ho přiblížit na jeden kilometr, čímž jsme se dostali do blízkosti ohně asi dvě stě metrů nad povrch. V tu chvíli jsem vykřikl: „Zvěd!“

Deety byla skutečně pečlivý programátor. Nebe bylo rázem černé, viseli jsme deset kilometrů nad zemí a byli jsme tak daleko, že bych skoro přísahal, že jsme nad těmi samými pahorky, kde jsme byli před necelými pěti minutami. Cítil jsem se divně. Litoval jsem, že neuslyším plukovníka Důležitého, jak vysvětluje velkoknížeti, kam se poděl nepřátelský letoun plný „britských špiónů“.

Jestlipak ruská šlechta provádí obřadná harakiri? Možná nějaký obřad s napůl nabitou pistolí. Myslím, že je to tak, že když se zneuctěný důstojník vrátí do kasáren, najde na svém stole nabitou pistoli… Tím se uchrání celá jednotka od skandálu, který by ji potkal, kdyby se její jméno ozvalo před soudním dvorem.

To jsem mu zas tak moc nepřál. Mně by vyhovovalo, kdyby se po dobu vyjasňování mezinárodního skandálu věnoval třeba čištění stájí – vším, co k tomu patří.

Zkontroloval jsem náš směr a zjistil, že stále míříme k západu. „Gay Podvodnice, zvěd!“

Zase jsme byli na černém nebi nad tou samou depresivní pahorkatinou. „Pilote, myslíš, že by stálo za to klesnout dolů a prohlédnout terén? Buď nás to bude stát palivo – ne moc – ale přece – nebo čas. Obojího nemáme nazbyt.“

„Kapitáne, myslím, že tahle oblast za nějaký průzkum nestojí.“

„Možná je průzkum silné slovo.“

„Kapitáne, mohu něco říct?“

„Deety, jestli mluvíš jako astronavigátor, tak nejenom že můžeš, ale dokonce musíš.“

„Mohla bych přeprogramovat Gay tak, aby se dostala níž, ale potřebuju vědět, jaká výška by se nejlépe hodila, abychom ušetřili čas a šťávu.“

„Mám pocit, že by se hodilo osm kilometrů nad povrchem, ale těžko říct, když nemám mořskou hladinu.“

„Mám tedy změnit program na osm kilometrů nad povrch?“

„Jak dlouho nám trvá klesání o ty dva kilometry?“

Chviličku mlčela. „Třicet dva a půl vteřiny.“

„Jenom půl minuty? To jsem myslel, že je to víc.“

„Třicet dva celých šest desetin, kapitáne, jestli má tato planeta stejnou gravitaci jako Mars v naší sluneční soustavě… Použila jsem stejnou hodnotu a tím může dojít k rozdílům. Není mi moc jasné, jak tahle planeta může udržet tak hustou atmosféru, když náš Mars nemá prakticky žádnou.“

„Tyhle světy se nemusí řídit stejnými zákony jako náš. Zeptej se svého otce. Ten má na starosti cizí světy.“

„Ano, pane. Mám zkontrolovat program?“

„Deety, nikdy se nevrtej v systému, který funguje. To je první závěr vyplývající z Murphyho zákonů. Když bude ta oblast tak nezajímavá, jako je tahle, tak se prostě posuneme dál. A jestli bude zajímavá, tak půlminuta není zas tak dlouhá, abychom ji nemohli obětovat na její lepší průzkum. Gay Podvodnice, zvěd!“

Všichni jsem se velmi podivili. Třicet kilometrů na západ nebylo o pahorkatině ani památky. Všude byla zeleň a uprostřed se dokonce objevila řeka nebo snad kanál.

„Koukněte na to. Pilote, nedovol plýtvání palivem. Buď připraven řídit se mnou. Ostatní sledují okolí a upozorňují na cokoliv zajímavého. Deety, počítej vteřiny.“

Deety začala počítat vteřiny, z nichž každá mi připadala jako deset. Dal jsem ruce z řízení, abych přemohl cukání začít ovlivňovat sestup. Vodní tok musel být buď kanál, nebo řeka, jejíž koryto bylo napřímeno a udržováno v této podobě roky, nebo dokonce desítky let. Profesor Lowell měl pravdu. Byla to správná teorie, ale nesprávný svět.

„Deety, jak vzdálen je horizont?“

„… sedmnáct… asi dvě stě padesát kilometrů… dvacet…“

Dal jsem ruce zpět na řízení. „Miláčku, to je poprvé, co jsi ve své matematické odpovědi použila slůvko asi.“

„… dvacet čtyři… nemám dostatek údajů… dvacet šest…“

„Už můžeš přestat počítat. Cítím nějaké chvění.“ Zamířil jsem Gayin nos trochu víc dolů a rozhodl se, že nechám křídla trochu roztažená. „Co myslíš tím, že nemáš dostatek údajů?“

„Zebadiahu, vzdálenost se neustále mění a ty jsi chtěl, abych ještě počítala vteřiny. Vzdálenost horizontu v deseti kilometrech by měla být dvě stě sedmdesát kilometrů, s přesností na jedno procento. To by ovšem ta planeta musela být přesná koule a musela by být totožná s Marsem v naší soustavě. Ani jedno není zřejmě zcela pravda. To ještě nezahrnuje vlivy lomy, které nejsou snadné ani u nás doma a tady je vůbec neznám. Prostě jsem to vzala jako geometrický úkol. Velikost tangenty pro úhel velký čtyři stupně a třicet sedm minut.“

„Čtyři a půl stupně? Jak jsi na to přišla?“

„Ach! Promiň, drahý. Přeskočila jsem šest kroků. Na Zemi představuje jedna námořní míle v oblouku jednu minutu. Chápeš?“

„Jo, to chápu. Se sextantem je jedna míle jedna minuta. To je jednoduché. Jinak bychom museli říkat, že je jedna minuta osmnáct set padesát tři metry, a výpočty by byly naprosto šílené.“

„Jedna-osm-pět-tři celých jedna-osm-sedm-sedm-nula-pět a něco,“ opravila mne. „To by bylo opravdu hrozné. Ale je tu ještě jedno zjednodušení. Jeden minuta oblouku se velice zhruba rovná jednomu kilometru. Pak vezmu výšku nad povrchem jako versinu a z ní vypočtu při čtyřech stupních a třiceti sedmi stupních vzdálenost teoretického horizontu dvě stě sedmdesát sedm kilometrů. Chápeš?“

„Chápu. Co ale nechápu, je to, kde máš v té přiléhavé kombinéze schované tabulky. Cožpak já. Já je ukryl do Gay a tam si je umím vytáhnout.“

„No, já jsem to tak úplně nepočítala. Teda počítala jsem to, ale tou jednodušší cestou. Použila jsem logaritmy a místo úhlů radiány, které jsem potom přepočítala.“

„To je ta jednodušší cesta?“

„Pro mě ano.“

„Jestli si zase chceš začít stěžovat, tak toho nech. Řekl jsem ti už jednou, že to bylo tvoje tělo a ne tvůj mozek, co mě k tobě přilákalo. Většina jednostranně zaměřených jedinců nedokáže nic jiného než svoje triky. Ty jsi ale ještě navíc docela dobrá kuchařka.“

Po tomto prohlášení se rozhostilo podivné ticho. Tlačil jsem dál nos Gay směrem dolů. „Je čas začít pozorovat okolí dalekohledem, Jaku.“

„Jo, jo. Kapitáne, mám ti vždycky radit. Tak dovol, abych tě upozornil, že tvoje poslední poznámka o astronavigátorovi tě uvrhla do značně nebezpečné situace, která trochu zavání krchovem.“

„Chceš snad říct, že není docela dobrá kuchařka? Proč, Jaku?“

„Je znamenitá kuchařka,“ vmísila se do hovoru Hilda.

„To já přece, Hildo, vím, ale… nechtěl jsem to říkat před Gay, protože ta vařit neumí. Ostatně nemá ještě další vlastnosti, pro které jsem se rozhodl dát své slovo Deety. Jaku, není pod námi nějaká osada?“

„Něco takového. Vesnice s jedním kostelem.“

„Vidíš nějaké ornithoptery? Nebo něco co by nám mohlo přidělat starosti?“

„Záleží na tom, co tě trápí. Zajímáš se o kostelní architekturu?“

„Jaku, není čas na nějaké kulturní testy.“

„Mám tě informovat a radit ti. Tenhle kostel má dvě věžičky… něco jako minaret… a nahoře je cibulovitá báň.“

„Ruská ortodoxní architektura.“

To řekla Hilda. Já jsem neřekl nic. Pomalu jsem zvedl Gayin nos vzhůru a řekl: „Gay, zvěd!“

Kanál byl stále vidět téměř přímo pod námi a táhl se až k horizontu. „Gay, zvěd!“

„Vidí někdo to sídlo, co bylo vidět v dálce při posledním přesunu? Hlaste mi to.“

„Kapitáne Zebbie, je mnohem blíž, ale na mé straně.“

„Aha, proto ho nevidím. Jaku, jak to vypadá?“

„Kapitáne, je to docela velké město, které lépe uvidíš, když stočíš Gay o takových pětačtyřicet stupňů. Ale doporučoval bych další skok.“

„Jestli je v úhlu pětačtyřicet stupňů, tak to znamená, že při dalším skoku budeme za ním.“

„To je pravda, přesto bych to doporučoval.“

„Jmenuj důvody.“

„Takhle velké město bude pravděpodobně dobře bráněno. Jejich ornithoptery sice vypadají velmi neohrabaně, ale musíme předpokládat, že mají kosmické lodě přinejmenším tak dobré jako naše Gay. Jinak by tu nemohl mít car kolonii. To mě také vede k myšlence, že tady mohou mít řízené střely. Nebo nějaké jiné zvláštní zbraně. Ty jejich cibulovité věže bychom měli prozkoumat z větší vzdálenosti. Taky bych nezůstával dlouho na jednom místě… tady jsme už dost dlouho. Jsem z toho nervózní.“

„Já ne,“… můj šestý smysl se nijak nehlásil… „přesto nastav všechny parametry na minimální přenos po ose L a buď připraven hned odrazit. Nestojím nijak o to, abychom tu představovali pohodlný terč.“

„Minimum na ose L nastaveno.“

Najednou mě můj strážný anděl varoval. „Dělej.“

Uvědomil jsem si ten přenos, protože jsem měl Gay v ruce a cítil vzduch. Možná jsme byli na té samé hladině. Zvolna jsem Gay otáčel a zařval: „Gay, odraz!“ Viděl jsem totiž to, co jsem vidět potřeboval. Velký mrak. Jestli to byl atomový mrak? To těžko. A jestli představoval smrtelné nebezpečí? To si budete muset zjistit sami.

Dal jsem Gay pokyn k odražení ještě třikrát, čímž jsme se dostali nějakých padesát kilometrů nad povrch. Pak jsem spotřeboval trochu paliva na ruční řízení. „Jaku, vem si dalekohled a podívej se, kam se táhne tohle údolí. Jestli je obdělávané a jestli je tam nějaké obydlí. Nestojím o další setkání. Ta poslední nebyla příliš přátelská, i když jsem možná předpojatý. Vědecký důstojníku? Le mot juste, s'il vous plait.“

„Někulturnyje.“

„To si pamatuju. Po tom Rusové zezelenají. Co to znamená? Jak to, že to znáš, Hildo?“

„Znamená to přesně to, jak to zní. Něco jako nekulturní. Prostě umím rusky.“

Byl jsem zaskočen. „Proč jsi nám to neřekla?“

„Neptal ses mě.“

„Hildo, kdybys s nimi jednala ty, tak jsme nemuseli mít potíže.“

„Zebbie, jestli tomu věříš, tak už asi věříš všemu. Nadával ti, že jsi špión, i když si s ním mluvil francouzsky. Myslím, že by nám nijak nepomohlo, kdybychom mluvili rusky. Tím bychom byli ještě podezřelejší.“

„Myslíš?“

„Ano. Ten plukovník nám chtěl ukázat, jak umí být arogantní. Pak jsi na ně promluvil francouzsky a už se nikdo rusky nebavil. Myslíš, že by bylo rozumné jim vysvětlovat, že rozumím rusky, když na tebe mířil pistolí?“

„Hildo, příště si budu muset před rozhovorem s tebou lépe připravit argumenty. Taky budu hlasovat pro tebe jako kapitána.“

„Ach, to ne!“

„Ale ano. Pilote, řekl bych, že všechno na téhle straně hor je spojeno tou vodní cestou a nazývá se Nové Rusko a že Angličani – to jest my – zde nejsou v bezpečí. Měli bychom se tedy porozhlédnout po britské kolonii, i když se může ukázat, že nebudeme v bezpečí ani tam. Britové alespoň dbají na protokol, takže budeme mít šanci se hájit. Možná nás oběsí, ale bude to se všemi náležitostmi. Ten plukovník Rozčilenko řekl, že žádné Spojené státy americké neexistují, a já jsem měl pocit, že tomu věří.“

„Věřil tomu zcela jistě,“ ozvala se Hilda. „Z toho vyplývá, že ve světě, kam jsme se dostali, ještě neproběhla americká revoluce.“

„To jsem si také myslel. To znamená, že budeme muset být všichni z východního pobřeží. Mám takový pocit, že západní pobřeží může být část ruského impéria nebo Španělska, ale určitě nepatří Britanii. Odkud tedy budeme? Z Baltimore? Nebo Philadelphie? Co vy na to?“

„Já mám nápad, kapitáne Zebbie.“

„Sem s ním, vědecký důstojníku.“

„Tobě se to ale nebude líbit. Když všechno selže, tak řekni pravdu.“

XXI

…tři vteřiny jsou dlouhá doba…

Deety:

Zebadiah je přesvědčen, že dokážu naprogramovat všechno, na co si vzpomenu. Většinou je to pravda, ale jsem zvyklá pracovat s velkými a velmi schopnými počítači. Můj manžel předpokládá, že totéž dokážu s Gay Podvodnicí. Ta byla ovšem sestrojena jako autopilot a tím jsou dané její schopnosti.

Gay je ale velmi ochotné děvče a obě chceme Zebadiahovi udělat radost.

Zatímco se s mým otcem věnovali pozorování oblasti, kterou jsme nazvali Ruským údolím nebo Novým Ruskem, požádal mne Zebadiah, zda bych nebyla schopna vytvořit program, který by dokázal v krátkém čase, ještě za denního světla, lokalizovat britskou kolonii. Kdyby se to nemělo podařit, plánovali jsme přespat co nejblíž čáry rozbřesku a začít opět hledat za denního světla.

Nejdřív jsem uvažovala o tom, že bychom se mohli vznést asi tisíc kilometrů a posuzovat jednotlivé oblasti podle barev. Pak jsem si uvědomila, že toho o této planetě vím příliš málo. „Dno mrtvého moře“ například z kosmu vypadalo jako obdělávaná farmářská půda.

Nakonec jsem si vzpomněla na něco, co říkal včera Zebadiah… Ale ne – vždyť to bylo dneska teprve před dvěma hodinami. (Udalo se toho tolik, že jsem měla pocit, že čas letí jako splašený.) Náhodná čísla – to je ono. Těch má Gay spousty. Náhodná čísla jsou pro počítač to, co pro člověka svobodná vůle.

Definovala jsem Gay prostor, kde má hledat. Ne na východ od místa, kde jsme byli, ne v Ruském údolí, ne víc než 45° na jih a 45° na sever. Řekla jsem Gay, aby v se rámci tohoto prostoru pohybovala náhodnou opileckou chůzí, nad každým bodem setrvala tři vteřiny, a kdyby někdo z nás vykřikl: „Bingo!“, aby zaznamenala délku i šířku a čas, abychom byli schopni to místo znovu nalézt.

Dala jsem jí pokyn, aby se tak pohybovala jednu hodinu, a kdyby někdo z nás řekl: „Stop!“, aby zastavila, dokud se neozve pokyn pokračovat. Doba stání se samozřejmě do té hodiny nezapočítávala. Také jsem ji upozornila, že doba, kdy budeme stát, je dobou, kdy na nás mají Rusové (nebo Britové nebo kdokoliv jiný) možnost zaútočit. Usoudila jsem, že tři vteřiny je dostatečně dlouhá doba, i když většina lidí si to neuvědomuje.

„Řekněme si to rovnou,“ řekl můj muž a vynesl nás do výšky čtyř minim. „Tyhle podprogramy… Gay, posloucháš?“

„Jasně, šéfe.“

„Gay, jdi spát.“

„Rozumím, konec.“

„Deety, chci si být jist, že se podprogramy nedají spustit náhodným slovem, když bude Gay vzhůru. Chci…“

„Promiň, že ti to musím říct, Zebadiahu, ale Gay nebude reagovat na žádné kódované slovo pro podprogramy, pokud nepoběží základní program. Kód pro základní program je velmi neobvyklý a vyžaduje prováděcí povel, takže nemůže být nastartován pouhou náhodou. Můžeš Gay probudit, budeme ji potřebovat pro doladění.“

„Jsi chytrá holka, Gay.“

„Vsadím se, že to říkáš každé lepší kuchařce, šéfe.“

„Ach!“

„Kapitáne, není nijak těžké naprogramovat počítač, který bude řídit několik kuchařek. Software je prodává pod ochranou značkou 'Gordon Bleu' a tvrdí se o něm, že je skvělý. Než vzbudíš Gay úplně, byl bys ochoten odpovědět na hypotetickou otázku ohledně počítačů a vaření?“

„Kapitáne!“

„Pilote?“

„Musím poradit, abys nepřipouštěl delší diskusi s astronavigátorem na okrajová témata, jako je vaření, když čelíme zásadnímu problému.“

„Děkuji, pilote. Astronavigátore, jaká byla ta tvá hypotetická otázka?“

Táta si dával velký pozor, aby se nepletl mezi Zebadiaha a mne, a jeho rada pilota kapitánovi byla určena mým uším a znamenala: 'Buď zticha!' a mně se zdálo, že najednou slyším mámina slova: „Deety, kdykoliv si myslíš, že jsi v hádce se svým manželem zvítězila, tak jsi vlastně prohrála.“

Nejsem Jane, jsem Deety a svou horkou krev jsem zdědila po tátovi. Nevzkypím tak rychle jako on, ale také k tomu nemám příliš daleko. Zebadiah to ví a někdy mě umí pěkně vytočit. „Nech toho, Deety!“ ozval se táta.

Zebadiah má možná pravdu. Máme všichni moc argumentů, moc bychom všichni diskutovali a je to opravdu možná jako kroužek šití v nějakém zapadákově. Byli jsme všichni velmi zainteresováni na výsledku, protože jsme v té samé situaci… Ale oč je horší být kapitánem než jedním řadovým členem posádky. Je to dvakrát těžší? Nebo desetkrát?

Nevěděla jsem. Hroutil se snad můj manžel pod tlakem událostí? Skutečně se mu z nás začaly dělat vředy? Přikládala jsem si i já svoje polínko?

Nemusela jsem se nijak krotit. Táta mě svým prohlášením přeprogramoval a pak ještě stiskl prováděcí tlačítko, takže napětí vyšumělo.

„Jakou hypokritickou otázku jsi chtěl slyšet, kapitáne?“

„Řekla jsi hypotetickou. Něco o počítačích a vaření.“

„Na nic takového si nemohu vzpomenout, kapitáne. Možná bychom měli pokračovat v práci, než zapomenu, jak pokračovat.“

„Deety, chceš si snad pohrávat se svým ubohým manželem?“

„Jestli je můj manžel takový nebožák, tak už ho nebudu trápit.“

„Hmmm… pokud jsem už neslíbil podporu Hildě, tak budu jako příštího kapitána podporovat tebe.“

„Já ti to, Zebbie, usnadním a nebudu kandidovat,“ ozvala se teta Hilda.

„Ne, Hildo, jednou jsem ti slíbil politickou podporu, tak musím svému slovu dostát. To šlechtí ctihodného muže. Takže Gay může poslouchat?“

„Jistě. Potřebuju její display. Nazdar, Gay.“

„Ahoj, Deety.“

„Zobraz osvětlenou stranu planety.“ Gayina největší obrazovka ukázala západní polokouli Země… naší Země v naší sluneční soustavě. Ve Snug Harboru bylo krátce po poledni. Nebesa, vždyť to bylo teprve dvacet hodin, co jsme zabili toho falešného rangera. Jak je možné, že se toho může za jediný den udát tolik? Navzdory hodinám v mé hlavě mi to od chvíle, kdy jsme kráčeli k bazénu, připadalo jako rok.

„Zobraz poledníky a odečti geografické útvary.“ Gay to provedla. „Zobraz prostor definovaný v programu 'Cizí tulák'.“

Gay použila ortografickou projekci, takže pětačtyřicáté rovnoběžky byly přímky. Protože jsem jí řekla, aby zobrazila denní stranu, běžely přímky k levé straně, která představovala linii rozbřesku. Pravá strana území byla nepravidelná čára, ubíhající k jihozápadu. „Zobraz Ruské údolí.“

Gay zobrazila na pravé straně obrazovky světlou, dlouhou a i dost širokou oblast. „Odečti Ruské údolí.“ Světlá oblast zmizela.

„Deety,“ podivil se můj manžel, „jak to Gay dokáže? Ona nemá v paměti ani Mars z naší soustavy.“

„Gay, zobraz místo přistání.“

„Nulový program.“

„Hmm… to je pravda. Když jsme parkovali, slunce zrovna vycházelo. Zebadiahu, mám pootočit planetou, aby nám to Gay ukázala? Všechno, co nám ukáže, bude místo téměř na rovníku. Místo, kde jsme přistáli, jsem označila jako nulový poledník… takový Greenwich na Marsu. Na tomhle Marsu.“

„A nulová rovnoběžka? To je také nějaký myšlený rovník?“

„Ne, ne! Zatímco jsme spali, Gay si nastavila gyrokompas, aby se vyrovnala s touto planetou. Tím získala skutečnou severní šířku. Ona už zná i zakřivení Marsu… Začala jsem jí to říkat a zjistila jsem, že už to odněkud zná. Snad z astronomického almanachu.“

„Asi jo. Ale včera jsme se bavili o průměru Marsu, když byla Gay vzhůru. Ty i Hilda jste ho znaly, zatímco já s Jakém ne.“

Pokud si pamatuju, tak teta Hilda mluvila a táta byl zticha. Jestli se táta drží zpátky a je hrdý na encyklopedické znalosti své ženy, tak je to jeho věc. Jestli ovšem můj manžel nemůže přenést přes srdce, že i ženy mají mozek… Je tomu tak snad proto, že je tak zabrán do vlastního úkolu. Pokračovala jsem se svou přednáškou: „Jakmile nastartuju Gay, nebude dělat nic jiného, než jí je přikázáno. Bude se náhodně pohybovat uvnitř zadaného prostoru, dokud někdo z nás nezakřičí: 'Bingo!'. Ani potom nezastaví, pouze si to místo označí na mapě. Také na chvilinku zobrazí čas toho zvolání, takže si ho zkuste zapamatovat, protože se zastaví nad dvaceti místy za minutu. Nijak se nesoustřeďujte na hodiny, jenom na minuty a vteřiny. Budou stačit i minuty, protože nám pak může ukázat všechna místa, kde se v té minutě ozvalo 'bingo'. Těch míst nebude víc než dvacet a 'bingo' může být jen jedno.

Po hodině může být na té mapě maximálně dvanáct set bodů, ale je možné, že jich bude jen pár… nebo žádný. Kdyby vytvářely nějaké obrazce, tak mohu sledovaný prostor zúžit a znovu to místo prozkoumat. Kdyby ne, tak se vyspíme a najíme a Gay bude pokračovat v průzkumu další den. Najde Brity tak jako tak a my budeme v bezpečí.“

„Doufám, že máš pravdu. Slyšela jsi, Deety, někdy o opiových válkách?“

„Ano, kapitáne. Každý – tedy i náš – národ je schopen krutostí. Ale Britové mají tradici v decentním chování za každé situace.

„Doufejme. Proč zrovna hodinový program?“

„Můžeme to zkrátit. Možná bude zastávka každé tři vteřiny celou hodinu příliš únavná. Kdybychom objevili něco zajímavého hned na začátku, tak můžeme celou dobu zkrátit a zúžit i sledovaný prostor. Musíme to zkusit a uvidíme. Jsem si ale skoro jista, že hodinové pátrání, krátký odpočinek a další hodinové pátrání nám umožní Brity vypátrat, pokud jsou na této straně planety.“

„Co je podle tebe 'bingo'?“

„Cokoliv, co připomíná lidskou přítomnost. Budovy, cesty, obdělávaná půda, přehrady, letadla, auta… Nemusíme ovšem křičet jenom 'bingo', můžeme taky zavolat 'stát'.“

„Jaký je v tom rozdíl?“

„Samotný pokyn 'stát' ještě neznamená, že by Gay udělala tečku na obrazovce. Na to se musí říct 'bingo'. 'Stát' se použije pro případ, že si budeme chtít něco prohlédnout déle než tři vteřiny. Třeba to bude vypadat slibně a budeme mít pocit, že tři vteřiny na to nestačí. Ale dávejte pozor! Nesmíme použít povel 'stát' víc než dvanáctkrát za hodinu. Je to jasné? Nějaké otázky?“

Pustili jsme se do toho. První bingo vykřikla Hilda. Viděla jsem to taky. Bylo to pár hospodářských budov. Hilda je ale rychlejší než já. Musela jsem se přemáhat, abych nezařvala 'stát', protože chuť si to pořádně prohlédnout byla velmi silná.

Všichni jsme udělali nějakou chybu, ale nikdo ne nějakou vážnou. Nejčastěji zvolala 'bingo' Hilda a nejtišší byl Zebadiah. Ale jsem si skoro jista, že můj manžel chtěl, abychom ho já s tátou překonali. (S tetou Hildou se nemohl měřit, protože zadní sedadla mají lepší rozhled.)

Myslela jsem, že to bude nudné, ale místo toho to bylo zajímavé, i když velmi únavné. Světlé body se objevovaly na obrazovce o něco menší rychlostí než jeden za minutu. Většina bodů pokrývala nepravidelně ruské teritorium, což mne lehce rozladilo. Bylo skoro jisté, že je to opravdu ruské teritorium a že nemá cenu se zabývat podrobným průzkumem a dívat se stále jen na cibulovité věžičky.

Můj manžel vykřikl 'stát' a hned potom 'bingo' dost daleko na severozápad od nejbližšího bodu. Schválně jsem si poznamenala čas – bylo to v 21:16:51 greenwichského času a potom jsem se snažila objevit, proč nás Zebadiah zastavil. Bylo to pěkné místo uprostřed zelených pahorků s řídkým stromovím a prudkou bystřinou, ale široko daleko nebylo žádné stavení.

Zebadiah si zapsal něco do notýsku a pak řekl Gay, ať pokračuje. Hořela jsem zvědavostí se ho zeptat, co tam viděl tak zajímavého, ale když musíte každé tři vteřiny sledovat nové místo, tak nemáte na otázky moc času.

Když byla hodina skoro pryč, zářil jeden bod daleko na západě, kam ho umístila Hilda v prvních pěti minutách. Pak ho ještě doplnilo jedno Hildino 'bingo' a konečně táta po dvou minutách uzavřel ten skoro rovnoramenný trojúhelník. Zaznamenala jsem si pečlivě čas a pak si slíbila, že nebudu zklamaná, když se i tam objeví cibulovité tvary.

Věřila jsem pevně, že britskou kolonii objevíme. Kdyby neexistovala, tak jsme to mohli zkusit ve světě, kde chybělo písmeno J. Gay Podvodnice byla skvělý dopravní prostředek, ale jako kosmická loď měla jisté nedostatky. Neměla žádné hygienické zařízení. Zásobu vzduchu jenom na čtyři hodiny, bez možnosti doplnění. Žádné hygienické zařízení. Omezenou skladovací plochu. Žádné hygienické zařízení. Neexistovala možnost se v ní pohodlně vyspat a… úplně tam chybělo hygienické zařízení.

Ale měla zase schopnosti, které jiným kosmickým lodím chyběly. Náhradní díly (podle táty a Zebadiaha) se daly sehnat v jakémkoliv železářství. Ale nic takového jsme zatím nezahlédli ani koutkem oka.

Konečně Gay zastavila a prohlásila: „Hodina 'Cizího tuláka' skončila. Prosím o další instrukce.“

„Gay, odraz!“ ozval se Zebadiah. „Deety, nejsem si zcela jist, že jsme prozkoumali vše, ale ta světélka na pravé straně dost jasně ukazují, že to zřejmě budou malé děti malého tatíka. Co ty na to?“

„Asi ano, Zebadiahu. Řeknu Gay, aby vynechala označenou oblast na východě a místo toho se soustředila na devět set kilometrů na západě k současné linii východu slunce. Řekla bych, že za hodinu ten prostor prozkoumáme dostatečně.“

„Možná i za míň. Měla jsi pravdu. Tři vteřiny jsou dlouhá doba. Dokonce bych řekl, že hrozně dlouhá doba. Nestačily by dvě vteřiny? Dokázala bys to bez zbytečných trablů přeprogramovat?“

„Jasně, kapitáne.“

„Dobře. Myslím, že můžeš přidat směrem na západ třicet stupňů a ne jenom patnáct. Stejně tam budeme muset na hodinu vysadit. Potřebujeme si natáhnout nohy, trochu se najíst a taky… no víš co. Proto taky potřebujeme najít nějaký lesík. Deety, jak se dokážeme vrátit na nějaké určité místo? Neudělá to zmatek v programu?“

„Ani náhodou. Stačí zadat čas, kdy se ozvala požadované 'bingo'.“

Nijak mne nepřekvapilo, když řekl: „Gay, vrať se na bingo s greenwichským časem dvacet jedna, šestnáct, padesát jedna.“

Byl tam skutečně pěkný potok. Zebadiah řekl radostně: „To stojí za trochu šťávy. Ten potok bude dost velký i pro Deety. Musíme ale přistát opatrně, ta stará holka je pěkně plná.“

„Zebbie, jsem stejně střízlivá jako ty,“ ozvala se Hilda.

„Jen se nerozčiluj Hildo. Zdá se, že vidím pěkné místečko. Zavřete oči, jdu na to.“

Zavřela jsem oči a poslouchala šumění a čekala na typické chvění. Ale nic takového se nestalo. Zebadiah zřejmě prudce klesal na břeh řeky. Zase nic… Asi jsme ten břeh minuli.

Byla jsem zticha. Teta Hilda vedle mne šeptala: „Zdrávas Maria, matko boží, požehnaná mezi ženami…“ a pak nějaká slova, kterým jsem nerozuměla, ačkoliv zněly velmi povědomě.

„Synu, přistáváš vždy tak elegantně?“ ptal se táta.

„Viděl jsem lidi, co to dokázali, ale nevěřil jsem, že to svedu taky. To je… Gay, posloucháš?“

„Jasná věc, šéfe. Nalákal jsi mne. Neslyším potlesk.“

„Jsi chytrá holka, Gay.“

„Tak mě necháš vozit kočárek?“

„Gay, jdi radši spát.“

„Stejně je takový ospalý čas. Rozumím. Konec, šéfe.“

„Jaku, ty asi nevíš, že jsem byl celou dobu připraven zařvat O,D,R,A,Z. Tvůj stroj času dal Gay skutečně rychlé reakce, takže jsem si byl jist, že dokážu předejít neštěstí. Podívej se na ukazatel paliva. Sedmdesát čtyři procent. Nevím, kolikrát ještě s takovým množstvím paliva dokážu přistát.“

„Kapitáne, to bylo skvělé, i když mě to pěkně vyděsilo.“

„Špatné oslovení. Jsem pouhý pilot. Přistáli jsme, a tak vstoupila v platnost moje rezignace. Jsi na řadě.“

„Zebe, řekl jsem ti, že nechci být kapitán.“

„Žádná pomoc, už jím jsi. Druhý v pořadí přebírá velení, když kapitán zemře. Nebo zdrhne… Nebo rezignuje. Jaku, máš plno možností, co udělat. Můžeš si podříznout hrdlo, utéct do pouště nebo já nevím co ještě, ale nemůžeš říct, že nejsi kapitán.“

„Když jsi mohl rezignovat ty, tak mohu i já.“

„To ano. Můžeš předat velení astronavigátorovi, ten je další v pořadí.“

„Deety, vzdávám se velení. Chci říct, kapitáne Deety.“

„Táto, to mi nemůžeš udělat! Já… já…“ Zarazila jsem se, protože jsem nevěděla, co mám říct. Pak mě to napadlo. „Kapitáne Hildo, vzdávám se velení.“

„Co? Nebuď hloupá. Lékař výpravy není ve velící posloupnosti. Protože lékař výpravy a vědecký důstojník je jenom legrace, tak jsem prostý pasažér – a ten nemůže převzít velení.“

„Hildo, máš tu samou kvalifikaci jako my,“ řekl můj manžel. „Umíš řídit a…“

„Najednou jsem to úplně zapomněla.“

„… ale to není zapotřebí. Na velení ti stačí selský rozum a podpora ostatních členu posádky, protože jsme miliony mil a několik světů od takových maličkostí jako je řidičský průkaz. Moji podporu máš. A myslím, že totéž platí o ostatních.“

„Samozřejmě.“

„Deety?“

„Kapitán Hilda ví, že má mou plnou podporu,“ souhlasila jsem. „Byla jsem první, kdo ji nazval kapitánem.“

„Deety, právě jsem rezignovala,“ ozvala se Hilda.

„Ne, to nemůžeš. Ty nemáš komu velení předat.“ Obávám se, že jsem trochu ječela.

„Předávám velení Velkému Manitouovi. Nebo tobě, Zebbie. Tím se kruh uzavře a ty budeš zase kapitánem, jak to má být.“

„Ne, ne, Hildo. Já už jsem si svoje odkroutil, teď je řada na někom jiném. Teď, když jsi se vzdala velení i ty, tak nemáme žádnou organizaci. Jestli si myslíš, že to hodíš zpátky na mě, tak se zamysli znova. Rozhodla ses využít podivnou cestu, aby se všechno vrátilo do starých kolejí. Doufám, že v té době, kdy nebudeme mít velení, si všichni užijete toho, co mě pořádně štvalo. Pindy, pořád jenom pindy, hádky, podivné argumentace. Něco mezi Hyde parkem a debatním kroužkem na střední škole.“

Teta Hilda řekla překvapeně: „Zebbie, co je s tebou? Rekl's to tak mstivě.“

„Paní Burroughsová, možná jsi našla to správné slovo. Opravdu jsem se toho od vás slízl dost… a většinu od tebe.“

Neviděla jsem tetu Hildu tak šokovanou od chvíle, kdy zemřela máma. „To je mi velmi líto, Zebbie. Nevěděla jsem, že tě moje poznámky tak štvou. Neměla jsem to ani v úmyslu. Jsem si dobře vědoma toho, že jsi nám… tedy i mně zachránil asi pětkrát život, a plně si uvědomuju tvoje schopnosti. Víš, jaká jsem. Sice mne považuješ za nějakého sýčka, ale já tě skutečně obdivuju. Někdo dává svoje city najevo a někdo je spíš skrývá.“

Vzdychla a po tvářích se jí valily slzy jako hrachy. „Zebbie, nezkusíš to se mnou ještě jednou? Přestanu si hrát na chytráka a sarkastického glosátora. Já se tou maskou chráním už roky, ale slibuju ti, že se pokusím to změnit.“

„Neber to tak tragicky, Hildo,“ řekl jemně Zebadiah. „Vždyť víš, že tě mám rád, i přes tvoje úlety.“

„Já to vím, ty hnusný obře. Vrátíš se tedy? Budeš zase naším kapitánem?“

„Nikdy jsem nepřestal být jedním z vás. Budu dělat ve prospěch celku všechno, co umím. Ale, jak jsem řekl, kapitánem už nebudu.“

„Ach, drahý!“

„Není na tom nic tragického. Prostě se zvolí nový velící důstojník.“

Můj otec využil pauzy a začal se čertit. „Zebe, myslím, že jsi byl na mou ženu pěkně protivný a nespravedlivý. Mám pocit, že se nechovala nijak špatně.“

„Jaku, ty ze své pozice nemůžeš být naším soudcem. Za prvé proto, že je to tvoje nevěsta. Za druhé jsi nebyl v pozici, kdy musíš nést zodpovědnost. To bylo na mně. A navíc sis na mně taky přihřál svou polívčičku.“

„Nejsem si toho vědom… kapitáne.“

„Děláš to i teď, když mi říkáš 'kapitáne' a přitom víš, že už jím nejsem. Ale snad si vzpomeneš, že jsi mi před pár hodinami odmítl poradit a naopak ses dožadoval rozkazu na papíře.“

„No… byl jsem trochu mimo. To uznávám.“

„Chceš další příklady?“

„Ne, nechci. Předpokládám, že jich je fůra. Pochopil jsem, co chceš říct.“ Táta se usmál. „Jsem rád, že aspoň Deety ti nezpůsobila těžkou hlavu.“

„Naopak. Ta se na tom podepsala pořádně.“

To mě naštvalo… Nikdy jsem skutečně nevěřila tomu, že by se Zebadiah vzdal velení. Ale to, co teď řekl, mne urazilo a ranilo. „Zebadiahu, co jsem udělala?“

„Stejné nesmysly jako tví dva kolegové, ale pro mě to bylo o to horší, že jsi moje žena.“

„Ale… ale co?“

„To ti řeknu, až budeme sami.“

„Myslím, že to táta a teta Hilda můžou klidně slyšet.“

„S tím nesouhlasím. Klidně budeme sdílet radost s ostatními, ale problémy si musíme vyřešit sami.“

Cítila jsem, že se mi derou slzy do očí. „Ale já to musím vědět.“

„Dejah Thoris, když se budeš snažit, tak ti při tvé paměti jistě nedá moc práce vzpomenout si. Stalo se to všechno v posledních čtyřiadvaceti hodinách.“

Otočil se k ostatním. „Ještě než zvolíme nového kapitána, musím zdůraznit jednu věc. Nechal jsem se ukecat, abych se po přistání vzdal své autority. To byla velká chyba. Kapitán lodi je stále kapitánem, i když loď zakotví. Kdokoliv se stane velícím důstojníkem, měl by se vystříhat mých chyb. A jednou z největších bylo to, že jsem přestával být velitelem, když Gay přistála. Gay je schopna se zachovat v různých situacích různě, ale rozhodnout to musí kapitán. Situace na zemi může být ještě nebezpečnější než situace ve vzduchu. To se ukázalo při setkání s těma Rusama. Není možné se chovat podle hesla 'Škola skončila, jdem si hrát.'“

„Omlouvám se, Zebbie.“

„Já jsem chyboval víc než ty, Hildo. Chtěl jsem se zbavit odpovědnosti. Nechal jsem se do toho zatáhnout, aby měl mozek pohov. Říkejme tomu 'cvičná vycházka'. Už si ani nevzpomenu, kdo s tím přišel…“

„Já to byl,“ ozval se můj otec.

„Možná jsi to byl ty, Jaku, ale všichni jsme se toho chytli. Byli jsme jako skupina skautíků bez vedoucího. Kdybychom neměli štěstí, kde jsme teď mohli být? V ruském vězení? Nebo mrtví?

Nijak si sebe nemohu vážit. Jedním z důvodů, proč jsem rezignoval na svou funkci, je to, že jsem si nepočínal nejlépe. My jsme dokonce plánovali, že půjdeme na výzkumy a necháme Gay bez dozoru! Dobrý bože! Kdybych si včas uvědomil, jak je zodpovědné někomu velet, tak bych to nikdy nevzal.“

Zebadiah se zašklebil a pak pohlédl na mého otce. „Jaku, ty jsi nejstarší. Proč se neujmeš předsednického kladívka při volbě nového velícího důstojníka? Navrhuji tě na šéfa voleb.“

„Já taky!“

„Otázka!“

„Tajná volba.“

„Jakého předsednického kladívka? Pochybuju, že tu vůbec nějaké je.“ V tu chvíli se táta přestal durdil. Všichni jsme začali psát své návrhy na kus papíru ze Zebadiahova zápisníku. Potom mi všichni papírky podali a já jsem měla přečíst jména. Tak jsem to také přečetla.

Zeb

Zebadiah

Zebbie

Hilda

Zebadiah se ke mně naklonil a sebral mi všechny papírky. Vrátil mi ten, na kterém bylo napsáno jméno tety Hildy a tři zbývající roztrhal. „Zdá se, že jste mi nerozuměli. Já si už své odsloužil, teď je řada někom jiném. Vypadá to, že teď má nejvíc hlasů Hilda. Bude kapitánem, nebo volíme znova?“

Hlasovali jsme znova.

Hilda

Jacob

Jacob

Hilda

„Nerozhodně,“ oznámil táta. „Přizveme ještě Gay?“

„Nech toho a piš znova.“

Hilda

Deety

Deety

Hilda

„Hej!“ protestovala jsem. „Kdo tu mění svá rozhodnutí?“ (Já pro sebe zcela jistě nehlasovala.)

Hilda

Hilda

Zebbie

Hilda

„Jednoznačný výsledek,“ oznámil můj manžel. „Zbývající hlas je pro kandidáta, který se vzdal svého úřadu. Pane předsedo, potvrdíte volbu?“

„Ano,“ potvrdil táta. „Má drahá… kapitáne Hildo. Jsi zvolena jednohlasně.“

Teta Hilda vypadala, že se dá do pláče. „Vy jste teda banda rošťáků!“

„To máš pravdu,“ souhlasil můj manžel. „Ale jsme tvoji rošťáci, kapitáne Hildo.“ Po téhle větě se usmál. „No… možná. Ale budeme se určitě snažit.“

„Všichni se budeme snažit,“ řekl táta.

„A budeme ti pomáhat,“ zase přidal Zebadiah.

„Jasně, že budeme,“ řekla jsem já a věřila tomu.

„Omluvte mne,“ ozval se táta. „Potřeboval jsem za nějaký keřík, ještě než začalo hlasování.“ A hrnul se ven.

„Momentík.“

„Ano, drahá? Tedy kapitáne.“

„Nikdo nepůjde za keřík bez ozbrojeného doprovodu. Tím nechci říct nic víc, ani nic míň, než že Gay opustí vždy pouze dvojice. Jacobe, jestli je to urgentní, tak musíš požádat Zebbieho, aby si pospíšil. Chci, aby doprovod vládl pistolí i puškou.“

Myslím, že díky tomu doběhl táta za keřík tak tak – a to ještě seskočil, aniž použil schůdky. Později jsem slyšela, jak táta říká Zebadiahovi: „Synu, četl jsi Ezopovy bajky?“

„Samozřejmě.“

„A nemáš pocit, že jsme udělali kozla zahradníkem?“

XXII.

„Od 'každému podle jeho schopností' ke 'každému podle jeho potřeb'.“

Hilda:

Od prvního kola voleb jsem věděla, že se Zebbie snaží udělat kapitána právě ze mne. Také jsem se rozhodla, že se stanu kapitánem a udělám jim takovou vojnu, že se budou snažit mít znovu Zeba.

Potom jsem najednou byla skutečně kapitánem… A to je něco docela jiného. Už jsem nechtěla, aby jim ze mě bylo špatně, začala jsem mít starosti a skutečně se snažila.

Nejdřív potřeboval můj manžel do lesa, ze zcela prostých důvodů, a já si uvědomila, že tam na něj může číhat nebezpečí. Ne nějaké knižní nebezpečí z Barsoomu, ale skutečné nebezpečí, které se vyskytuje na této planetě.

Tak jsem nařídila ozbrojené stráže. Nařídila jsem, že se nikdo nesmí vzdálit sám. Bylo to omezení svobod, ale byla to nutnost. A taky jsem pocítila, jaká tíha ležela na Zebbiem.

Jednu věc jsem ale zlepšila. Zařídila jsem nám spaní uvnitř vozu.

Místo za zadními sedačkami nebylo nijak zvlášť uspořádané. Měli jsme šest hodin do západu slunce (alespoň podle našich předpokladů), a tak jsem nařídila, aby se všechno vyneslo ven.

Tím se získalo na rozevřeném spacím pytli dost místa pro Zebbieho a Deety. My s Jacobem jsme se zařídili vepředu. Posunuli jsme pilotní sedadla co nejvíc dopředu, kam až to dovolily šrouby, potom je sklopili dozadu a vyplnili mezery polštáři, takže vzniklo poměrně pohodlné lůžko.

Vykoupali jsme se v té bystřině, která byla sice velmi čistá, ale také příšerně studená. Pro koupání platila stejná pravidla jako pro vycházku do lesa – ozbrojený doprovod. Jediná možnost, jak koupel absolvovat, bylo namydlit se na břehu, vletět rychle do vody, ještě rychleji ven a zabalit se do ručníků. Zdá se vám to primitivní? Bylo to báječné!

Ne všechno šlo tak snadno. Mně nemusí nikdo říkat, že na záchod se má chodit dolů po proudu a tak dále. Tato pravidla jsou stará jako samo táboření, ale problém vznikal kvůli mým pravidlům. Nikdy ne méně a ne více než dva na procházku, z nichž jeden má pušku, znamenalo, že druhá puška a pistole musela zůstat u dvojice, která hlídala Gay.

Tíha na mne dolehla jako balvan, když mi došlo, že já, věčný puberťák, jsem zodpovědná za životy čtyř lidí. Ve chvíli, kdy jsem ten pokyn dala, se mi všechno zdálo nejen nutné, ale i schůdné. Jacob bude chodit se mnou a Zebbie s Deety. Naši muži se budou doprovázet navzájem.

Ovšem mělo to zádrhel. Z mých rozkazů vyplývalo: a) jeden střelec musí být vždy u vozu a b) oba muži musí být čas od času mimo vůz.

Protože tím vznikla neřešitelná situace, rozhodla jsem, že jestliže naše muže bude volat nutkání matky přírody, my ženy se zamkneme uvnitř Gay. Nevěděla jsem, jaká nebezpečí se na této planetě vyskytují, a pokud jsem to nevěděla, musela jsem předpokládat, že nebezpečí číhá za každým keřem.

Proboha! Vždyť i ten keř může být masožravý.

S neuvěřitelnou rychlostí jsem zjistila to, co většina lidí nezjistí za celý život. Totiž to, že velitelova neomezená autorita mu nedává žádnou svobodu, ale spíš mu nasazuje svěrací kazajku. Nemá žádné potěšení, protože v každém okamžiku zodpovídá za bezpečnost svých lidí.

Rozhodla jsem, že zůstaneme tam, kde jsme, dokud neuspořádáme vnitřek Gay tak, abychom v ní mohli všichni spát, v bezpečí, bez otlačených kolen a rozlámaných zad. Věděla jsem, že dokážeme Gay upravit, abychom se tam všichni pohodlně vešli, ale věděla jsem taky, že to bude chtít čas, pot a hodně sil. Zároveň jsem věděla, že možná toho času nemáme nazbyt. Měla jsem strašnou obavu, že za každým keřem stojí někdo s puškou a může zabít ty, kdo jsou mi nejdražší.

Co dělat?

Zrušit rozkaz? To ne!

Možnost zrušení rozkazu existuje pouze v případě, že člověka napadne něco lepšího. To je pěkná myšlenka, ale nepřítel možná nebude čekat, až mě napadne něco lepšího.

Byl to Zebbie, se kterým jsem měla největší problémy. Zebbie, který si nechtěl nechat nic líbit bez odpovědi. „Paní kapitánko, já si mohu nést pušku sám. Dokážu se ubránit. Nemusí se mnou nikdo chodit. Bezpečnost nade vše, ale nemělo by se to přehánět. Slibuju, že nebudu nijak riskovat.“

„Zebbie, já se tě neptám. Já ti to oznamuju.“

„Nechci, abyste tady byly vy dvě samy bez dozoru.“

„Vrchní pilote.“

„Ano, kapitáne.“

„Nejsem žádné děvčátko. Jsem o jedenáct let starší než ty.“

„Prostě jsem myslel…“

„Už nech těch řečí.“

Mému drahouškovi zrudly uši, ale neřekl nic. Pokračovala jsem: „Astronavigátore.“

„Co? Aha, kapitáne tetičko.“

„Umíš používat pušku?“

„Jasně. Táta mě to učil. Ale radši používám svou brokovnici.“

„Vezmeš šéfpilotovu pušku a budeš střežit tábor…“

„Podívej, cítila bych se líp s tou brokovnicí.“

„Dost řečí a poslechni rozkaz.“

Deety vypadala zaraženě. Přesto se otočila k Zebbiemu a ten jí s ledovou tváří podal svou pušku. „Pilote,“ řekla jsem svému manželovi, „vezmi si pušku a pistoli a doprovoď šéfpilota. Budeš na něj dávat pozor, dokud nevykoná svou potřebu.“

„Hildo, chtěl jsem říct kapitáne Hildo,“ oponoval Zebbie, „už není potřeba se tak předvádět. Doprovod není potřeba.“

„Šéfpilote, nech si své rozumy. Pilote, vykonej mé rozkazy. Dohlédneš na šéfpilota, dokud bude potřeba.“

Jen naši muži zmizeli z doslechu, otočila jsem se na Deety: „Deety, mohla bys mne naučit střílet z pušky?“

„Nejsem si jistá, jestli s tebou mám vůbec mluvit. Právě jsi urazila mého muže, kterému za tolik vděčíme.“

„Astronavigátore.“

„No… ano, kapitáne?“

„Zdržíš se osobních poznámek vůči mé osobě, pokud budu velícím důstojníkem. Zapamatuj si ten rozkaz a potom ho zaznamenej do deníku.“

Deetina tvář prozrazovala všechen vztek světa. „No jo, kapitáne. Gay Podvodnice!“

„Nazdar, Deety.“

„Přepni na záznam. Kapitán nařídil astronavigátorovi, aby se zdržel všech poznámek vůči jeho osobě po dobu vykonávání služby velícího důstojníka. Přijímám tento rozkaz a budu si stěžovat. Zapiš datum a čas a Bingo kód. Říkám ti to třikrát.“

„Deety, slyším tě třikrát.“

„Běž zase spát, Gay.“

„Rozumím. Konec.“

Deety se otočila ke mně. Tvář i hlas měla zase normální. „Kapitáne, pokusím se tě naučit střílet z pušky tak, abys nedostávala zpětné rány a neměla rameno samou modřinu. Ale naučit se dobře střílet z pušky trvá dlouhou dobu. Moje brokovnice je mnohem pohodlnější a nevyžaduje takový výcvik.“

„Myslela jsem, že brokovnice vyžaduje mnohem delší výcvik.“

„To záleží na cíli. Brokovnice se většinou používá na pohyblivé terče a pro moment překvapení, a to vyžaduje cvik, ale pro nepohyblivý terč v relativní blízkosti je to snadné. Má docela velký rozptyl, takže se trefíš skoro jistě a nepotřebuješ na to příliš trénovat.“

„Jestli se na to nemusí moc trénovat, tak by mi asi vyhovovala víc. Ukážeš mi to? Jaký terč potřebujeme?“

„Měl by to být velký kus papíru, aby na něm byl vidět rozptyl zásahu. Ale, kapitáne, víš, co se stane, když budeme střílet z pušky?“

„Co?“

„Jakmile vystřelíme, tak tu budeme mít dva chlapy, co se poženou jak o život. Z toho jeden z nich se bude snažit za běhu obléknout a ani jeden nebude mít žádnou radost.“

„Chceš říct, že bych neměla Zebbieho naštvat podruhé za deset minut?“

„Taky by se to mohlo stát tvému muži. Radši bychom jim měli říct, že chceme střílet, protože bychom se taky mohly stát terčem my samy, nebo trefit někoho z nich.“

„Díky, Deety! To mě vůbec nenapadlo.“

„Kapitán si snad také vzpomene, že jsem dostala rozkaz střežit s puškou tábor. Těžko mohu zároveň učit kapitána střílet.“

(Udělám snad vůbec něco dobře?) „Ne, to samozřejmě nemůžeš. Deety, asi jsem nezačala zrovna dobře. Všichni jste mnou zklamáni a jednoho nebo i dva jsem skutečně naštvala.“

„Očekává snad kapitán, že to budu nějak komentovat?“

„Deety, nemohla bys mi říkat teto Hildo?“ Nebrečela jsem. Trénovala jsem dost tvrdě, abych se uměla ovládat, ale cítila jsem, že pláč by mi pomohl. „Ano, chci, abys to komentovala.“

„Kapitáne teto Hildo, potřebuju tě oslovovat hodností, abych si uvědomila tvou pozici. Protože jsi mi zakázala, abych se zdržela poznámek na tvou osobu, potřebuji další rozkaz, abych to mohla udělat.“

„To je to tak špatné? Nešetři mne, ale pospěš si s tím.“

„Kapitán si nijak špatně nepočínal.“

„Že ne? Deety, nepodkuřuj tetě Hildě. Na to nejsem zvyklá.“

„Ani s tím nechci začít. Myslím, že ve funkci jsi začala dobře.“

„Ale to, co jsi říkala, zas tak pochvalně neznělo.“

„Udělala jsem chybu. Uvědomila jsem si to, když jsem diktovala Gay tvůj rozkaz. To, co jsem řekla, byla mnohem horší než cokoliv, co jsem řekla Zebadiahovi, když byl kapitánem on. A to jsem si pečlivě přehrála v duchu vše, co jsem mu řekla a za co bych zasloužila přes ústa…“ Deety se trochu pousmála. „… i když Zebadiah by neudeřil ženu. Zvláště pak ženu těhotnou. Zebadiah nás neseřval, když to bylo zapotřebí. Místo toho předal tobě zodpovědnost za spolek nevycválaných individualit, které nemají ani ponětí o tom, co je to disciplína. Já žádnou nemám, ale odteďka mít budu.“

„Já si nejsem vůbec jistá sama sebou,“ řekla jsem zkroušeně. „Podle mě disciplína znamená to, že člověk poslechne bez reptání i rozkaz, který se mu zrovna nezdá. Zebadiah nám to neměl dělat.“ ale on nám dovolil, abychom si vyzkoušeli ten nový program. Řekl mi, že je to riziko, které není vyváženo žádným užitkem. Měla jsem s ním souhlasit, protože měl pravdu. Místo toho jsem mu řekla jenom to svoje: 'No comment.' A ty jsi byla úplně stejná, a táta byl dokonce ještě horší. Hmmm… Když se tak nad tím zamyslím, tak si myslím, že Zebadiah neměl moc zkušeností s velením.“

„Jak to, Deety? Vždyť on je kapitán.“

„To ještě neznamená, že kdy byl velícím důstojníkem. V bitevních letounech létal vždycky sám. Ještě tak vedl nějakou letku, ale nikdy nevelel větší lodi. Říkal mi, jak to bylo před válkou, a vysvětloval, proč létal radši na jednomístných strojích. Teto Hildo… kapitáne, myslím, že pro Zebadiaha bylo velení stejnou novinkou jako pro nás. Je to stejné jako sex nebo porod. Dokud si to nevyzkoušíš, tak to neznáš.“ Najednou se zašklebila. „Tak nepoužívej Zebadiahovy chyby proti jemu samému.“

„Jake chyby? Několikrát nám zachránil život. Z ničeho ho neobviňuju… a zvláště teď ne. Deety, je to to nejhorší místo, jaké může člověk zastávat. Nikdy bych si to nepomyslela. Myslím, že dneska vůbec neusnu.“

„My tě ochráníme.“

„Ne.“

„Ale jo.“

„Nech toho.“

„Promiň, kapitáne.“

„Jake chyby udělal Zebbie?“

„Nikdy nám nevynadal. Ty jsi neztrácela čas a hned nám ukázala, kdo je šéf. Nenechala jsi nás, abychom se s tebou pustili do diskuse. Hned si nás sjela. Je mi to nepříjemné, že to musím říct, ale myslím, že máš k velení větší talent než Zebadiah.“

„Deety, to je úplná blbost.“

„A proč? Napoleon taky nebyl žádný obr.“

„Tak já mám podle tebe napoleonský komplex? To je teda pochvala.“

„Kapitáne, toho si nebudu všímat, protože nesmím dělat žádné osobní poznámky. Ale štve mě to pořádně.“

„Dobře. Však já vím, jak nepodlehnout napoleonskému komlexu. Deety, ty budeš můj zástupce.“

„Ale tvůj zástupce je táta.“

„Chybný čas. Byl jím, ale už není. Jako astronavigátor můžeš mít kdykoliv připomínky. Můžeš se zeptat Zebbieho… ale jenom soukromě. Moje rozhodnutí nepodléhá nějaké debatě. Je nutno ho vykonat.“

„Já… No jo, kapitáne.“

„Odteď máš povinnost mne upozornit, kdykoliv si budeš myslet, že dělám nějakou chybu. Taky mi musíš poradit, když tě o to požádám.“

„Moje rady za moc nestojí. Jen si vzpomeň, jak jsem se chovala před pár minutama.“

„To bylo ještě před tím, než ses stala zástupcem. Deety, uvidíš, jak funkce člověka změní.“

Deety zamžikala a pak koukala velmi překvapeně. „Asi máš pravdu. Ale jo, je to tak. Už to sama cítím. Zvláštní.“

„Počkej, až budeš kapitánem. To je ještě desetkrát zvláštnější.“

„K tomu nikdy nedojde. Táta by pro to nehlasoval, Zebadiah také ne a já určitě také ne. To jsou už tři hlasy proti.“

„Neříkej hop, dokud nepřeskočíš. Já tomu taky nechtěla věřit, ale přišlo to. Zatím se ničeho neboj. Já budu šéf a ty budeš můj poradce.“

„V tom případě tě, kapitáne, prosím, abys uvážila zamítavé stanovisko k tomu, abychom tě chránili. Až se najíme a začneme zase hledat Angličany, měla bys to rozvážit. I kdybychom našli Angličany rychle, tak bychom si měli najít opuštěné místo a tam se pořádně vyspat. Myslím, že posádce by mohlo stačit osm hodin spánku. Já si vezmu prostřední hlídku, aby mohli muži spát osm hodin vcelku, ale ty bys měla spát víc. Možná i dvanáct hodin.“

„Nechám si to projít hlavou. Možná to není tak špatná rada. Ale já myslím, že bychom měli spát tady.“ Řekla jsem Deety, co mám v plánu. „Až bude vnitřek auta připraven, tak se najíme. Jestli to stihneme ještě za světla, tak se vykoupeme. Jinak to necháme na ráno.“

„V tom případě bych si radši pospíšila s jídlem a vykoupala se. Jestli je teda pravda, že budu moct spát se svým manželem. Mám obavu, že už jsem pěkně cítit a že to bude ještě horší.“

„Chceš jít po jídle do tak studené vody? Deety, rozmysli si to.“

„Když to bude nutné, tak vynechám jídlo.“

„Astronavigátore, uděláme to podle mého.“

„Ale já zapáchám. Vím to.“

„Všichni jsme cítit. Až uklidíme Gay, tak bychom měli zbytky jídla dát ven, protože v noci bude všechno zamčeno s námi v Gay – a to by nemuselo dopadnout nejlépe.“ Trhla jsem hlavou. „Neslyšíš něco?“

Naši muži se vraceli celí rozesmátí. Zebbie nesl Jacobovu pušku a za pasem měl jeho pistoli. „Kapitáne, řekl bych, že mi ta procházka prospěla,“ oznámil mi s úsměvem. „Už se cítím mnohem líp.“

„To je dobře.“

„Je to tak,“ potvrzoval můj manžel. „Ale Hildo, kapitáne Hildo… moje nejdražší… ty tvoje předpisy mi málem způsobily takovou dětskou nehodu.“

„Myslím, že plané diskuse zabraly víc času než moje předpisy. Řeknu ti, Jacobe, že bych raději vyprala tu tvojí dětskou nehodu, než bych tě pochovávala.“

„Ale…“

„Nech toho.“

„Táto, radši už toho nech,“ přidala se Deety.

Jacob vypadal překvapeně a uraženě (a myslím, že se tak i cítil). Zebbie se na mne ostře podíval a už se neusmíval. Přistoupil k Deety a natáhl se po pušce. „Vezmu si to, kotě.“

Deety puškou uhnula. „Kapitán mne ještě nezprostil služby.“

„Co. No tak jo. Uděláme to podle předpisu.“ Otočil se ke mně. „Kapitáne, podporuji tvou doktrínu o stálé stráži, myslím, že jsem se unáhlil. Měl jsem v úmyslu vystřídat hlídku. Hlásím se jako dobrovolník na dobu, co budete vy tři jíst…“

„… a já ho pak vystřídám, aby se mohl najíst,“ dodal Jacob. „Už jsme se na tom dohodli. Co budeme jíst? Hildo, miláčku… jsi sice kapitán, ale jsi současně i kuchař. Nebo ne. Je teď kuchařkou Deety?“

(Musím udělat nějaké rozhodnutí. Jak to dělají skuteční námořní kapitáni?) „Udělala jsem nějaké změny. Deety zůstává astronavigátorem, ale zároveň je mým zástupcem. V mé nepřítomnosti přejímá velení. Když tu budu, jsou její rozkazy na mé úrovni, protože má za povinnost upřesňovat je. Ani já ani ona nebudeme vařit. Co se týče zdravotního důstojníka… (Jejda… ty hodiny strávené na pohotovosti ze mne dělají asi jediného kandidáta. Nebo snad ne? Sakra.) Zebbie, zahrnuje pilotní výcvik i kurs první pomoci?“

„Ano. Ale jenom základní. Jenom takový, aby dotyčný pokud možno přežil do příchodu lékaře.“

„Tak odteďka jsi zdravotní důstojník. Budu ti pomáhat, když bude zapotřebí – pokud mne nebude jinde zapotřebí víc.“

„Kapitáne, mohu něco říct?“

„Jen do toho, šéfpilote.“

„Někdy musíš maníka nechat zemřít, protože máš něco jiného na práci.“ Zebbie se tvářil vážně. „Viděl jsem případy, kdy se to stalo. Nemá smysl se toho lekat dopředu a zrovna tak potom naříkat. Musíš udělat to, co je zapotřebí.“

„To jsem už zjistila, Zebbie. Co se týče kuchaře, pánové. Neviděla jsem ani jednoho z vás vařit, takže nemohu rozhodnout, kdo bude hlavní kuchař a kdo pomocník, ale to ukáže čas. Pro dnešek jmenuji šéfkuchařem tebe, Jacobe.“

„Dobře, dám se do práce.“

„Ne, Jacobe.“ Vysvětlila jsem mu, co mám v plánu. „Zatímco budete vy dva vyklízet všechno z vozu, tak Deety mi dá základní kurs ve střelbě z brokovnice. Potom si vezmu hlídku a ona vám pomůže s vykládáním. Mějte pušky připravené, protože až začnu střílet, tak možná budu potřebovat pomoc. Nakonec asi budu vykládat já, protože jsem nejmenší a Zebbie bude držet hlídku.“

Jacob se vůbec neusmíval, ale tvářil se nějak divně. Najednou mi došlo, co to znamená. Měla jsem jednou psa, který s námi nejedl u stolu. Seděl vždycky u mojí nohy a měl přesně stejný výraz. Můj chudáček manžel měl prostě hlad. Já jsem se tak nervovala svou novou funkcí, že jsem hlad nepociťovala, ale oni určitě jo.

„Deety, ve Snug Harboru jsem si všimla balíku Milky Way. Vzala jsi ji s sebou?“

„Jasně. To je tátova železná zásoba pro případ, že dostane chuť na něco sladkého.“

„Vždyť jsem ho nikdy neviděla to jíst.“

„Poslední dobou jsem to nejedl,“ ozval se Jacob. „Všechno se seběhlo tak rychle… Teď jsi moje nejmilejší sladkost ty, můj kapitáne.“

„Děkuji ti, Jacobe. Rozdělil by ses s námi o své tyčinky? Pochopila jsem to tak, že je to tvoje vlastnictví.“

„Nejsou žádné moje osobní vlastnictví. Patří nám všem. Jen si poslužte.“

„To je něco,“ zajásal Zebbie. „Perfektní komunismus. Od 'každému podle jeho schopností' ke 'každému podle jeho potřeb'. S obvyklým komunistickým diktátorem v čele.“

„Zebbie, už mi říkali všelijak – včetně 'černé reakcionářské svině', ale ještě nikdo mne nenazval komunistickým diktátorem. Jestli chceš, tak mne můžeš oslovovat soudruhu kapitáne. Až se dostaneme na tu krabici se sladkostmi, tak si každý vemte jeden kousek pro rychlý zisk energie. Pamatuje si někdo, kde může být?“

„Gay to ví,“ řekla Deety a zamířila ke dveřím. „Gay Podvodnice.“

„Ahoj, Deety. Děje se něco?“

„Inventura. Zásoby jídla. Sladkosti. Tyčinky Milky Way. Oznam místo.“

„Spodní šuplík v sektoru dvacet.“

O pět hodin později bylo všechno zpátky uvnitř, kromě hromady obalu, které zbytečně zabíraly místo. Skládali jsme teď všechno daleko systematičtěji. Předtím byla levá bota mezi meči a pravá vzadu v dekách. Je to přece jenom nepohodlné, hnát se na dvě místa kvůli jednomu páru.

Já jsem ukládala věci na své místo, Deety stála v kabině a podávala mi je. Nejdřív věc popsala Gay a potom jí nahlásila, kam jsem ji uložila. Gay měla za úkol poslouchat jenom Deetin hlas a ona říkala vše tak logicky, že si nikdo nemusel nic pamatovat. Vypadalo to asi následovně: „Gay Podvodnice.“

„Šéfe, kdy už se naučíš používat slůvko 'prosím'?“

„Oblečení. Zebovo. Boty. Pohorky.“

„Pravá i levá bota střední oddíl pod předními sedadly. Upozornění: obě boty jsou naplněny municí pro pušku, zabalenou v ponožkách.“

Vidíte to? Není to lehké. Když zadáte Gay věci v jiném pořadí, zmátne ji to. Nejtěžší ovšem bylo vytvoření asi dvaceticentimetrové vrstvy předmětů v zadní části vozu, která by byla dostatečně pevná, aby se nerozpadla, a zároveň dost měkká, aby na ní šlo vytvořit lůžko. Bylo hlavně potřeba do tohoto prostoru umístit věci, které nebudou potřeba příliš často.

Musela jsem slevit ze svých požadavků. Je nemožné poskládat tolik věcí do tak malého prostoru a mít je všechny po ruce.

Zkoumala jsem věci venku a pak usoudila, že to sama nezvládnu, a požádala jsem o radu. „Vyzkoušej si to na sucho,“ poradil Zebbie.

„Co? Já ti nerozumím.“

„Vem si můj spacák nebo něco jiného, zalez dovnitř a udělej si tam značku, kam až to chceš naplnit. Pak to venku nanečisto poskládáš a dovnitř už to půjde raz dva.“

„Zebbie, nechceš si to lůžko udělat sám?“

„Ne.“

„Proč ne? Neříkám to jako kapitán, ale jako tvoje stará kámoška,“

„Nechci to dělat, Hildo, protože ty jsi asi poloviční, co se týče velikosti, takže je tam pro tebe dvakrát tolik místa. Můžeš nám ale ten spacák podat ven a já tady s Jacobem přichystám, co by se tam mohlo nastrkat.“

Fungovalo to a tím se nemožné změnilo v možné. Na věci jsme naskládali kartóny, které jsme svázali drátem, a vznikl masivní podklad pro lůžko vzadu. Na to jsme naházeli další kartóny a nahoru dali spacák a přikrývky.

Stále bylo světlo. Deety mě ujistila, že do západu slunce zbývá ještě hodina a čtyřicet minut. „Když si trochu pospíšíme, tak všechno stihneme. Nejdřív se půjde vykoupat Jacob a doprovázet ho bude Deety. Pak začne Jacob vařit a půjde se koupat Deety se Zebbiem jako ochráncem… To mi připomíná tu bajku, jak vozil sedlák ovce přes řeku a na druhé straně byl vlk. No nic. Vrátíte se zpět a Deety vystřídá mě. Zebbie mne doprovodí k řece. Prosím, pospěšte si. Chci se taky vykoupat. Čtyřicet minut před západem slunce skončíme s koupáním a najíme se. V momentě, kdy slunce zapadne, budeme všichni vevnitř a zamčení zůstaneme až do rána.

Musíme dodržet časový plán, i kdybych se nestihla vykoupat. Jacobe, jak dlouho to trvá k řece? Kolik minut?“

„Asi pět. Hildo, kdybys netrvala na tom, že musíme jít vždycky dva, tak to stihneme pohodlně. Půjdeme všichni k řece, já se rychle vykoupu, popadnu pušku a půjdu zpět. Ostatní nemusí spěchat. Jinak se poženeme čtyřikrát nahoru a dolů – a to je dobrých čtyřicet minut. Tím zbyde na všechno koupání dvacet minut. To je pět minut na jednoho. Svlečení, namydlení, omytí, osušení a oblečení. To za ten výlet ani nestojí.“

„Jacobe, kdo tě bude chránit, zatímco budeš vařit večeři? Ne, já se mohu vykoupat i ráno. (Sakra! Stála jsem o tu koupel stejně jako Deety. Byla jsem zvyklá ráno se sprchovat a večer si vlézt do vany.)

„Moje nejdražší, tohle místo je bezpečné. Když jsme byli v lese, dívali jsme se se Zebem po nějakých známkách osídlení nebo přítomnosti lidí a nic jsme nenašli. Taky jsme přitom našli cestu k řece. Je to opuštěné místo, kde není asi ani velká fauna.“

Zrovna jsem se nadechovala k odpovědi, když se ozvala Deety: „Táto, nejsou to čtyři cesty, ale tři, protože my se můžeme se Zebadiahem vykoupat dohromady. Ale na druhou stranu, kapitáne Hildo, když půjdeme všichni dolů a zase potom všichni spolu zpět, tak se vyhneme nebezpečí. Samozřejmě budeme muset předtím všechno nacpat dovnitř a zamknout.“ Ukázala na Jacobovy přípravy k vaření.

Jacob se zaraženě díval na věci, které si připravil, a pak řekl: „Chtěl jsem si to nachystat dopředu. Teď už tam není místo.“

Deety chtěla pokračovat, ale zarazila jsem ji. „Ticho, prosím…“ A kupodivu nikdo neprotestoval a všichni poslouchali.

„Gay Podvodnici nesmíme nechat bez dohledu. O mých rozkazech se nebude dál diskutovat. Došlo ale k jedné změně: večeře nebude trvat čtyřicet minut, ale jenom pětadvacet. Astronavigátor podle toho upraví rozvrh. Potom se dá zábrana na dveře, aby se v žádném případě neotevřely před rozedněním. Nějaké otázky?“

„Ano, kapitáne. Kde jsou ručníky?“

O hodinu později jsem se cachtala v té bystřině a bylo mi královsky. Když jsem vylezla na břeh, Zebbie odložil pušku a přistoupil ke mně s velkým ručníkem, aby mne zabalil. Měla bych mu připomenout, jak se má chovat správná stráž.

Ale pro sebe jsem si řekla, že má ještě pistoli a navíc ten šestý smysl pro nebezpečí. Nic ženu nepotěší víc, než když ji po koupeli ve studené vodě zabalí muž do ručníku. Je to prostě velmi příjemné.

Zebbie mne třel opatrně, ale přesto tak, abych se nejen osušila, ale i zahřála. „Jak se cítíš, kapitáne?“

„Kapitán zůstal nahoře. Cítím se perfektně.“

„Pamatuješ si, kdy jsem tě prvně utíral ručníkem?“

„Jasně že jo. V šatně u mého bazénu.“

„Jo. Snažil jsem se tě svést, ale nikdy jsem nebyl tak něžně odmítnut.“

„Ty ses mne snažil svést, Zebbie? Opravdu?“ Hodila jsem na něj nahoru svůj nevinný kukuč.

„Hildo, umíš lhát stejně dobře jako já. Když chlap udělá tohle…“ a udělal to, „…tak ženská ví, o co jde, i když je mezi nimi osuška. Tys ovšem dělala, že sis toho nevšimla, a tím jsi mne odmítla, ale tak, že to neranilo mou mužskou pýchu.“

„Snažím se dělat, že si toho nevšímám stejně jako tenkrát odpoledne, ale musím přiznat, že je to stejně těžké. Nech toho, prosím.“ Nechal toho. „Děkuju ti, drahoušku. Celou jsi mne rozklepal. Zebbie, myslíš, že by byla Deety ráda, kdyby tušila, co tu děláme? Nerada bych jí nějak ublížila.“

„To se nemusíš bát. Dala mi lovecký lístek co se vás týče… Nemyslím jenom tebe, ale všechny ženské. Je to deset dnů. A to dokonce písemně.“

„Opravdu?“

„Je tam jisté omezení. Nesmím tím nijak ranit Jaka.“

„Nechtěl jsi použít ten lístek?“

„Ne. Políbil jsem Deety a poděkoval jí, protože jsem to bral jako kompliment vůči nám dvěma. Tys tohle za nás dva vyřešila už tenkrát před čtyřmi roky. Někdy jsem se sám sebe ptal proč. Jsem mladý, zdravý, čistím si zuby, dbám o své nehty… tedy aspoň většinou – a navíc jsem měl pocit, že se ti docela líbím. Co se ti nezdálo? Nechci si stěžovat, jenom se ptám.“

Snažila jsem se mu vysvětlit rozdíl mezi přítelem a chlápkem do postele.

Poslouchal a pak zavrtěl hlavou. „To je masochismus.“

„Není to takhle lepší? Mám tě opravdu ráda, Zebbie.“

„Já to vím, Hildo.“ Zebbie mne otočil a podíval se mi do očí. „A já tě mám taky rád a ty to víš…“ A políbil mne.

Ten polibek se pěkně protahoval a nikdo z nás se neměl k tomu, aby přestal. Ručník mi sklouzl na zem. Všimla jsem si toho, protože mi najednou bylo lépe, když jsem cítila jeho ruce na svém těle. Zebbie mne nepolíbil tak vášnivě od té doby, co jsem ho pozvala a pak ignorovala jeho nabídku.

Začala jsem přemýšlet, proč jsem to vlastně tenkrát udělala. Potom mě najednou napadlo, kolik nám ještě zbývá času. Potom jsem přesně věděla, kolik je hodin… protože se ozval ohlušující zvuk mého vnitřního budíku. Jsem ráda, že ho mám, ale… někdy mě pěkně štve.

Byl čas vyrazit zpátky. Nazula jsem si Deetiny kecky, přes hlavu si přetáhla vypůjčené šaty a ručník si přehodila přes ruku. Zbývalo nám devět vteřin. Zebbie už držel pušku pevně oběma rukama. „Půjdeme, kapitáne?“

„Ano, šéfpilote Zebbie. Kdy jsem se stala zase kapitánem? Zdá se, že jsi předtím zahlédl něco z mládí.“

„Kůže s tím nemá nic společného. I když ty máš prvotřídní kůži, kapitáne. Změnila ses v kapitána ve chvíli, kdy jsem vzal do ruky pušku. Ale nikdy jsem nebyl zcela mimo službu. Všimla sis, že když jsem tě utíral a i potom, že jsem se otočil směrem k břehu. Byl jsem ve střehu, i když jsme se muchlovali… A to umíš prvotřídně, kapitáne Hildo, moje nevlastní tchýně.“

„Však ty taky, Zebbie. Než dojdeme k vozu, tak jsem stále jen Hilda.“ Dostali jsme se na vrchol břehu. „Počkej deset vteřin. Potřebuju popadnout dech. Zebbie…“

„Ano, Hildo?“

„Víš, před těmi čtyřmi roky… mrzí mne, že jsem nereagovala na tvoji nabídku.“

Poplácal mě po zadku. „Mě taky, drahá. Ale vyvrbilo se to pěkně, co? A nakonec…“ neodolatelně se zašklebil, „…kdo ví? Ještě nejsme mrtví, ne?“

Když jsme se vrátili ke Gay, Jacob už srkal polévku. „Jdete pozdě,“ prohlásil. „Už na vás čekáme.“

„To vidím.“

„Neposlouchej ho, kapitáne tetičko. Jste dvě minuty a sedmnáct vteřin napřed. Jsi si jista, že jsi měla dost času se vykoupat?“

„Byla jsem tam dost dlouho na to, abych promrzla na kost. Není ti zima?“ Deety chodila většinou jen tak, zrovna jako já, ale teď byla oblečená. „Jacobe, zbyla nějaká polévka pro Zebbieho a pro mě?“

„Jo. Je tady v hrnci. Až se napiju, tak vám ji podám. Ušetříme tak nádobí.“

„S nádobím to snad vyřešíme, ale jak to bude s praním? Nemáme nic, v čem bychom ohřáli vodu a pak mohli vyprat svršky. Budeme snad prát někde na kameni, jak jsem to viděla v National Geographicu? Nevěřím tomu, že to vůbec jde.“

Se západem slunce jsme byli zamčeni v kabině. Podle Gay a Deety se mělo rozednít za deset hodin a čtyřicet tři minut. „Deety, řekni, prosím tě, Gay, aby nás vzbudila za svítání.“

„Jasně, kapitáne tetičko.“

„Zebbie, ty jsi říkal, že zásoby vzduchu stačí na čtyři hodiny.“

„To platí v kosmu. Teď jsou průduchy otevřené.“

„To přitom nemusí být otevřené dveře?“

„Ne. Kabina větrá průduchy, které jsou stále otevřené, dokud je nezavře vnitřní tlak.“

„Může se jimi něco dostat dovnitř? Třeba had nebo tak něco?“

„Hildo, drahoušku, nemusíš se všeho tak bát.“

„Pilote, mohl bys laskavě mlčet, když mluvím se šéfpilotem? Já toho ještě o tomhle voze moc nevím, a přitom nesu hlavní odpovědnost.“

„Uvnitř každého průduchu je mřížka a na vnitřní straně je ještě jemná síťka, takže sem nemůže nic vlézt. To mi připomíná, že je musím někdy opláchnout. Připomeň mi to někdy, Deety.“

„Řeknu to raději Gay.“ A taky to udělala. V tu chvíli se ozval kovový zvuk. Zprudka jsem se posadila. „Co to bylo?“

„Hildo, obávám se, že jsem kopl do nádobí,“ přiznal se můj manžel. „Zebe, kde je tady vypínač světla?“

„Nech to být, Jacobe. Nechci žádné světlo do rozednění. Zkus tu hromadu přesunout pod mé sedadlo.“

„Nic se nestalo. Dalo se čekat, že se něco uvolní, až se tady uvelebíme.“

„To je jasné.“

„Jacobe, ta večeře se ti skutečně povedla.“

„Dobrou noc,“ zavolala Deety a zavřela přepážku.

XXIII.

„Fraška skončila.“

Jake:

Mně se spí nejlépe s Hildou v náručí. Deset hodin uteklo jak nic.

Klidně bych spal déle, kdyby mne neprobudil strašný řev: „Budíček!“

Nejdřív jsem si myslel, že jsem na vojně, tak jsem se vymrštil a hned jsem se praštil do hlavy. To mě trochu zbrzdilo v rozletu a pomohlo mi zorientovat se. Spatřil jsem svou novomanželku, jak vedle zívá, a uvědomil si, že jsme na Marsu.

Teda ne na Marsu, ale na nějakém jiném světě.

Najednou ten býčí hlas začal opakovat svou výzvu ke vstávání, ale tentokrát hlasitěji.

Zabušil jsem na spojovací dveře. „Jak se to vypíná?“

Chvíli se nic neděje a pak se do třetího mocného zařvání otevřely dveře a v nich se objevila Zebova mžourající tvář. „Děje se něco?“

Neslyšel jsem, co říká, ale došlo mi to.

„Jak se vypne ten řev?“

„To je jednoduché.“ (Aspoň si myslím, že to řekl.) „Dobré jitro, Gay.“

Řev šel do vytracena. „Dobré ráno, šéfe.“

„Jsem vzhůru.“

„A zůstaneš vzhůru?“

„Už si nelehnu. Slibuju.“

„Už jsem měla co do činění s takovými slibotechnami. Jestli nebudeš pryč, než vstane domácí, tak máš po bytě. Poraď si s tím, jak umíš.“

„Jsi chytrá holka, Gay.“

„Tak chytrá, že se už rozhlížím po jiným fleku.“

„Tak jdi zase spát, Gay.“

„Rozumím. Konec.“ Rozhostilo se ticho.

Otočil jsem se na svou dceru. „Deety, jak jsi nám to mohla udělat?“

Místo ní se ozval její manžel. „Deety za to, Jaku, nemůže. Jenom řekla Gay, aby nás vzbudila při rozbřesku, ale netušila, jak ten budíček vypadá.“

Posadil jsem se a otevřel dveře. Spánek v náručí Hildy mne osvěžil, ale dvě dvojitá lůžka ve sportovním voze nedovolují moc činností. Bylo potřeba vypadnout ven.

Vysoukal jsem se ven, zastavil se, abych požádal Hildu o boty a něco na sebe, a v tu chvíli jsem něco spatřil a zašeptal: „Hildo. Moji pušku. Rychle.“

Moje žena je ve chvílích ohrožení perfektní. (Jenom mne mrzí, že od té doby, co je kapitán, ztratila svůj úsměv. Doufám, že si dá Zeb říct a vrátí se do velení. Potřebovali jsme lekci… ale nemusela by trvat dlouho.)

Byl jsem stejně překvapen… požádal jsem o pušku a ona řekla: „Rozumím.“ Za chvíli mi ji podala. „Jedna komora je nabitá. Zavolám Zeba.“

To bylo rozumné. Stál jsem zády k vozu, takže jsem byl kryt zezadu a potřeboval jsem pokrýt jenom malý sektor. Mám pušku na západku, kterou jsem dostal od nejstaršího tátova bratra. Ten ji vzal s sebou, když opouštěl mariňáky.

Odjistil jsem a přesvědčil se, že je tam zásobník, a nechal odjištěno.

„Co se děje?“ zašeptal mi do ucha Zeb.

„Koukni támhle.“ Ohlédl jsem se a viděl, jak za Zebem vykukuje Hilda s Deety. Hilda s Deetinou brokovnicí a Deety se Zebovým policejním speciálem. „Skřítkové,“ řekl Zeb. „Možná se tu stále potloukají. Kouknem na ně. Budeš mě krýt?“

„Ne, Zebe. Ty nalevo, já napravo. Zkontrolujem zadek a hned se sejdem u dveří. Pohnem kostrou.“

„Dej signál,“ utrousil Zeb přes rameno. „Děvčata, zůstaňte uvnitř. Jaku?“

„Teď!“ Vyrazili jsme ven jako chrti, s puškami ve střehu. Důvod pro mé obavy byl nasnadě. Vrstva různých obalů byla pěkně roztahaná po okolí. Že by vítr? Zeb nechal roztažená křídla, takže by nás i slabý vítr varoval před změnou počasí. Vůz se celou noc ani nehnul. Z toho vyplývá, že nebyl žádný vítr. A z toho lze vydedukovat, že jsme tu měli v noci hosty.

Obešel jsem vůz zleva a neviděl jsem nic zvláštního, až jsem zase spatřil Zeba. Zamával jsem mu a vrátili jsme se k rozházené hromadě krabic.

Přišel tam trochu dřív než já. „Děvčata, říkal jsem vám, abyste zůstala ve voze!“ V jeho hlase byla slyšet zlost. Důvod jeho zlosti byl v tom, že obě ženy taky stály u hromady.

Můj miláček mu odpověděl: „Šéfpilote!“

„Co? Hildo, teď není na takové věci čas. Někde tady číhá nebezpečí. Děvčata, jděte dovnitř a já…“

„Nech toho!“

Nikdy bych nevěřil, že tak malé tělo dokáže tak zařvat. Zeb zůstal stát s pusou otevřenou a slova mu uvízla v hrdle.

Hilda mu nedala žádnou šanci, aby se vzpamatoval, protože vztekle pokračovala: „Šéfpilote, tady nejsou žádná děvčátka. Jsou tady čtyři dospělí lidé. Jedním z nich je moje zástupkyně. Já mám velení.“ Hilda se otočila na mou dceru. „Astronavigátore, řekla jsi někomu, aby zůstal ve voze?“

„Ne, kapitáne.“ Deety nasadila výraz, který by slušel seržantovi na cvičáku.

„Ani já ne.“ Hilda pohlédla na Zeba. „Není tedy o čem diskutovat.“ Rozhrábla kousek hromady nohou. „Doufala jsem, že přijde nějaká záchrana, ale místo toho je tady spoušť. Tři čtvrtiny jsou snězené a podle otisků zubů bych řekla, že pořádně velkým zvířetem. Těžko si dokážu představit tak velké zvíře, které žere celulózu, protože bych řekla, že to bude spíš masožravec. Stejně budeme muset držet soustavně stráž. Měla jsem určité plány, ale ty teď pravděpodobně půjdou stranou. Očekávám vaše rady.“

„Hildo!“ řekl jsem ostřejším tónem.

Moje žena se na mne otočila a její rysy silně připomínaly výraz, který nasadila Deety. „Pilote, oslovuješ mne oficiálně, nebo společensky?“

„No… jako tvůj manžel. Nemohu k tomu mlčet. Hildo, ty si neuvědomuješ vážnost situace. Musíme co nejdřív odletět a Zeb se musí ujmout velení. Fraška skončila.“

Nenáviděl jsem takový způsob hovoru, zvláště s mou milovanou ženou, ale někdy je zapotřebí si dupnout. Nikdo nic neřekl. Pak se Hilda otočila na Zeba a potichu řekla: „Šéfpilote, byla moje volba pouhou fraškou?“

„Ne, kapitáne.“

„Astronavigátore, máš pocit, že to byla fraška?“

„Já? Ani náhodou, kapitáne tetičko.“

Hilda pohlédla na mne. „Jacobe, z výsledků hlasování je zřejmé, že jsi pro mě hlasoval aspoň třikrát. Dělal sis ze mě srandu?“

V tu chvíli jsem si jen stěží vzpomínal na své rozpoložení ve chvíli, kdy jsem pochopil, že se chce Zeb skutečně vzdát velení. Myslím, že to byla panika a strach z toho, že bych to měl po něm převzít. Teď to ale bylo naprosto nedůležité, protože jsem věděl, že jsem milimetr od situace, že ze mne bude zase svobodný mládenec. A tak jsem se rozhodl být zatraceně vážný.

„Ale kdepak, miláčku, můj nejdražší kapitáne! Myslel jsem to smrtelně vážně.“

„Shledal jsi tedy nějaké vážné opomenutí při mém velení?“

„Cože? Ale kdepak! Já… já jsem udělal chybu. Jenom jsem přeskočil jeden krok ve svých úvahách. Chtěl jsem říct, že jakmile odrazíme, měl by se ujmout velení Zeb. Nakonec je to jeho auto.“

Hilda se na mne asi desetinu vteřiny usmála. „Na tom něco je. Zebbie, měl jsi v úmyslu…“

„Počkej chvilinku. Kapitáne, tohle auto patří nám všem, asi jako Jakovy sladkosti. Přece se o své věci dělíme.“

„Tak jsem to chápala i já, ale protože já se s vámi mohu dělit akorát o svou kožešinovou kápi, raději jsem se zeptala. Ale Zebbie, máš v úmyslu převzít velení v okamžiku, kdy odrazíme?“

„Kapitáne, jediný způsob, jak se vzdát velení, je rezignace. Pak by se stala kapitánem Deety.“

„Ani nápad!“ (Moje dcera je málokdy tak rezolutní.)

„Tak tedy bude řada na Jakovi. Já budu pilotovat, když mi řeknete, a jinak budu štípat dříví, nosit vodu a tak dále, ale rozhodně jsem nepodepsal smlouvu stát se šéfem blázince. Doufám, že víte, jak to myslím.“

„Asi ano, Zebbie. Jake měl pocit, že jsme v nebezpečí, a chtěl, abys převzal velení. Nepřála bych si, aby se to stalo, kdybychom se ocitli ve skutečném nebezpečí…“

„To se nestane, kapitáne!“

„Bohužel jsem ale zjistila, že si můj manžel myslí, že si tu jenom hraju na velitele. Mám za to, že budu muset požádat o hlasování o důvěře. Myslíte, že tu najdeme něco, co by mohlo nahradit bílé a černé kameny?“

„Kapitáne tetičko!“

„Ano, drahá?“

„Chtěla jsi po mně, abych ti radila, proto ti musím říct, že si myslím, že velitel rozkazuje a nežádá o volby. Můžeš rezignovat… nebo umřít… nebo se stát obětí vzpoury mužstva, ale nemůžeš žádat volby. Potom bys nebyla kapitán, ale politik.“

„Deety má pravdu, kapitáne,“ řekl mé ženě Zeb. „To se stalo na jedné lodi, že kapitán nechal mužstvo hlasovat o délce dovolené. Dozvěděli se o tom ve Washingtonu, předali velení prvnímu důstojníkovi a kapitán už se k velení nikdy nevrátil. Velící důstojník se neptá, ten rozkazuje. Ale jestli ti na tom záleží, tak se omlouvám, že jsem se nechal unést, a chci tě ujistit, že máš mou plnou důvěru.“

„Mou také.“

„Mou taky, Hildo… můj drahý kapitáne!“ (Po pravdě jsem si přál, aby po odražení do vzduchu velel jedině Zeb. Ale slíbil jsem si skálopevně, že nezadám Hildě žádný důvod k podezření. Ta by se radši vybourala a všechny nás zabila, kdyby pojala podezření, že si myslíme, že není perfektní velitel.)

„Tak tu příhodu smažeme,“ řekla Hilda. „Kdo už nemůže vydržet? Přihlaste se.“ Ne že bych se hrnul přiznat, že se mi chce nejvíc, ale když nikdo nic neříkal, tak jsem se přihlásil. „Asi bych měl jít první, abych se pak mohl dát do snídaně.“

„Drahý, ty dnes nejsi hlavní kuchař. Dneska vaří Zeb. Deety, popadni pušku a zaveď svého otce do lesíka. Dávej pozor, protože tam někde může číhat ten velký mravenec. Potom dej Jacobovi pušku a vystřídejte se. Moc s tím neotálejte.“

Měli jsme perný den. Museli jsme naplnit zásobníky vody až po okraj, což byla pěkná fuška. Ani nevím, kolikrát jsme se Zebem vystoupali ten svah nad říčkou, ale bylo to mockrát. Nad naší bezpečností přitom bděla Deety s puškou.

To odpoledne jsem se stal krejčím našich dam. Zeb měl jinou práci. Za oddělovacími dvířky se vytvořil malý volný prostor a Zeb tvrdil, že bude nutno lůžko přidělat, aby se za letu neuvolnilo. To byl velmi rozumný návrh, protože nikomu se nepozdávala představa, že by se v beztížném stavu lože uvolnilo a začalo plout malým prostorem, přičemž by ze svého středu vypouštělo jednotlivé kousky podstavce. Problém nastal s tím, že si Zeb byl jist, že dokáže lože upevnit speciálními kroužky, které spolu vytváří pevné řetízky. Nemohl je ale najít a Gay mu nemohla poradit. Pak se ukázalo, že je Hilda zanesla pod všeobjímající název „malé tentononc“. Pak už bylo jednoduché zjistit od Gay, kde se „tentononc“ nalézá, a Zeb se dal do práce.

Naše dámy rozhodly, že jeden z Deetiných overalů by se měl upravit pro Hildu, než bude možné koupit jí pořádný v prvním obchodě s oblečením. Hilda byla proti návštěvě světa, kde v abecedě chybělo J. „Jacobe, já jako kapitán na věci nahlížím trochu jinak než ty. Myslím si, že je lepší vypadat jako vandrák a přitom být v bezpečí, než riskovat kvůli oblečení. Auu. Vždyť jsi mě píchnul.“

„Plomiň,“ odpověděl jsem s pusou plnou špendlíků. Hilda vězela ve velké kombinéze a já jsem špendlil přebývající materiál. Jakmile byla celá kombinéza označena špendlíky, odstřihne se přebývající část a rozstřižené části se sešijí. To všechno ručně, protože Deetin šicí stroj se proměnil v prach v jiném vesmíru.

Taková byla aspoň teorie.

Když jsem změřil přebývající část v pase, zjistil jsem, že přebývá 17 centimetrů. Umíte si to představit?

Sedmnáct centimetrů! Říkal jsem si, že se tím také zkrátí délka kalhot a to se také stalo. Ovšem jenom o jeden centimetr.

Na první pohled to vypadalo, že se snažíme nastrojit nějakého šimpanze na maškarní. Pokusil jsem se to vylepšit zúžením v ramenou, ale příšerný vzhled se nezměnil. Pokoušeli jste se někdy zkrátit zip? Tak to ani nezkoušejte.

Poodstoupil jsem, abych si prohlédl své dílo.

To jsem neměl dělat. Bylo to něco mezi hororem a komedií.

„Hildo, miláčku, na tohle byla Deety šikovnější, když jí bylo deset. Neměl bych ji zavolat?“

„Ani nápad.“

„Ale jo. Až se poprvé uvidíš, poznáš svůj omyl. Ten omyl jsem já. Potřebuješ Deety.“

„Ne, Jacobe. Radši budu chodit v těchhle šatech, než bych vytrhla astronavigátora z práce, kterou jsem mu zadala. Když jste vy se Zebem u svých přístrojů, tak Gay zvládne téměř vše a ještě velmi rychle. Je to tak?“

„Tak bych to zrovna neřekl, ale vím, co chceš říct.“

„Kdyby se změnil program, byla by rychlejší?“

„Určitě. Proč se ptáš?“

„O kolik rychlejší?“

„Při nynějším programu trvá celá operace nějakých pět až patnáct vteřin, v závislosti na složitosti nastavení.“

„A proto nechci rušit Deety.“

„Aha. Nejvíc času zabere, když Gay spí. Je potřeba ji probudit, ona to potvrdí, musíš přesnými slovy vyvolat její program a potom zadat prováděcí pokyn. To jsou minimálně tři vteřiny. V případě nouzového programu, jaký jsme použili včera, když na Zeba chtěl střílet ten Rus, je místo prováděcího příkazu kód a tím jsme ušetřili čas.“

„Proto jsem poslala Deety do práce a ty musíš šít. Vidím stále před očima jeho pistoli. Jeho prsty už svíraly spoušť. Pak jsme naštěstí byli v oblacích. Jak dlouho to trvalo?“

„Viděl jsem, jak sahá po pistoli, ale pak jsem se věnoval svým budíkům. Jak dlouho to mohlo trvat. Desetinu vteřiny? Nebo pětinu?“

„Ať už to bylo, jak dlouho chce, je potřeba všechno maximálně zrychlit. Proto jsem, zatímco jste nosili vodu, sepsala seznam předprogramů. Některé by měly šetřit palivo a jiné zase nahradit často užívané příkazy. Chtěla jsem, abychom z nich mohli vynechat slovo 'Proveď!' asi jako u 'Zmizni!' a tak podobně. Ale neřekla jsem Deety, jak to má udělat, to je její parketa. Napsala jsem svoji představu s tím, že ona doplní, co uzná za vhodné.“

„Poradila ses se Zebem?“

„Pilote, kapitán se snad nemusí radit se šéfpilotem.“

„Jaj. Omlouvám se, kapitáne.“

„Omluva bude přijata jedině, když dostanu pusu… Pozor na špendlíky! Deety sepíše změny na přístrojovou desku. Ty a Zeb si to přečtete a pak mi řeknete svůj názor.“

Konečně byla ta kombinéza jakžtakž hotová. Vyndal jsem z ní asi tisíc špendlíků. Hilda byla úplně zpocená, takže jsem jí navrhl, aby se zašla se mnou vykoupat. Váhala.

„Má snad kapitán v plánu něco, o čem nevím?“ zeptal jsem se.

„Ne, ale všichni pracují, Jacobe.“

„Kapitáne, šarže má taky nějaká privilegia. Jsi čtyřiadvacet hodin ve službě… Tady možná dvacet čtyři a půl…“

„Dvacet čtyři hodin, třicet devět minut a třicet pět vteřin.“

„To's to měřila? Nebo si pamatuješ, co říkal nějaký profesor?“

„Ani jedno ani druhé, Jacobe. To jsou čísla, co používá Gay. Myslím, že to má z Astronautického almanachu.“

„Budeš věřit almanachu? Nebo svému manželovi?“

„Promiň, Jacobe, řeknu Gay o správná čísla.“

„Šetři kroky, drahá. Protože jsi prostě celou dobu ve službě, mohla by sis taky dopřát koupel a trochu odpočinku, kdy se ti zamane.“

„Dobře… počkej dvě vteřinky, než si vezmu ručník a řeknu Zebbiemu, že začnu připravovat jídlo, zatímco se bude koupat.“

„Ale kapitáne, já jsem dneska kuchař číslo dvě. Vždyť jsi to sama říkala.“

„Budeš hlídat, Jacobe, to určitě zvládneš líp než já. Carterovi se ohlídají navzájem.“

Hilda se vrátila s ručníkem. Řekl jsem jí: „Já jsem zatím vymyslel oblečení pro tebe.“

„A jaké?“

„To uvidíš, až mi řekneš, kde je zabalená moje havajská košile.“

„Gay, udělej inventuru. Oblečení. Jacobovo. Košile. Aloha.“

„Myslíš tu modrou s bílými květy?“

„Ano.“

„Normálně si kupuju velikost M, ale vejdu se i do velikosti S a Andrade tenkrát neměl medium na skladě, tak jsem si vzal S. Ale je tak malé, že jsem se do něj vůbec nedostal. Myslím, že tobě bude, a když ne, tak se snadno zmenší.“

„Nechci, abys ji stříhal, sedí mi dobře a jsem ráda, že tvoje košile je moje první těhotenské oblečení.“

„To je hezká myšlenka. Má s sebou Deety ty bílé kalhoty?“

„Nevím, vzpomínám si na nějaké mrkváče.“ Hilda odhodila kecky a vstoupila do vody.

„To jsou ony. Nosila je to léto, co maturovala. Příští rok už jí byly malé. Mám pocit, že je chtěla vyměnit za větší nebo nechat přešít, ale nikdy to neudělala.“

„Jacobe, jestli má Deety ty kalhoty tak ráda, že se jich nechtěla vzdát, tak si je nemohu sama vzít. To by mi je musela nabídnout.“

„Já se jí zeptám. Hildo, ty se někdy trápíš kvůli úplným zbytečnostem. Přece jsme si řekli, že se budeme o všechno dělit. Já jsem poskytl ty sladkosti, Zeb svůj vůz a Deety se zase podělí o svoje kalhoty.“

„A co mohu nabídnout já? Nic.“

„Svoji minkovou kápi. Když jí nabídneš Deety za její staré kalhoty…“

„To je nápad!“

„Jako stehno, milunko moje. Ta kápě je hodnota. Před časem jsme všichni byli bohatí. Teď jsme niktošové, kteří nemohou domů. Nemám vůbec představu, co se stane s mými konty, ale jsem si skoro jist, že nevyužiji svých úspor, svých akcií, toho, co jsem si našetřil na klidné stáří. Peníze, co máme s sebou, jsou nám k ničemu. Možná budeme moct použít alespoň zlaté mince, co má Zeb a já, i když jich je zatraceně málo. Ale Gay musíme občas natankovat a na to potřebujeme něco skutečně hodnotného. Jako například zlato nebo kožešinové kápě. Vylez už z té vody, nebo tam zmrzneš! Já bych tě pořádně vysušil, ale mám strach z toho velkého termita.“

„Včera večer mě Zebbie vydrbal pořádně.“ (Proč to ty ženské dělají? Takhle by se chlap nikdy nezachoval.)

„Jo? Budu si s ním muset promluvit.“

„Jacobe, ty se zlobíš.“

„Jenom proto, že jsme včera nevěděli o těch potvorách a Zeb si myslel, že je to hlídání na houby. Ovšem stejně porušil příkaz.“

„Chtěla jsem říct, že se zlobíš na mne.“

„Proč bych se měl na tebe zlobit? Ty jsi ho k tomu nutila?“

„Ne. Nabídl se sám. Prostě tam stál s připraveným ručníkem – jako teď ty. Zalezla jsem si do toho ručníku a nechala ho, aby mne zabalil a vysušil.“

„Bylo to příjemné?“

„To si piš! Jsem špatná holka, Jacobe… ale líbilo se mi to.“

„Jen se moc nekritizuj. Já si nemyslím, že jsi špatná holka. Včera to nebylo poprvé, co tě Zeb utíral.“

„No… nebylo.“ (Musí člověka ponoukat, musí ho trápit.)

„Vadilo ti to tenkrát nebo teď?“

„Mám pocit, že ne.“

„To bych řekl že ne. Podívej, miláčku, je ti už dost, abys věděla, o co jde. Měla jsi jenom známosti, ale teď jsi vdaná žena. V kampusu jsi platila za pěkně přelétavého ptáčka a Zeb patřil mezi tvoje amanty. Jste oba stejní. Ale já znám život a vím, že to, co se často považuje za nejhorší, bývá naopak tím nejlepším.“

„Ale, Jacobe, my jsme spolu nikdy nechodili. Nikdy!“

„Tak? Lidé, kteří podlehnou pokušení, mohou vinit jenom sami sebe. Chci ti říct jenom jednu věc, miláčku. Kdybyste se Zebem někdy využili příležitost, tak se snaž, abys nevypadala příliš vinná.“

„Ale, Jacobe, my přece nic takového nechceme! Nikdy!“

„Kdyby na to došlo, tak řekni Zebovi, aby neranil Deety. Ona ho skutečně miluje. Není divu, Zeb je okouzlující chlapík. Obuj si boty a dopřej někomu jinému, aby si užil společné vany.“

„Jacobe? Ty si pořád myslíš, že jsme spolu něco měli? Zeb a já?“

„Hildo, vzal jsem si tě s tím, že Zeb byl kdysi tvým milencem. Nebo jedním z milenců. Dnes jsi mne přesvědčila o tom, že to není jisté… Předpokládám ovšem, že vás to aspoň jednoho napadlo a možná vám to ještě leží v hlavě. Tím ovšem nechci říct, že se musí něco stát. Jane mne naučila, že v životě je nejdůležitější nedělat ostatním bolest. Což – Janinými slovy – znamená nemluvit zbytečně mnoho.“

„To mi říkala Jane taky. Jacobe, dáš mi pusu?“

„Madam, to je můj poplatek za doprovod.“

Když jsme vylezli nahoru, zeptal jsem se: „Jaký živočich jí celulózu a přitom je masožravý?“

„Jsou dva. Homo sapiens a Rattus.“

„Člověk, že by jedl celulózu?“

„Ale jo. Copak jsi nikdy nebyl v žádném rychlém občerstvení?“

Moje dcera udělala se změnami v programech pěkný kus práce. Všichni jsme byli netrpěliví, abychom je vyzkoušeli. Já se Zebem jsme drželi stráž, Deety si sedla do Zebova sedadla a Hilda seděla v mém a něco spolu probíraly.

„Kapitán Hilda má dva nápady,“ řekla nám Deety. „Za prvé optimalizovat únikové manévry a použít k tomu co nejméně paliva. Ta druhá podmínka zahrnuje schopnost přistávat na různých odlehlých místech bez Zebovy schopnosti kaskadérských kousků.“

„To nezáleží na umění,“ prohlásil můj zeťák. „Nezkoušel bych takové přistání nikde jinde než při přistání na pevný podklad. Mohli jste si už dvakrát všimnout, že jsem ten způsob přistání zavrhl. Včera jsem to ovšem riskl.“

Otřásl jsem se při té vzpomínce.

Moje dcera pokračovala: „Máme teď nový program. Nastavíme jej pomocí hlasu v jakémkoliv místě a naše chytrá holka se pokusí přistát. Dvakrát použije radar. Jednou v normálním modu a podruhé ve stejném modu jako při povelu 'zmizni'. Když nebude cíl zcela jistý, provede 'Opilcovu chůzi' v rozsahu deseti kilometrů a bude přitom každé dvě vteřiny zkoumat terén. Když najde dobré místo, přistane. Pokud jí ovšem neřekneme, aby začala znova, protože se nám nebude něco pozdávat.“

„Z toho vyplývá, že můžeš zkoumat jakoukoliv planetu, přistát kdekoliv a nepotřebuješ k tomu palivo.“

„Co se týče únikových programů… Musíme být hlavně obezřetní s používáním jména G,A,Y. Musíme o ní mluvit jako o chytré holce nebo o autě. Jenom nepoužívat nic, co by začínalo stejnou slabikou. Když ale po jméně G,A,Y bude následovat jedno z kódovaných slov pro útěk, provede ho okamžitě. Snažila jsem se vybrat taková slova, aby nemohla následovat přirozeně po jejím jméně. Gay Podvodnice.“

„Ahoj, Deety!“

„Slovník. G,A,Y. Čti.“

„Gayle, Gaylord…“

XXIV.

Kapitáni by neměli brečet

Hilda:

Přikázala jsem, aby byla večeře co nejdřív. Hned, jak se vrátí Deety se Zebbiem od řeky. Měla jsem pro to připraveno vysvětlení, ale můj důvod byl hlavně osobní. Nechtěla jsem se zase zaplést do nepříjemného hovoru s Jakem.

Nechtěla jsem ho snad trápit? Houby. Nechtěla jsem trápit sama sebe! Měla jsem perfektní šanci držet jazyk za zuby a nic by se nestalo. Ale to ne! Proč jsem to udělala? Chtěla jsem ho ohromit? Nebo se vyzpovídat? Nebo ho snad ranit? (Ne, to ne! Přece nemůžu být tak pitomá!)

Jen si to, Hildo, nezdůyodňuj. Máš snad manžela, který je mnohem jemnější, tolerantnější a mnohem chytřejší, než si kdy mohla snít. Tak si to nekaž.

Když bylo po večeři, řekl Zebbie líně: „Umeju nádobí až ráno.“

„Byla bych radši, kdybys ho umyl už večer,“ řekla jsem.

Zebbie se posadil a díval se na mne. Díval se tak upřeně, že jsem úplně cítila, jaké myšlenky mu táhnou hlavou. Nikdy bych nevěřila, že člověk může číst z očí myšlenky druhých, ale teď se to dělo. Úplně jsem slyšela slova jako 'tyran', 'despota' a konečně i 'kapitán Achab'. To bylo nejzřetelnější. Najednou kapitán Achab harpunoval bílou velrybu a já jsem byla ta velryba.

Zebbie vstal s takovým úšklebkem, že mi až zatrnulo. „Jasně, kapitáne. Deety, popadni pušku a pojď se přesvědčit, že to umeju.“

Rychle jsem to uťala. „Lituji, šéfpilote, ale astronavigátora tady potřebuju. Tvůj pomocník je Jacob.“

Když odešli, zeptala se Deety: „Mám připravit svou brokovnici? Myslím, že ten krabicožrout za světla nevyleze.“

„Vem pušky dovnitř, zavřeme dveře.“

Počkala jsem, dokud jsme se neusadily. „Deety, udělala bys mi kopie těch nových programů, než se mužští vrátí?“

„Jestli budou mýt to nádobí pořádně, tak jo. Znáš to. Muži a nádobí.“

„Doufám, že to umyjí pořád…“

„… a že se taky vyvztekají,“ dokončila větu Deety.

„To taky, ale chtěla jsem, až mi uděláš ty kopie, napsat následný program a potřebuju, abys mě kontrolovala.“

Zůstali tam dost dlouho. Asi se potřebovali vypovídat a postěžovat si na nás. Myslím, že to díky tomu s námi vydrží.

Deety dělala kopie a já jsem zatím psala to, co jsem měla v úmyslu. Deety mě pozorovala a sem tam opravila nějaké slovo. Pak to prohlédla znovu a už nic neříkala.

„Deety, umíš zacházet s tátovým foťákem?“

„Jasně.“

„Zkontroluješ, jestli je v něm film. Pak tě poprosím, abys něco sem tam vyfotila.“

„Ty nechceš, aby to udělal Zebadiah?“

„Ne. Byla bych ráda, kdybys mu neříkala, co jsem teď připravila. Deety, šéfpilot mě přesvědčoval, že každý z nás dokáže pilotovat kosmickou loď. Chtěla bych si tedy provést zkoušku. Šéfpilot je v pozici, že nás může ovládat. Když se mu zachce to udělat, nebudu s ním bojovat. Řekla jsem přede všemi, že kapitánem by měl být on.“

Měly jsme čas klidně upravit tu košili s bílými květy. Deetiny kalhoty mi byly dlouhé, tak jsme je musely zkrátit. Deety mi dala ještě modrý pásek a do vlasů jsem si dala modrou stuhu.

„Kapitáne tetičko, vypadáš fakt dobře. Určitě líp než já v té kombinéze.“

„Tady je máme. Otevři jim dveře.“

Zdálo se, že se přece jenom trochu zbavili své zlosti. Zebbie se na mne podíval a řekl: „To je parády! Jde se snad do kostela?“ A můj manžel dodal: „Vypadáš moc dobře, drahá.“

„Děkuji, pánové. Všichni se připraví na výlet do kosmu. Zajistit zbraně. Jestli někdo potřebuje do lesíka, ať si urychleně zajde. Všichni obléci na výlet do kosmu. Před odletem obejděte vůz, abychom tu něco nenechali.“

„Co to má být?“ vyptával se Zebbie.

„Připravit se do kosmu. Pohyb!“

Chvíli váhal. „Tak jo, kapitáne.“

Za dvě minuty a třináct vteřin (dívala jsem se na hodiny na přístrojové desce) jsem seděla na sedačce za Jacobem. „Hlaste mi stav příprav včetně polohy střelných zbraní. Astronavigátor.“

„Pás připoután, spojovací dveře zavřené. Brokovnice nabitá, zajištěná pod spacím pytlem.“

„A pistole?“

„Jo, ta je v mé kabelce a kabelka je připevněná u mého sedadla.“

„Pilot.“

„Pás zapnut, dveře zavřeny, těsnění zkontrolováno. Stroj času připraven. Puška je nabitá a bezpečně uložená pod spacím pytlem. Mám u sebe nabitou a zajištěnou pistoli.“

„Šéfpilote.“

„Pás zapnut, dveře zavřeny, těsnění zkontrolováno. Puška nabitá, zajištěná pod spacím pytlem. Mám u sebe nabitý a zajištěný revolver. Všechno nářadí je připoutáno. Vodní tanky jsou naplněny. Palivo sedmdesát dvě procenta celkové kapacity. Křídla jsou rozevřená a celý stroj je připraven.“

„Šéfpilote, po prvním manévru proveď co nejrychlejší klesání bez potřeby paliva a bez zataženého podvozku. Zajisti kola proti zatažení a nech roztažená křídla.“

„Zatahovací zařízení zablokováno. Po prvním manévru co nejrychlejší pokles bez použití motoru. Křídla plně roztažená, kola dole.“

Podívala jsem se na Deety. Držela foťák a zaostřovala. „Jsem připravená.“

„Gay, domů.“

V Arizoně bylo těsně před západem slunce, přesně jak předpověděla Deety. Můj manžel potlačil vzdychání a i já měla co dělat sama se sebou. „Pilote, hlas výšku nad povrchem.“

„Ach… dva kilometry mínus klesání.“ Zebbie stiskl zuby. Před námi se objevil horizont, který se nejprve blížil zvolna – a pak čím dál rychleji. Naklonili jsme se přes naše muže a Deety, která to viděla první, se nahrbila jako vzteklá kočka. A pak jsem to viděla i já. Tam, kde stával Snug Harbor, zel velký kráter. Cítila jsem, jak mnou projíždí vztek, a měla jsem chuť zabíjet.

„Vyfoť to.“

„Gay, zmizni.“

Místo abychom se vznášeli nad místem výbuchu, padali jsme volným pádem nad noční stranou nějaké planety. Viděla jsem hvězdy, které bych zespoda těžko viděla.

„Vypadá to, jako by Rusové něco nechali na našem parkovacím místě,“ ozvala se Deety.

„Je to možné. Jacobe, hlas výšku nad povrchem, prosím.“

„Něco pod deset kilometrů a pomalu klesáme.“

„Zatím to vypadá dobře, akorát že nevíme, jestli jsme na správné planetě a ve správném kosmu.“

„Kapitáne, támhle je Antares.“

„Děkuji, Zebbie. Předpokládám, že jsem aspoň na nějakém z analogů našeho rodného kosmu. Deety, mohla bys od Gay zjistit rychlost pádu a porovnat to s údaji na Marsu deset?“

„Gay Podvodnice.“

„Ahoj, Deety.“

„Ahoj, Gay. Spočti první diferenciál naší rychlosti a hlas výsledek.“

Gay odpověděla takřka okamžitě: „Tři sta sedmdesát šest centimetrů za sekundu na druhou.“

„Jsi chytrá holka, Gay.“

Takže to byl buď Mars deset nebo jeho přesná kopie. „Gay, zmizni.“

Stáli jsme na místě a najednou jsme cítili svou „normální“ váhu. „Možná se tu prošlo jenom nějaké zvíře,“ řekla Deety. „Co takhle světla. Kapitáne, neměli bychom na chvíli rozsvítit?“

„Ještě ne. Šéfpilote, když budu chtít na přistání použít autopilota, mohl bys rozsvítit přední přistávací světla?“

„Rozumím, provedu.“

„Gay…“

Najednou jsme spatřili světýlko. Ten chlápek nás neviděl, ale my jeho ano. „Odraz! Nech ty světla zhasnutý, Zebbie. Malej brácha tady nechal stráže pro případ, že bychom se vrátili. A my jim málem naletěli.“

„Kapitáne tetičko, můžu si už rozsvítit v kabině?“

„Ještě chvilku vydrž, drahoušku. Viděla jsem dva muže. Co ty, Jacobe?“

„Tři muži, drahá… drahý kapitáne. Ruští vojáci v uniformách. Viděl jsem zbraně, ale nerozeznal podrobnosti.“

„Deety?“

„Vypadalo to jako bazuky.“

„Šéfpilote?“

„Byly to bazuky. Dobře, že jsi měla zrovna na jazyku povel k odražení. Gay snese dost, ale bazuka by na ní bylo silný kafe.“ Pak dodal: „Rychlost mě zachránila už včera. Budiž to pro nás poučení, Deety, že nikdy nesmíme polevit v ostražitosti.“

„Podívejme, kdo to hovoří.“

„Taky jsem skoncoval s velitelováním, nebo ne? Kapitán Hilda už takové chyby nedělá. Kdybych byl velitelem já, proháněl bych je po celém dně mrtvého moře. Na žádném místě nezůstávat dlouho, aby si mysleli, že je nás aspoň třicet. Kdybych byl na místě plukovníka Přemyšlenka, bál bych se jít domů…“

Byli jsme zase v Arizoně.

„Gay, termit,“ přikázala jsem.

…a byli jsme u našeho potoka. „Co to sakra je?“ podivil se Zebbie. „Kdo to udělal?“

„Ty, Zebadiahu,“ odpověděla Deety.

„Já? Já jsem nic takového neudělal. Já…“

„Ticho!“ (To jsem byla já, kapitán Bligh.)

„Gay Podvodnice,“ pokračovala jsem už tišeji, „běž spát. Konec.“

„Čas pro spánek, Hildo. Rozumím. Konec.“

„Šéfpilote, existuje nějaký způsob, jak vypnout autopilota tak, aby nemohl být aktivován hlasem?“

„Ale jistě,“ prohlásil Zebbie a zmáčkl vypínač. „Děkuji, Zebbie. Deety, ty nové programy jsou skvělé, jenom jsem je ještě plně nepochopila… No, snad na to vybude trocha času. Ale nejdřív… viděl tady ještě někdo našeho obřího termita?“

„Cože…“

„Já jo.“

„Kde?“

„Já jsem se dívala při přistání bočním okýnkem a viděla jsem nějakou potvoru, jak se živí našimi krabicemi,“ řekla jsem. „Když nás spatřila, rychlým tempem zmizela za kopcem. Vypadala jako hodně velký, tlustý, bílý pes s hodně nohama. Tak se šesti, řekla bych.“

„Bylo jich šest,“ přikývl můj manžel. „Připomínal mi ledního medvěda. Hildo, myslím, že je to masožravec.“

„Nebudeme to zjišťovat. Deety, řekni Zebbiemu… nám všem, co se stalo.“

Deety přikývla. „Zebadiah řekl dvakrát odraz, i když neměl, ale Gay nereagovala, protože nebyla připravena. Potom řekl: 'Gay snese hodně…' a ona se nachystala… Pak bylo ještě nějaké povídání a Zebadiah zase řekl: '… bál bych se jít domů…' a bylo to. Naše chytrá holka slyší všechno, co jsme ji naučili. A ona slyšela 'Gay, domů', což je zkrácená verze 'Gay Podvodnice, vezmi nás domů.'“

Zebbie vrtěl hlavou. „Puška nemá být nikdy natažená.“

„Šéfpilote, včera jsi použil tenhle pospojovaný povel a ušetřil sis tak kulku v obličeji. Nejdřív jsi řekl 'Gay', potom nějaká slova a až potom 'odraz' – a zachránilo ti to život.“

„Ale…“

„Nechci to nijak rozebírat. Astronavigátore, projdi záchranné programy a zjisti, jestli můžou být spuštěny náhodně. Zebbie, nemůžeš přirovnávat záchranné programy s kohoutkem pušky. Ty programy nám mají pomoci zmizet a ne zabíjet.“

„Kapitáne tetičko, strávila jsem celý den tím, že jsem studovala, jestli nás ty programy nemohou dostat do nebezpečí. Proto tam také není žádný zpětný chod. Nejnebezpečnější je zřejmě program 'domů', protože naše rodná planeta je vůči nám nepřátelská.“ V Deetině hlase byl slyšet smutek. „Nechtěla bych zpřetrhat naši poslední vazbu na domov.“

„To nebude nutné,“ ujistila jsem ji. „Nic nebudeme trhat, jenom to natáhneme. Vrať to zpátky do nezkrácené formy a ještě přidej povel 'proveď'.“

„Kapitáne, udělám, co říkáš,“ odpověděla Deety, „ale uvědom si nebezpečí, které nám hrozí. Můžeme být miliony kilometrů ve vesmíru a trefí nás meteorit. Když někdo z nás dokáže ještě zachrčet 'Gay, domů', tak se dostaneme dva kilometry nad zem, kde je dost vzduchu pro přežití. I kdybychom byli v bezvědomí, tak se s námi Gay nevybourá. Kdybych měla z posledních sil něco zašeptat, nechtěla bych, aby to bylo 'Gay Podvodnice, vem nás domů. Proveď.' To je plno slabik místo dvou krátkých. Když bude unikat vzduch, tak to nedokážeme říct.“

„Tím je to dané,“ řekla jsem. „Povel 'Gay, domů' zůstane, pokud ho můj nástupce nezruší.“

„To nemluvíš o mně, kapitáne Hildo… protože já tvým nástupcem nebudu. Ale Deety mne přesvědčila. Nepřipustím, aby mě ty stroje dostaly navždy z mé rodné planety. Chci tam aspoň umřít.“

„Synu, nemluv o umírání. Zůstaneme naživu a budeme vychovávat naše děti.“

„Tak to je můj pravý táta. Nechce se někdo podívat na tu fotografii?“

Zastavili jsme se kvůli odpočinku, ale víc jsme se báli obrovských termitů než neznáma… A Jacob našel otvírák na konzervy. Tady si dovolím malou odbočku pro všechny budoucí objevitele: Neopouštějte rodný vesmír bez náhradního otvíráku na konzervy.

Potom následoval další vzlet a zase nový program. „Šéfpilote, zapni autopilota. Gay Podvodnice. Průzkum. Jednotné skoky pět minim. Zastavení a povely bingo zůstávají. Konec programu těsně před rozedněním. Pak přistání. Potvrď příjem a shrň úkoly.“

„Průzkum západu po padesátikilometrových skocích. Po každém skoku dvouvteřinová zastávka. Přistanu v nula tři sedmnáct greenwichského času.“

„Deety, je ten čas správný?“

„Pro tenhle program ano.“

„Gay Podvodnice. Oprava programu. Zruš přistání. Zobraz území z programu Cizí tulák. Ukaž všechna binga.“

Zobrazila konečně Mars, ale zvrásněný. Pošeptala jsem Deety: „Jak tím mám otočit, abych viděla jenom osvětlenou stranu?“

Zlatá Deety. Napsala odpověď na papírek. Doufala jsem, že to naši muži neviděli. „Oprava. Zobraz území v denním reálném čase.“

Gay poslechla. Trvalo několik kroků, než jsme nastavili nové území od linie západu slunce (pravý okraj – východ) až po linii východu slunce (levá strana – západ) a mezi 50° severní šířky a 50° jižní šířky. Některé ruské osady byly blízko pětačtyřicátého stupně jižní šířky, proto jsem rozšířila zkoumané území. Potom jsme ještě trochu území poopravili, protože Gay vidí ve tmě, ale já ne.

Nakonec jsem Deety řekla, aby průzkum ukončila v nula tři sedmnáct a zopakovala mi celý program.

Poklepala jsem Zebbiemu na rameno a ukázala mu na vypínač autopilota a zároveň ukázala prstem na ústech, aby to provedl v tichosti. Zebbie snadno pochopil a vypnul Gay. „Nějaké dotazy, pánové? Deety?“

„Já mám dotaz, kapitáne,“ ozval se náš šéfpilot. „Máš v plánu dneska v noci vůbec spát?“

„Samozřejmě. Ideální místo pro spánek bude daleko od Rusů, poblíž současné linie západu slunce. Nebo chceš pracovat celou noc?“

„Když by sis to přála. Všiml jsem si, že jsi zadala Gay program, který jí vydrží na dny nebo i měsíce. A taky že jsi snížila letovou hladinu na šest kiláků. Tam už je dýchatelný vzduch. Když se budeme střídat po jednom nebo po dvou, vydržíme nahoře klidně týden.“

„Já klidně vydržím jednu noc bez spánku,“ prohlásila Deety. „Když dobře zadáme sledovaný úsek a počet bodů, tak po nějaké době dosáhneme konce programu. Chceš, kapitáne, přesný vzorec?“

„Chraň bůh. Jen ať to jede.“

„Bude to fungovat. Ale bude to dlouhý let a mnoho bodů. Něco bych ale přesto měla přidat. Aby se na vedlejší obrazovce objevila poloha místa označeného jako bingo. Uvidíš, jak je ta obrazovka malá.“

„Hildo, nedovol jí to!“ vykřikl Zebbie. „Pardon, kapitáne. Astronavigátor je jistě honěný v software, ale o tomhle stroji toho zatím vím víc stále ještě já. Můžeš počítači přivodit kolaps. Mám u chytrušky pojistné okruhy, které mne pošlou do háje, když na ní naložím moc práce, ale ona miluje Deety. Je jako ochotný kůň a bude se snažit splnit všechno, co jí Deety zadá.“

„Kapitáne, dala jsem ti špatnou radu,“ řekla Deety vážně.

„Jen se tak neomlouvej, Deety,“ poplácal ji její manžel. „Jsi chytřejší než já a všichni to uznáváme. Ale jsme na Gay závislí a nemůžeme si dovolit, aby zkolabovala. Rád bych kapitánovi umožnil co nejvíc informací, ale nevím, kolik má Gay rezerv.“

„Mně to bude stačit. Jinak je všechno v pořádku?“

„Ano. Jenom nezapojuj tu vedlejší obrazovku.“

„Děkuji, šéfpilote. Ještě má někdo něco? Pilote?“

„Moje drahá… drahý kapitáne, máš nějaký důvod vyhledat místo blízko linie západu slunce, když chceš stejně celou noc pracovat?“

„Ale Jacobe, já nechci pracovat celou noc. Podle našich biologických hodin je asi osm večer, což znamená, že můžeme tak tři čtyři hodinky věnovat průzkumu terénu. Doufala jsem, že Gay najde nějaké místo nedaleko linie západu slunce, kam se dokáže dostat pomocí přístrojů i za tmy, až budeme unavení.“

„Chápu. Pokud jsem to dobře pochopil, tak míříš na západ. Ale řekla jsi, že chceš najít místo blízko současné linie západu slunce, což je na východě. Nebo jsem to špatně pochopil?“

„To ti vysvětlím velmi lehce, Jacobe.“

„Ano, drahý kapitáne?“

„Udělala jsem hroznou chybu v navigaci.“

„Ach.“

„Šéfpilote, všiml sis toho?“

„Jo. Ano, kapitáne.“

„Proč jsi nic neřekl?“

„To není moje věc, madam. Nic z toho, co plánuješ, nebylo příliš nebezpečné.“

„Zebbie, nevím, jestli tě mám pochválit nebo ti vynadat za to, že jsi byl zticha. Deety, ty sis té chyby musela taky všimnout. Proč jsi nic neřekla? Ty mi máš radit.“

„Kapitáne, mám ti radit v případě nějakých vážných chyb. A tohle nijak vážná chyba nebyla. Nebyla jsem si dokonce jistá, jestli to neříkáš schválně, dokud jsi sama neřekla, že je to chyba. Ale ty sis sama všimla chyby, když ti Gay předpověděla konec průzkumného programu, načež jsi ji opravila na 'cizího tuláka'. Takže nebyl důvod, abych ti něco radila.“

Vzdychla jsem si. „Vy mě všichni kryjete a já vás mám moc ráda, ale nejsem dobrý kapitán. Sloužila jsem tolik hodin co Zebbie a teď jsme na zemi, takže můžeme zvolit dalšího kapitána, který to bude dělat pořádně. To jsi ty, Zebbie.“

„Já ne. Nejdřív si musí odsloužit svoje i Jake a Deety, abych měl pocit, že je řada na mně.“

„Kapitáne…“

„Už nejsem kapitán, Deety. Rezignovala jsem.“

„Ne, teto Hildo, ještě jsi to neudělala. Já ti mám radit, když chceš udělat velkou chybu. Udělala jsi malou chybu a opravila ji. V mém oboru je to velmi časté. My strávíme víc času opravami programu než jeho vymýšlením. Každý dělá chyby.“

Janina holčička se snažila mluvit způsobem, jakým mluvívala její matka. Poslouchala jsem ji, protože Jane mnoho lidí neposlechlo. „Tetičko kapitáne, kdybys rezignovala kvůli tomu, jak se k tobě chová posádka – například Zebadiah – neřekla bych ani slovo. Ale tohle není ten důvod. Nebo snad ano?“

„Cože? Ale ne. Jistěže ne. Všichni jste se mi snažili… jste úplní andělé. No… aspoň většinou.“

„Andělé… to je teda něco. Nemohla's najít lepší slovo, abys šokovala naše mužské. Teto Hildo, vždyť já jsem na tebe byla horší než na Zebadiaha. Dala jsi mi co proto a já jsem tě podporovala, jak to jen šlo. Zebadiahu, co jsi udělal ty, bylo horší…“

„Já vím.“

„… ale přiznal jsi, že jsi chyboval. Ať tak či onak, celá záležitost si zasluhuje vysvětlení. Zebadiahu, kapitán lodí nemusí vysvětlovat, proč dal jaký rozkaz, nebo snad musí?“

„Samozřejmě že ne. Ovšem kapitán někdy své rozkazy vysvětlí. Nedělá to ale často, aby si mužstvo nemyslelo, že mu něco vysvětlovat musí. To by mu mohlo v boji srazit vaz.“ Zebbie si vzdychl. „Je fakt, že kapitán někdy mluvil o voze a my o koze. Je mi to líto, kapitáne.“

„Zebbie, přece jsme spolu vycházeli dobře.“ Poplácal mě po koleni. „V minulosti jsme vycházeli docela dobře, doufám, že odteď budeme vycházet ještě líp.“

Miláček Jacob se ozval ustaraně. „Obávám se, že jsem se taky nechoval vždycky nejlíp.“

Chtěla jsem ho ujistit, že je to v pořádku, ale Deety mne předešla. „Ty ses, táto, choval ze všech nejhůř. Kdybych já byla tvoje žena, tak bych ti dala co proto. Buď rád, že to neslyšela Jane.“

„Já vím. Já vím.“

Šťouchla jsem do Deety a zašeptala: „To stačí, drahoušku.“

„Kapitáne, jak to tak analyzuju,“ řekl Zebbie vážně, „tak jsi udělala chybu ve znamínku. Každý navigátor ji občas udělá. Trvá to chvíli, než si vypěstuje rutinní kontrolní mechanismy. Když se rozčilíš pokaždé, kdy se ukáže, že jsi napsala plus při směru na jih, tak brzo dostaneš vředy. Jsi pod tlakem, protože jsi velící důstojník, a my ti zas tak moc nepomohli. Ale chceme to napravit. Byl bych skutečně nerad, abys rezignovala kvůli takové prkotině. Jestli jsme tě ale rozčilili my, tak… doufám, že nám dáš ještě šanci.“

Kapitán by neměl brečet. Zamžikala jsem a potom jsem hlasem, který jsem už měla pod kontrolou, řekla: „Připraveni odrazit? Hlaste se.“

„Jasně, kapitáne.“

„Připravena.“

„Ano, drahá Hildo.“

„Zebbie, zapni Gay.“ Provedl to okamžitě.

„Proveď!“

Termití potok byl rázem ten tam a my byli padesát kilometrů na západě a mířili jsme na jih. Bylo tam celkem hezky, všude zeleň, ale na bingo to nebylo. Trvalo nám asi sedm minut, než jsme dosáhli linie východu slunce. Potom jsme zamířili na západ k linii západu slunce a tam jsme odráželi a klouzali stále dokola a hledali vhodné místo k přenocování, kde by mohla Gay přistát sama a bez použití paliva.

Kdyby to Gay dokázala, byli bychom takřka nezávislí na palivu. Pak už bychom motor potřebovali jenom k případnému dobíjení generátorů.

Už jsme se tam pohupovali skoro tři minuty a měli za sebou čtyři tisíce kilometrů, než se ozvalo první bingo (řekl ho Zebbie). Vykřikla jsem: „Stát!“ a dodala: „Kde, Zebbie?“

Sklonil nos dolů. Farmářské budovy uprostřed obdělávané půdy. To byl velký kontrast proti okolí, které vypadalo divoce a vyprahle. „Astronavigátore, zapiš čas. Pokračujeme.“

Další tři minuty nic, když v čase šest minut čtyři vteřiny Jacob zvolal: „Bingo! Město.“

„Stát. Cibulovité věže?“

„Myslím, že ne, drahá. Vidím nějakou vlajku. Nepodíváme se blíž?“

„Ano, ale každý bude připraven varovat, kdyby se něco dělo. Jacobe, mohl bys mi podat dalekohled?“

Hvězdy a pruhy potěšily mé srdce, ale vedle nich jsem za okamžik spatřila kříž svatého Andrewa a kříž svatého Jiří. Ještě tam byl nějaký prapor s modrým polem a nějakými bílými obrazci. Tři měsíce v různé fázi.

„Gay Podvodnice.“

„Jsem jedno ucho, Hildo.“

„Přesuň současný program do polohy standby.“

„Rozumím. Provedeno.“

„Gay, odraz. Zebbie, zanes tuhle oblast ve větším měřítku pro lepší průzkum.“

Zebbie umístil prostor v pětisetkilometrovém okruhu kolem města a začal provádět 'cizího tuláka' se zastavením zkráceným na jednu vteřinu. Za jednatřicet minut jsme měli město. Odhadovala jsem ho nad sto tisíc.

„Kapitáne,“ řekl Zebbie, „mohu navrhnout, abychom se vznesli výš a upozornili je nejprve rádiem. Tohle město je dost velké, aby v něm měli atomové střely…“

„Gay, odraz!“

„… a víme, že jejich slovanští sousedé mají letadla.“

„Varoval tě tvůj anděl strážný?“

„No… to nemohu říct, ale nerad bych byl zničehonic mrtvý.“

„Gay, odraz. Gay, odraz. Myslíš, že už jsme z dosahu raket?“

„Kapitáne, Britové a Rusové na této planetě musí mít vyspělou raketovou techniku, jinak by tu nebyli. Proto musíme předpokládat, že mají rakety, lasery a zbraně x, které jsou lepší než naše.“

„Co je to zbraň x? A co navrhuješ?“

„Doporučuji úhybnou techniku. Zbraň x je taková zbraň, o které nic nevíme.“

„Úhybná taktika? Tvoje volba je asi správná. Předpokládám, že nebudeš chtít plýtvat pohonné hmoty.“

„Nepotřebujeme vůbec žádnou šťávu. Jake s ní dokáže skákat ve všech směrech. Nahoru, dolů i do stran. Nečekej na povel k provedení, ale skákej – jak jen rychle dokážeš. To je všechno. Pohni.“

„Kapitáne tetičko, mohu navrhnout ještě snazší způsob?“

„Spusť, Deety.“

„Zebadiahu, jak velké je to město? V kilometrech.“

„To není tak jednoznačně možné říct. Řekl bych, že v průměru tak osm kilometrů.“

„Na 'tulákovi' máš naprogramovanou vteřinovou zastávku, tak nastav rádius šest kilometrů kolem nejvyšší budovy. Spusť program a táta může odpočívat.“

„Ach… Deety. Jsem skutečný hlupák, ale jak chceš dosáhnout šestikilometrový rádius, když minimum je deset kiláků? To je trochu těžké, ne?“

„Mám ti namalovat obrázek?“

„Možná by to bylo lepší.“

(Deety namalovala mezikruží široké dva kilometry. Vnitřní poloměr čtyři, vnější šest. Měli jsme „kroužit“ nad městem v šestikilometrové výšce v náhodných skocích, kterých jsme měli za minutu stihnout šedesát. Doufal jsem, že nás ani automatická zbraň nestihne najít, zaměřit a trefit za jednu vteřinu.)

Deety si rozepnula pás, naklonila se dopředu a kreslila. Najednou Zebbie vykřikl: „Mám to. Deety, jsi chytrá holka.“

„Šéfe, vsadím se, že to říkáš všem děvčatům.“

„Kdepak, jenom těm chytrým. Gay Podvodnice!“

„Tišeji, prosím.“

„Oprava programu. Cizí tulák. Oblast je kruh o poloměru šest kilometrů. Střed bude definován příštím bingem. Opakuj příkaz.“

„Oprava programu Cizí tulák. Kruh s průměrem dvanáct kilometrů. Střed bude definován nejbližším bingem v reálném čase.“

„Jaku, hoď nás nad tu velkou budovu v centru města. Kdyby to nešlo napoprvé, tak to zkus víckrát, ale nezůstaň tam viset dlouho. Jakmile se mi to bude pozdávat, zvolám to magické slovo a jdem na to.“

„Jasně, šéfe.“

Jacob se tam spustil asi dvanáctkrát, než Zebbie vykřikl: „Bingo. Gay, odraz!“ Na obrazovce se objevilo světýlko. Nastartoval program a řekl Gay, aby zvětšila škálu. Na obrazovce se začaly objevovat body kolem toho nejsvětlejšího ve středu. „Kapitáne, koukni na tohle. Řekl jsem Gay, aby každé zastavení označila jako bingo. Možná budeme překvapeni.“

„Díky, Zebbie.“ Kruh na obrazovce se začal plnit tečkami. Aniž bychom měli pocit nějakého pohybu, scéna před našima očima se každou vteřinu měnila. Bylo jasné dopoledne a viditelnost byla perfektní. V jednu chvíli jsme viděli nejvyšší budovu jasně před sebou a za chviličku se tyčila někde v dálce. Připomnělo mi to holovideo, které jsem kdysi viděla a které mne uvedlo do úplného zmatku.

Zebbie měl nasazená sluchátka a nevnímal nic jiného. Jacob sledoval obrazovku, stejně jako já s Deety. Najednou se otočil a nejasným hlasem řekl: „Deety, podej mi Lo…“ A najednou si zakryl ústa rukou.

„Dvě tablety Lomine, Deety. Ale rychle,“ vykřikla jsem.

Deety se natáhla dozadu. „Pro tebe taky, kapitáne tetičko?“

„To je tím házením.“ Podala jsem jednu pilulku Jacobovi a ujistila se, že viděl, jak si ji také beru. Neměla jsem žádné problémy od chvíle, co jsem se stala kapitánem, ale rozhodla jsem se, že si vezmu tabletu, kdykoliv ji bude potřebovat můj manžel.

Dneska jsem si měla vzít jeden Lomin hned, jak jsem viděla tu britskou vlajku. Lomin je dobrý i na nervy a není vyloučeno, že za nějaký čas budu muset zastat funkci… no, řekněme vyslance. Možná to není přesné označení, ale prostě bude zřejmě nutno jednat se špičkami společnosti. Alespoň jsem toho chtěla dosáhnout, protože jednání s podřízenými úředníky je vždy velmi frustrující záležitost. Měla jsem s tím zkušenost – když jsem na koleji zastupovala ženskou část, tak jsem se vždy snažila dostat až do kanceláře děkana, šéfové si mohou leccos dovolit, nemusí tak striktně dodržovat pravidla a dá se na ně všelijak působit.

(Poslední rok jsem ale narazila, protože se prezidentem stala ženská a stejná potvora jako já. Vyslechla mne, pogratulovala mi k projevu, prohlásila, že jsem měla asi studovat práva, a pak mi oznámila, abych si sbalila saky paky a do oběda se klidila z koleje.) Zebbie si odtáhl sluchátko z pravého ucha. „Kapitáne, mám pocit, že jsem se dostal na jejich frekvenci, že by nás mohli slyšet. Chceš k nim promluvit?“

„Ne. Nikdy jsem nepřistávala jinde než ve Spojených státech. Ty víš jak na to, tak to udělej. Ale, šéfpilote…“

„Ano, madam?“

„To samé pro pilota i astronavigátora. Vždycky se držte pravdy, ale neposkytujte nezbytné informace. Odpovídejte na otázky pravdivě, ale neinformativně. Kdyby na vás tlačili, tak je pošlete za kapitánem.“

„Moje drahá,“ začal Jacob ustaraně, „už jsem o tom chtěl mluvit. Zeb má diplomatickou zkušenost. Nebylo by moudré ho po přistání jmenovat do našeho čela? Prosím, rozuměj mi správně. Nechci kritizovat tvou činnost kapitána. Ale s jeho zkušenostmi a s ohledem na to, že budeme potřebovat sehnat jisté věci pro jeho vůz…“

„Gay, odraz. Gay, odraz. Gay, odraz. Astronavigátore.“

„Ano, kapitáne?“

„Umísti nás co nejrychleji na parkovací orbit.“

„Jasně, madam. Pilote, nedotýkej se stroje času. Šéfpilote, dávej pozor, aby se vůz netočil. Gay Podvodnice.“

„Na palubě, Deety.“

„Program. Na ose L přidej k rychlostnímu vektoru tři celé šest desetin kilometrů za vteřinu.“

„Šéfpilote?“

„Všechno v pořádku.“

„Proveď.“ Deety pohlédla na přístrojovou desku. „Gay Podvodnice, za chvíli přestane klesat výška nad povrchem a potom začne zvolna stoupat. Zhruba za padesát minut dosáhneme maxima. Program. Až dosáhne výška nad povrchem maxima, dej mi vědět.“

„Rozumím. Provedu.“

„Uvědom mě, až dosáhneme výšky sta kilometrů nad povrchem.“

„Rozumím. Provedu.“

„Upozorni mne, kdyby odpor vzduchu byl vyšší než nula.“

„Rozumím. Provedu.“

„Zůstaň v pilotním modu. Nevšímej si hlasů včetně kódů, pokud nebudeš oslovena celým jménem. Potvrď příjem tím, že mi řekneš celé jméno.“

„Gay Podvodnice,“ odpověděla Gay.

„Je to tak v pořádku, kapitáne? Chytruška nebude reagovat na povely, dokud nejdřív neuslyší celé jméno. Musíš i nadále říkat Gay, abys ji probrala, ale zároveň můžeš říct slovo domů nebo cokoliv jiného a stále zbývá plno času, aby nás varovala, kdyby se něco dělo. Však jsi ji slyšela.“

„To je prima, astronavigátore.“

„Raději jsem odstavila její uši, protože se možná dostaneme do diskuse, kdy padnou nějaká kódovaná slova… Ale zároveň ji můžeme bleskově oživit, kdybychom potřebovali. Je to rychlejší než ten mechanický vypínač, který se dá navíc ovládat jenom ze sedadla pilota.“

Deety se dotkla citlivého místa. Přesně jsem chápala každý krok, který provedla. A chápala jsem, proč se k tomu odhodlala.

„Udělala's to dobře. Děkuju ti. Předávám ti velení. Šéfpilote a pilote, astronavigátor přejímá velení. Jdu dozadu a nepřeju si, abyste mne vyrušovali.“ Ztišila jsem hlas a mluvila jenom k Deety. „Ty mě můžeš zavolat. Ale jenom ty.“

„Jasně, kapitáne,“ odpověděla tiše Deety. „Jenom bych ráda připomněla, že vydržíme bez vzduchu jenom čtyři hodiny.“

„Kdybych usnula, tak mě vzbuď za tři hodiny.“ Políbila jsem ji, zdvihla se ze sedadla a snažila se otevřít spojovací dveře… Vůbec se mi to nedařilo. Deety mi s tím musela pomoci, jinak jsem tam zůstala. Deety mi tam rozsvítila malou lampičku a zavřela za mnou dveře.

Podařilo se mi najít deku. Sundala jsem si šaty a snažila se zachumlat do deky.

Smekala jsem se trochu do strany, ale nebyly tam žádné pásy, kterými bych se mohla připoutat. Zachytila jsem se Zebova spacáku, který byl přichycen těmi malými háčky. Tak se mi podařilo se nějak stabilizovat, abych pořád necestovala prostorem.

Protože jsem byla malá, mohla jsem se hájit pouze slovy. Já dávám přednost tomu, že prostě odejdu. Copak se mohu hádat s Jacobem? Byla jsem tak vzteklá, že bych mu nejradši dala facku! Ale nikdy jsem nikomu facku nedala. Ženská, která se zaštítí výhodou své velikosti a pohlaví a nafackuje chlapovi, si, podle mého, nezasluhuje úctu okolí. Proto jsem radši odešla. Odešla jsem pryč, protože jsem nechtěla, aby viděli, jak brečím. Měla jsem strach, že přijdu o svého milovaného, chytrého a někdy nesnesitelného manžela.

Potřebovala jsem nutně brečet do polštáře a mít po ruce spoustu papírových kapesníků. Ale žádné tam nebyly. Musí stačit polštář. Přesto jsem za chvíli usnula.

XXV.

,,… nech ji teď o samotě!“

Deety:

Když jsem pomohla tetě Hildě se spojovacími dveřmi, vrátila jsem se zpět, sedla si do sedadla… a neříkala jsem nic. Protože jsem věděla, že kdybych otevřela ústa, řekla bych toho moc. Miluju tátu a uznávám ho jako matematika.

Ale táta je zároveň jedním z nejsobečtějších lidí, jaké znám. To nemá nic společného s penězi. Lakomý on není. Neznamená to, že by se nerozdělil o poslední kůrku chleba. Klidně by to udělal – i pro cizího člověka.

Ale když něco nechce udělat, tak to prostě neudělá. Když umřela Jane, musela jsem se začít starat o finanční otázky – a to mi bylo sedmnáct. Táta to úplně ignoroval. Jediné, co jsem z něj vyrazila, byl občas jeho podpis.

Makala jsem na svém doktorátu, ale bylo jasné, že táta očekává, že budu vařit, nakupovat, uklízet a vůbec se starat o dům, mít přehled o účtech, starat se o naše kšeftíky, vyřizovat daně… a přitom dostanu doktorát jako nic.

Jednou jsem přestala mýt nádobí a čekala, kdy si toho všimne. Asi tak po dvou týdnech se optal: „Deety, ty to nádobí nikdy neumyješ?“

„Ne, pane,“ zněla moje odpověď.

„Co? A proč ne?“

„Protože nemám čas.“

Vypadal opravdu překvapeně. „Jane udržovala dům v chodu a nijak si nestěžovala. Děje se něco, miláčku?“

„Táto, máma se nechystala k obhajobě doktorátu před velkou komisí složenou ze samých blbů. Můj projekt byl schválen před dvěma roky a teď ho mám obhajovat před lidmi, kteří nerozeznají Fortran od Serutanu, nenávidí počítače a mají pocit, že jim lidé, co se v počítačích vyznají, chtějí vzít práci. Chtějí, abych stále něco dokazovala, protože mojí práci absolutně nerozumí. A navíc… máma měla vždycky mě, a když bylo potřeba, tak jsem jí pomohla.“

Táta je jinak dobrej. Najal hospodyni, která u nás zůstala, dokud jsem doktorát neobhájila. Taky se jal pátrat po té komisi a zjistil, že děkan skutečně jmenoval do komise lidi, co se v počítačích vůbec nevyznají. Nebylo to ze zlé vůle, ale proto, že ani děkan se v počítačích vůbec nevyznal.

Táta se snažil být na mě hodný a o to samé se snažil vůči tetě Hildě, ale v jednom se přepočítal. Táta věří v ženskou duši a tak dále, ale když jde do tuhého, nedokáže se dostat přes své vrozené kořeny, aby si uvědomil, že ženské emoce jsou jiné než mužské, a myslí si, že žena nikdy nepřestane být tak zcela dítětem.

S tetou Hildou se lze této chyby dopustit ještě snáz než s kýmkoliv jiným. Má postavu dvanáctileté holčičky, a tak působí velmi dětsky.

Strašně dlouhou dobu jsme tam my tři seděli potichu a nikdo nic neříkal. Zebadiah se díval na svoje přístroje a táta koukal přímo před sebe.

Konečně Zebadiah promluvil a dal tátovi lekci, jakou by táta ode mne nikdy nevzal. „Jaku, řekni mi, jak to děláš?“

„Ah? Co?“

„Ty jsi génius. Ty přece nejsi prostoduchý, abys potřeboval někoho, kdo tě bude držet za ruku. Když na to přijde, tak jsi nejšikovnější chlap, jakýho jsem kdy viděl. Umíš používat jakékoliv nástroje, aniž by sis ublížil. Jsi dobrý společník, který okouzlil jednu ze tří nejlepších ženských, jaké znám, tak, že si ho vzala za muže. A teď jsi ji veřejně urazil dvakrát za jeden den. Dvakrát! Řekni mi jedno: Musel jsi na to studovat, nebo je to dar, jako tvoje genialita v matematice?“

Táta si zakryl obličej dlaněmi. Zebadiah zmlkl. Viděla jsem, že se mu třesou ramena. Najednou třas přestal, protřel si oči, odpoutal pás a zamířil ke spojovacím dveřím. Odpoutala jsem se také a stoupla si mu do cesty.

„Deety, prosím tě, uhni.“

„Pilote, vrať se na své místo.“

„Deety, přece se nemůžeš postavit mezi manžele.“

„Oslovuj mne astronavigátore. Kapitán nechce být rušen. Gay Podvodnice.“

„Tady jsem, Deety.“

„Záznam. Pilote, nedovolím ti porušovat kapitánovy rozkazy. Vrať se na své sedadlo, připoutej se a zůstaň tam.“

„Nebo chceš, abych tě tam posadil?“ ozval se Zebadiah.

„Šéfpilote, nepleť se do toho, pokud tě nevyzvu. Pilote, pohyb!“

Táta se ve vzduchu otočil, až mě skoro nechtě kopl, a vzlykal: „Ale já se musím Hildě omluvit. Copak to nechápete?“ Ale vrátil se na své sedadlo.

„To bys byl ještě větší hlupák než jsi.“

„Cože? To jsi, Zebe, nemyslel vážně.“

„To jsem myslel vážně. Už ses dneska jednou omlouval. Hilda to kvalifikovala jako přetvářku. Jaku, jestli chceš mít šanci, aby tvoje manželství vydrželo, tak buď zticha a chovej se jako voják. Tvoje slovo už nestojí za zlámanou grešli. Když se budeš pět let chovat slušně, možná na to zapomene. Oprava: Promiň, nikdy na to nezapomene. Ale když uděláš spoustu dobrých skutků, možná ti dovolí nějakou tu chybičku. Ale nikdy jí nedávej najevo, že by byla méně schopná než nějaký muž. Myslíš, že jsi snědl všechnu moudrost světa? Jaku, nech ji teď chvíli o samotě. Ať se s tím zmatkem vypořádá.“ Bylo potřeba zasáhnout. Táta nesmí mít šanci odpovědět. Kdyby se začal obhajovat, našel by pro své chování nějaké ospravedlnění. Schopnost mužského mozku ospravedlnit své jednání a chyby je nezměrná.

(Některé ženy mají stejnou tendenci, ale v menším měřítku. Většinou nemáme velkou potřebu se ospravedlňovat. Jsme impulzivnější, a když něco chceme, tak to prostě chceme. Nepotřebujeme k tomu jiný důvod.)

„Když už byla zmínka o tom vousu, pánové,“ spustila jsem hned, jak Zebadiah zmlkl, „máte oba třídenní strnisko; co kdybyste se oholili a dali trochu do pucu? Zebadiahu, ty by ses mohl převléknout do toho světle zeleného overalu. Tenhle už je špinavý.“

„Jestli ho tu vůbec mám.“

„Máš. Viděla jsem ho při té inventuře. Táto, ty by ses mohl taky převléct. Tahle kombinéza je umaštěná ze všech stran a ještě máš na prsou flek od polívky. Vem si taky tu světle zelenou. Budeme sice vypadat jako armáda, ale to nevadí. Akorát teta Hilda nebude v zeleném, ale kapitán a majitel jachty nechodí oblečen jako mužstvo.“

„Majitel?“ podivil se táta.

„Proč ne?“ řekl Zebadiah. „Řekli jsme přece, že všechno dělíme. Tak proč ne majitel?“

„Hilda říkala, že nemáme lhát.“

„To snad není žádná lež. Kapitán si může dělat, co chce. Teď nás zrovna uplacírovala na tuhle oběžnou dráhu. Jak je vůbec dlouhá, Deety?“

„Asi sto minut. Možná o něco málo delší. Ale Gay s námi dokáže přistát nejpozději po pěti minutách, když dostane příkaz od kapitána.“

„Tak se teda oholíme. Deety, dáš pozor na budíky, zatímco se budeme holit?“

„Je mi líto, ale já se oholím, až kapitán vyleze,“ prohlásil táta. „Mám holení vzadu.“

„Jaku, vem si moje. Je v přihrádce na rukavice. Jestli ti teda stačí Remington.“ Pak můj manžel dodal: „Já si zatím poslechnu zprávy.“

„Zprávy?“

„Chytruška sleduje všechny frekvence, a když se objeví něco zajímavého, tak to zaznamená.“

„Ale Deety… astronavigátor vypnula autopilotovi uši.“

„Jaku, teď jsi zrovna propadl ze základní fyziky. Deety řekla chytrušce, aby vypnula audio. Slyšel jsi někdy něco o elektromagnetickém spektru?“

Táta se zasmál. „Zásah.“

(Ulehčeně jsem vydechla. Zdálo se, že táta je v pořádku. Nijak bych se nenamáhala zachraňovat jeho manželství – to je jeho problém. Dokonce i moje manželství je druhořadé. Ale byli jsme tým. A to je rozhodující. Byly to dva manželské páry, ale to nebylo rozhodující. Rozhodující je, že jsme byli tým lidí, kteří přežili a musí se snažit přežít i nadále.)

Zatímco se táta holil, Zebadiah četl zprávy a já jsem si čistila nehty. Čistím si nehty obvykle před jídlem a před spaním, ale stejně se mi mezitím vždycky ušpiní. Máma vždycky říkala, že jsem úplný lapač prachu a špíny.

Zebadiah se přestal holit, alespoň bzučení ustalo. „Tak co ses dozvěděl od chytrušky?“ zeptala jsem se.

„Nic moc. Jenom to ještě dočtu. Většinou je to BBC, třetí kanál.“

„Z Londýna?“ podivila jsem se, ale Zebadiah předstíral, že mne neslyší.

Zebadiah dokončil holení a podal strojek tátovi, který ho uložil. Chtěla jsem se zrovna na něco zeptat, když se ozval hlas tety Hildy: „Přišla jsem o něco?“

„O Halleyovu kometu.“

„Halleyovu… Zebbie, ty si ze mě děláš srandu. Jacobe… ty ses oholil! To je prima. To ti musím dát pusu, ať chceš nebo ne.“

Polibek v beztížném stavu je docela legrační, když jeden je připoutaný a druhý ne. Teta Hilda se držela táty a ten se zase snažil držet ji u sebe, ale stejně vlála jako prapor ve větru. Byla sice oblečená, ale bosá. Uvědomila jsem si to, když mě tvrdě nakopla palcem do obličeje. Byl táta skutečně tak dobrý? Deety, nech toho. Přece se nebudeš tátovi posmívat!

Konečně se přestali líbat. Teta Hilda se chytila obou pilotů a pozorovala palubní desku. Můj manžel řekl tetě Hildě – ne mně: „Já pusu nedostanu? Byl to můj holící strojek.“

Teta Hilda váhala. „Jen ho polib, nebo se naštve,“ vybídl ji táta. Tak to udělala. Měla jsem takový zvláštní pocit, že teta Hilda a moje máma měly stejného učitele. Kdo to jen ale mohl být?

„Ne všechno,“ říkal zrovna Zebadiah. „Většinou je to ale nahráno z BBC. Pět minut jsou zprávy z Windsor City, což může být to město, co jsme označili. Jsou přesně stejné, jaké by člověk očekával z provinčního města. Pak je tam něco v ruštině. Chytruška to také nahrála. Hlavně kvůli tobě.“

„Poslechnu si to. Ale nejdřív vám musím něco říct. Před časem jsem se rozčilila, ale spánek mne osvěžil a teď je má duše naplněná světlem a mírem. Všichni mi musíte podat zprávu. Všichni máme za sebou perné chvilky. Na termitím hnízdě je teď noc, ale ve Windsor City – jestli se tak jmenuje – je kolem poledního. Můžeme se vrátit k našemu potůčku, nebo se můžeme pokusit kontaktovat Brity. Nechci dát hlasovat, protože se rozhodnu sama, ale ráda bych znala váš názor, abych mohla případně zastoupit ty, co jsou unaveni. Chci znát skutečný stav. Deety?“

„Kapitáne tetičko, spánek nikdy není můj problém.“

„Zebbie?“

„Byl jsem skoro mrtvola, dokud jsi mne znovu nenabila.“

Zatahala ho za vlasy. „Zebbie, přestaň si dělat legraci.“

„Kapitáne, už jsem ti dřív říkal, že vydržím být čilý déle než dvacet čtyři hodin. Přesně řečeno, když je potřeba, tak dvacet osm hodin. Jestli tě ten polibek nepovzbudil tak jako mne, tak to zkusme znovu a uvidíme, kde se stala chyba.“

Teta Hilda se prudce odvrátila. „Jacobe, miláčku, jak se cítíš? S tímhle časovým posunem musíš být hodně unavený.“

„Hildo, kdybychom se vrátili k tomu potůčku, tak bych stejně nemohl spát, protože bych měl pocit, že jsme promeškali důležitý kontakt. Jedna noc bez spánku mi neublíží.“

„Táta je k neutahání, kapitáne tetičko. Tu schopnost nočního bdění mám po něm.“

„Dobře. Ale stejně znám metodu, jak vám umožnit odpočinek. Můžeme nechat někoho na stráži a ostatní si mohou odpočinout.“

„Kapitáne, v téhle lodi není stráž zapotřebí.“

„Šéfpilote, nabízela jsem možnost se vyspat vzadu, kde jsem si zrovna schrupla, zamkli bychom a nikdo zvenku by to nemusel vědět. Chce si tedy někdo odpočinout? Ozvěte se.“

(Zajímalo by mne, jestli si teta skutečně myslela, že se někdo přihlásí.)

„Tak nikdo. Dobře. Pánové, žádné zbraně. Schovejte svoje pistole a nábojové pásy dozadu k puškám. Zebbie, je tu nějaká možnost dveře ještě navíc zamknout?“

„Jasně. Řekni Gay. Ale rád bych věděl proč? Nikdo se sem stejně nedostane, aniž by chytrušku nepoškodil.“

„Máš pravdu, Zebbie. Ale uvědom si, že sem možná přivedeme nějaké návštěvníky – a kdyby se některý z nich ptal, co je vzadu, tak mu mohu říct, že je to můj soukromý oddíl. Kdyby se přesto snažil tam vniknout, tak mu něco předvedu,“ zakřenila se teta Hilda. „Jaký je program pro zamykání a odemykání spojovacích dveří?“

„Je hrozně složitý. Prostě řekni Gay 'Zamkni spojovací dveře' a 'Odemkni spojovací dveře'. Jsou tam solenoidy.“

„To je tedy vymyšlené.“

„To už udělali v továrně. Někdy se to ale hodí. Nedůvěřuju moc bankám, a tak si s sebou vozím svůj soukromý sejf.“

„Jde to otevřít, když se vypne proud?“ zeptal se táta.

„Jaku, věděl jsem, že se na to zeptáš. Pro ty solenoidy je zvláštní akumulátor. I když vypneš celé auto, tak jsou solenoidy napájeny ještě další měsíc – pokud nepřerušíš jejich obvod. Různí lidé chtěli vědět, kde je – ale co nevíš, nemůžeš prozradit.“

Nikdo nic neřekl, a tak jsem se zeptala: „Kapitáne, je moje dámská pistolka považována za zbraň?“

„Hmmm… Vejde se ti do uzavíratelné části kabelky?“

„Jasně.“

„Tak si ji vem s sebou. Pánové, žádné meče… Jsme spolek civilistů. Měli bychom si ale s sebou vzít ty malé vysílačky. Ty si ji vem, Deety, do kabelky a vy, pánové, do kapes. Kdyby si jich někdo všiml, tak řekněte po pravdě, že je máme, abychom zůstali v kontaktu.“

Teta Hilda najednou vypadala velmi vážně. „Další rozkaz by se měl zapsat. Chci, abys vám bylo jasno, že neexistuje žádná výjimka, žádné zvláštní okolnosti, žádné soukromé posuzování situace. Na tenhle rozkaz chci slyšet akorát 'provedu', jinak nepřistaneme. Tahle parta se nerozdělí ani na třicet vteřin. Ani na deset vteřin. Prostě vůbec. Stále budeme spolu.“

„Mohu se kapitána na něco zeptat?“

„Samozřejmě, Zebbie.“

„A co záchody? WC? Jestli se tihle Britové chovají stejně jako jejich pozemští příbuzní, tak budou mít oddělené toalety.“

„Zebie, budu se to snažit nějak vyřešit, ale zůstaneme spolu tak dlouho, dokud já… jenom já… nerozhodnu, že je situace bezpečná a že se můžeme rozdělit. Zatím budeme muset použít naše letové provizórium a v případě nutnosti se zase vrátit do vozu. Tohle není v žádném případě předmětem diskuse. Jakmile přistaneme, budete vy tři poslouchat rozkazy bez odmluvy nebo…“ Pohlédla na svého manžela, „…nebo odejdu beze slova… Opustím post kapitána, tenhle vůz a celou společnost. Zůstanu tady na Marsu deset, pokud mne tu nechají. Teď už nechci žádné další otázky. Žádnou diskusi ani se mnou ani mezi vámi. Astronavigátore.“

„Rozumím. Provedu.“

„Děkuji. Řekni mi to celou větou.“

„Rozumím kapitánovým rozkazům a prohlašuji, že se jimi budu řídit.“

„Šéfpilot.“

„Rozumím kapit…“

„Stačí zkrácená forma. Deety už to přesně definovala.“

„Rozumím. Provedu, kapitáne.“

Teta Hilda se otočila ve vzduchu ke svému manželovi a já radši zatajila dech. „Jacobe?“

„Rozumím. Provedu, kapitáne.“

„Dobře. Přistaneme, jakmile dostaneme povolení, ale ještě předtím bych si ráda poslechla ty zprávy v ruštině.“ Řekla jsem jí, že jsme měli v úmyslu obléci si naše nejlepší oblečení a teta se zasmušila.

„Přála bych si mít svou vlastní kombinézu. Tenhle výrobek…“

„Teto Hildo! Tvoje posádka je v uniformách, ale ty máš nejmodernější hollywoodský styl. Tenhle model je přímo od Ferrara a stál tě víc než minkovy kožich. Jsi kapitán a oblékáš se, jak se ti líbí. Mám ti to říct třikrát?“

Teta Hilda se zasmála. „Mám ti to, Deety, opakovat svými slovy?“

„Zcela jistě.“

„Deety, po své posádce požaduji, aby chodila v uniformách, ale já sama si chodím, jak se mi zlíbí. A když jsem zahlédla tenhle překrásný model do Ferrara, kterým mění celé nazírání na ženskou módu, nedala jsem pokoj, dokud jsem ho nedostala. Ovšem co s těma tvýma keckama a šátkem. Ty jsou také součástí Ferrarova modelu?“

„Teto Hildo, začátek jsi říkala zcela přesvědčivě.“

„Taky to je pravda. Řekla's mi to třikrát. Vůbec nelituju toho tisíce nových dolarů, co jsem mu dala navrch. Ten chlap je génius. Šéfpilote, podej mi sluchátka.“

Za deset minut jsem byla zpátky i s kombinézami pro nás tři.

Podala jsem je Zebadiahovi a tátovi. Teta Hilda vrátila sluchátka Zebadiahovi. „Tak co říkají Rusové?“

„Že jsme lotři,“ odpověděl můj manžel. „A jsme opravdu? Mohla bys, prosím tě, dát tu špinavou kombinézu dozadu a zabalit do ní pistoli?“

„Mám ji ještě pocukrovat?“

„Při dnešních cenách cukru? Ale jo. Kapitáne, co jsme teda za ničemy?“

„Špióni a sabotéři a tak podobně a zasluhujeme si ve jménu cara, aby nás všech dvanáct…“

„Cože? Dvanáct?“

„Aspoň to tak říkali.… bylo odsouzeno ke smrti oběšením. Nebo jinak… To jinak v sobě zahrnuje hrozbu války.“

„Nebesa! Budeme se vůbec snažit o přistání?“

„Ano. Britové na to odpověděli, že Rusové prostě předvádějí jednu ze svých pravidelných stížností na porušení územní svrchovanosti a že bude – stejně jako předešlé – odmítnuta. Přesto bychom měli být ostražití. Neopustíme vůz, dokud se nepřesvědčím, že nám nehrozí nebezpečí.“

Krátce nato jsme pokračovali v našem poskakování nad Windsor City. Kdyby táta nedráždil tetu Hildu, tak jsme mohli přistát už před dvěma hodinami. Říkám 'dráždil' a ne 'urazil', ale já nejsem teta Hilda. Já se jen tak nedám. Když mi před svatbou nějaký muž chtěl dát najevo svou převahu, vyzvala jsem ho na souboj ve střelbě na pohyblivý terč. I když mne porazil (což se stalo jednou), nepokoušel se už vyvyšovat.

Já jsem ovšem jiný případ. Jsem velká, silná a umím se prát. Muž musí být větší a silnější, jinak ho porazím. Zatím jsem nikdy svou pistolku nepotřebovala. Ale už jsem dvěma zlomila ruku a jednoho kopla tam, co to muži nemají rádi.

Zebadiah měl problémy s navázáním kontaktu s řídící věží. „Žádám o povolení k přistání. Jedná se o soukromou loď Gay Podvodnici, registrovanou v USA. Hovoří Šéfpilot Carter. Chceme pouze povolení k přistání na kusu volné země. Chováte se stejně jako ti zatracení Rusové. To bych od Angličanů nečekal.“

„Co? Kde jste? Slyšíme vás zblízka, ale nemůžeme vás zaměřit.“

„Kroužíme nad městem zhruba ve výšce pěti kilometrů.“

„Kolik je to stop? Nebo mil?“

Poklepala jsem Zebadiahovi na rameno. „Řekni mu šestnáct tisíc stop.“

„Šestnáct tisíc stop.“

„Kterým směrem?“

„Kroužíme.“

„Ano, ale… Vidíte královský palác ve středu města? Kterým jste od něj směrem?“

„Jsme příliš rychlí, abyste nás mohli zaměřit. Než jste řekl tu větu, dvakrát jsme obletěli město.“

„To říkej někomu jinému. Staří námořníci ti nikdy neuvěří.“

Teta Hilda zaťukala Zebadiahovi na záda a on jí podal mikrofon. Teta Hilda nasadila ostrý tón. „Hovoří kapitán Burroughs, velící důstojník. Ohlaste se jménem, hodností a služebním číslem.“

Bylo slyšet nějaký hluk a pak se rozhostilo ticho. Za třicet dva vteřin se ozval jiný hlas: „Tady je velicí důstojník na věži. Poručík Been. Máte nějaké problémy?“

„Ne. Poručíku, co se děje? Můj šéfpilot se už čtvrt hodiny snaží získat povolení k přistání. Jste snad uzavřené město? To nám vaše ambasáda na Zemi nenahlásila. Bylo nám řečeno, že se Rusové snaží zahnat návštěvníky, což se také stalo. Poručíku, nahlaste mi celé jméno a útvar, mám v úmyslu o tom po návratu na Zem podat hlášení.“

„Prosím vás, madam. Tady je poručík Brian Bean od Devonshirských královských střelců. Mohu se zeptat s kým mám tu čest?“

„Samozřejmě. Budu mluvit pomalu, abyste si mohl pořídit záznam. Jsem kapitán Hilda Burroughs, velitel kosmické lodi Gay Podvodnice ze Snug Harboru v Americe.“

„Dovolte mi, kapitáne, abych si ujasnil jedno. Jste velitelem kosmické lodi na orbitu a přistávacího modulu vaší lodi? Jinak řečeno: nahlaste mi, kde je vaše loď na oběžné dráze a kde se nachází přistávací modul. Potom vás mohu navést na zem.“

„Mám vaše slovo britského důstojníka, že se nás nepokusíte sestřelit, jako to udělali Rusové?“

„Madam… kapitáne… máte mé slovo.“

„Gay, odraz. Jsme teď přibližně čtyřicet devět tisíc stop nad městem.“

„Ale… Rozuměli jsme, že jste říkali šestnáct tisíc.“

„To bylo před pěti minutami. Naše loď je rychlá.“ Teta Hilda povolila knoflík. „Deety, zruš zvláštní režim 'tuláka'.“

Řekla jsem Gay, aby se vrátila do normálního programu 'tuláka'.

„Hotovo.“

Teta Hilda zmáčkla knoflík. „Vidíte nás?“ Uvolnila stisk. „Deety, chci, abychom se jedním přenosem dostali nad ten velký barák. To asi bude ten královský palác. Zeptej se na to Zebbieho a táty.“

Rozhlédla jsem se. Měli jsme být někde nad krajem města, ale nebylo to jisté. Spočítat to pomocí trojúhelníků by zabralo moc času. Zkusím to odhadnout a pro jistotu vydělím dvěma. Arcus tangens čtyři desetiny. „Táto, dokážeš nás přenést jednadvacet stupňů směrem k radnici?“

„Dvacet jedna stupňů… přibližně nastaveno. Jeden desetikilometrový přenos… nastaveno.“

„Už vás vidím, takže snad i uvěřím,“ ozval se Beanův hlas, „i když stěží.“

„Sneseme se trochu níž.“ Teta Hilda zase poručíka vypnula. „Zebbie, jakmile budeš připraven, začni klouzat s Gay dolů. Deety, hlídej výšku a v případě nebezpečí zařvi. Nečekej na dotazy. Zebbie, začni s klesáním, kdy budeš chtít.“

„Jaku… jdem nato!“ Byli jsme dole tak rychle, že to překonalo i Zebadiahova ostrá přistání.

„Jsme nad královským palácem,“ ozvala se klidně teta Hilda. „Vidíte nás?“

„Jo, jo! Ruku na to! Sakra!“

„Poručíku, dávejte si pozor na jazyk!“ řekla teta Hilda ostře a mrkla na mne.

„Omlouvám se, madam.“

„Prosila bych, abyste mne oslovoval titulem kapitáne,“ smála se teta a na hlase to bylo trochu znát.

„Omlouvám se, kapitáne.“

„Omluva se přijímá. Kde mám přistát?“

„Dvanáct mil na jih od královského paláce je přistávací dráha. Řeknu jim, aby vás tam čekali.“

Hilda zmáčkla knoflík, řekla: „Gay, odraz!“ a odložila mikrofon. „Škoda, že poručíkova vysílačka zmlkla dřív, než nám přesně opsal, kde je ta přistávací dráha.“

„Kapitáne, víš dobře, že obě vysílačky fungovaly dobře.“

„Díky. Tak asi stárnu. Nahrávala to chytruška?“

„Během manévrování vždycky nahrává. Maže to vždy v deseti-hodinových cyklech.“

„Pak tedy tolik nevadí, že už moje staré uši tak dobře neslyší. Prosím tě, mohla bys ji požádat, aby zopakovala poslední poručíkovu řeč?“ Udělala jsem to a Gay zopakovala poslední dvě poručíkovy věty. „Deety, mohla by chytruška vymazat začátek první věty až po slovo na jih?“

„Tetičko, ty se do nebe asi nedostaneš.“ A řekla jsem Gay, aby vymazala dvanáct mil. „Stejně tam nikoho nebudeš znát.“

„Asi ne, drahoušku. Zebbie, jak se dostane chytruška na zem, aniž by potřebovala palivo?“

„Deety by to měla zopakovat, pokud to nechce vysvětlit Jake.“

„To je Deetina parketa. Já si počkám na jinou příležitost.“

„Tak jo,“ souhlasila jsem. „Vypni Gay uši, Zebadiahu. Gay se dokáže přenést velice přesně kamkoliv, pokud ovšem má dobře zadán cíl. Zvládne i skok kratší než jedno minimum. Přišla jsem na to ten den, kdy jsme zkoušeli dálkové ovládání. Zbytek mi došel při běžném vylepšování povelu 'zmizni'. Teto Hildo, jestli chceš někde přistát, tak bychom neměli být ve výšce pod pět kilometrů, nebo budeme muset odrazit a začít znovu.“

„Cítím vzduch, kapitáne. Zvednu to.“

„Děkuju, Zebbie. Udělá to Deety a my ostatní se přiučíme.“

„Dobře. Budu potřebovat oba piloty. Neřekla jsi, kde chceš přistát.“

„Copak to nebylo jasné? Jižně od královského paláce. Myslím, že je to volné prostranství, kde se pořádají přehlídky. Rozhodně je to volné prostranství – až na ten vlajkový stožár. Chci přistát před budovou, ale tak, abychom se vyhnuli tomu stožáru.“

„To by byla sranda vrazit do stožáru. Zebadiahu, označ v zaměřovači děla místo, kde chceš přistát. Řeknu to Gay. Potom ji nasměruj a dej povel k provedení. Táto, Gay by měla přesně půl kilometru od cíle zastavit, aby se přesvědčila, zda je místo k přistání skutečně volné. Ta zastávka nebude dlouhá… zlomek vteřiny… ale kdyby selhala a nezastavila se, pokus se ji odrazit vzhůru. Asi se to nepovede, protože když selže program, tak to bude asi vnější radioaktivitou a pak nám nepomůže nic. Bylo to hezké, cestovat s vámi. Tak jí už zase zapni na poslech.“ Můj manžel mne poslechl.

„Gay Podvodnice.“

„Ahoj, Deety. Chyběla jsi mi.“

„Bezmotorové automatické přistání.“

„Tak mám přistát zase bez kapky šťávy? A kdepak?“

„Nový cíl. Kódové heslo: 'Přehlídková plocha'. Cíl zaměřen na děle.“

„Ukaž mi ho.“

Poklepala jsem Zebadiahovi na rameno. „Ukaž jí to.“

„Na terč, Gay. Přímo na terč.“

„Rozsah tři-sedm-dva-devět, tři-sedm-nula-nula, tři-pět-devět-devět… mám to, Deety!“

Zebadiah nás pečlivě vyrovnal a namířil na sever. „Proveď!“

Zaparkovali jsme rovnou před obrovským schodištěm. Vlajkový stožár byl necelých deset metrů před Gay.

„Deety, to zastavení jsem registroval, ale stejně bych nestihl nijak reagovat. Naštěstí tvoje programy vždycky fungují.“

„Až do chvíle, kdy něco selže a všichni vyletíme do povětří. Teto Hildo, co budeme dělat?“

„Počkáme.“

XXVI.

Klíče k městu

Jake:

Nevěřím tomu, že můj názor, aby nás vedl Zeb, je špatný. Ovšem ukazuje se, že mít pravdu neznamená ještě pro ženské myšlení tak moc. Nikdy jsem přitom Hildu nechtěl urazit. Teď ovšem jediné, co můžu udělat pro svou budoucnost, je držet pěkně jazyk za zuby.

Stejně si ale nemyslím, že bylo nějak zvlášť diplomatické být hrubý na pozemního operátora a obejít jeho doporučení přistát dvanáct mil, tedy devatenáct kiláků, od paláce. Takhle se hosté nechovají.

Když už jsme ale přistáli, kde jsme neměli, tak jsem chtěl aspoň otevřít dveře, když jsem zaslechl Hildina slova: „Počkáme.“

Hilda hned dodala: „Nechte dveře zamčené a neodepínejte pásy. Gay Podvodnice, zůstaň v manévrovacím modu. Zamkni spojovací dveře.“

„Celá se třesu, Hildo. Spojovací dveře jsou zavřeny.“

„Jsi chytrá holka, Gay.“

„Tak to už jsme dvě, Hildo.“

„Šéfpilote, je teď schopna nahrávat zevnitř i zvenčí?“

„Když zapnu venkovní mikrofony, tak ano, kapitáne.“

„Udělej to, prosím tě.“

„Jakou hlasitost vevnitř a jakou venku, kapitáne?“

„Nevěděla jsem, že jsou oddělené. Je to lineární závislost?“

„Logaritmická. Od tichého šeptání až po menší zemětřesení.“

„Chci mít vnější mikrofony nastavené tak, abychom nic nepropásli. To, co budeme vysílat ven, by mělo být trochu zesílené, aby to pořádně znělo.“

„Kapitáne, přidám ti tam decibel. Když to budeš chtít ještě silněji, tak mi stiskni rameno. Víc než na sedm to ale nenastavím, ledaže bys to chtěla použít jako zbraň. Když budeme mluvit mezi sebou uvnitř, mohu to vypnout. Jako s těma Rusama, jestli si vzpomínáte.“

„Jasně. Takže si to ujasněme. Budu mluvit za všechny. Když bude chtít někdo něco říct, musí nejdřív upoutat Zebbieho pozornost…“

„Klidně mě bouchněte do ramene.“

„… a on nám zajistí soukromí tím, že vypne vnitřní mikrofony. Ale nežádejte o to, pokud to nebude nezbytné.“

„Hildo, na co jsou všechny tyhle složité přípravy? Tady zrovna někdo přichází. Bylo by asi slušné, kdybychom mu vyšli v ústrety. Každopádně můžeme otevřít dveře a promluvit s ním – vždyť to nejsou Rusové.“ Prostě se mi příčilo, že moje milovaná řeší takovou jednoduchou situaci tak… hrubě.

Myslíte, že mi někdo poděkoval? „Pilote, zmlkni. Všichni se připraví ke vzlétnutí a ohlásí se. Astronavigátor.“

„Připravena, kapitáne.“

„Šéfpilote.“

„Vždy připraven, kapitáne. Venkovní mikrofony nastaveny.“

„Pilote.“

„Kontroluju těsnění dveří, protože jsem se chystal je otevřít. Už to je. Připraven ke startu. Hildo, myslím…“

„V pořádku. Pilote, nemysli a dej mi znamení, až budeš chtít zase promluvit. Zmlkni. Šéfpilote, dej znamení, kdyby se někdo chystal promluvit. Pilote, oslovuj mne kapitáne jako všichni ostatní. Protokol to vyžaduje. Rodinné záležitosti si vysvětlíme později při nejbližší příležitosti.“

Rozhodl jsem se být radši zticha, i když jsem byl značně rozladěn. Zjistil jsem, že se vážně zabývám otázkou, zda může Hildina současná přechodná a nezasloužená autoritativní funkce nějak trvale ovlivnit její osobnost.

Při tom všem jsem ale sledoval přicházejícího vrchního komořího, doprovázeného dvěma lokaji. Jeho uniforma by se hodila spíše do opery. Obrovské kníry a stužky, pravděpodobně označující hodnost, jenom doplňovaly celkový dojem.

Sluhové po jeho boku byli mladší, ne tak slavnostně oblečení a měli podstatně méně stužek. Všichni měli na ramenou nějaké výložky, ale nemohl jsem přesně rozeznat, co na nich bylo zobrazeno. Jistě tam byla koruna, ale dál to bylo nejisté.

Pochodovali klidně vpřed, ale když byli asi deset metrů od mých dveří, ozval se ostrý Hildin hlas: „Už jste dost blízko. Prosím, ohlaste guvernérovi, že zde přistál, jak bylo přikázáno, kapitán Burroughs s posádkou a očekávají, že budou přijati.“

Zarazil se, ale hned oponoval: „Nikdo vám neřekl, abyste přistáli tady! Měli jste přistát na přistávací dráze. Tam vás očekávali celníci, imigrační úředníci, zdravotní kontrola, pasová kontrola…“

Viděl jsem, jak Hilda mačká Zebovi rameno. „Klídek!“ Hildin hlas pokračoval neztenčenou silou, ačkoliv Zeb trochu ubral páru z venkovních reproduktorů. „Drahý muži, pošlete jednoho ze svých pomocníků s mým vzkazem ke guvernérovi. Zatímco budeme čekat, ohlaste mi svoje jméno, hodnost a příslušnost pluku. Budu si stěžovat na vaše chování.“

„To je ale opovážlivost!“

„Vaše chování rozhodně neodpovídá normám kladeným na chování gentlemana a královského důstojníka, za kterého se jistě vydáváte. Takhle mi připadáte jako malý chlapec, který nechce říct své jméno, i když ostatní ho znají.“ Zmáčkla zase Zebovo rameno. „Doručte guvernérovi můj vzkaz!“

„Jsem plukovník Brumby, vrchní velitel královského paláce a ne nějaký váš poslíček! Otevřte! Dovedu vás ke guvernérovi jako zajatce pod patrolou.“

Hilda řekla klidně Zebovi: „Sedm.“ Povolila plukovníkovi ještě dva kroky a pak zahřměla: „STÁT!“

Myslel jsem, že ohluchnu.

Všichni tři se zastavili. Ten starý hlupák se za chvíli vzpamatoval a chystal se pokračovat v chůzi k nám. Hilda zabušila Zebovi do zad a ten odpověděl palcem nahoru. „Vrať to na normál, ale připrav se na zemětřesení.“

Zeb pokýval hlavou a Hilda pokračovala: „Plukovníku, nezdá se, že byste chápal situaci. Z důvodu vaší bezpečnosti vás varuju, abyste se už nepřibližoval.“

Neodpověděl, pomalu se přibližoval, a dokonce si vzal do ruky hůl. Jeho poskoci ho zvolna následovali. Hilda ho nechala dojít až k mým dveřím. Viděl jsem už i drobné rozpraskané žilky na jeho nose. To už bylo podruhé ve dvou dnech, kdy se někdo dobýval do Gayiných dveří. Plukovník pozdvihl hůl…

„Nechte toho!“

Tentokrát jsem ohluchl skutečně. Plukovník zmizel. Seržanti byli daleko od Gay. Konečně se zastavili a otočili směrem k nám. Podíval jsem se pod Gay a zahlédl pár nohou a opodál ležící hůl.

Otočil jsem se a viděl, že se hlásí Zeb. „Kapitáne, neposlechl jsem tě.“

„Jak to myslíš, Zebbie?“

„Napálil jsem do něj jenom osmičku. Nebyl jsem si jist, jestli jeho srdce snese desítku. Vypadá jako starý násoska.“

„Možná bylo i osm moc,“ okomentoval jsem situaci. „Leží na zemi. Možná je mrtev.“

„Och. To doufám, že ne.“

„Není to moc pravděpodobné, kapitáne. Mám zavolat ty poskoky, aby si pro něj přišli?“

„Já jim to řeknu, Zebbie. Normální hladinu.“ Hilda počkala, dokud jí Zeb nedal signál, a pak zvolala: „Chlapci! Plukovník Brumby potřebuje pomoc. Pojďte si pro něj. Už vás nebudeme strašit řevem.“

Sluhové váhali, ale pak si pro něj pospíšili a rychle táhli plukovníka pryč. Konečně se probral, odháněl sluhy a jednoho si poslal pro svou hůl. Ten chlapík se na mne podíval a zamrkal. Usoudil jsem, že Brumby není moc oblíbený.

Na schodech, vedoucích k hlavnímu vchodu, se objevil nějaký muž. (Možná bylo před chvílí kolem ještě víc lidí, ale ten randál je zahnal.) V přízemí královského paláce nebylo vidět žádné vchodové dveře. Hlavní vchod byl až ve zvýšeném přízemí, kam vedly široké, točité schody. Muž stojící na schodech byl malý, upravený a byl oblečen v civilu. Když k němu dorazil Brumby, zarazil se a zasalutoval. Potom spolu hovořili. Brumbyho podřízenost mluvila sama za sebe…

Mluvili jenom chviličku a pak malý muž sešel svižně dolů a zamířil k nám. Zastavil asi třicet metrů od nás a zvolal: „Vy tam v přistávacím modulu! Mohu jít blíž? Je to bezpečné?“

„Samozřejmě,“ odpověděla Hilda.

„Děkuji, madam.“ Přicházel zvolna k nám a cestou hovořil. „Myslím, že se ani nemusíme představovat, ale přesto bych to rád udělal. Jsem generálporučík Smythe-Castairs, zdejší guvernér. Vy jste kapitán Burroughs?“

„Je to tak, Excelence.“

„Děkuji vám, i když upřímně řečeno, stejně nevím, s kým mluvím. Bez zavřených dveří by to bylo mnohem příjemnější, nemyslíte? Bylo by to přátelštější.“

„Máte pravdu, Excelence. Ale Rusové nás přivítali takovým způsobem, že jsme se trochu vyděsili – a jsme od té doby nervózní.“

„Ti darebáci! Však kolem vás spustili pořádný humbuk. Proto jsem také poznal vaši loď… Je trochu menší, než jsem čekal, ale jinak ji popsali dobře… na Rusy dobře chci říci. Snad si nemyslíte, že my, Britové, se budeme chovat stejným způsobem? Dostane se vám tady vlídného zacházení.“

„To ráda slyším, Excelence. Už jsme chtěli odjet. Ten policajt, co sem přiběhl první, není zrovna sympatický.“

„Je mi to líto, že jste byli přivítáni zrovna tímhle chlapíkem. Smůla je, že ne všichni obyvatelé kolonie přejí návštěvníkům odjinud. Já sám je vítám, ale nemohu hovořit za všechny. Nechcete konečně otevřít ty dveře? Nerad to říkám, ale tady koneckonců velím já.“

Hilda se zamyslela. „Guvernére, máme dvě možnosti. Buď otevřeme ty dveře, nebo odletíme. Já sama bych dala přednost tomu prvnímu, ale smutné zkušenosti, kterou jsme udělali s Rusy a teď i s vaším konstáblem, nabádají k opatrnosti. Potřebuju záruku, že celá naše skupina bude moct zůstat stále pohromadě a že nám nebude hrozit žádné nebezpečí. Ráda bych to měla na papíře, stvrzené vaším podpisem a pečetí v zastoupení Jeho královské Výsosti.“

„Drahý kapitáne, jistě si uvědomujete, že kapitán nemůže smlouvat s někým, kdo zastupuje Jeho královskou Výsost. Já, protože jsem muž, bych skutečně rád smlouval s tak rozkošnou dámou, jako jste vy, ale není to možné.“

„Neměla jsem na mysli nějaké smlouvání. Doufala jsem v dohodu. Protože to není možné, budeme muset odletět.“

Zavrtěl hlavou. „Nemohu vám povolit odletět.“

„Gay, odraz. Zebbie, pokusíš se navázat spojení s naším milým panem Beanem?“

Zeb ho měl hned. „Poručík Bean. Co je?“

„Tady je kapitán Burroughs, poručíku. Naše rádio se nějak zaseklo, co jsme spolu mluvili. Celkem nic se nestalo, ale vypadla nám část popisu, kde máme přistát. Přistáli jsme jižně od královského paláce.“

„Tak takhle to bylo. Musím přiznat, že se mi ulevilo.“

„Sloužíte přímo v královském paláci?“

„Ano, madam. Nebo spíš na něm. Máme malou pozorovatelnu na střeše.“

„Dobře. Mám tady vzkaz pro guvernéra. Mohl byste ho nahrát?“

„Ale jistě.“

„Hovoří Hilda Burroughs, velitel Gay Podvodnice ze Snug Harboru. Je mi líto, že jsme odlétli beze slova rozloučení. Ale vaše poslední prohlášení mne donutilo k tomuto kroku, abych ochránila loď a posádku.“ Hilda vypnula mikrofon. „Zebbie, můžeš klidně klouzat stranou od města.“ A pokračovala do mikrofonu: „V něčem je naše odpovědnost stejná. Já také nemohu smlouvat, když bych ohrozila život své posádky. Doufám, že přehodnotíte svůj postoj a pochopíte, že nemám žaludek na to, abych vyjednávala s Rusy, i když ti nám mohou výměnou nabídnout možná víc než vy. Stále trvám na podepsaném prohlášení, kde nám bude zaručena bezpečnost, ale teď bych ráda přidala třetí bod, že budeme všichni čtyři moct odletět podle vlastního přání. Moje jméno znáte, můj zástupce je doktorka D. T. Burroughs Carter, můj šéfpilot je doktor Z. J. Carter a pilotem je doktor Jacob Burroughs. Možná se podivíte nad našimi příjmeními. Doktor Jacob Burroughs je můj manžel. Další dva členové naší posádky jsou jeho dcera a její manžel. Já jsem doktorka Hilda Corners, i když jsem mnohem víc hrdá na své současné jméno paní Jacob Burroughsová. Teď musím používat označení kapitán Hilda Burroughs, protože jsem velitelkou lodi. Při diktování tohoto vzkazu jsem došla k nezvratnému rozhodnutí, že už nepodnikneme druhý pokus o vyjednávání s Rusy. Budeme vyčkávat třicet minut v naději, že se dočkáme kladné odezvy z vaší strany. V případě, že tomu tak nebude, odletíme po třiceti minutách na zem, kde si budeme stěžovat na jednání osadníků u cara všech Rusů a učiníme poznámku o vašem přijetí zde Jeho královské Výsosti. Podepsána v úctě H. C. Burroughs, velitel lodi. Poručíku, jaké je plné jméno vašeho guvernéra i s tituly?“

„Aha… Jeho Excelence generálporučík Herbert Evelyn James Smythe-Carstairs, K.G., V.C., C.B.E., Generální guvernér impéria za oblohou.“

„Prosím, napište tam formální záhlaví a předejte vzkaz. Budu čekat do devíti hodin třiceti šesti minut greenwichského času. Poznamenejte si to.“

„Přidám tam formální hlavičku a osobně to předám, kapitáne.“

Hilda vypnula mikrofon, vzdychla a řekla: „Půjdu si lehnout a zkusím na chvíli usnout. Nanejvýš ale na třicet z těch třiatřiceti minut. Dokázal by někdo vymyslet takový program, abychom si mohli všichni schrupnout? Tohle setkání bylo únavnější, než jsem předpokládala. Jacobe, Deety, Zebe… nemluvte ale všichni najednou.“

„Já vím, co udělat, má drahá,“ řekl jsem.

„Ano?“

„Gay, termit.“

Trochu mne překvapilo, že u našeho potoka je už tma. Byl jsem rád, že můj první pokus o slovní navigaci Gay vyšel tak dobře, i když mi dokonalé programování mé dcery nedalo velký prostor k manévrování. Netrpím nijak závistí (naopak jsem na Deety velmi hrdý), ale stejně mě občas napadlo, že tu sedím jako druhý pilot a uvnitř Gay je zabudováno moje dítě… stroj času, což už vlastně nikdo nedocení. Ach ta marnivost!

Potěšilo mne, že Hilda zatleskala a zvolala: „To jsi teda vymyslel, Jacobe, parádně. Mohlo mě to taky napadnout. Dobrá, všichni máte na třicet minut volno. Jestli někdo půjde ven, tak jedině po dvojicích a se zbraní v ruce. Gay, vzbuď nás za třicet minut. Otevři spojovací dveře.“

„Tetičko, chceš se natáhnout vzadu?“

„Myslela jsem, že se tam natáhnu a pozvu Jacoba, aby si tam také přišel udělat na chvíli pohodlí. Je ale pravda, že je to vaše místo.“

„My nepůjdeme spát. Chtěla jsem jenom vyndat zpod spacáku pušky, jinak se moc nevyspíš. Chtěla jsem vynést plastikovou láhev, co mám pod sedadlem. Jsem ráda, že jsme na chvíli zastavili.“

„Zůstaň v dosahu Gayiných světel… a připomeň mi to samé, než odletíme. Jsem tak zabraná do svých vlastních myšlenek, že jsem úplně zapomněla na domácnost.“

„Počínáš si dobře, tetičko. Já se postarám o domácnost. Ty máš na starosti větší věci.“

Hilda mne zatáhla do zadní části vozu a moje nervy si konečně trochu oddechly. Ustoupí guvernér? Měli jsme na vybranou spousty vesmírů se spoustou různých planet… ale jenom jedna z nich byla naším domovem a tam jsme se nemohli vrátit. Co budeme dělat, až v Zebově voze dojde palivo? Je spousta jiných možností, co všechno se může přihodit. Možná bychom to mohli zkusit na zemi bez J. A co s těmi malými hodinkami, co tikají v bříšku mojí Hildy? Hilda se na mém rameni zavrtěla. Poplácal jsem ji po zádech:

„Odpočiň si, drahoušku.“

„Nemůžu, Jacobe. Tahle práce se mi nelíbí. Já jsem na tebe vyjela, ty se se mnou hádáš. Oba jsme vzteklí. To není dobré… Takhle jsme se přece ve Snug Harboru k sobě nechovali.“

„Tak se na to vykašli.“

„Taky že jo. Až dokončím, co jsem začala, tak toho nechám. Jacobe, jakmile opustíme tuhle planetu, staneš se kapitánem ty.“

„Ale ne! Já ne. Zeb.“ (Ach Hildo, miláčku, měla bys mu to předat hned.)

„Zebbie to nevezme. Je to na tobě nebo na Deety. Kdyby byla naším příštím kapitánem Deety, tak budeš řídit ještě víc ze zadního sedadla než teď. Jacobe, musíš být kapitánem dřív než Deety.“

Měl jsem pocit, že už jsem dostal vynadáno dost, a chtěl jsem Hildě něco říct, když mi došel ten posměšný výraz 'řídit ze zadního sedadla…'

Myslím, že dokážu být sám k sobě dost upřímný. Vím, že nejsem velmi společenský, ale zároveň vím, že se to ode mne ani neočekává. Člověk, který se zabývá vymýšlením nových věcí, nemá času nazbyt, aby ho trávil s hlupáky, kteří se vyžívají v návštěvách. Ale 'řidič na zadním sedadle'?

Shrnul jsem si fakta. Jane se naučila řídit dřív než já, protože jezdila už s vozem jejího otce. Když byla v jiném stavu, byl jsem schopen ji dovézt, kam potřebovala. Po porodu už zase řídila sama, ale když jsme jeli někam spolu, vždycky jsem řídil já. Párkrát mne vezla i ona, ale nikdy se o mně nevyjadřovala jako o 'řidiči ze zadního sedadla'.

Ale Jane si nikdy nestěžovala.

Deety pokračovala v té samé linii. Nevím, kdo ji učil řídit, ale uměla řídit, ať už na silnici nebo ve vzduchu, ve svých dvanácti nebo třinácti letech. Nikdy mne nevozila, dokud Jane neonemocněla. Po její smrti mne vozila docela často. Většinou jsme se při řízení střídali. Jednou řídila Deety a já poznamenal, že letí trochu níž, než je bezpečné, když je před námi město.

„Děkuju za upozornění,“ řekla a přistála v tom městě, aniž bychom tam předtím plánovali zastávku. Vypla motor, obešla vůz a řekla: „Posuň se k řízení, táto. Odteďka se budu jenom kochat scenérií a ty se budeš starat o výšku.“

Neposunul jsem se, a tak si Deety vlezla na zadní sedadlo. Deety zdědila paličatost po obou rodičích. Janina byla kryta sametem, ale uvnitř byla tvrdá jako nerezová ocel. Moje je překryta němým vztekem. Deety nedává svou paličatost tak najevo. Je to sladké děvče, ale nic ji nepřinutí udělat to, co nechce.

Čtyři hodiny jsme se navzájem ignorovali. Potom jsem se otočil (a byl připraven se začít obhajovat či hádat, kdyby to bylo zapotřebí) a viděl, že Deety spí, pohodlně rozvalená na zadním sedadle.

Napsal jsem jí zprávu, zastrčil ji záclonu proti slunci, nechal klíče v zapalování, zavřel dveře a šel si najmout jiný vůz, abych se dostal domů. Byl jsem příliš rozrušený, než abych mohl řídit po silnicích.

Nejel jsem přímo domů, ale zastavil se v restauraci, kde jsem našel Deety, která už tam seděla a jedla. Vzal jsem si jídlo a přisedl si k ní. Pohlédla na mne, usmála se a pozdravila: „Ahoj, táto. To je náhodička, že jsme se tu potkali.“ Otevřela kabelku. „Tady máš klíče.“

Vzal jsem si je: „Kde je naše auto?“

„Tvoje auto, táto. Je tam, kde jsi ho nechal.“

„Nechala's ho tam?“

„Ty jsi měl klíče, ty jsi seděl na předním sedadla a ty jsi nechal pasažéra spát na zadním sedadle. Máš štěstí, že je mi už přes osmnáct.“ Pak dodala: „Támhle je sportovní Opel, který se mi docela líbí. Vyzkoušela jsem si ho a zdá se, že je v dobrém stavu.“

„Nepotřebujeme dva vozy.“

„To je otázka do diskuse. Ty potřebuješ svůj a já taky.“

„Nemůžeme si dovolit dva vozy.“

„Jak to můžeš vědět? Staráš se o peníze ty nebo já?“

Toho Opela si nekoupila, ale už nikdy neřídila, když jsme jeli spolu.

Ze tří údajů nelze udělat statistické závěry, ale zdálo se, že všechny tři ženy, které jsem miloval, mne považovaly za řidiče na zadním sedadle. Jane mi to nikdy neřekla, ale dneska jsem si plně uvědomil, že souhlasila s Deety a Hildou.

Já si o sobě nemyslím, že jsem řidič na zadním sedadle. Nekřičím: „Koukej na cestu!“ nebo „Podívej, co's udělala!“ Ale rozhodně si myslím, že čtyři oči vidí víc než dvě. Cožpak pasažér nesmí upozornit řidiče na nic, o čem si myslí, že si toho řidič možná nevšiml? Já to považuju za pomoc a zdravou kritiku, kterou nabízím pouze nejbližším přátelům.

Musím být k sobě poctivý. Můj názor není zas tak důležitý. Musím přesvědčit Deety a Hildu skutky, ne slovy. Staré návyky se jen tak nezmění, ale musím to mít stále na mysli.

Najednou se ozvalo zabušení na spojovací dveře a já si uvědomil, že jsem usnul. Dveře se otevřely. „Odlet za pět minut.“

„Díky, Deety,“ odpověděla Hilda. „Zdřímnul sis pěkně, drahý?“

Když jsme se hrabali ven, Deety hlásila: „Dveře jsou otevřené a je v nich připravena tátova puška. Chtěla jsi, abych ti to připomněla. Mám převzít velení?“

„Ano. Děkuju ti.“

Neztratili jsme vůbec čas, protože Deety použila dva programy: Bingo Windsor a Gay, odraz. Zeb navázal spojení s důstojníkem na věži skoro okamžitě. „… dobře. Podívám se, jestli bude moct kapitán převzít vzkaz. Ještě ne. Moment. Vydržte.“

Zeb se rozhlížel kolem sebe a ostentativně počítal do deseti. Potom dal Hildě znamení.

„Hovoří kapitán Burroughs. Je tam poručík Bean?“

„Ano, jsem to já. Snažil jsem se s váma spojit aspoň dvacet minut.“

„Stále nám ještě zbývá pár vteřin do vypršení lhůty, kterou jsem vám dala.“

„Stejně jsem rád, že slyším váš hlas, kapitáne. Mám pro vás zprávu od generálního guvernéra. Jste připraveni ji nahrát?“

Zeb přikývl, Hilda řekla ano a poručík pokračoval:

„Od generálního guvernéra pro H. C. Burroughs, velitele Gay Podvodnice: Rychle domů, děti pláčí. Chybíte nám všem. Všechno je v pořádku. Dokument je podepsán a označen pečetí včetně dodatečné klauzule. Podepsán Bertie… Kapitáne, to je podpis, kterým se guvernér podepisuje blízkým přátelům. Jestli mohu vyjádřit vlastní názor, tak je to vyznamenání.“

„To je od něj hezké. Prosím, vyřiďte guvernérovi, že jsme připraveni přistát, jakmile obdržíme potvrzení, že místo, kde jsme přistáli poprvé… ale to samé místo… je prázdné.“ Bean byl nazpět asi za tři minuty s ujištěním, že je to místo prázdné a že bude prázdné do doby našeho přistání. Hilda dala pokyn Deety, která řekla: „Gay, přistaň na přehlídkovém cvičišti.“

Měl jsem pocit, že budovy náměstí v ústrety a najednou jsme byli zase na nebi. Hilda vykřikla: „Šéfpilote, poručíka Beana!“

„Pane Beane! To místo není prázdné!“

„Už je, kapitáne. Právě jsem přisel z balkónu. Guvernérův pudl se utrhl z vodítka a pobíhal chvíli po dvoře. Už ho ale chytili. Mohlo by to být ono?“

„Asi to byl pudl, co nám tam překážel. Můžete říct guvernérovi… soukromě… že nebyl ještě nikdy tak blízko smrti jako teď. Astro-navigátore, dolů.“

„Gay, přehlídkové cvičiště.“

Hildina slova jistě ještě zněla Beanovi v uších, když zaslechl křik zvenčí. Stáli jsme přesně tam, co před čtyřiceti minutami. Před širokými schody do paláce. Ty teď byly plné lidí. Stáli tam důstojníci, vojáci, civilní úředníci trochu šedavého vzhledu, ženy s dětmi a bylo tam i pár psů všech možných ras.

Samotného guvernéra jsem si nevšiml, dokud nepokročil směrem k nám. Nebyl už oblečen v civilu, ale měl na sobě něco, co bych mohl nazvat polouniformou nebo služebním oblekem, i když to zní divně. Měl na sobě plno stužek a pás s místem pro meč tam, kde by ho člověk očekával. Meč ale neměl. Podle toho bych soudil, že spíše než 'oficiálními návštěvníky' jsme byli 'váženými hosty'.

Po boku měl manželku, což byl chytrý tah, protože naším kapitánem byla také žena. Na druhé straně šel chlapík s nárameníkem na levém rameni, což byl asi jeho rádce. Jinak je nikdo nedoprovázel. Dav dvořanů zůstal na schodech.

„Šéfpilote,“ řekla Hilda, ukázala na mikrofony a prstem si přejela přes hrdlo. „Venkovní aparatura je vypnutá, kapitáne.“

„Díky. Gay, zamkni oddělovací dveře a otevři dveře.“

Vyskočil jsem ven, pomohl ven Hildě a nabídl jí rámě. Zeb si na druhé straně počínal stejně. Setkali jsme se těsně před nosem Gay a kráčeli vstříc guvernérově skupince. Naše ženy šly mezi námi, a když jsme zastavili pár kroků od guvernéra, stála má drobná žena přímo proti němu.

Rádce zahřměl: „Jeho Excelence generální guvernér, generálporučík Herbert Evelyn James Smythe-Carstairs a lady Herbert Evelyn James!“

Guvernér se ušklíbl. „Ano, je to skutečně vyčerpávající, ale s květinami, proslovy a přehlídkou by to bylo ještě horší. Toho jsem se snažil vás ušetřit.“ Trochu zvýšil hlas, ale nijak nekřičel a zasalutoval Hildě: „Kapitáne Burroughsi, vítejte!“

Hilda se uklonila a opětovala zasalutování. „Excelence… Lady Herberte… děkuji vám. Jsme šťastni, že jsme tady.“

Lady Herbert se usmála a trochu se uklonila. Asi dva centimetry, řekl bych, ale nebylo to jisté. Možná chtěla víc, ale nešlo to. Měla na sobě ty příšerně formální koktejlové šaty s obrovským kloboukem, dlouhou sukní a dlouhými rukavicemi. Hilda odpověděla úsměvem a drobnou úklonou.

„Dovolte mi, abych vám představila své společníky,“ pokračovala Hilda. „To je moje rodina a zároveň moje posádka. Po mé levici je náš astronavigátor a zástupce velitele, naše dcera, doktorka D.T.Burroughs Carter a po její levici je náš zeť, můj šéfpilot, doktor Zebadiah John Carter, záložní kapitán amerického letectva.“ Když Deety zaslechla svoje jméno, poklesla asi o šest centimetrů a udělala pukrle. Zeb se při vyslovení svého jména lehce uklonil.

Hilda se otočila ke mně. „Je mým velkým potěšením,“ její ústa byla plná štěstí a lásky, „představit vám našeho druhého pilota a mého manžela doktora Jacoba Jeremiaha Burroughse, plukovníka v záloze.“ Guvernér pokročil vpřed a podal mi ruku. „Doktore, je nám ctí.“

Jeho stisk byl pevný.

Stisk jsem mu opětoval a klidným hlasem řekl: „Tohle mi Hilda neměla dělat. Mimo kampus jsem pro cizince 'pan' a pro přátele prostě Jake.“

„Já jsem Bertie, Jaku,“ odpověděl přátelským hlasem, „jinak se nezbavím těch svých přívěsku. Nebo ti mám říkat doktore?“

„Klidně to udělej a já tě budu titulovat všemi hodnostmi, co jich máš.“ Zase se zasmál.

„Já jsem Betty, Jaku,“ prohlásila Lady Herbert. „Kapitáne Burroughsi, mohu ti říkat Hildo?“

„Říkej jí doktore,“ navrhl jsem. „Tak, jak představila nás. Kolik máš vůbec doktorátů, drahá? Sedm? Nebo dokonce osm?“

„Kromě toho prvního už na ostatních nezáleží. Samozřejmě, že jsem Hilda, Betty. Ale, Bertie, ještě jsi nám nepředstavil brigadýra.“

Podíval jsem se na výložky důstojníka s býčím hlasem. Ano, měl tam kromě korunky ještě tři frčky… Ale kde se Hilda naučila britské hodnosti? Většina Američanů nerozezná ani vlastní. Stále mne překvapuje, co vědomostí se vejde do tak malého prostoru.

„Promiňte. Přátelé, tohle je brigadýr Iver Hird-Jones. Má mi připomínat věci, na které bych jinak zapomněl.“

„Dámy, pánové, vážení. Tady je zrovna něco, o čem jste mi říkal, abych vám připomněl, generále.“ Podával šéfovi vycpanou obálku.

„Ach ano!“ Smythe-Carstairs podal obálku mé ženě. „Klíče od města, madam. Jste tam všichni jmenováni, jak jste chtěli. Doplněna třetí podmínka a můj podpis včetně pečeti.“

„Jste velmi laskav, Excelence,“ odpověděla Hilda formálně a otočila se k Deety. „Astronavigátore.“

„Jasně, kapitáne,“ kývla Deety a schovala obálku do kabelky.

Náš hostitel vypadal překvapeně. „Jaku, to tvoje žena není vůbec zvědavá? Navíc se zdá, že zapomněla moje jméno.“

Hilda protestovala: „Samozřejmě jsem tvoje jméno nezapomněla, Bertie, ale tohle byl formální akt, a tak jsem reagovala oficiálně. Přečetla bych si to ráda, ale tím bych porušila tu královskou pečeť. Pro tebe je to jeden z tisíců dokumentů, ale pro mě je to životní suvenýr. Jestli snad vypadám trochu vzrušeně, je to tím, že opravdu vzrušená jsem.“

„Moc ho nechval, má drahá,“ řekla lady Herbert. (To byl teda párek.) „Nebo se začne naparovat. Bertie, neměli bychom nechávat naše hosty zbytečně stát venku, když můžeme zajít dovnitř a posadit se.“

„Máš pravdu, drahá.“ Bertie dlouze pohlédl na Zebův vůz. Hilda vytáhla trumf. „Chceš se podívat dovnitř, Bertie? Betty, můžeš se taky posadit. Kapitánské sedadlo je docela pohodlné. Udělalo by mi to opravdu radost. Mohla bych vyprávět vnoučatům, že v mém sedadle seděla i lady Herbert.“

„To je skutečně kouzelná myšlenka.“

Hilda se snažila mi něco naznačit, ale já jsem byl krok před ní a pomáhal Betty do vozu. Ujistil jsem se, že si všimla schůdku, a pohodlněji usadil do Hildina sedadla, ze kterého jsem sundal pás. Ten jsem pak trochu povolil, protože lady Herbert byla vysoká jako Hilda, ale v pase měřila asi jako já. „Kdybychom museli vzlétnout, tak se ten pás musí utáhnout.“

„Och. To by mi nevadilo.“

„Uhni stranou, táto. Další pán na holení.“ Uhnul jsem a Deety usadila do svého křesla brigadýra Hird-Jonese. „Táto, když posadíš guvernéra do tvého sedadla, může jim Zebadiah dát dvouhodinovou lekci o údržbě kosmického dopravního prostředku, zatímco my ostatní budeme stát ve dveřích a opravovat jeho chyby.“

„Jsem teprve u čtvrté kapitoly,“ řekl omluvně Zeb. „Jaku, nemohl bys ji trochu umravnit?“

„Ty jsi její muž, já jsem jenom otec. Bertie, musím říct jednu věc. Na nic nikdo nesahejte. Tenhle vůz nejde prakticky vypnout. Je stále připraven ke vzletu.“

„Dám pozor, Jaku. Ale necháváme dámy stát! A dokonce kapitána! To není správné.“

„Bertie, já sedět nepotřebuju,“ prohlásila Deety. „Na tomhle výletu se nasedím až moc.“

„Nemohu dovolit, aby kapitán stál. Posaď se tady a já budu stát.“ (Hrozilo nebezpečí, že se střetnou dvě na svém trvající osobnosti.) Hilda to vyřešila tak, jak řeší situace v manželské posteli, když má ten druhý pocit, že se tam už nevejde. Zmenší se a vejde se všude.

Přední sedadla jsou samozřejmé oddělená, ale zadní sedadlo je vlastně jenom jedno. Když se oddělají opěrky, slouží jako dvě sedadla, ale to se dá rychle vrátit a brigadýr to také udělal. Pro třetího tam moc místa nebylo. Brigadýr trochu natáhl nohy a už bylo místa dost, protože Hilda má nejmenší zadek ve městě (v jakémkoliv městě).

„Jedno důležité upozornění,“ začal Zeb. „Tahle loď je řízena autopilotem, který reaguje na zvukové povely…“

XXVII.

„Nechala by ses uplatit?“

Deety:

Zebadiah sedmnáct minut hovořil velice pěkně, aniž by co řekl. Během této snůšky nicneříkajících vznešených frází jsem měla pocit, že bych měla tátu někam odvést, ale kapitán Hilda mi naznačila, že to nebude zapotřebí.

Najednou táta vyhrkl: „Dovolte, abych to stručně shrnul. To, co Zeb právě řekl, je…“

„Pilote.“ Teta Hilda nevyslovila to slovo příliš hlasitě, ale přesto to bylo důrazné varování. Oslovení 'pilote' neznamená 'miláčku, tvoje milovaná ženuška ti chce něco říci', ale táta některé věci chápe dost pomalu. Ale pak přeci pochopí. Chce to jen trochu času.

„Ano, Hildo?“ Teta Hilda si dala načas a ani na setinu vteřiny nespustila z táty zrak. Byla jsem skutečně překvapená… Táta většinou až tak pomalý není. „Ano, kapitáne?“

„Prosím, nepřerušuj šéfpilotův výklad.“ Její hlas zněl velmi mile a přirozeně. Myslím, že si naši hosté vůbec nevšimli, že táta byl právě popohnán před soud, obviněn, shledán vinným a odsouzen – zatím – k podmínečnému trestu. Ale já to věděla, Zeb to věděl a… asi to věděl i táta. „Jasně, kapitáne.“

Usoudila jsem, že teta Hilda neměla ani chvíli v úmyslu zůstat venku. Věděla jsem to hned, když mi navrhla, abych přenechala své místo brigadýrovi a táta pustil do sedadla guvernéra. Já nápovědu nepotřebuju.

Zřejmě každého napadlo, že Bertie nebude souhlasit s tím, aby dámy stály, když on sám bude sedět. I kdyby to neudělal, byla jsem si jistá, že by si teta Hilda našla nějaké místo, odkud by mohla naše hosty pozorovat, aniž by o tom věděli. Jak vysoký byl asi Macchiavelli?

Když naši hosté vylézali ven, řekl mi brigadýr, že pochopil ovládání Gay, ale neví, jak se roztahují křídla. Odpověděla jsem mu, že je nejlepší směrovat technické otázky přímo na kapitána, a nijak mne nepřekvapilo, když jsem slyšela, jak teta Hilda odpovídá: „Ale samozřejmě, Bertie… Ovšem pokud ti nebude vadit, že se budeš muset vecpat mezi mne a Deety.“

„Vadit? Rád bych za takovou čest zaplatil.“

„To bys tedy měl,“ řekla jsem. Oči tety Hildy se překvapeně rozšířily, ale nechala mne mluvit dál. „Co se mi za to nabídne?“ zeptala jsem se a plácla se přes místo, kde jsem nejširší. „Squeaky je jako had, ale já ne.“

„Nechala by ses uplatit?“

„Jak velkým úplatkem?“

„Co takhle kabelu plnou zlata a půlku království? Anebo čaj se šlehačkou?“

„Já bych chtěla mnohem více. Koupel. Pořádnou koupel ve vaně plné teplé vody. Naposledy jsem se koupala v potoce a ten byl pořádně studený.“ Na důkaz svých slov jsem se otřásla.

Zdálo se, že guvernér přemýšlí. „Squeaky, máme vanu?“

Lady Herbert přerušila jeho přemýšlení. „Bertie, myslela jsem na princezniny komnaty. Já vím, že toho máš moc. Tam jsou dvě ložnice a dvě koupelny s dvěma vanami. Akorát předsíň je trochu temná.“

„Bertie, promeškal jsi svou šanci. První se sveze Betty.“

„Ale kdepak. Ne. Nic takového! Já nelétám ani naším létajícím kočárem.“

„Hej!“ zahřměl Squeaky. „Je stále čas na nějaký úplateček?“

„Zkus to u kapitána. Taje úplatnější než já.“

Toho se teta Hilda chytila. „Když jsem slyšela o dvou vanách, jsem jako na trní. Můj manžel a zeť jistě rádi pohovoří o technických detailech s guvernérovými lidmi. Brigadýre, mě nikdo nemusí kvůli projížďce uplácet. Jednoho pasažéra… a jak poznamenala Deety… nepříliš silného pasažéra klidně vezmeme.“ Teta se otočila k Betty. „Betty, musím se ti přiznat k jedné slabosti a tou jsou šaty. Podívej, co mám na sobě. Je to exkluzivní model od Ferrara. Vytvořil to pro mě sám Mario. Sice byl původně navržen pro závody mořských jachet, ale stejně dobře se hodí pro plachtění vesmírem. Nemohla jsem prostě odolat. Máte tady nějaké zajímavé obchůdky?“

Místo Betty odpověděl její manžel. „Hildo, obchody tu samozřejmě máme, ale Windsor City není Londýn. Betty má šikovnou švadlenu, která dokáže ušít cokoliv podle obrázku. Jsou to asi staré modely, ale pro nás jsou nové. Ukáže ti, co tu máme. Co se týče té projížďky, co jsi mi laskavě nabídla – mám si domluvit nějaký termín?“

„Kdybyste jeli hned… nebude to pozdě?“

„Hlaste připravenost ke vzletu. Astronavigátor.“

„Připravena,“ řekla jsem a snažila se, aby to znělo odhodlaně.

„Šéfpilote.“

„Pásy zapnuty. Dveře zavřeny, těsnění zkontrolováno. Křídla připravena. Kola vysunuta a zabezpečena. Vůz ukazuje zátěž navíc v hodnotě šedesát šest kilo.“

„Generále, vážíš tolik?“

„Netrapte mě! Já uvažuju jenom v librách. Jak se to přepočítává?“

„To záleží, jestli to chceme v librách tady nebo v Londýně.“

„Vážím se každé ráno a váha se mi nijak nemění. Ovšem to na sobě nemám tyhle boty. S těmi to může být tak sto čtyřicet pět liber.“

„Zkoriguj na tři desetinná místa, Zebadiahu.“ (Nezmínila jsem se, že váha se ukazuje na displayi na přístrojové desce. Ať si guvernér myslí, že můj muž je kouzelník. Podle mě jím skutečně je.)

„Děkuji astronavigátore. Vůz je vyvážen, kapitáne.“

„Pilote.“

„Pásy zapnuty, dveře zavřeny a těsnění zkontrolováno. Stroj času připraven.“

„Pasažére,“ řekla ostře teta Hilda.

„Ehm… Nevím, co má pasažér hlásit, kapitáne.“

„V zásadě by měl ohlásit, jestli jsou pásy bezpečně utaženy, ale to vidím sama. Ještě bych se měla optat, jestli trpíš mořskou nemocí. Někdy jsou pohyby v kosmu nápadně podobné pohybům v rozbouřeném kanálu.“

„Oh. Já myslím, že budu v pořádku. Vždyť to bude jen krátký výlet.“

„Jeden Lomin, Deety. Generále, admirál lord Nelson trpěl mořskou nemocí celý život. Můj manžel a já jsme k tomu náchylní, ale už jsme si vzali pilulku dřív. Zeb a Deety patří k tomu typu lidí, co si dají klidně sendvič, když kolem zuří tajfun, a posmívají se smrti…“

„Já se neposmívám,“ protestovala jsem. „Ale s těmito pilulkami se dokážeme smát i my, že Jacobe?“

„Bertie, skutečně zabírají. Jen si jednu vem.“

„Asi bych měla dodat,“ řekla sladce Hilda, „že pokud si ji nevezmeš, nedám rozkaz ke vzletu.“

Tak si ji Bertie vzal. „Jen ji rozžvýkej a spolkni. Nemá smysl ji schovávat pod tváří. Kapitáne, myslím, že ji spolkl.“

„Jsme tu trochu nacpaní. Generále, nebylo by ti lépe, kdyby sis položil ruku kolem mých ramen?“

Generál se nezpěčoval. Zdálo se, že vyjížďka pro něj může mít víc významů. Kapitán tetička se umí kroutit líp než břišní tanečnice.

„Trochu jsme narušili rutinní start. Potvrďte ještě jednou připravenost.“ Zatímco jsme všichni znovu hlásili připravenost, ucítila jsem na svém rameni pevnou ruku, která velikostí kontrastovala s dlaní mého obra. „Gay, odraz!“

Bertie otevřel ústa a sevřel nás kolem ramen. „Astronavigátore, převezmi velení. Plán zůstává, jak jsme dohodli, ale každý může mít návrhy… i ty Bertie… kam se chce podívat. Je to jenom jízda pro radost, tak si ji užijme.“

Hilda mi už předtím řekla, že kdyby se jí nějaký návrh nezdál, že navrhne, aby se uskutečnil později.

„Pojedu se podívat na kraj města,“ řekl před startem Bertie manželce.

„Jeď, kam chceš, ale vrať se včas na čaj,“ odpověděla mu. To znamenalo být zpátky ve čtvrt na pět místního času. Slíbila jsem tetě Hildě, že čas ohlídám.

„Gay, odraz! Gay, odraz! Šéfpilote zavez nás nad to velké ruské město ve výšce asi deseti kilometrů.“

„Rozumím,“ potvrdil Zebadiah. „Pilote, vemem to jedním nebo dvěma skoky?“

„Jedním. Jaká je hladina? Drž to.“ Táta se rozhodl, že nás povozí kolem celé planety. „Proveď! Bertie, jak se to město jmenuje?“

„Eh? Zebe, musím přiznat, že jsem trochu zmaten!“ Táta, Gay i Zebadiah vzorně spolupracovali, takže se před námi objevovaly všechny krásy a taje planety. Přitom jsem se toho plno dozvěděla. Rusové sice prohlásili celou planetu za svoje vlastnictví, ale jimi obsazené území příliš nepřesahovalo plochu, kterou jsme prozkoumávali pomocí bingo systému. Bertie nás ujistil, že ruské rakety nedosáhnou nad tři míle (necelých pět kilometrů), a podivoval se nad tím, že Gay někdo považoval za nebezpečnou vesmírnou loď. Jeho představa vesmírné lodi byla jasná. Byla to velká věc, která se z oběžné dráhy kolem Země přesouvala na oběžnou dráhu kolem Marsu, přičemž cesta jí vždy trvala řadu měsíců.

Sledovala jsem čas. „Šéfpilote, vezmeme Bertieho na okružní jízdu někdy jindy. Přejímám velení. Pilote.“

„Jsem připraven, astronavigátore.“

„Díky, táto. Gay, zmizni. Bertie, tady jsme prvně přistáli a Rusové na nás zaútočili. Ty trosky zbyly ze soukromého letounu plukovníka Morinoského. Zebadiah ho musel zneškodnit.“

Bertie vypadal překvapeně. „Ale Rusové tu nemají žádné osady. Znám toho pohraničníka Morinoského. Jednou za mnou přišel zaštítěn diplomatickou imunitou. Musel jsem se chovat podle toho zatraceného protokolu. Jak Zeb zničil jeho letoun?“

„Krásně. Gay, domů. Šéfpilote, klesáme. Kapitáne?“

„Přejímám velení,“ potvrdila Hilda. „Bertie, ten kráter byl ještě před třemi dny naším domovem. Pokusili se nás zabít. Museli jsme prchnout, abychom si zachránili holé životy.“

„Kdo?“

„Gay, domů. Gay, odraz. Piloti, můžeme se dostat do země bez J v abecedě?“

„Nastav to, Jaku.“

„Jedno kladné kvantum na ose tau… nastaveno!“

„Pilote, proveď přesun. Šéfpilote, znovu klesej. Jacobe, nastav, prosím tě, Bertieho vesmír a drž to tak. Bertie, tenhle dům vypadá přesně jako Snug Harbor než ho vybombardovali… Ale je v příštím vesmíru. Zebe, vyrovnej hladinu… Gay, odraz. Gay, odraz. Jacobe, máš to nastaveno?“

„Deset pozitivních kvant na ose tau… nastaveno.“

„Proveď přesun. Bertie, jakou protivzdušnou ochranu má tvůj Londýn?“

„Cože? Londýn nemá žádnou ochranu proti útoku seshora. Ale Hildo… drahý kapitáne… ty mi tu vykládáš, že jsme byli v různých vesmírech?“

„Ve třech vesmírech, Bertie. Teď jsme zpět ve tvém vlastním. Ukázka je vždycky lepší než výklad. Jistým věcem člověk uvěří až na základě vlastní zkušenosti. Gay, odraz. Zebbie, Jacobe, jak rychle se můžeme dostat nad Londýn? Proveďte přesun.“

„Rozumím. Jaku, chceš navést Gay?“

„Myslím, že to zvládnu. Vezmu to na severovýchod okružní cestou.“

Teta Hilda na mne pohlédla s výzvou: „Máš připravený foťák?“

„Ano. Vyfotím všechno, co bude potřeba. Máme omezenou zásobu, ale to nevadí.“

„Rozhodni se sama, co chceš vyfotit.“

Najednou Arizona zmizela a my se ocitli nad britskými ostrovy a klesali dolů. „Příští zastávka Tower v Londýně,“ zvolal Zebadiah.

Vyfotila jsem Tower i kousek Zebadiahova pravého ucha. „Generále, chtěl bys vyfotit něco speciálního? Nebo někde jinde?“

Zdálo se, že vzrušením nedokáže mluvit. „Je tady jedno místo asi dvacet mil na sever,“ zahuhlal. „Bylo by to možné?“

„Převezmi velení, Deety,“ řekla teta Hilda.

„Mám to, kapitáne. Gay, odraz. Táto, Zebadiahu, tři minima na sever. Proveďte.“

„Nějaká památka, Bertie?“

„No, ještě ne.“

„Táto, můžeš nám podat dalekohled?“

Táta mi ho podal a já ho dala Bertiemu. Nastavil si ho a prohlížel okolí, zatímco Zebadiah klesal širokým obloukem. „Támhle!“

„Kde? A co?“

„Velký dům napravo. Teď je přesně před námi.“

Zahlédla jsem to… typický anglický domov. Takový, co vznikne až po užívání generacemi. „Tohle?“ zeptal se Zebadiah. „Mám to v zaměřovači.“

„To je ono! Deety, chtěl bych obrázek!“

„Pokusím se.“

„Upozornění,“ ozvala se Gay. „Vzkaz pro generála Smythe- Carstairse: Je čas na čaj.“

„Teto Hildo, nechala jsem tam časovou rezervu. Už jsem to jednou vyfotila. Zebadiahu, vem to co nejblíž a pak odraz, ale v minimu mi řekni, abych to vyfotila.“

„Teď, Deety,“ křikl Zebadiah. Vyfotila jsem dům a už jsme byli pryč. Bertie vzdychl. „To byl můj domov. Nečekal jsem, že ho ještě uvidím.“

„Věděla jsem, že to byl tvůj domov,“ řekla teta Hilda měkce, „protože ses díval takovým způsobem, jakým se my díváme na zbytky Snug Harboru. Ale jsem si jistá, že ho ještě uvidíš. Kolik toho musíš odsloužit na Marsu?“

„To je otázka zdraví lady Her… Betty,“ vzdychl Bertie.

Táta se otočil. „Bertie, vždyť to můžeme zopakovat. Co je pár minut zpoždění na šálek čaje proti možnosti znovu spatřit domov?“

„Bertie ještě nemá zpoždění, táto. Můžeme udělat ještě něco lepšího. Trávník před domem vypadá docela rovný a má dostatečné rozměry. Bertie, my tam klidně přistaneme.“

„Myslel jsem, že bych tam přistál klouzavým letem, ale moje žena vypracovala lepší metodu,“ zasmál se Zebadiah.

„Ne,“ odmítl briskně naši nabídku Bertie. „Děkuju, Deety. Děkuju vám všem, ale nemohu to přijmout. Budu si pamatovat dnešní den do konce života jako nejvzácnější klenot. Ale všechno má své meze.“ Slzy se mu řinuly po tváři.

Teta Hilda vzala papírové kapesníčky a opatrně mu je setřela. Objala Bertieho kolem ramen, otočila mu tvář k sobě a políbila ho. Nedívala se, jestli táta kouká (což koukal), a prostě to udělala.

„Deety, podala bys mi dalekohled?“ zeptal se táta.

„Chceš se na něco podívat?“

„Mrknu, jestli bych neviděl bílé útesy doverské, už jsem nedoufal, že bych je mohl ještě vidět. Děti, už nebudeme létat nad Snug Harbor. Myslím, že nás to vždycky zbytečně rozruší. Zeb zatím může řídit a vy dvě se postarejte o našeho hosta.“

„Ale nezapomeňte mu pak setřít růž z tváří.“

„Všímej si svého, Zebe. Nejsi tady jako pozorovatel, nýbrž jako šéfpilot. Jestli přijdeme o chvilku později, tak se rozhodně nic nestane. Párty bez nás stejně nezačne. Ale nehodilo by se, aby měl guvernér zarudlé oči a límeček mokrý od slz. Musíme ho vrátit ve stejném stavu, v jakém jsme ho převzali.“

Někdy opravdu tátu miluju ze všech lidí úplně nejvíc.

Objala jsem Bertieho, ale ten byl zaměstnán Hildou. Znovu se políbili a za chvíli se dostal z nejhoršího. Terapie trvala asi tři minuty a Bertie byl v pořádku. Přešel ho stesk po domově a vypadal jako dřív. Naposledy mne políbil a z jeho chování bylo jasné, že bych s ním neměla setrvávat o samotě, pokud bych neměla vážné úmysly.

Zapamatovala jsem si to. A ještě jsem si zapamatovala, že se musím optat Hildy, jestli měla stejný pocit. Zároveň jsem měla pocit, že kdyby jo, že by ho nepraštila.

Stále jsem se ještě těšila na den, kdy mne teta Hilda začne brát jako rovnocenného partnera a nějako malou Janinu holčičku. Snad se dočkám.

Vytáhla jsem malé zrcátko a zkontrolovala, zda je všechno v pořádku. Pak jsem ho nabídla mým parťákům na zadním sedadle. „Deety, myslíš, že bych mohl dostat nějakou fotku v upomínku na dnešní den?“ zeptal se Bertie.

„Jasně. Gay, přistání na přehlídkové ploše. Dám ti všechny tři. Vždyť jsem to fotila kvůli tobě.“ Stihli jsme to úplně přesně.

O tři hodiny později jsem seděla ve vaně plné horké vody. Vana byla dostatečně velká, abych se v ní mohla pohodlně natáhnout. Nebyla jsem natažená pouze proto, že se mnou seděla ve vaně teta Hilda a opírala se o má kolena. Probíraly jsme události dne a zároveň se dělaly krásnými k večeři.

„Deety, řeknu ti něco vážného. Betty má chorobu, která se lépe snáší v podmínkách Marsu.“

„Chceš říct, že jí pomáhá nižší gravitace?“

„Jo. Však sis všimla toho hrnku, kterého se nikdo jiný nedotkl. To nebyl Chanel číslo pět, ale její medicína. Je to velice ušlechtilá žena a naše milá hostitelka. Je to hrozné, že je nemocná, ale má štěstí, že má takového manžela, který byl ochoten se kvůli ní navždy vystěhovat na Mars. Bertie je u mě skutečný chlap.“

„Stejně ho doma nic nedrželo. Jeho starší bratr má syny, takže usedlost by stejně nepřipadla Bertiemu. V armádě by asi vyšší kariéru neudělal a generální guvernér je nade všemi na Marsu.“

„Myslela jsem, že to místo náleží místokrálům.“

„Squeaky mi řekl, že ve vztahu k Rusům je Bertie v roli místokrále. Ale…Všimla sis těch podivných uniforem?“

„Všimla jsem si, že jsou velmi strohé. Všechno bílé a na výložkách mají nějaký indiánský šíp.“

„Velmi široký šíp, Deety.“

„No a co?“

„V tomto vesmíru patří Austrálie Holandsku. Přeber si to, jak chceš. Tohle je trestanecká kolonie.“

Ta slova mne skutečně nadzvedla, takže jsem musela chvíli počkat, až se uklidním. „Kolonie může být lepší než basa,“ řekla jsem konečně. „Nemyslím, že by byl Bertie nějaký tyran. Je to dobrý člověk. Když…“

Teta Hilda popadla splachovadlo a zatáhla za něj. Ozvalo se hučení vody, které trvalo docela dlouho. „Pamatuješ, co říkal Zebbie, když nás doprovázel do koupelny? Že se dá předpokládat, že bude v tomto koutě paláce plno různých drátů a že si máme dávat pozor na jazyk.“

„Taky ovšem říkal, že to snad nebudou používat zrovna na nás.“

„Ale přitom si raději pořádně popovídal s Gay, zatímco vy jste si s Jacobem mysleli, že se tady nemůže nic stát.“ Vzdychla. „Máš pravdu, Bertie je skutečně chlap. Nenechávej mne s ním samotného.“

„Toho mám svádět já sama?“

„Jsi potvora, Deety. Nevěsta by měla být manželovi věrná aspoň prvních dvanáct měsíců.“

„A potom už je to v pořádku?“

„Samozřejmě že ne! Je to amorální, odsouzeníhodné a skandální!“ Najednou se zasmála, objala mne a pošeptala: „Kdybych si chtěla zalaškovat, tak to řeknu jedině tobě, Deety.“

Události, které následovaly hned po čaji, nás uvrhly do vážné krize zaviněné našimi muži, i když každým zvlášť. Samotné podávání čaje byla legrace. Takové množství nových mužských tváří samozřejmě zaútočilo na mé nejzákladnější instinkty. Správný čaj má trvat asi hodinu, což tenhle trval, a mně to vůbec nepřišlo, protože byla legrace. Až teta Hilda prorazila kruh kolem mne a jemně řekla: „Odcházíme.“ Usmály jsme se, rozloučily se, našly našeho hostitele a poděkovaly mu.

„Potěšení na naší straně,“ prohlásil Bertie. „Lady Herbert se omlouvá, ale musela se kvůli lehké indispozici vzdálit. Uvidíte se u večeře. Dobře?“

Dodal, abychom dali vědět Squeakymu, kdybychom se chtěli přestěhovat nebo něco potřebovali. Teta ho ujistila, že je vše v pořádku a naše ubytování je prostě báječné.

Když jsme se rozloučily, zeptala jsem se: „Kde je Zebadiah?“

„Čeká venku na schodech. Požádal mne o soukromou poradu. Zebbie není z těch, co by jen tak přerušil společenskou událost kvůli poradě.“

„Proč nejdeme do našeho pokoje? A kde je táta?“

„Zebbie chtěl, abychom se sešli ve voze, že je tam větší soukromí. Jacob je ještě uvnitř a hovoří s několika muži. Nijak nevěnoval pozornost mému sdělení, že se sejdeme v autě, a jenom prohlásil, že se uvidíme později. Deety, za těchto podmínek nemohu aktivně udílet rozkazy!“

„Když se táta zabere do diskuse, tak je s ním těžké pořízení. Kolik jenom jsem jich já prožívala. Ale jak můžeme mít konferenci, když tam nebude táta?“

„To nevím, drahoušku. Á, támhle je Zebbie.“ Můj manžel mne pohladil a řekl: „Kde je Jake?“

„Řekl mi, že přijde později,“ odpověděla teta Hilda. Zebadiah začal něco huhlat. Hilda ho hned zarazila: „Šéfpilote!“

„Uh… Ano, kapitáne?“

„Jdi dovnitř, vyhledej tam pilota a řekni, že odrážíme za pět minut. Neříkej mu nic víc, otoč se a jdi pryč. Nedávej mu šanci se začít s tebou dohadovat. Hned přijď rovnou k vozu.“

„Jasně, kapitáne.“

„Pojď, Deety.“ Hilda spěchala ke Gay, vlezla dovnitř, usadila se do svého sedadla a začala se potit. Podívala se na mne. „Astronavigátore, připrav se k odletu.“

Chtěla jsem se optat proč… ale místo toho jsem jenom řekla: „Jasně, kapitáne.“ Rychle jsem se připoutala. „Kapitáne, mohu se zeptat na tvoje plány?“

„Jistě. Jsi můj zástupce. A astronavigátor, ale jakmile budeme všichni, převezmu velení a startujeme.“

„Takže opravdu vzlétneme?“

„Ano. Pět minut po tom, co se vrátí Zebbie. Tím získá Jacob pět minut na to, aby se rozhodl. Pak vyrážíme. Když bude Jacob na palubě, poletí s námi.“

„Teto Hildo, přece bys tátu nenechala na téhle planetě.“

„Ne, Deety. Jacob si pravděpodobně ani nevšimne, že jsme tu nebyli, protože náš výlet bude trvat jenom pár minut. Jestli s námi Jacob nepoletí, požádám Zebbieho, aby mne vysadil na Zemi bez J. Může k tomu použít některou z tvých metod, takže nespotřebuje žádný benzín.“

„Teto Hildo, co se děje? Mluvíš úplně zoufale.“

„Vždyť taky jsem, drahoušku.“ A dodala: „Támhle jde Zebbie.“ Zebadiah vlezl dovnitř. „Vzkaz doručen, kapitáne.“

„Děkuju, Šéfpilote. Připrav se ke startu.“

„Rozumím.“

„Zkontroluj dveře a těsnění.“

„Jasně.“

„Hlaste přípravu ke startu. Astronavigátore.“

„Pásy zapnuty. Připravena ke startu. Ale, teto Hildo…“

„Ticho, astronavigátore. Šéfpilote.“

„Oboje dveře zavřeny, těsnění zkontrolováno. Pásy zapnuty. Palivo nula celá sedm. Všechny systémy v chodu. Chybí druhý pilot. Připraven ke startu.“

„Kapitán připraven ke startu. Gay Podvodnice.“

„Copak, Hildo?“

„Začni odpočítávat pět minut. Potvrď příjem.“

„Tři sta vteřin odpočítat.“

„Proveď.“

Poslouchali jste už někdy tři sta vteřin ticha? Ani já ne. Při dvě stě osmdesáti jedné táta zabušil na dveře. „Gay, otevři dveře u druhého pilota.“

Táta vlezl dovnitř a tvářil se rozezleně, jako prskající kočka. „Co se to tady děje?“

„Pilote, připrav se ke startu.“

„Cože? Hildo, to už zacházíš příliš daleko.“

„Pilote, buď se připrav ke startu, nebo vystup a drž se stranou. Šéfpilote, dohlédni na to, aby byly mé rozkazy vykonány.“

„Jasně, kapitáne. Pilote, máš přesně nula vteřin na to, aby ses rozhodl, co dál.“

Táta se podíval na Zebadiaha a pak na nás. Nasadila jsem svou mrazivou masku a měla co dělat, abych se nerozbrečela. Myslím, že teta Hilda na tom byla stejně.

Táta si pomalu zapínal pás. „Jste spolek bláznů…“ Kontroloval těsnění dveří. „… ale přece nezůstanu stranou.“

„Pilote, hlášení.“

„Co? Jo… připraven ke startu.“

Hilda řekla: „Gay, termit. Gay Podvodnice, otevři dveře.“

„No, pro lásku…“

„Ticho! Šéfpilote, nemám žaludek na to, abych trestala svého manžela za vzpouru, ale jsem stále vystavena jeho kritice. Byl bys tak laskav a hodil mne na Zem bez J? Raději bych neměla zůstávat na Marsu.“

„Hildo!“

„Promiň, Jacobe. Snažila jsem se, ale nejde to. Já nejsem Jane.“

„Nikdo po tobě nechce, abys byla Jane. Ale od té doby, co ses stala kapitánem, to dáváš všem okolo pořádně sežrat. Jako tenhle parádní kousek uprostřed zábavy. Urazíš naše hostitele…“

„Nech toho, Jaku!“

„Co? Koukni, Zebe, hovořím se svou ženou. Ty drž…“

„Řekl jsem nech toho. Zavři klapačku, nebo ti ji zavřu já.“

„Nesnaž se mi vyhrožovat.“

„To není výhrůžka. To je varování.“

„Táto, radši na něj dej. Já taky nejsem na tvojí straně.“

Táta se zhluboka nadechl. „Tak co teda chceš říct, Cartere?“

„Máš špatné informace. Za prvé: tenhle 'mistrovský kousek' nesvolal kapitán, ale já.“

„Ty? Kterej ďábel ti našeptal takovou blbost?“

„To není důležité. Přesvědčil jsem kapitána, že je to důležité, tak nás svolala do vozu. Všechny, až na tebe. Tys jí řekl, ať tě neotravuje nebo něco na ten způsob. Dala ti ještě jednu šanci, i když jsi už překročil všechny meze. Ale stejně ti ji dala. Poslala mne pro tebe, abych ti řekl, že odlétáme. To tě konečně přesvědčilo, že bys měl pohnout kostrou, jinak že bychom mohli odletět bez tebe…“

„Na tohle místo!“

„Kdybys přišel o dvacet vteřin později, přesunuli bychom se do jiného vesmíru. Co to vykládáš za nesmysl, že jsme urazili naše hostitele? Hostitelka zmizela dávno před tebou. Hostitel odešel okamžitě po Hildě a Deety a nechal tam svého rádce, toho brigadýra, aby zavřel krám. Ty jsi ale tak zatraceně zahleděný sám do sebe, že sis toho ani nevšiml. Jaku, ty mi nemáš co dávat lekci v tom, jak se chovat jako host. Když jsem tě prvně viděl, zrovna ses chystal s někým poprat u Hildina bazénu…“

„Co? No, to jsem byl ale v právu…“

„Prdlajs. Nikdo není v právu poprat se na návštěvě. Nanejvýš může dotyčného vyzvat, že by se s ním rád sešel jindy a jinde. Jaku, nemám žádnou radost z toho učit staříka vybraným způsobům. Ale nemám jinou možnost, když to ještě neznáš. Jestli se chceš bránit, tak mne můžeš vyzvat na souboj na jiném místě a tam hájit svou čest.“

„Zebbie, ne!“ zašeptala Hilda. Já huhlala něco podobného. Zebadiah nás chytil za ruce a řekl: „Nebojte se, já nechci vyzvat Jaka na souboj. Je to tvůj manžel, Hildo, a tvůj otec, Deety. Je to můj pokrevní bratr. Ale nemohu mu bránit v tom, aby hájil svou čest. Může to udělat slovně, ručně… jakkoliv. Nemohu odmítat Jakovi jeho práva. Ať udělal cokoliv, má svá práva.“

„Zebe, já tě nevyzvu na zápas,“ řekl táta. „Ale kdyby sis měl myslet, že se tě bojím, tak pojď ven. Jestli si myslíš, že je to proto, že mám rád Hildu a Deety, tak už budeš pravdě blíž. Náš zápas by mohl ohrozit jejich bezpečnost. A, jak jsi řekl, jsme pokrevní bratři.“ Tátův hlas se najednou změnil. „To ale neznamená, že se mi líbí tvoje chování, ty zatracený spratku.“

Zebadiah se zašklebil. „Nolo contendere, táto.“

„Takže to přiznáváš?“

„Umíš dost dobře latinsky, abys tomu rozuměl, Jaku. Znamená to, že jsem spokojen s tím, že to necháme být. Nemůžeme si dovolit se hádat.“

„No dobře… Tak už toho necháme. Prostě jsem neposlechl okamžitě příkaz a přišel později. Mohu se teď ale aspoň zeptat, co se stalo tak naléhavého, že jsme na to museli svolávat konferenci?“

„Jaku, situace se vyvinula tak rychle, že původní cíl ztratil svou prioritu. Slyšel jsi Hildiny plány.“

Můj manžel se podíval na tetu Hildu. „Kapitáne, bude mi ctí tě odvézt, kamkoliv si budeš přát. Vyložíme tě, kdekoliv budeš chtít. Můžeš si s sebou vzít, co budeš chtít. Jenom doufám, že to nebude na dlouho. Jsi připravena k odletu?“

„Ano, kapitáne.“

„Tak počkat. Ty jsi kapitán. Alespoň do doby, než nás opustíš. Čekám na pokyny, kapitáne. Takže Země bez J? Možná ti můžeme najít nějakou jinou. Co takhle nějakou zemi nudistů?“

„A proč, Zebbie? Nijak se za své tělo nestydím, ale svlékám se jenom před blízkými přáteli.“

„Pamatuješ si, jak si byl Jake jist, že ten finský matematik není maskovaný mimozemšťan? Protože ho viděl v sauně. Každé maskování má svá omezení.“

„Aha.“ Teta Hilda se zamyslela. „Asi jsem na to měla myslet, ale teď potřebuju hlavně vypadnout z toho věčného napětí. Vem mě na zem bez J. Bude to skutečně jenom na chvíli, vždyť nechci přijít ani o tebe ani o Deety.“

„Najdeme nějaké bezpečné místo a vyzvedneme tě. Stejně se jednou vrátíme. Hildo, ti lotři nás nedostanou.“

„Nech toho, Zebe. Jestli někde vysadíš Hildu, tak mě vysadíš s ní.“

„To záleží na kapitánovi Hildě.“

„Hildo, nedovolím…“

„Jaku, přestaň se chovat jako nějaký hlupák,“ vyjel na tátu Zebadiah. „Ona je šéf. A já stojím za ní.“

„Já taky,“ řekla jsem ozvěnou.

„Zdá se, že jste zapomněli, že stroj času je můj!“

„Gay Podvodnice!“

„Ahoj, šéfe. Co je to zač, ten tvůj tlustý přítel?“

„Číslo bestie. Proveď.“

„Hotovo.“

„Zkus si svoje páčky, Jaku.“

Táta něco udělal, ale já mu neviděla na ruce. Pak řekl: „Proč jsi to… Tak ty myslíš, že mne zastavíš? Gay Podvodnice.“

„Ahoj, Jaku.“

Zebadiah se do toho zase vložil. „Gay Podvodnice, proveď krizovou směrnici číslo třicet tři. Gay už tě neslyší, Jaku. Můžeš si to zkusit.“

„Proč bych to měl zkoušet? Já ti věřím. Když jsi dokázal zablokovat moje ovladače, jistě dokážeš zabránit Gay v tom, aby mne poslouchala. Nikdy bych ale nevěřil, že jsi tak záludný.“

„Kdyby ses choval rozumně, nikdy by ses to nedozvěděl. Extrémní individualisti (a to jsme my všichni) neberou disciplínu vážně, protože jí nevěří a nerozumí. Ale všichni jsme byli srozuměni s podmínkami palubní disciplíny ještě dřív, než se objevil ten ranger. Diskutovali jsme o nich a všichni jste tvrdili, že jim rozumíte… A potom jsem byl zvolen kapitánem. Já jsem navrhoval tebe. Jsi nejstarší, nejzkušenější, vymyslel jsi stroj času, ale ty jsi řekl, že bych to měl být já. Kapitán lodi musí být schopen prosadit svoje rozkazy. A to i v situacích, kdy velký zmatek ještě komplikují hysteričtí civilisté. Prostě musí mužstvo za každou cenu zvládnout.“

Nastal čas trochu zlehčit atmosféru. Táta se necítí moc dobře v roli přistiženého hlupáka a já stále doufala, že to neskončí tragedií. „Zebadiahu, moje číslo je padesát devět?“

„Je, ale teď bere jenom můj hlas. Dokážeš to znovu nastavit?“

„Jo, ale mělo by to být třeba devadesát pět.“

„Nastav to knoflíkem.“

„Já bych ale raději osmdesát devět.“

„Proč?“

„Jen se nad tím zamysli. Zebadiahu, proč jsi svolal tuhle schůzi?“

„Když nás opouští Hilda, tak je o tom zbytečné hovořit. Stejně se na Mars nebudeme vracet.“

„To snad ne, drahoušku!“

„Co se děje, Hildo? Kapitáne?“

„Slíbila jsem Squeakymu projížďku. Zebbie, mohl bys za mne dodržet můj slib? Prosím. Už kvůli starým časům.“

„Kapitáne, jakmile tě dopravíme na Zem bez J a necháme tě tam, už se sem nebudeme vracet. Ale stále jsi ještě kapitán, takže můžeš svézt Squeakyho v následujících třiceti minutách. Jestli se ti ovšem chce.“

„Mohu říct něco na svou obhajobu?“ vložil se do hovoru táta.

„Samozřejmě, Jaku. Promiň, kapitáne. Ty máš velení. Může Jake něco říct?“

„Jacobe, i když jsem se rozhodla tě opustit, stále tě mám ráda a vážím si tě… a vždycky tě budu poslouchat.“

„Děkuji, miláčku. Děkuji, kapitáne. Byl jsem v hloučku, kde byli samí nejvýznačnější vědci na Marsu a který dal dohromady brigadýr Hird-Jones. Jsou trošku mimo, ale dostávají se zpožděním časopisy, takže jsou, byť opožděně, informováni o situaci. Hovořil jsem s jedním předním chemikem…“

„Jaku, popožeň to trochu.“

„Zebe, nikdo tu nezná izotop antilopy. Tady benzín nekoupíme.“

„Kvůli tomu jsi neposlechl přímý rozkaz kapitána? Hildo, měla bys ho nechat zmrskat…“

„Nedělej si, Zebbie, legraci.“

„Já si legraci tak úplně nedělám. Jaku, tohle není žádná novinka. Toho jsem si všiml už dnes odpoledne v Anglii. Hildo? Deety? Vy jste si ničeho nevšimly?“

„Já ne,“ přiznala Hilda. „Moc Anglii neznám.“

„Deety?“

„No… možná,“ připustila jsem.

„Co?“ zajímal se táta.

„Jenom maličkosti. Nebyly tam silnice. Viděla jsem jenom povozy tažené koňmi a potom pár ornithopter. Vlaky tažené parními lokomotivami. Lodě na Temži mi připomínaly obrázky z Anglie doby královny Viktorie.“

„Proč ses o tom nikomu nezmínila?“

„Vždyť jsi to, táto, taky viděl.“

„Já jsem si toho všimnul,“ řekl Zebadiah. „Proto taky moje naděje, že bychom tady dostali palivo, klesly na necelou desetinu procenta. Teď jsou zcela na nule.“ Zebadiah vzdychl. „Ale kvůli tomu jsem kapitána nežádal, aby svolal mítink. Přátelé, je tady škodná.“

Svět se zachvěl a já s ním.

„Jak jsi na to přišel, Zebbie?“ zeptala se Hilda.

„Vy, děvčata, jste měly kolem sebe stále plno obdivovatelů a Jake byl zase v zajetí těch vědců. Mne upoutal Squeaky. Kapitáne, říkala jsi, abychom se drželi pravdy…“

„Ano,“ přikývla Hilda. „Ale taky jsem říkala, abyste se nepouštěli do nějakých hovorů, ze kterých by se mohli něco dozvědět.“

„Já jsem mu dobrovolně nic neřekl, on se vyptával. Zeptal se mne na ten výlet s jeho šéfem a já se snažil ho letmo odbýt. Squeaky vytáhl z kapsy fotku a prohlásil, že mu guvernér řekl, že je to fotka z dnešního odpoledne. Byla to fotka, co Deety udělala nad Temží.

Raději jsem mu řekl, co se stalo, aby se mne moc nevyptával. Guvernér mu řekl, co se stalo, a on začal porovnávat naše vyprávění. Hledal díry v našem vyprávění, které by vznikly, kdybychom použili hypnózu nebo nějaké jiné techniky. Nikdy se nestane, aby se dva svědkové plně shodli, ale zároveň se neodchýlí v některých bodech od skutečnosti. Když se shodnou plně, pravděpodobně lžou. Předpokládám, že se Bertieho a moje vyprávění blížilo natolik, že nám uvěřil.“

„Zebadiahu,“ zeptala jsem se, „vysvětlil jsi mu šestirozmérný prostor?“

„Jak jsem mu to mohl vysvětlit, když ho sám nechápu?“ Zebadiah vypadal uraženě. „Squeaky se strašně těšil na tu vyjížďku, co mu Hilda slíbila.“

„Ach! Zebbie, předáš mu můj vzkaz?“

„Kapitáne, až tě vysadíme, tak se sem už nevrátíme. Na schůzku s ním se vykašlu. On chce ukázat mně a každému, kdo s ním pojede, ty padouchy. Černé klobouky. Falešné rangery.“

(Přála jsem si, aby se zem přestala chvět.)

„Zebe, nech toho!“ řekl táta. „Mluv pravdu.“

„Buď zticha a poslouchej. Squeaky mi ukázal knihu s výstřižky. Byla taková přihlouplá, jak už takové knihy bývají. Ale jen do chvíle, než se tam objevil výstřižek s 'černým kloboukem'. Deety, byla bys na mě hrdá…“

„Já jsem na tebe hrdá.“

,,… protože jsem nijak nezačal křičet nebo prchat. Nedal jsem najevo žádný zvláštní zájem. Jenom jsem řekl: 'Sakra, Squeaky, to jsou ty příšery, kvůli kterým jsme museli opustit Zemi! To je máte i tady?'“

„Tomu říkáš 'žádný zvláštní zájem'?“

„Nevylezl jsem na záclony a neplakal jsem. Prostě jsem se zeptal: 'Nebo jste se jich už nějak zbavili?'

Pak začala být diskuse trochu zmatená, protože je nezabili, ale nechali je dělat svou práci. Squeaky dělal co mohl, aby nedal najevo překvapení, když zjistil, že ti černoši mohou být nebezpeční. Podíval se na hodinky a řekl: 'Pojď se mnou, ukážu ti to. Normálně nepouštíme černochy do města, ale tenhle starý chlapík se stará o guvernérovu zahradu a ještě by tu mohl být.' Zavedl mne na balkón, podíval se dolů a vzdychl: 'Už je příliš pozdě. Je pryč. Ale ne… tamhle je. Hooly! Pojď sem.' A začal tleskat. Hooly k nám běžel tak divným krokem, jaký nedokážu popsat. Zastavil se před námi, pozdravil otevřenou dlaní a zůstal tak stát. 'Hlásí se Hooly!'

Squeaky ho tam nechal stát. 'Tenhle černoch,' řekl mi, 'je z celého stáda nejinteligentnější. Umí skoro stovku slov a je schopen je poskládat do jednoduchých vět. Je inteligentní asi jako pes a přitom mu můžeme věřit, že nejí kytky.'

'Je to býložravec?' zeptal jsem se. 'Ne, všežravec,' odpověděl Squeaky. 'Chytáme je a ochočujeme, čímž získáváme levnou pracovní sílu.'

Tak to by, děcka, stačilo na první lekci. Zítra nás vezme brigadýr velkým vozem do míst, kde se vyskytují domorodí marťané, alias černoši, alias černé klobouky, alias padouši. Pokud mu v tom ovšem nezabrání projížďka, kterou mu teď stejně nechci dopřát. A to byl důvod, proč jsem chtěl svolat rodinnou poradu. Už předtím jsem zjistil, že umělé izotopy zdaleka přesahují schopnosti vědy na této planetě. Nebylo to jenom díky té odpolední projížďce, ale proto, že jsem se Squeakyho sám vyptával. Squeaky má takové znalosti v oblasti prenukleární chemie a v oblasti výbušnin, že by si člověk myslel, že je to profesionál. Ale atomy jsou pro něj nejmenší částečky hmoty a těžká voda je pro něj španělská vesnice.

Už jsem si byl jist, že tady můžeme sehnat akorát nějaké šaty pro kapitána a možná dobít baterie, protože jsou na stejnosměrný proud. Pak jsem zjistil, že jsme se ocitli v domově padouchů, a požádal jsem Hildu, aby svolala konferenci u chytrušky. Nechtěl jsem ztrácet čas, protože jsme se po čaji měli odebrat do našich pokojů. Jaku, myslíš, že jsem neměl pádné důvody?“

„Kdybys mi to řekl…“

„Nech toho! Kapitán ti to řekl.“

„Ale ona mi nevysvětlila…“

„Jaku, ty jsi beznadějný případ. Kapitán ti nemusí nic vysvětlovat. Navíc ti ani nic vysvětlit nemohla, protože jsem jí to řekl až teď, zrovna tak jako vám. Kapitán ovšem měl důvěru v můj úsudek.“

„Tak jsi mi to mohl vysvětlit ty, když tě za mnou Hilda poslala. To bych šel hned.“

„Jaku, udělal jsi devátou chybu za dvacet minut…“

„Desátou, Zebadiahu, já to počítám.“

Táta se na mne podíval stylem 'I ty, Brute?'.

„… deset chyb, aniž bys jednou měl pravdu. Nemohl jsem ti nic vysvětlovat.“

„Protože se mnou bylo ještě několik lidí?“

„Jedenáct. Nebyl jsem tam poslán, abych tě přivedl… dvanáct. Měl jsem ti jenom vyřídit, že za pět minut vyrážíme. Měl jsem ti říct jenom to a nic jiného. Nepouštět se s tebou do diskuse – a to jsem udělal.“

„Doufal jsi, že se za tebou hned vydám?“

„Třináct.“

Neudržela jsem se. „Táto, přestaň ze sebe dělat hlupáka. Zebadiah ti položil zásadní otázku a ty uhýbáš. Kapitáne Hildo, nemohli bychom zavřít dveře. Nepřátelé mohou být kolem a my máme pušky zamčené vzadu.“

„Jistě, Deety. Gay Podvodnice, zavři dveře.“

Táta se ozval: „Nevěděl jsem, Deety, že kličkuju. Myslel jsem, že jsem vyvolal užitečnou diskusi.“

„To ty si, táto, myslíš vždycky. Přitom jsi rozumný akorát v matematice. Zebadiah se tě zeptal, jestli měl pádné důvody svolat rodinnou radu. Ty jsi na to neodpověděl.“

„Jestli mu Hilda neřekla, aby ne…“

„Táto! Odpověz na tu otázku, nebo s tebou už do konce života nepromluvím.“

„Deety!“ ozval se Zebadiah. „Nevyhrožuj.“

„Já nikdy nevyhrožuju a táta to ví.“

Táta se zhluboka nadechl. „Zebe, za těch okolností, které jsi vylíčil, jsi měl plné právo požádat kapitána o svolání rodinné rady.“

„Děkuju, táto,“ vydechla jsem.

„Udělal jsem to kvůli sobě, Deety. Hildo? Kapitáne?“

„Co je, Jacobe?“

„Měl jsem s tebou jít hned, jak si mne o to požádala poprvé.“

„Děkuju ti, Jacobe. Já jsem tě o to ale nepožádala. Já jsem ti to přikázala. Pravda, formulovala jsem to jako žádost… ale příkazy velícího důstojníka jsou často formulovány jako žádosti. To jsou zásady slušného jednání. Jednou jsi mi to sám vysvětloval, i když jsem to věděla i bez toho.“ Teta Hilda se otočila na Zebadiaha.

„Šéfpilote, odlet do země bez J se posouvá na zítřejší odpoledne. Řeknu ti přesnější čas, až si promluvím s brigadýrem. Chci vidět aspoň jednoho z těch padouchů živého. Protože tu zůstanu přes noc, doufám, že se mi podaří sehnat nějaké šaty. Ale důvodem, proč tu zůstávám, jsou hlavně naši nepřátelé a potom to, že chci dostát svému slibu brigadýrovi Hird-Jonesovi.“

Teta Hilda se na chvíli odmlčela a pak pokračovala: „Zvláštní příkaz. Neodnášejte z vozu nic, co můžete postrádat. V případě potřeby můžeme vzlétnou v pěti minutách i uprostřed noci. Pokud vám nedám povolení, tak se držte u mne. Budu dneska v noci spát v autě. Kdybychom museli odletět v noci, dám vám vědět. Zebbie, podržím si velení do doby, kdy přistaneme na zemi bez J. Večeře bude v osm místního času. Muži si vezmou černé kravaty a my s Deety to, co jsme měly na sobě o svatební noci. Máme to zabalené dohromady. Brigadýr pošle někoho do našich komnat, aby nás doprovodil na recepci. Dohodnu s ním zítřejší program. Až se po recepci dům zklidní, přesunu se do vozu. Kdyby mne někdo viděl, tak si jdu pro kartáček na zuby. Otázky?“

„Kapitáne?“

„Pilote?“

„Hildo, musíš spát dneska v noci v autě?“

„Jacobe, může se stát ledacos.“

„Já tě prosím.“

„Chceš si se mnou ještě jednou užít? Nakonec to není tak moc, když sis mě vzal i přesto, že jsi znal mou minulost. Ano, Jacobe.“

„Ne, ne! Chci, abys spala v mém náručí. To je všechno.“

„Jenom to? Promluvíme si o tom v posteli. Všichni se připravte na vzlet. Hlaste se.“

Dívala jsem se na tetu Hildu a usmívala se. „To jsi mě, tetičko, dostala. Prý, že mi řekneš, až budeš mít chuť si zašpásovat. A teď tohle. Potřebujeme někoho, kdo nás má rád, i když děláme chyby. Ale kdo to je?“

„Děkuju ti, Deety. Máme se rádi a důvěřujeme si navzájem.“

„Ale řekni mi jednu věc… Měla jsi vůbec v úmyslu spát dneska v noci v autě?“

Zatahala se za náhrdelník a pak mi zašeptala rovnou do ucha: „Deety, děvče, neměla jsem v úmyslu dneska v noci spát ani vteřinku.“

XXVIII.

„Je příliš tlustý.“

Zeb:

Hilda seděla po guvernérově pravici, zatímco Deety po jeho levici. Tím jsme dostali s Jakem příležitost sedět vedle lady Herbert. Místnost byla plná večerních rób a smokingů. Na každého z nás dohlížel jeden sloužící, který dbal o to, abychom netrpěli hlady. Všichni sloužící měli na sobě livreje označené širokým šípem. Britská kolonie se sestávala z a) černochů, b) trestanců, c) bývalých trestanců, d) důstojníků a strážných, e) civilních úředníků a f) jejich manželek a dětí. O ruské kolonii jsem toho věděl ještě méně. Asi vojáci a úředníci.

Dámy byly oblečeny v róbách ve viktoriánském stylu, což způsobilo, že Deety a Hilda mezi nimi vypadaly jako ptáčata mezi královnami. Na odpoledním čaji způsobily naše kombinézy a Hildina kreace zračný rozruch. Teď na sobě měla Hilda minkový plášť a Deety sametové šaty, které na sobě měla ten večer, kdy jsme se vzali. Byli jsme hosty guvernéra a jeho manželky, a proto na nás byla soustředěna veškerá pozornost.

Už jsem se vám vlastně zmínil o tom, jak byly oblečeny naše ženy na tom osudném večírku? Asi ne. Takže: moc toho na sobě neměly. Při odpoledním čaji měly na sobě kombinézu a kreaci, která by se spíše hodila pro Armádu spásy než pro odpolední dýchánek, a neměly ani žádný make-up, protože jsme měli tak akorát čas na krátkou koupel.

Teď si ale na sobě daly záležet. Navzájem si upravily vlasy a tváře – včetně značné spotřeby rtěnky, kterou jinak prakticky nepoužívaly. Zeptal jsem se Hildy, jestli zná historii rtěnky. Odpověděla, že ano a ať nezdržuju. Pokračovala ve zkrášlování Deety. Deety je pěkná, ale neví to, přestože má rysy, které by svou pravidelností nadchly Praxitela.

Deety si ze svojí výšky nedělala těžkou hlavu, protože ji její matka přesvědčila, že je tak akorát. Proto chodila vzpřímeně a seděla vždy rovně. Deety prostě svojí matce důvěřovala. Nevím přesně, z jakého materiálu jsou její šaty, ale barva je přesně ten odstín zeleně, který se hodí k jejím jahodovým vlasům. V těch šatech, s její výškou, dlouhýma nohama, širokými rameny a pasem, který je uzounký v porovnání s plnými ňadry, si říká o práci modelky.

Hilda ještě Deety upravila pár klenotů a dala se do šlechtění sama sebe. Řeknu vám jednu věc, které nerozumím. Hilda nemá nijak extra vyvinuté poprsí. Když jsem se vrátil z našeho pokoje, kde jsem si uvazoval kravatu, stála tam Hilda plně oblečená a její prsa byla sice nepříliš velká, ale dostatečně velká k její postavě. A přitom vím, že neměla podprsenku ani jiné spodní prádlo. To budu muset nějak prozkoumat. Ale stejně… Hilda vypadá nejlíp, jak ji stvořil pánbůh.

Róby, které měly naše dámy na sobě, zavdaly příčinu k hovorům v této kolonii na měsíce.

Nedá se říct, že by byly místní ženy z našich manželek zrovna šťastné, protože jejich muži k nim byli přitahováni stejně neodolatelnou silou jako železné spony k magnetu. Lady Herbert se ukázala jako velice pozorná hostitelka a dáma každým coulem. Vyšla Deety a Hildě v ústrety, sepjala ruce a pravila: „Vám to ale sluší!“ Pak je objala a vedla sálem. Její slova obdivu protrhla ticho a dala signál ke všeobecnému hovoru. Brigadýr Hird-Jones se ujal nás. Vnutil nám punč a dbal na to, abychom se seznámili s každým, kdo nebyl na odpoledním čaji.

Krátce před večeří se ke mně naklonil nějaký plukovník a zeptal : „Je to pravda, že ta drobná kráska je velitelkou lodi?“

„Je to pravda,“ přikývl jsem. „Nejlepší velitelka, jakou jsem kdy měl.“

„To je skutečně zvláštní. Ta blondýna také patří k posádce. Mám pocit, že ji představili jako paní Carterovou.“

„Ano. To je astronavigátor a zástupce velitele. Doktorka D. T. Burroughs Carterová. Moje žena.“

„Ó… Gratuluju.“

„Děkuju.“

„Cartere, možná je to ode mne drzé, ale řekněte mi, jak je možné, že u vás zastávají ženy velitelské posty, zatímco muži jsou v podřízeném postavení? Doufám, že se vás ta otázka příliš nedotkla?“

„Ale ne. Klidně se ptejte. Každý u nás dělá to, co umí nejlépe. Paní Burroughsová není pouze velitelkou lodi, ale také naší nejlepší kuchařkou. Sice se ve vaření střídáme, ale já se většinou snažím nabídnout na mytí nádobí, takže na kapitána vyjde vaření častěji.“

„To je skutečně dobré. Nepotřebovali byste taky plukovníka od hulánů? Meju nádobí docela dobře.“

Večeře byla skvělá. Však si také guvernér s sebou na Mars přivezl osobního kuchaře z Irska. Lady Herbert byla okouzlující, ale postupem času jí bylo stále méně rozumět. Přesto Jake rozehrál celou škálu svého šarmu, aby ji pobavil. Bylo vidět, že se i přes svou medicínu cítí stále hůř, a těsně před tím, než ji síly opustily úplně, ji jedna z ošetřovatelek odvedla ze sálu.

Zajímalo by mě, jak se k tomu má člověk postavit podle protokolu. Podíval jsem se na Bertieho s Hildou, ale ti dělali, že nic nevidí. Pro jistotu jsem ještě mrkl na brigadýra Hird-Jonese, ale ten také dělal, že se nic neděje. A ten přece vidí všechno! Z toho jsem usoudil, že ve zdejší kolonii to nechce vidět nikdo. Po jídle někdo odvedl ženy vedle a muži se oddali ochutnávání portského a doutníčků. Postával jsem se sklenkou a předstíral jsem, že mi cigára chutnají, i když vůbec nekouřím. V tu chvíli se ke mně naklonil brigadýr Hird-Jones a zašeptal: „Kapitán vám vzkazuje, že se máte dostavit za ní na poradu s guvernérem do jeho studovny.“ Teprve teď jsem si všiml, že zmizel i guvernér a zanechal za sebou toho plukovníka, který bavil skoro celou společnost.

Brigadýr počkal, až se na něj podívám, a pak mi dal ústy signál: „Hned teď.“

Když jsme s Jakem vstoupili do studovny, Deety s Hildou už tam byly a s nimi se tam vyskytoval kromě guvernéra ještě muž vyšší a rozložitější než já, kterého nám guvernér představil jako generálmajora Moresbyho, náčelníka štábu. Bertie vstal a zamával nám v ústrety: „Jsem rád, že jste přišli, pánové. Chceme si probrat plány na zítřek a kapitán Hilda navrhla, že byste měli být u toho.“

Guvernér během řeči přešel ke glóbu Marsu. „Kapitáne, tady jsem se pokusil zakreslit místa, která jsme společně navštívili.“

„Deety, zkontroluj to, prosím tě,“ požádala Hilda. Moje milovaná se na to mrkla. „Ruské osídlení bych posunula o dobrých sto padesát kilometrů na východ od vašich hranic. To je nějakých devadesát mil… dva a půl stupně.“

„To není možné!“ vyrazil ze sebe obří generál.

Deety pokrčila rameny. „Mohlo by to být ještě pár mil dál. Je potřeba to prověřit.“

„Generále Moresby, radši tomu věřte,“ řekl Jake.

„Je tam ještě nějaká odchylka, Deety?“ zeptal se Bertie.

„Ještě jedna, ale ráda bych se na něco zeptala. Máte tady někde značkovač?“

Berie nějaký našel a podal jí ho. Deety namalovala tři body do trojúhelníku, který se rozkládal v obou zónách. „Co je tohleto, pánové? Tady to je vesnice a tyhle dva body jsou velké farmářské usedlosti, ale ani u jednoho se nám nepodařilo určit národnost.“

Bertie se podíval na značky. „To nejsou naši. Moresby, kdy jsme naposled rekognoskovali toto místo?“

„Tam žádní Rusové nejsou! Dělá to jenom z hlavy. Určitě se plete!“

„Moresby,“ řekl jsem, „vsadím se s vámi o co chcete, že se moje žena nemýlí o víc než dva kilometry. Jak vysoko jste ochoten jít?“

„Ale pánové,“ chlácholil Bertie. „Sázení si nechte na později. Jaká je tam ještě chyba, Deety?“

„Místo našeho přistání. Tam, kde jsme přistáli prvně a měli nepříjemnosti s Rusama. Spletl jste se o mnoho stupňů. Musí to být tady.“

„Moresby?“

„Guvernére, to je nemožné. Buď tam nepřistáli, nebo měli potíže s Rusama někde úplně jinde.“

„Guvernére, já nemám v úmyslu se nijak přít. Ani nevím, co bych z toho měla. Přistáli jsme krátce po rozednění předevčírem ve čtrnáct nula šest windsorského času. Sám jsi viděl zbytky zničené ornithoptery. Myslím, že jsme schopni určit šířku i délku docela přesně. Chyba nebude nijak velká.“

„Astronavigátore, v těchto věcech nejsem nijak silný, ale pokud si to dobře pamatuju, tak jsme viděli tu ohořelou ornithopteru v osm třicet ráno.“

„To je naprosto správné, guvernére. Však taky uvidíte, jak se to blíží k mé značce.“

„Ale globus je v mílích,“ namítl Moresby.

Deety se podívala na guvernéra pohledem, který se sice usmíval, ale zároveň dával tušit výčitku 'Je to tvůj člověk, ne náš, Bertie.'

Bertie řekl trochu popuzeně: „Moresby, vy jste se nikdy nedíval třeba do francouzských map?“

Já nejsem tak tolerantní jako Deety, a tak jsem vyhrkl: „Stačí to vynásobit jedna celá šest set devět.“

„Díky. Budeme raději předpokládat, že má astronavigátor pravdu. Moresby, budeme muset zrekognoskovat tohle území. Kapitáne, kolik bodů budeme schopni zkontrolovat za minutu?“

„Tak počkat!“ přerušila hovor Hilda. „Míří snad tato diskuse k výletu, který jsem slíbila brigadýrovi Hird-Jonesovi?“

„Omlouvám se, madam. Copak to nebylo jasné?“

„Ne, myslela jsem, že chceš říct generálu Moresbymu, co jsme dnes viděli. Proč tu není brigadýr? Chtěla jsem se s ním domluvit na zítřejším programu.“

„Madam, zítřejší program byl změněn,“ řekl Moresby. „Na jeho místě budu já.“

Hilda se podívala na Moresbyho asi jako na kus hovězího, které nehodlá vůbec jíst. „Guvernére, nepamatuji si, že bych tomuto člověku nabízela projížďku. Ani brigadýr mi neřekl, že s námi nepojede.“

„Moresby, vy jste s Hird-Jonesem nemluvil?“

„Jistěže mluvil, pane. Ale musím, ač nerad, oznámit, že nebyl příliš ochoten spolupracovat. Musel jsem mu připomenout, kdo má vyšší hodnost.“

Díval jsem se, kam se skrýt. Hilda ale nevybuchla, místo toho řekla sladkým hlasem: „Máte pravdu, generále Moresy, je to otázka funkce. Ovšem na palubě lodi velím já a ne vy.“ Otočila se na guvernéra. „Guvernére, je možné, že po projížďce, kterou jsem slíbila brigadýrovi, ještě někoho svezeme, ale rozhodně to nebude tenhle člověk. Je příliš tlustý.“

„Cože!“ vyjekl Moresby. „Vážím tak akorát vzhledem ke své postavě. Na Zemi vážím sedmnáct kamenů. Tady to bude nějakých devadesát liber. To si myslím, že je tak akorát, madam.“

„Je příliš tlustý. Bertie, pamatuješ si, jak jsme tam byli namačkáni? Ale i kdyby neměl Moresy zadek jako sofa, tak bych ho tam nevzala, protože je příliš tlustý mezi ušima. Ten na mou loď nevstoupí.“

„Dobře, kapitáne. Moresby, pošlete sem brigadýra Hird-Jonese.“

„Ale…“

„Odchod.“

Jen co se dveře zavřely, otočil se guvernér na Hildu: „Je mi to vážně líto. Myslel jsem, že jste si to už s Moresbym a hlavně Squeakym vyříkali. Hlavně že Squeaky souhlasil s výměnou. Moresby tu není dlouho a já si stále nemůžu zvyknout na jeho způsoby. Není pro to omluvy, kapitáne, ale co mám dělat?“

„Zapomeň na to, Bertie. Použil jsi ale slovo rekognoskace místo toho, abys řekl projížďka. Rekognoskace je vojenský termín. Myslel jsi to tak?“

„Myslel.“

„Gay Podvodnice je soukromá loď a já jsem civilistka. Šéfpilote, co si o tom myslíš?“

„Kapitáne, když budeme létat nad nějakým územím za účelem rekognoskace, bude se jednat o špionáž.“

„Guvernére, je tato místnost bezpečná?“

„Hildo… kapitáne, jak to myslíš?“

„No jestli je zvukotěsná a jestli tu nejsou nějaké mikrofony.“

„Když zavřu oboje dveře, tak je vzduchotěsná a mikrofon je jediný. Vypíná se tady tím tlačítkem.“

„Byla bych ráda, kdybys ho odpojil, aby nemohlo dojít k nechtěnému zapnutí.“

„Jak si přeješ. Ale jak můžeš vědět, jestli tu nejsou ještě další mikrofony?“

„Věřím ti. Nevěřím Moresbymu a nechci, aby se tu nedopatřením zapnul nějaký mikrofon. Řekni mi, co potřebuješ rekognoskovat?“

„Nejsem si úplně jist.“

„Rekognoskace znamená se přesvědčit o něčem, o čem si nejsi plně jist. Něco, co je vidět z Gay… ale co?“

„Ach… dokážete všichni mlčet?“

„Hildo…“

„Teď ne, Jacobe. Guvernére, jestli nám nevěříš, tak nás pošli pryč.“

Smythe-Carstairs stál, protože oddělával vypínač, a teď pohlédl seshora na Hildu. „Hildo, jsi skutečně neobyčejně malá ženská… ale zároveň jsi jeden z nejumíněnějších lidí, se kterými jsem měl co do činění. Situace se má následovně. Rusové nám poslali další ultimátum. Doposud jsme si z toho moc nedělali, protože jsme vzdáleni od jejich teritoria přes půl planety a zásobování bylo na této planetě vždycky skoro nemožné. Nejsou tu žádné oceány.

Nejsou tu ani splavné řeky. Je tu pár kanálů, ale ty jsou dobré tak akorát pro sebevrahy. Obě strany se pokoušely chovat koně, ale ani jedné straně se to příliš nedařilo. Moc dlouho nevydrží a nejsou schopni se tady rozmnožovat.

Je pravda, že obě strany mají ornithoptery, ale ty nejsou schopny toho moc unést a ani nemají dostatečný dolet. Byl jsem skutečně překvapen, když jste mi řekli, že jste měli při prvním přistání problémy s Rusy. A pak jste mi ukázali ten vrak.

Jakýkoliv zásobovací problém se dá vyřešit, když máte dost lidí a dost času. Ti Rusáci musí mít sklady každých padesát mil. Jestli budou postupovat tímhle směrem, tak se sem dostanou a vyženou nás odsud.“

„To je to tak zlé?“ zeptal jsem se. Hilda prohlásila: „Guvernére, náš šéfpilot je z naší skupiny jediný, kdo má bojové zkušenosti.“

„To jo,“ souhlasil Jake. „Já jsem si své prýmky vysloužil za podepisování papírů.“

„Vítej na palubě,“ zasmál se Bertie. „Já jsem naposled slyšel hvízdat kulky nejméně před dvaceti lety. Vypadá to, že bych teď mohl prohrát svou poslední bitvu. Přátelé, moje postavení mne předurčuje do pozice velitele vojska… ale mám tak asi jednu četu, která je připravena bojovat a padnout.“

„Guvernére, vždyť tohle město musí mít dobrých dvě stě tisíc obyvatel.“

„To má víc, Jaku. Ale víc než devadesát procent z nich jsou trestanci nebo bývalí trestanci a jejich rodinní příslušníci. Myslíš, že mne budou podporovat? A i kdyby, tak nejsou vyzbrojeni a nemají žádný výcvik.

Podle tabulkových počtů tu mám mít aspoň prapor, ale ve skutečnosti je to tak četa. Po pravdě řečeno i moji důstojníci, vojáci a úředníci jsou většinou stejného zrna jako ti trestanci. Takový důstojník udělá na Zemi průšvih a dostane na vybranou: buď do basy, nebo sloužit na Mars. Akorát tu nemám vrahy, ale kdoví, jestli by to nebylo lepší. Jak mám věřit úředníkovi, který dole defraudoval směnky, aby měl na sázení? Pár lidí mám dobrých. Například brigadýr Hird-Jones nebo mladý Bean. Ještě jsou tu dva seržanti, jejichž jediným prohřeškem bylo, že jeden měl dvě manželky a ten druhý jen jednu, zato nebyla jeho. Jestli se sem Rusové dostanou, tak postřílí černochy, protože oni se nesnaží je domestikovat. Pořádají na ně hony a pak je jedí. Zastřelí každého v uniformě a pak naši trestanci poznají, zač je toho loket. Je lepší být svobodný na cizí planetě, než tu být otrokem. Squeaky! Kde jsi byl?“

„Byl jsem ve studovně map, pane.“

„Kdy jsi dostal můj vzkaz?“

„Asi před dvaceti vteřinami.“

„A jak dlouho jsi byl v mapovně?“

„Něco přes hodinu, pane.“

„Dobře, zavři oboje dveře a posaď se.“

Po dvaceti minutách Hilda řekla: „Deety, kdy tady svítá?“ a ukázala na místo asi třicet stupňů východně od nejzápadnější hranice, kterou chtěl Bertie prozkoumat.

„Asi za dvacet minut. Mám to zkontrolovat s Gay?“

„Ne. Zebbie, jak je to s těma bateriema?“

„Jsou dobité. Alespoň podle toho, co jsem slyšel. Ráno budou připravené.“

„Dobře. Squeaky, když půjdeme spát tak ve dvě v noci, budeš schopen vyrazit v jedenáct dopoledne?“

„Klidně v osm, když si to budete přát, kapitáne.“

„Nebudu si to přát. Na tu práci potřebujeme denní světlo, takže budeme pracovat v klidu, aby to bylo pořádně. Půjdeme ale pozdě spát. Bertie, může nám kuchyň připravit snídani do postele na desátou?“

„Řeknu to noční službě. Snídaně bude připravena a ranní služba vám ji ráda přinese.“

„Prima. Celé posádce a brigadýrovi Hird-Jonesoyi: Odlet za třicet minut. Nástup do lodi pět minut před tímto termínem. Otázky?“

„Jenom poznámka. Připravím nějaké sendviče.“

„Děkuju, Squeaky. Bertie.“

„Ano, madam?“

„Deety a já očekáváme, že se s námi rozloučíš polibkem pro případ, že by se něco stalo.“

XXIX.

„… nevěříme na prince.“

Deety:

Tu noc jsme měli skutečně napilno. Musela jsem naprogramovat Gay tak, aby zobrazila každou zastávku a kolem těch, kde byla zásobovací místa, udělala kruh.

Že tam byla zásobovací místa, bylo zcela jisté!

Celou cestu jsem přemýšlela: Kdybych byla zodpovědná za zásobování, kde bych zásobovací stanici postavila? Tam, kde mohou přistávat ornithoptery? Kde je dostatek vody? Squeaky, Hilda, táta, Zebadiah… a možná i Gay… přemýšleli nad tím samým.

Vrátili jsme se po půl druhé, teta Hilda dala výsledky Squeakymu a šli jsme spát.

V jedenáct jsme se sešli u Gay, ale Squeaky chyběl. Poslal nám zprávu s omluvou, že se nemůže zúčastnit, ale že nás místo něj doprovodí poručík Bean a bude nám plně k dispozici.

Ještě před tím je potřeba říct, že teta Hilda v posteli neposnídala. Vstala jsem kolem deváté místního času a našla tetu Hildu v pilné práci. Balila svoje a tátovo oblečení do ochranných obalů a do vypůjčených zavazadel. Naše čisté oblečení, které nám vyprala noční služba, bylo složeno v jiném zavazadle.

Teta ke mně vzhlédla a usmála se. „Dobré jitro. Radši se oblékni, jestli tě takhle uvidí služba, tak ji klepne pepka.“

„Mně to nevadí, už mě dvakrát viděli.“

„Ale jim to vadí. Se sloužícími si nezahrávej a zvláště ne s nedobrovolnými sloužícími. To je malér na spadnutí, než řekneš švec. Sbalíš si vaše oblečení, nebo vám ho mám sbalit?“

„Já to zabalím, dík. Myslela jsem, že ještě zajedu do postele ke svému miláčkovi, ale teď jsem si to rozmyslela. Proč tak spěcháš, tetinko?'

„Deety, zdá se mi, že se nedržím svých vlastních rozkazů. Jak jsem si čistila zuby, tak jsem přemýšlela o mužských a dospěla jsem k názoru, že je lepší je postavit před hotovou věc, než se s nimi pouštět do dlouhých diskusí.“

„To si musím zapamatovat, kočko. Až naši chlapi vstanou, budou chtít jíst. Máš pravdu, že když všechno nachystáme, tak to půjde raz dva.“

„Nemusíme nic chystat. Na to tady máme sloužící, ale musím ti říct, že mluvíš jako zkušená vdaná žena.“

„Však mám s tátou dlouhodobý trénink. I s tátou je poměrně snadné pořízení, když máš věc promyšlenou dopředu.“

„Začínám si na to zvykat. Co ale uděláme se sloužícími?“

„Co?“

„V dobách, kdy byli ještě sluhové běžně k vidění, bývalo zvykem, že host dal sluhovi, který se o něj staral, nějaké dýško. Ale jak to máme vyřešit my? Já mám v kabelce dvě pětadvacetidolarové bankovky, ale to je tady tak akorát kousek papíru.“

„Táta a Zeb mají zlato. Vím to zcela jistě, protože jsem ho před cestou vážila. Takže odměna pro sluhy není žádný problém. Můžeme si pak část vyměnit za místní peníze a nakoupit potřebné věci.“

Poručík Bean – nebo Brian – byl mladíček, který se dobrovolně přihlásil ke službě „za oblaka“. Celkem se vyrovnal s tím, že mně říkal Deety a Zebadiahovi Zebe, ale přešupačit se z kapitána Burroughse na Hildu mu prostě nešlo. Ještě se občas zmohl na kapitána Hildu, ale to byl vrchol, za který to nešlo. Táta byl pro něj prostě profesor.

Měl radost, že se nám líbí jeho vozítko. Nevěřili byste tomu, jak takové vozítko na Marsu může vypadat. Byl to velký dřevěný vagón s parním strojem vzadu. Před strojem bylo kolo podobné kormidelnímu kolu na plachetnicích, kterým se ovládala přední kola. V prostřední části byl prostor pro zavazadla a vepředu byly lavice pro dvanáct až šestnáct lidí. Posádku tvořilo pět mužů!

Strojník, topič, velitel a dva kormidelníci…

Velitel seděl na vysoké chromové sesli uprostřed nákladového prostoru a dirigoval ostatní, co mají dělat. Občas zazvonil na zvonec nebo zapískal píšťalou. Zvonec upozorňoval ostatní účastníky provozu, aby uhnuli z cesty, a píšťala dávala posádce povel k rozjezdu a zastavení. Provoz nebyl hustý, ale na cestách bylo vidět ledasco. Nejběžnější byly šlapací tříkolky. Na největší z nich šlapalo dvanáct lidí najednou.

„Musím s lítostí přiznat,“ řekl Brian, „že se nám nedaří chovat tady koně. Zatím se nám to nepodařilo, ale věřím, že vypěstujeme plemeno, kterému se tady bude dařit. Až budeme mít koně, tak to bude normální kolonie a nejenom místo, kam se posílají nepohodlní odsouzenci a kde se pěstují suroviny pro farmaceutický průmysl.“

„Farmaceutický průmysl?“

„Ano, díky tomu si naše kolonie sama na sebe vydělá. Je to možná překvapující, ale potomci současných trestanců budou bohatí lidé. Ukážu vám pole Cannabis Magnifica Martia… to je něco. Brigadýr Hird-Jones navrhoval norfolkskou plantáž.“ Usmál se.

„Jedem tam?“

„Počkat,“ řekla teta Hilda. „Jestli jsem rozuměla dobře vzkazu od brigadýra, tak můžeme program změnit. Je to tak?“

„Kapitáne Hildo, můj vůz i já jsme k dispozici, jak dlouho si budete přát. Je to rozkaz, ale zároveň i potěšení.“

„Briane, měli mi tu ušít nějaké šaty. Slíbili mi, že na nich budou pracovat celou noc. Nevíš, kam bych se měla jít zeptat?“

„Nikam nemusíte chodit. Něco je tady. Přinesl to hlavní komoří chvíli předtím, než jste přišli. To bude asi ono. Máte přece pokoje v princezniných komnatách?“

„Ano. Zajdu se tam podívat.“

„Ne, prosím ne.“ Brian udělal malý posunek a najednou se před námi objevil mladý vojáček. „Smathersi, běž se optat paní Digbyové, jestli přišla nějaká zásilka pro kapitána Burroughse!“

„Pane!“

„Počkej, Briane. Jestli to přišlo, tak ať to sem přinese.“ Brian na sobě skoro nedal znát překvapení, jenom prostě dodal: „A jestli přišla, tak ať ji sem paní Digbyová přinese. Pospěš si.“

„Pane!“ Vojáček zasalutoval a dat se do běhu.

„Děkuju ti, Briane. Tvoje ochota je skutečně roztomilá.“

„Potěšení na mé straně, kapitáne Hildo.“

„Hildo, ještě jsme za ty šaty nezaplatili.“

„To je pravda, Jacobe. Poručíku, kde se tady dá vyměnit zlato za místní měnu? Nevíš kolik se dostane za gram?“

„Nebo za trojskou unci?“ dodala jsem.

Brian dělal, jako by nás neslyšel. Otočil se k posádce vozidla. „Parkinsi! Udělejte tady kolečko. Ať se to zahřeje, potom držte pěkně vysoký tlak páry. Nebudeme se aspoň při startu zdržovat.“

„Rozkaz, pane.“ Stroj se dal do pomalého pohybu.

Když nebyl nikdo jiný v doslechu, řekl Brian tiše: „Přeslechl jsem vás kvůli tomu randálu. Rád bych vás upozornil na to, že zde není jednotlivcům dovoleno vlastnit zlato, a jsem skutečně rád, že žádné nemáte.“ Mluvil velmi rychle, abychom ho nepřerušili. „Ještě vám musím říct, že díky tomu, že mýma rukama prochází velká spousta depeší včetně tajných a osobních, vím věci, které bych vědět vůbec neměl. Například jsem rád, že jste se v noci dobře vyspali. Jistí lidé se cítí být zavázáni tak dobrým přátelům. Například brigadýr mi kladl na srdce, že si možná budete chtít něco koupit a v tom případě, že mám na ten účet napsat jeho jméno a připojit svůj podpis.“

„To není možné.“

„Ale je, kapitáne. Vysoce postavené osobnosti si prostě přejí, abyste se tu cítili dobře.“

„Synu, moje žena to myslela jinak,“ ozval se táta. „Chtěla tím říct, že můžeme zaplatit.“

Brian se přestal usmívat. „Tuhle otázku byste měl, profesore, prodiskutovat přímo s brigadýrem. Já bych mu opravdu nerad hlásil, že jsem nebyl schopen poslechnout jeho rozkazy.“

„Kapitáne.“

„Ano, Deety?“

„Mám ti radit, když usoudím, že je to zapotřebí.“

„Jen mi poraď, drahá. Koukám, že už nesou moje balíky.“

„Chytila jsi za ocas tygra. Radši ho pusť.“

Tetička se na mne zašklebila, a dokonce vyplázla jazyk. Pak se otočila na Briana. „S radostí přijímáme brigadýrovu nabídku.“

Chvíli před odjezdem se ukázalo, že Zebadiahovy baterie jsou dobity, a tak jsme je uložili, i se šaty tety Hildy, do Gay. Pak jsme konečně nasedli do vozítka, které se pohybovalo svou rychlostí deseti kilometrů za hodinu. „Takže na norfolkskou plantáž, kapitáne Hildo?“

„Kdy jsi snídal, Briane?“

„To je nepodstatné, madam.“

„Odpověz mi na otázku.“

„V sedm hodin, kapitáne.“

„To jsem si mohla myslet? Jíš v královském paláci?“

„Kdepak, kapitáne Hildo. Tam jedí pouze nejvyšší důstojníci, guvernérova rodina a nejbližší spolupracovníci. Já jsem se najedl v důstojnickém klubu.“

„Aha. Pojedeme se podívat na ty černochy, ale nejdřív bych se podívala do zásobovacího skladu. Je tam otevřeno?“

„Pro vás je všechno otevřeno, kapitáne Hildo.“

„Potřebuju nakoupit nějaké zásoby. Pak se stavíme v nejlepším restaurantu ve Windsor City. Dáš si tam pořádný oběd. My jsme snídali o tři hodiny později než ty.“

„Ale já mám hlad,“ ozval se můj muž. „Jsem ve vývinu.“

„Chudák Zebbie.“

Ve skladu toho moc na výběr neměli. Koupila jsem tam sušenky a pořádnou zásobu holandské čokolády, abychom měli nějakou zásobu rychlé energie pro chlapce ve vývinu, a ještě klubko tenkého drátu.

Brian nás dovezl k restauraci přesně v poledne. Byla jsem ráda, že jsme nákupy zařídili předtím. Neměla jsem vůbec hlad, dokud jsem neviděla jídlo. Pak už se ve mně hlad probudil. Však to znáte. Teta Hilda byla v těchhle věcech expert.

Zastavili jsme naproti královskému paláci a vešli do budovy, ze které se vyklubal důstojnický klub. Ušli jsme pár metrů, když se teta Hilda zarazila. „Briane, co tu vlastně děláme?“

„Říkala jste nejlepší restaurace, kapitáne. Zdejší šéfkuchař šéfoval u Claridge do doby, než měl tu smůlu. Nekoukejte se na mě tak. Byl to brigadýrův rozkaz, abyste se tu cítili co nejlépe a abych za vás všechno podepsal. Myslím, že si z toho nemusíme dělat těžkou hlavu. Jste zapsáni na listinu významných hostů, kterým se účty proplácí přímo z účtu Jeho Veličenstva v Londýně. To má určitě víc peněz než nějaký poručík nebo dokonce brigadýr.“

Říkala jsem zrovna tetě Hildě, že bych si klidně odpustila pohled na ty černochy, když jsem je uviděla. Nejdřív jednoho, ale pak jich přibývalo, až jich bylo plné pole. Už jsem si říkala, že bych se měla z toho zlého snu probudit, když dal Brian pokyn veliteli našeho transportéru k zastavení, a já si všimla, že jsou na tom poli i lidé. Černoši měli na ústech náhubky a lidé drželi v rukou dlouhé biče. Jeden z těch černochů si sundal náhubek a strčil si do úst nějakou plodinu, co rostla na poli. V tu chvíli zasvištěl vzduchem bič a přistál na jeho nahých zádech. Vykřikla jsem.

Na poli na druhé straně nikdo nepracoval, tak jsem se raději dívala tam. Po chvíli jsem slyšela Brianův hlas: „Myslíte to vážně, kapitáne Hildo?“

„Cožpak to brigadýr nepotvrdil?“

„Ale to ano. Jak si přejete, madam.“

Nedalo mi to a podívala jsem se, o co jde. Zjistila jsem, že černoši s náhubky se bojí mužů s biči a nejsou ani tak hrůzostrašní jako spíš odporní. Teta Hilda je fotografovala, natáčela na video a nahrávala jejich hlasy. Brian hovořil s mužem, který až na šíp na rukávě vypadal jako farmář.

Brian se otočil na tetu Hildu: „Kapitáne, tady předák říká, že jste vyslovila přání zabít nějakého z těch černochů.“

„To musí být nějaký omyl.“

„Madam? Vy tedy nechcete pitvat toho černocha?“

„Poručíku, bylo mi řečeno, že každý den přijde o život alespoň jeden z nich. Chtěla jsem proto požádat o možnost pitvat ho na nějakém k tomu určeném místě za vhodných podmínek. Ale rozhodně jsem nechtěla, aby k tomu účelu někdo zabíjel ty ubohé tvory.“

Chvíli po této rozmluvě jsme odjeli. „Tady se o ně stará jeden veterinář,“ řekl po chvíli Brian. „Nemají s námi nic společného, takže se ani nemoci na nás nepřenášejí. Návštěva nemocnice nebude nebezpečná, ale spíš nepříjemná.“

Přijeli jsme k černošské nemocnici. Dovnitř jsem nešla. Za chvíli vyšel ven táta a byl celý zelený. Sedl si vedle mne. „Deety, kapitán mi přikázal, abych šel ven na čerstvý vzduch. Ani jsem se nehádal. Jsi na mne hrdá?“

Ujistila jsem ho, že jsem vždycky hrdá na svého tátu. O pár minut později vyšel ven Zebadiah s Brianem se vzkazem, že tam Hilda bude pracovat ještě nejméně hodinu. „Kapitán Hilda mi navrhla, abych vás vzal na projížďku,“ hlásil Brian.

Ukázalo se, že ta vyjížďka byla k nejbližší hospodě, kde jsme vystoupili, a náš legrační dopravní prostředek odjel čekat na tetu Hildu. Brian s tátou si objednali whisky a Zebadiah řezané ječné pivo se zázvorovým. Dala jsem si to taky, i když suché martini to nenahradí. Dopila jsem to těsně předtím, než se objevila teta Hilda. „Tak kam teď, kapitáne Hildo?“

„Do královského paláce.“

„Ty jsi, tetičko, skutečně jednoho z nich rozkrájela na malé kousky?“

„To nebylo zapotřebí. Jsou to šimpanzové.“

„Tím jsi urazila všechny opice, co jich je.“

„Deety, tihle tvorové mají k 'černým kloboukům' asi tak daleko jako my k šimpanzům. Je tu jistá fyzická podobnost, ale mentální rozdíl je obrovský. Doktor Wheatstone vyňal jedné mrtvole mozek a to mi úplně stačilo. Přesto jsem tam udělala pár snímků, které by mohly být užitečné.“

„Vždyť už jsi fotila tam na poli.“

„To je pravda, Zebbie, ale mám s sebou fotky z polaroidu, co jsi pro mne udělal ve Snug Harboru, a na nich je vidět, že ti tvorové se snažili zakrýt dlahami lokty i kolena, co mají navíc. Doktor Wheatstone tam má pomocníka, což je docela inteligentní černoch, a na něm udělal podobný pokus. Pomocí chirurgických dlah mu znehybnil kolena, která má oproti nám navíc, a pak mu řekl, aby se pokusil projít. Sice hned spadl, ale pak se mu dařilo udělat pár kroků. Překvapilo mne, jak se ta nemotorná chůze podobala chůzi toho rangera, a teď, když si to tak vybavuji, tak i chůzi Brainyho. Doktor Wheatstone potom oblékl svého pomocníka do starých kalhot a pláště a to budete na ty fotky mrkat. Žádná plastická chirurgie, žádný make-up – a přesto ten tvor vypadá od krku dolů jako člověk.“

Když jsme dorazili ke královskému paláci, chtěli jsme přenést zavazadla do Gay Podvodnice, ale opět nám v tom bylo zabráněno. Brian dal rozkaz veliteli vozidla a ten zase svojí posádce. Poděkovali jsme jim a pak poděkovali Brianovi. Rozloučili jsme se s ním a vyjádřili naději, že se opět brzy uvidíme.

Zasalutoval a zamířil k důstojnickému klubu. My jsme zamířili k širokým schodům do paláce. „Deety, dáš si se mnou koupel?“ zeptala se teta Hilda.

„Jasná věc,“ souhlasila jsem.

„Pročpak,“ podivil se Zebadiah. „Nemáš na sobě ani skvrnku, Hildo.“

„To je otázka psychického zápachu, Zebbie.“

„U mě nejenom psychického,“ zasmála jsem se. Sotva jsme vlezly do vany, přišel můj manžel se vzkazem, že by nás guvernér rád co nejdříve přijal ve své pracovně. „Hildo, mám takový pocit, že jestli tomu dobře rozumím, tak nás chtěl Bertie vidět tak před pěti minutami.“

Začala jsem lézt ven, ale teta Hilda mne zarazila. „Já tomu rozumím, Zebbie. Mluví na nás oficiální, byrokratickou řečí. Já ovšem odpovím jadrnou angličtinou. Je tu ještě ten poslíček?“

„Ano. Je to major.“

„Tak major? Tak to bude stát Bertieho ještě dalších pět minut. Došla jsem k jednomu poznání, Zebbie. A to ještě dřív, než ses ty vůbec narodil. Když mě chce někdo nutně vidět, tak to není skoro nikdy otázka života a smrti. Takže vzkaz je následující. Velitel vesmírné lodi Gay Podvodnice posílá pozdravy generálnímu guvernérovi a vzkazuje, že se dostaví, jakmile bude připraven k návštěvě. Pak je důležitý dodatek, že si zrovna dávám koupel a že doufám, že se dostavím za dvacet minut. Na jeho místě bych ovšem klidně vsadila na to, že to nebude dřív než za třicet.“

„Dobře. Pár slůvek bych tam sice zaměnil, ale necháme to tak. Máme s Jakem oblažovat guvernéra do doby, než se vám uráčí?“ Táta nakoukl do koupelny, čímž potvrdil mou domněnku, že poslouchá za dveřmi. „Nám by to nevadilo.“

„Zebbie, Zebbie! Po čtyřech letech pod mým vedením by ses chtěl hádat o slovíčko? Nepůjde k němu nikdo, dokud tam nepůjdu já. Ale děkuju vám oběma za nabídku. Ještě něco. Až předáte majorovi můj vzkaz, vezměte moje šaty, kromě Deetiných kecek, do Gay. Tam byste měli najít moje nové šaty a v jedné krabici jsou tři nové kombinézy. Přineste to sem.“

„Hildo, rád to všechno udělám,“ řekl táta. „Ale co když ti ty nové šaty nebudou a staré budeš mít v Gay?“

„Jacobe, chci, abys byl tady. Umyl nám záda, zpíval nám a vůbec nás udržoval v dobré pohodě. Když mi ta kombinéza nebude, tak se tam třeba objevím v ručníku omotaném kolem těla. Chci se tam objevit o pár minut dříve, aby měl Bertie radost. Ale to tomu majorovi neříkejte. Dvacet minut, spíš třicet. Klidně se to může protáhnout na hodinku. Však víte, jaké jsou ženy. Pochopili?“

„Rozumím, Hildo. Jednou tě stejně pověsí.“

„Odsoudí mne ke smrti pověšením, ale Jacob mě zachrání.“ Hilda lezla ven z vody. „Zůstaň tady, Deety. Dám ti vědět tři minuty před odchodem. Dvě minuty na utření a jednu na oblečení do kombinézy. Takže ti zbývá ještě deset na lenošení.“

Kombinéza seděla perfektně a teta Hilda vypadala kouzelně. Nenechali jsme v našich pokojích nic, protože teta Hilda všechno zkontrolovala, než se Zebadiah vrátil. Nějaké maličkosti strčila do mojí a svojí kabelky. Od doby guvernérova vzkazu uplynulo přesně osmnáct minut. Strávila jsem ve vaně překrásných patnáct minut.

V pracovně byl kromě guvernéra a brigadýra ještě tlustá hlava Moresby. Teta Hilda ho ignorovala a já se řídila jejím příkladem. Bertie vstal. „Vypadáte báječně! Měli jste pěkný den?“ Chudák, vypadal hrozně… celý zešedl, kruhy pod očima.

„Nádherný den…. Díky tobě, díky brigadýrovi a díky tomu kůzleti Brianovi.“

„Dobrej kluk,“ zahřměl Squeaky. „Vyřídím mu to.“ Ani brigadýr nevypadal příliš odpočatě. Tipovala bych, že ani jeden dnes nebyl v posteli.

Bertie počkal, až se usadíme, a pak přešel k věci. „Kapitáne Burroughsi, jaké máte plány?“

Hilda na otázku neodpověděla. Dívala se na generálmajora Moresbyho a pak řekla: „Nejsme sami, Excelence.“

„Hmmm…“ Bertie nevypadal zrovna nadšeně. „Moresby, omluvte nás.“

„Ale…“

„Odchod. Jsem si jist, že máte co na práci.“ Moresby váhal, ale pak se zvedl a odešel. Squeaky šel za ním, zamkl vnější dveře a zavřel vnitřní. Bertie se natáhl po vypínači mikrofonu. „Neobtěžuj se s tím, Bertie. Jestli to chceš nahrát, tak si to nahraj. Co máš za potíže, starý příteli? Rusové?“

„Ano, Hildo. Vy čtyři jste uprchlíci. Včera jste mi ukázali proč. Chtěli byste tu zůstat? Mám dost moci, abych z vás jedním podpisem udělal naturalizované občany.“

„To ne, Bertie. Ale děkujeme za nabídku, je to pro nás čest.“

„Očekával jsem takovou odpověď, ale rozvažte si to ještě. Má jisté výhody patřit k nejmocnější monarchii v historii, nad kterou slunce nezapadá.“

„Ne, Bertie.“

„Kapitáne Hildo, potřebuji vaši loď i vás. Z důvodu vzdálenosti milionů mil, kde vzkaz zabere měsíce, mám de jure pravomoci vícedržícího, ale de facto je mám ještě větší, protože tu není žádný parlament. Mohu najmout cizí vojska, vyzbrojit je a dát jim stejné záruky jako Britům. Chtěl bych najmout vás všechny a vaši loď.“

„Ne.“

„Hodnost staršího kapitána pro tebe, kapitána pro tvou zástupkyni, nadporučíka pro šéfpilota a poručíka pro pilota. Při skončení služby plná penze, po pominutí nebezpečí vrácení zakoupené lodi jako královský dar. Kompenzace v případě úmrtí nebo zranění.“

„Ne.“

„Hodnost o stupínek vyšší pro každého z vás?“

„Všichni musíme být jeden stupeň nad generálmajorem Moresbym.“

„Hildo! Tím byste se dostali na mou úroveň. Ekvivalentní hodnost je víceadmirál.“

„Bertie, nemůžeš nás najmout jako žoldáky v jakékoliv hodnosti, ani nás zaplatit. Chtěla jsem ti tím naznačit, že nás nemůžeš dát pod velení svého náčelníka štábu. Když jsme si to vyjasnili, tak řekni, jak můžeme pomoct?“

„Obávám se, že nemůžete, protože vás nemohu ochránit mezinárodním vojenským právem. Jsem nucen ukončit naše sezení.“

„Takže Velká Británie a Rusko jsou ve válce?“

„Ne, jsou určité nuance. Mám zavolat svého právníka?“

„Kvůli mně ne. Můj právník je tady: doktor Zebadiah Carter, právní konzultant pro mezinárodní právo.“

„Doktor Carter… jasně! Můj přítel Zeb. Zebe, dokážeš to vysvětlit?“

„Snad jo. Jedna z možností je stav národního ohrožení, ve kterém jste teď vy a Rusko.“

„To je ono!“

„V tom případě je v zásadě možno se zmocnit neutrálních lodí v přístavech. Když nebezpečí pomine, musí se zadržené transporty a lodi vrátit, zaplatit pronájem a nahradit škody. Nevztahuje se to na zboží a hlavně ne na lidi. To je podstata celé věci. Myslíš, že potřebujeme právníka?“

„Já myslím, že ne. Kapitáne Burroughsi?“

„Já ho nepotřebuju. Máš v úmyslu zrekvírovat naši loď?“

„Kapitáne… já musím!“ Bertie skoro plakal.

„Guvernére, na to máte asi zákonné právo, ale vzali jste do úvahy, jak budete naši loď řídit?“

„Mohu na to odpovědět, guvernére?“

„Jen do toho, Squeaky.“

„Kapitáne Hildo, mám zvláštní paměť. Říká se jí fotografická, ale já si zrovna tak pamatuju zvuky. Jsem si jist, že zvládnu každý manévr, který jste prováděli včera v noci. Myslím, že to bude pro potřeby nouze stačit.“

Zůstala jsem jako zkoprnělá, ale teta Hilda řekla svým nejsladším tónem: „Ty jsi, Squeaky, skutečně nejúžasnější zážitek z mého pobytu tady. Kamarádský, okouzlující, pohostinný, smradlavý práskač. Jeden z těch, co by prodali vlastní ženu do bordelu v Port Saidu. Kromě toho jsi ale skoro perfektní.“

„Potvrzuju a podepíšu!“ (To byl táta.) „Pozdějc si to, Jonesi, rozdáme někde jinde. Budeš si moct vybrat místo i zbraně.“

„Jestli po Jakovi ještě něco zbude, tak to si zamlouvám pro sebe.“ Můj muž luskl prsty. „Doufám, že zvolíš holé ruce.“

„Chci vám jenom připomenout,“ ozval se Bertie. „že jste na území, kde je stav ohrožení, a brigadýr Hird-Jones jedná podle mých rozkazů.“

„Možná máš právně pravdu, ale je to provokace.“

„Ne, madam. Hird-Jones nedělá nic špatného! Doufám, že si vzpomenete, že jsem se pokoušel vás najmout za slušných podmínek jako posádku lodi. Vy jste to odmítli. Hird-Jones se může zabít při pokusu létat s neznámým dopravním prostředkem. Kdyby k tomu došlo, zemře jako hrdina. Rozhodně není tím, čím jste ho nazvali vy.“

„O tobě si nemyslím nic lepšího, Bertie. Jsi obyčejný zloděj… snažíš se nám ukrást jedinou naději do budoucnosti.“

„To teda je!“ prohlásila jsem ostře. „Guvernére, můžu tě klidně vyhodit z místnosti, můžu tě i zabít těmahle rukama. Mám černý pás ve třech druzích bojových umění. Co si s tím před komisí počneš?“ Zatleskala jsem. „Zbabělče. Jste dva zbabělci, kteří se tu ohánějí svými svatými právy.“

„Astronavigátore.“

„Kapitáne.“

„Nech toho. Bertie, podle válečného práva máme nárok na náš movitý majetek. Navrhuji svědka, který by zaručil, že se nic nestane naší lodi. Když si brigadýr Hird-Jones myslí, že dokáže loď ovládat, ať to zkusí. Ale já mám v lodi svoje šperky a plno jiných věcí. Chci tam mít svědka… a to vás, pane! Moje nevlastní dcera tě klidně může zabít holýma rukama, ale já ti garantuju bezpečí. Chceš to písemně?“

Bertie vrtěl hlavou. „Je ti jasné, že v současné době nemohu dělat žádného svědka. Vyber si někoho jiného.“

„Nikomu jinému nezaručuju bezpečnost. Nikdo, kdo s námi neletěl, není schopen ochránit loď proti sabotáži. Takže to musíš být buď ty, nebo Hird-Jones. Ale Hird-Jones se z našeho auta živý nedostane. Po něm jdou tři nejdrsnější zabijáci, jaké znám. A jsou skutečně pěkně naštvaný.“

„Každý z vás, kdo nedá čestné slovo, že se nepokusí o útěk, tady bude muset zůstat.“

„Tak to pozor,“ zahřměl můj manžel. „To se přeci normálně požaduje po vězních. Kapitáne, myslím, že je na čase připomenout guvernérovi papír, který nám podepsal před naším příletem. Podívejme se kolikrát tento tak zvaný důstojník a gentleman porušil své slovo. Dvanáctkrát. Tím tedy skutečně za Rusama moc nezaostává. Naše úmluva nám zajišťovala skoro diplomatickou imunitu – a teď tohle. Pánovi se zachtělo rukojmích! Fuj!“

„Nic jsem neporušil,“ ošil se Bertie.

„Lháři!“ opětoval můj manžel.

„Všichni jste tu v bezpečí… alespoň do doby, než nás napadnou Rusové. Mluvil jsem o slibu, že se nepokusíte prchnout, ale to neznamená, že jste vězni. Můžete klidně zůstat pohromadě v princezniných komnatách nebo ve kterékoliv oblasti teritoria pod mou kontrolou. Můžete odejít, kdy chcete. Jediné, co vám nepovolím, je použití zabaveného letadla. Kapitáne, tvoje šperky budou v bezpečí, ale jinak bych doporučoval, kdybyste letadlo vyklidili.“

„Bertie…“

„Co? A… Hildo?“

„Musím přiznat, že si stejně umíněný jako hloupý. Neotevřeš bez nás ani dveře našeho auta, natož abyste s ním vzlétli. Zkus otevřít dveře násilím a uvidíš, jak si s ním pak pojezdíš. Já musím uznat stanné právo při stavu ohrožení, ale co chceš ty, je naprostý nesmysl. Uznej naši smlouvu a pojeď s námi jako svědek, nebo tady naše auto bude sedět bez hnutí až do doby, kdy přijdou Rusové. My si zatím můžeme lebedit v princezniných komnatách. Sám dobře víš, že odchod kdykoliv se nám zachce je bez našeho auta nemožný. Teď ti naposled nabízím, aby se postupovalo podle mého… Nebo budeš marnit drahocenný čas marnými pokusy otevřít naše auto? Rozmysli si to pozorně, protože já už tuhle nabídku nebudu opakovat. Odpověz ano, nebo ne… ale sakra pohni s odpovědí!“

Bertie si zakryl tvář rukama. „Hildo, byl jsem vzhůru celou noc. Squeaky taky.“

„To jsem si všimla hned, jak jsme se vstoupili. Zdá se, že ti budu muset to rozhodování ulehčit. Deety, zkontroluj si kabelku, něco tam chybí.“

Rozpačitě jsem otevřela kabelku a přemýšlela, co má asi Hilda za lubem. Pak jsem si všimla, že je tajná kapsička prázdná. „Aha! Máš to ty?“

„Ano, Deety!“ Teta Hilda si sedla tak, že měla ve střeleckém úhlu Bertieho i Squeakyho, ale nikoho z nás. „Zmínila jsem se o třech zabijácích, ale teď máte proti sobě čtyři… A to všechno ve zvukotěsné místnosti se zamčenými dveřmi.“ (Neviděla jsem Hildu, jak vyndává malou pistolku Škoda z mojí kabelky, ale faktem zůstává, že teď právě je tou pistolí držela v šachu.) „Bertie, já to rozhodnutí provedu za tebe. Prostě se budeš řídit mojí nabídkou. Jenom uvaž, že šance, že tu někdo najde vaše těla dřív, než doběhneme k našemu vozu, je pořádně malá.“

Po těch slovech se Squeaky vrhl na Hildu. Srazila jsem ho a v pádu ho pořádně kopla do kolena. „Nehýbej se, zrádče! Jeden pohyb a je z tebe mrtvola! Kapitáne, už přišel Bertie k rozumu? Nebo si ho mám také podat? Nechce se mi zabít Bertieho. Je unavený, bojí se budoucnosti a nedokáže střízlivě uvažovat. Budu muset zabít Squeakyho. On se svou skvělou pamětí nemůže nic dělat – stejně jako já s hodinami v hlavě. Squeaky, zlomila jsem ti to koleno? Nebo můžeš jít, když tě zvednu?“

„Můžu chodit. Jsi rychlá, Deety.“

„Jo, to já vím. Kapitáne, jaké jsou další plány?“

„Bertie, přijímáš mé podmínky. Teď půjdeme všichni pohromadě k našemu autu. Vy dva mezi námi čtyřmi. Budeme si normálně povídat a smát se. Když se k nám někdo přiblíží… jsou z vás mrtvoly. Jeden to schytá tímhle…“

„A ten druhý tímhle.“ (To byl policejní speciál mého manžela.)

„Proč, Zebbie! Jsi pěkný mizera! Ty máš, Jacobe, taky něco?“

„Jenom tohle…“ (Táta vytáhl lovecký nůž.)

„Deety?“

„Já jsem měla, ale teď to držíš ty. Stejně mi ještě zbývá pět zbraní.“

„Pět?“

„Dvě ruce, dvě nohy a hlava. Squeeky, teď tě zvednu. Nesnaž se bránit, nebo tě zraním.“ Otočila jsem se. „Přestaň se sunout ke svému stolu, Bertie. Nemůžeš nás zabít všechny dřív, než to schytáš sám. Táto, netrap se tím, co má Bertie ve stole, rychle odsud vypadneme. Pěkně si budeme povídat a usmívat se tak, jak přikázal kapitán. Ale, Squeaky, tohle přece nebolí. Kapitáne, mám ho srovnat?“

„Brigadýre Hird-Jonesi, budete se řídit slibem, který vám dal váš velící důstojník?“ zeptala se vážně Hilda.

„Brigadýre, přikazuju vám, abyste poslechl,“ řekl vážně Bertie.

Možná musel Squeaky nejdřív popadnout dech, protože byl pořádně pomalý. „Ano, pane.“

„Děkuju, Squeaky,“ řekla teta Hilda. „Mrzí mne, že jsem musela použít tak ošklivá slova, ale to víš, když někdo nemá velké svaly, musí si pomoct slovy. Zebbie, pomož Squeakymu. Ale pohyb, jdeme na to. Já půjdu první, zavěšená do Bertieho. Za mnou půjde Deety se Squeakym. Můžeš se o ni klidně opřít, je silná. Poslední půjde Jacob a Zebbie. Bertie, jestli se k nám někdo přiblíží a ty nebo Squeaky se mu pokusíte dát nějaké znamení… jste mrtvi. Pak zemřeme asi i my čtyři, to bude nevyhnutelné. Ale pomysli na to, že určitě vezmeme někoho s sebou. Kolik myslíš, že by jich mohlo být? Dva? Čtyři? Celý tucet? Nebo víc?“

Napočítala jsem čtyřicet sedm vteřin k úpatí schodiště a dalších jedenatřicet ke Gay, ale za tu dobu jsem zestárla o sedmdesát osm let. Squeaky se o mě pěkně opíral a já ho objímala, aby to vypadalo velice přátelsky. Zpíval pěkně se mnou Gaudeamus Igitur a spokojeně se usmíval. Před námi zpívala Hilda s Bertiem Zatracenýho krále a držela ho pěkně pevně pod paždím. Bylo mi jasné, že by necouvla před ničím.

Nikdo nás neobtěžoval, jenom Bertie odpověděl na pár pozdravů. Nepříjemné překvapení nás čekalo až u Gay. Naši chytrušku hlídali čtyři ozbrojení strážci. U dveří spolujezdce stál samotný tlusťoch Moresby. Když jsme přišli blíž, předpisově zasalutoval a zamířil k Bertiemu.

Bertie pozdrav neopětoval. „Co to má znamenat?“ zeptal se a ukázal na dveře, kde se skvěla pečeť s královskou korunou.

„Guvernére, jsem si jist, že jsem vám rozuměl dobře, když jste poručil, abychom stroj zabavili, a tak jsme sem dali pečetě s výsostnými znaky.“

Bertie neodpověděl a Moresby stále salutoval.

„Generálmajore Moresby,“ řekl Bertie tak tiše, že jsem ho sotva slyšela.

„Pane.“

„Jděte do své pracovny a pošlete mi svůj meč.“

Myslela jsem, že se ta tlustá hlava rozteče jako sníh na slunci. Přestal salutovat a odešel. Pohyboval se celkem svižně.

Všichni jsme se chovali, jako by se nic nestalo. „Gay Podvodnice, otevři dveře,“ řekla Hilda. Dveře se otevřely a bylo po pečetích. „Bertie, budeme potřebovat lidi, aby nám odnesli naše věci. Nechci, aby se náš majetek válel na zemi.“

Překvapeně na ni pohlédl. „Chceš říct, že je po válce?“

„Žádná válka nebyla, Bertie. Ty ses snažil na nás tlačit – a to já nemám ráda. Ty jsi zkonfiskoval naše auto, takže je podle práva tvoje. Já jsem chtěla, abys byl svědkem transportu našich věcí. Tím jsem ti chtěla polichotit.“

„Polichotit?“

„No, u některých lidí to skutečně nezabírá. Squeaky, je mi líto, co se stalo s tvým kolenem. Dostaneš se sám zpět, nebo ti máme sehnat kolečkovou židli? To koleno musí být pěkně oteklé.“

„Já to přežiju, ale musím říct, že Deety je pěkně surová.“

„Squeaky,“ řekl Bertie, „jdi nazpět do paláce a prvnímu, koho potkáš, řekni, aby vzal lidi na odnesení věcí z vozidla. Bude stačit tucet?“

„Radši dvacet. A další čtyři strážce.“

„Tak ať sebere dvacet lidí a pár vojáků. Pověř někoho z poddůstojníků velením a vlez si do vany s horkou vodou.“

„Studenou vodou.“

„Cože? Studenou, Hildo?“

„Horká je dobrá, když je v ní hodně epsomské soli, ale jinak ledová voda srazí otok mnohem rychleji, i když je to trochu nepříjemné. Netrvá to dlouho. Studená voda nejen že smrskne otok, ale také potlačí bolest. Do zítřka budeš v pořádku. Pokud ti ovšem Deety nepřerazila kost.“

„Doufám že ne.“

„Squeaky, radši podslechni Hildu.“

„Dobře. Ledová voda. Brr.“

„Tak se do toho dej a pošli sem tu pracovní četu.“

„Jdu na to, pane.“

„Bertie, mohl bys ke mně,“ ozvala se Hilda, která vlezla dovnitř. Guvernér ji následoval a chtěl něco říct, ale Hilda ho zarazila. „Jacobe, vlez dovnitř a podívej, jestli tu je všechno. Zebbie, pomož mu. Bertie, mám tu něco pro Betty. Chtěla bych to najít dřív, než se sem přihrne ten dav. Pomohl bys mi otevřít spojovací dveře? Možná to svede Deety lépe. GayPodvodnicezavřidveře, Gayodraz, Gayodraz, Gayodraz. Bertie, sundej všechno, co máš na sobě.“ Jednou rukou se držela za dveře a druhou mířila mou pistolkou Bertiemu přímo do obličeje. „Hildo!“

„Kapitán Hilda, prosím. Jsem ve své vesmírné lodi, na to nezapomínej. Jen to všechno sundej, Bertie. Já nejsem tak důvěřivá jako Zebbie. Předpokládám, že máš nějakou zbraň, kterou nenašel. Bertie, zůstaneš ve stavu beztíže bez Lominu, dokud nebudeš úplně nahý. Zebbie, možná bude potřebovat pomoc nebo aspoň návod.“

Potřeboval oboje. Po jedenácti minutách měl Bertie na sobě jednu z kombinéz a seděl mezi mnou a Hildou. Zebbie sice žádnou zbraň nenašel, ale Hilda chtěla mít jistotu.

„Všichni hlásí připravenost k odražení do kosmu. Astronavigátore.“

„Kapitáne tetičko, vždyť už v kosmu jsme.“

„Ale ne zcela připraveni. Astronavigátore.“

„Pás zapnut. Jsem připravena.“

„Šéfpilote.“

„Těsnění zkontrolováno. V kabině nejsou volné předměty. Bertieho šaty jsou s dalšími v zadní části. V zásobě máme čtyři dobité baterie. Palivo na nula celá sedm. Všechny systémy pracují. Připraven.“

„Pilote.“

„Pás utažen. Stroj času připraven. Těsnění zkontrolováno. Dal bych si Lomin, jestli budeme dlouho ve stavu beztíže. Připraven.“

„Astronavigátore, tři pilulky proti nevolnosti… Pasažér.“

„Co? A jo. Pás upevněn.“

„Kapitán připraven. Gay, termit.“

U našeho potůčku se zrovna rozednilo. „Teto Hildo, proč jsme dělali takovou rošádu, když jsme mířili sem?“

„Deety, až budeš kapitánem, tak to pochopíš.“

„Já ne. Já nejsem velitelský typ.“

Nevšímala si mne. „Generálporučíku Smythe-Carstairsi, když vás dopravíme domů, dáte nám slib, že proti nám nic nepodniknete? Na vaši čest vojáka a gentlemana?“

„Já že půjdu domů? Myslel jsem, že to už dlouho nepřežiju.“

„Půjdeš domů. A já mám skutečně něco pro Betty. Ale záleží na tom, jestli nám dáš čestné slovo. Tak už se konečně jednou vymáčkni.“

Trvalo mu to šest vteřin a teta Hilda mu je dopřála. „Čestné slovo. Bezpodmínečné.“

„To's mě překvapil, Bertie. Myslela jsem, že máte proti čestnému slovu tradičně nějaké výhrady. Nebo se mýlím?“

„Nemýlíš se, kapitáne. Ale usoudil jsem, že moje jediná šance, abych si uchoval svou svobodu, je moje slovo. Je to tak?“

„Zcela správně, Bertie. Máš teď příležitost přesvědčit mě, abychom vám v těchto těžkých chvílích pomohli. Ale váš král není naším princem. My na prince nevěříme. Nemáme žádný důvod milovat Rusy, ale na druhou stranu je nemůžeme posuzovat podle jednoho hlupáka, který nám chtěl dělat potíže. Zkus nám vysvětlit, v čem je vaše kolonie lepší než ruská. Klidně si to rozmysli.“

Teta Hilda se obrátila k nám. „Platí původní rozkazy. Ven vždy ve dvou, jeden se zbraní. Deety a já připravíme sendviče a uvaříme kafe pro chlapce ve vývinu, kteří už jistě zapomněli, že před třema hodinama obědvali. Jeden strážce bude celou dobu ve voze. Bertie, ujmeš se té služby. Umíš zacházet s puškou?“

„Ty mu chceš dát zbraň?“ podivil se Zebadiah.

„Šéfpilote, jestli si to mám vyložit tak, že nedůvěřuješ mému úsudku, tak tu budeme mít volby nového kapitána dřív, než jsem si myslela. Mohu vědět, proč se tak divíš?“

„Hildo, já jsem se tě nechtěl nijak dotknout.“

„No dobře. Tak proč se divíš, že chci postavit Bertieho na stráž?“

„Před deseti minutama jsi chtěla, aby se svlékl do naha, jestli nemá nějakou zbraň – a teď mu ji sama dáš?“

„Před deseti minutama mi nedal čestné slovo.“

„Zeb má pravdu, Hildo… kapitáne Hildo,“ ozval se tiše Bertie. „Zeb nemá důvod mi důvěřovat. Nechci být příčinou vašich rozepří.“

Stále nevím, jestli teta Hilda uvažuje logičtěji než většina lidí, nebo je sofistka. Pohlédla mrazivě na Bertieho a řekla: „Na tvůj názor, Smythe-Carstairsi, se nikdo neptal a ani na něj není zvědav.“

Bertie zrudl. „Promiňte, madam.“

„Ve své zemi jsi možná byl osobou s určitou důležitostí, ale tady jsi něco mezi vězněm a úplnou nulou. Chtěla jsem ti dát pocit, že jsi součást týmu. Co jsi chtěl říct, Zebbie?“

„To je jedno. Jestli se nebojíš dát mu zbraň a otočit se k němu zády, tak se nebojím ani já. Neber si to nijak osobně, Bertie.“

„Ani jsem to tak nebral, Zebe.“

„Zebbie, prosím tě, přesvědč se, že Bertie umí zacházet s puškou. Vysvětli mu, za jakých podmínek smí pušku použít. Nechci, aby tady pak začal na hlídce zmatkovat. Teď ti něco ukážu. Poslouchej a dívej se pozorně, Bertie. Gay Podvodnice, otevři dveře.“ Chytruška otevřela dveře. „Gay Podvodnice, zavři dveře.“ Gay zavřela. „Bertie, vyzkoušej si to.“

Samozřejmě se mu to nepovedlo, i když to zkusil víckrát. Teta Hilda vysvětlila Bertiemu, že mi to zabralo hodně času, než se náš autopilot naučil reagovat na naše hlasy. „Bertie, až se vrátíš, vysvětli, prosím, Squeakymu, že jsem mu zachránila život. Tenhle vůz je možno řídit třemi způsoby. Dva z nich Squeaky vůbec nezná a ten třetí by z něj udělal takovou mrtvolu, jakou je Caesar.“

„A ještě je tu jedno riziko,“ dodal Zebadiah. „Ten, kdo nerozumí chytrušce, ale přesto by se ji pokusil rozebrat a dobrat se jistého poznání, by se mohl nechat sesbírat po kouskách ve dvou sousedních okresech.“

„Tam je nějaká past?“ podivila jsem se. „To jsem nevěděla.“

„Žádná past. Jenom naše palivo nemá rádo lidi, kteří tomu vůbec nerozumí.“

„Tak si berte!“ Teta Hilda nám připravila něco, co by se dalo nazvat plněnou omeletou. „Bertie, odlož zajištěnou pušku vedle sebe a mezi jednotlivými sousty nás zkus přesvědčit, že obrana tvojí kolonie stojí za to. Myslím nám – u tebe je to povinnost.“

„Kapitáne Hildo, je to pro mě těžké, i když jsem si sám pro sebe takové srovnání udělal. Je pro mě těžké to přiznat, ale obě kolonie jsou při pohledu zvenčí skoro stejné. Obě jsou to trestanecké kolonie s vojenským guvernérem v čele. Tak to trvá asi sto let, ale na tom nezáleží. Přesto si myslím, že je naše kolonie morálně výš.“

„Jak, Bertie?“

„Rusové na to mohou mít odlišný názor. Naši trestanci jsou odsouzeni podle našich zákonů, ale jakmile jsou tady, mají stejná práva a svobodu jako jakýkoliv jiný Angličan. Musí nosit označení širokého šípu, ale doma by seděli v base, takže to snad není taková újma. Rusové sem posílají stejné trestance, jaké posílali do solných dolů na Sibiři. Jsou to političtí vězni. Pokud má naše rozvědka pravdu. Rusové používají své vězně jako otroky. Jestli ti samí lidé byli otroci i v Rusku, to nevím. Jednu věc vím ale jistě. Rusové používají k obdělávání polí lidi, zatímco my využíváme černochy.“

„A bičujete je!“ vykřikla jsem hněvivě.

Začali jsme se hádat, protože Bertie tvrdil, že je nebičují nikdy bez příčiny, zatímco já tvrdila, že jsem to viděla na vlastní oči.

Musím uznat, že asi vyhrál, protože argumentoval tím, že jim nemohou dovolit jíst plodiny najednou, protože se musí pomalu žvýkat. Jinak by mohlo dojít k poškození organismu. „Ty plodiny jsou návykové pro člověka i pro černochy. My necháváme lidi pracovat pouze tři měsíce na začátku trestu, a i tak je každý týden lékařsky vyšetřujeme a v případě zhoršení stavu okamžitě stahujeme z práce na poli. Co se týče černochů… musím, Deety, přiznat, že je využíváme, ale cožpak člověk nevyužívá koně a jiná domácí zvířata. Jsi snad vegetariánka?“

Přiznala jsem, že ne. „Ale to neznamená, že bych chtěla jíst černochy.“

„Ani my ne. Ve windsorské kolonii jedí černošské maso jenom černoši a těm je to jedno. V divočině jedí klidně zabité nepřátele, jedí i mrtvoly a přestárlé. Kapitáne Hildo, to je jediné, co mohu na obranu svojí kolonie říct. Uznávám, že to nezní tak přesvědčivě, jak jsem si vždycky myslel.“

„Kapitáne, rád bych se Bertieho něco zeptal.“

„Klidně se zeptej, Jacobe.“

„Bertie, vyhnal bys Rusy, kdybys mohl?“

Bertie se zavrtěl. „To je čistě akademická otázka, doktore. Nemám k dispozici takovou armádu, jakou bych na to potřeboval. Nemám ani dost vojska, ani dopravní prostředky. Kdyby mi ale dal král povel bojovat, tak bych bojoval.“

Teta Hilda poslala Bertieho umýt nádobí a Jacob šel s ním jako stráž. Jakmile odešli, teta Hilda řekla: „Něco zkusíme, ale nehodlám na to obětovat víc než jednu baterii. Deety, začni pracovat na takovém programu, který by pospojoval všechna skladiště, co jsme včera viděli.“

„Už jsem to udělala,“ řekla jsem. „Nemohla jsem včera usnout, tak jsem si to aspoň v hlavě zkoušela. Nevím, proč chceš Gay přeprogramovat, já bych ji radši nechala u každého skladu odrazit vzhůru.“

„Udělej to, jak myslíš, zlato. Poslala jsem Bertieho s Jacobem pryč, abych vám mohla něco vysvětlit. Až skončíme tuhle rundu, tak vysadíme Bertieho doma a odrazíme vzhůru… a v tu chvíli také přestanu být kapitánem. Chtěla bych, aby volby byly ještě teď, a chci, aby byly jednoznačné. Požádám vás o nominaci na kapitána a ty, Zebbie, navrhneš Jacoba. Deety, ty nemusíš říkat nic, ale jestli budeš chtít, tak řekni, co tě napadne. Jestli Jacob navrhne někoho z vás, tak se s ním nedohadujte. Požádám Bertieho, aby vyhlásil výsledky. Jestli budete držet při mně, tak může být překvapením pouze čtvrté jméno. Pište tam, prosím, Jacob a ne táta nebo Jake. Pomůžete mi?“

„Proč by to nemohla dělat Deety?“

„Kdepak já!“

„Deety by měla taky získat tuhle zkušenost, ale, Zebbie, ne teď. Prosím! Jacob mi dal co proto. Vůbec nemá smysl pro poslušnost. Chci, aby Deety velela mužstvu, které bude kompletně zpacifikované. Myslím, že když budete vy dva držet při mně, Jacob uvidí, zač je toho loket. Jestli to provedeme dobře, tak už se neopováží odporovat nikomu.“

„No, zní to zajímavě, ale jak to chceš udělat?“

„Zničíme ho svou poslušností. Doslova a do písmene vyplníme jeho rozkazy.“

„To přece bude voda na jeho mlýn. Tátovi se to bude hrozně líbit.“

„Tobě by se líbilo velet oživlým mrtvolám, které vyplní každý tvůj příkaz bez špetky vlastního úsudku?“

O patnáct minut později četl Bertie stereotypně třikrát za sebou Jacob, když ho táta přerušil: „To jste si, vy tři milánkové, mysleli jací jste chytrulíni, co? Já jsem vás ovšem převezl a hlasoval jsem sám pro sebe. Ovšem napsal jsem tam Jake. Paní předsedkyně, je to platná volba?“

„Jistě, Jacobe. Můj poslední rozkaz, až vysadíme Bertieho, bude předání pravomocí do tvých rukou.“

„Myslím, že bych měl gratulovat,“ špitl Bertie.

„Ticho. Všichni připravit pro odlet do kosmu.“ Bertie prohlásil, že to byla muška. Začali jsme u nejvýchodnějšího skladu a pokračovali směrem na východ. Vyšplhali jsme vždycky do čtyř kilometrů a pak se s ječením spouštěli nad sklady alkoholu ze dřeva, na srovnané ornithoptery a další objekty. Výsledek byl ohromující. Sílu řevu jsme nastavili na šest až osm. Nechtěla jsem dávat deset, protože jsme nechtěli ničit, ale vyvolat strach, paniku a rozehnat je od zásob.

Zebadiah najednou prohlásil: „Kapitáne, nemám celkem nic proti Rusům. Jedině je chci připravit o palivo, aby nemohli zaútočit na naše přátele. Těmi přáteli nemyslím vysoce postavené úředníky, Bertie, ale obyčejné lidi, jako třeba sluhu, co nám ráno přinesl čaj, nebo Briana Beana a doktora Wheatstona, který byl špičkovým chirurgem do chvíle, než ho nějaký trouba odsoudil k tomu, že je dobrý tak akorát pro černochy. Nechci, aby se třeba posádka toho vozidla, co nás vozila po plantážích, dostala do otroctví, nebo byla dokonce zabita. Chci, aby dostali příležitost. Guvernére, mám pocit, že se Anglie v některých případech zbavila skutečně dobrých lidí a měla by toho litovat.“

„Možná máš pravdu, Zebe.“

„Nechci zabíjet Rusy. Většina z nich jsou asi prostí trestanci, kteří za nic nemohou. Každý útok by se měl sestávat ze dvou částí. Nejdřív rozehnání osazenstva a potom zničení zásobárny. Jestli se ti to, kapitáne, nezdá, tak si budeš muset najít jiného střelce.“

„Astronavigátore.“ To byla teta Hilda.

„Kapitáne.“

„Provedeme to, jak říká šéfpilot. Převezmi velení a zaútočíme.“ Napoprvé se to povedlo docela dobře. Rozutekli se od základny pryč a vsadila bych se, že řev, který vyluzovala Gay, cítili v kostech ještě dlouho po našem odletu. A to přesto, že jsem ho na poslední chvíli ještě víc ztlumila. Po rozehnání posádky jsme odrazili a z výšky čtyř kilometrů zaútočili znova.

Zebadiah chtěl poškodit co nejvíc ornithopter a zapálit palivo. Podle opětovného pozorování z výšky se zdálo, že se mu oboje povedlo perfektně.

Sklad hořel, z ornithopter, které trefil, se kouřilo a hořela dokonce i ta, co netrefil. To asi způsobil výbuch paliva.

Za třicet čtyři minut přišel nepřítel o skoro všechno palivo a o takových sedmdesát procent leteckého parku. Odrazili jsme se do výšky. „Příští zastávka Windsor City,“ oznámila jsem.

„Přejímám velení, astronavigátore. Bertie, nezapomeň vzít Betty prstýnek.“

„Dám jí ho ráno.“

„Dobře. Odpoutej se a připrav se za Jacoba. Jakmile přistaneme, otevřeme dveře a ty ihned vyskočíš a odkutálíš se pryč.“ Všichni jsme se připravili. „Gay podvodnice, přistání na cvičáku. Otevři dveře u spolujezdce. Gay, zavři dveře. Gay, odraz. Gay, odraz. Gay, odraz. Jacobe, jsi připraven mne vystřídat?“

„Vystřídám tě, miláčku. Posun deset minim po ose H… provedeno. Můžete se odpoutat.“

Odpoutala jsem se, jak to šlo nejrychleji, a kopla přitom tátu do zátylku.

„Deety! Koukej, co děláš!“

„Omlouvám se, kapitáne. Nemám takový cvik s pohybem ve stavu beztíže.“

„Vždyť jsi ve stavu beztíže každý den!“

„To jo, kapitáne, ale připoutaná.“

„Ticho! Hildo, nezakrývej mi přístrojovou desku. Chyť se něčeho. Když jsem řekl něčeho, nemyslel jsem tím zrovna sebe. Zebe! Popadni něco a chyť Hildu!“

„Rozumím, kapitáne. Jdu na to.“ Můj manžel se držel pásu a druhou rukou chytil tetu Hildu. Přitom se mu podařilo přirazit zadkem tátu ke dveřím. „Je to v pořádku, kapitáne?“

„Sundej svůj zatracenej zadek z mého obličeje!“

„Pardon, šéfe,“ odpověděl Zebadiah pseudouctivě a při neobratném manévrování masíroval tátovi žebra. Já jsem pomohla z druhé strany a táta byl zase v pasti. Zebadiah zvolal radostně: „Je to tak lepší, pane?“ Táta neodpověděl. Dívala jsem se mu na rty a viděla jsem, že si v duchu počítá německy od dvaceti k nule. To je stav tři.

„Zebe, posaď se na místo druhého pilota a připoutej se,“ řekl tiše.

„Jasně,“ pronesl Zebadiah a provedl rozkaz.

Táta popadl Hildu. „Deety, posaď se na šéfpilotovo místo a připoutej se.“

„Rozumím. Provedu, kapitáne.“ A připoutala jsem se.

„Drahoušku, chci, aby sis sedla za Deety. Potřebuješ pomoc, nebo to zvládneš sama?“

„Kapitáne, děkuju za nabídku. Ráda využiju tvou pomoc.“ Co to? Hilda je asi tak soběstačná jako Zebadiah. Ale když už bůh vybavil některé muže galantností, proč jí nevyužít? Už jsem slyšela i horší teorie.

Potom co „pomohl“ Hildě, posadil se táta na zadní sedadlo a řekl: „Takže oznámení všem. Posunuli jsme se o devadesát stupňů. Já jsem teď kapitán, Hilda je zástupce velitele a astronavigátor, Deety je šéfpilot a Zeb pilot. Postupně mi potvrďte, že jste mne slyšeli.“ Hilda řekla slabým hlasem. „Jako zástupce velitele mám právo kapitánovi radit…“

„Za určitých okolností. O co jde?“

„Kapitáne, nevím skoro nic o astronavigacii.“

„Proto jsi taky to místo dostala. Když budeš potřebovat radu, tak se optáš Deety. Obě se můžete obrátit o radu na Zeba. Když selžete všichni tři, tak se problému ujmu já a budu zodpovědný za konečný průšvih. Kapitán je vždycky zodpovědný za všechny chyby. Když budete mít sebemenší pochyby, klidně se na mě obraťte.“

„Deety, nikdy jsi tenhle vůz neřídila, ale jsi dobrý a zkušený řidič…“ (Opravdu, táto? Tak s tímhle prohlášením jsi měl přijít o pěkných pár let dřív.) „… a jsme tak vysoko, že se sem tam nějaká chybička dá ještě napravit. Posadil jsem vedle tebe Zeba, aby na tebe dohlédl a dal mi vědět, až z tebe bude zkušený řidič naší chytrušky.“ Táta se usmál. „Naštěstí tu máme pomocné programy, kdyby se ti to úplně vymklo z rukou. Například 'Gay, odraz…'“ Gay skočila o deset kiláků.

Táta si toho nevšiml. Já ano, protože jsem se z titulu své funkce dívala na radar. Táto, proč jsme dělali ta ochranná opatření. To se asi jeden z tvých potomků namáhal zbytečně.

„Zebe, vím, že se v těch mých páčkách vyznáš, i když jsi neměl příležitost si to vyzkoušet. Teď tu příležitost mít budeš. Zatím si to zkoušej jenom očima nebo nanečisto. Až budeš mít pocit, že to zvládneš, dej nám vědět a Hilda to zanese do kroniky.

Mám radu pro příští kapitány… Nebudu mít klid, dokud se všichni z nás nevyznají na všech místech a nezvládnou všech pětadvacet funkcí…“

„Čtyřiadvacet,“ vylétla jsem, ale hned jsem si uvědomila, co jsme si domluvili a ostýchavě dodala: „Omlouvám se, kapitáne. Pětadvaceti.“

Táta měl hrozné potíže s kuchyňskou aritmetikou. Už se tím dlouho nemusel zabývat. Jednou jsem ho viděla, jak musel použít kalkulačku, aby se přesvědčil, že tři krát dvě je skutečně šest. Díval se na mne a rty se mu zvolna pohybovaly. Konečně řekl: „Šéfpilote.“

„Kapitáne?“

„Přikazuji ti, abys mne opravila, když udělám chybu. Samozřejmě je to čtyřiadvacet možností.“

„Pane, může se šéfpilot na něco zeptat, než odpoví 'Rozumím. Provedu.'?“

„Jen se ptej?“

„Jake kategorie chyb měl kapitán na mysli?“

„Co? Eh… Jakékoliv chyby. Chyba je prostě chyba. Dcerko, snažíš se mne snad vytočit?“

„Ne, kapitáne. Nemohu prostě potvrdit rozkaz, kterému nerozumím. Věta: 'Chyba je prostě chyba' je sémanticky naprosto nesmyslná. Když tě třeba uvidím dvakrát osladit kafe, tak…“

„Řekni mi to! Jasně!“

„Když tě uvidím, jak zacházíš nespravedlivě se svojí ženou…“

„Počkej! I kdybych se tak zachoval, což – bohužel – nemohu vyloučit… tak do toho se nemáš co plést.“

„Ano. Ujasnili jsme si, že jsou dvě kategorie chyb, z nichž do jedné se nemám co plést. Myslím, že v tom případě by měl kapitán upřesnit svůj rozkaz. Do té doby, než se tak stane, bude šéfpilot předpokládat, že nemá opravovat žádné kapitánovy chyby.“

Zebadiah na mne mrkl, ale hlavu měl tak natočenou, že si toho táta nevšiml.

Táta zrudl a vyjádřil podiv nad tím, že jsem neprokázala ani trochu zdravého rozumu, ale pak se dlouze zamyslel a vyplodil definici, která by se hodila tak pro osmou třídu. Měla jsem opravovat chyby, které se nějakým způsobem týkají čísel nebo úhlů. (Na tvoji zodpovědnost to tedy udělám!) Potvrdila jsem rozkaz.

„Možná se ukáže,“ pokračoval nabručeně, „že ukončíme výcvik dříve, než jsem zamýšlel, a já s velkou radostí přepustím své sedadlo nástupci.“

„Kapitáne?“

„Astronavigátore?“

„Tahle rada se týká chyby, která by se mohla v blízké budoucnosti vymstít.“

„Mluv, Hildo.“

„Padáme, pane. Měli bychom se dostat na oběžnou dráhu.“

Oddychla jsem si, protože už se mi také nezdála výška nad povrchem.

Táta řekl: „Jasně, že musíme na oběžnou dráhu. Převezmi velení a proveď to. To se zrovna hodí pro tvůj výcvik. Deety nebo Zeb ti ukáží, jak to udělat.“

„Jasně, šéfe. Přebírám velení. Šéfpilote, drž výšku nad planetou.“

„Rozumím. Držím hladinu.“

„Pilote, přidej na pozitivní ose L k rychlostnímu vektoru tři celé šest desetin kilometrů za vteřinu.“

„Hm… nastaveno.“

„Počkej!“ Táta se odpoutal, vznesl se nad Zebadiahovo sedadlo a zkontroloval nastavení. „V pořádku. Proveď.“

„Pardon, kapitáne,“ ozval se Zebadiah. „Byl ten rozkaz určen mně, nebo astronavigátorovi?“

Táta otevřel ústa a pak zrudl. „Astronavigátore, jsem spokojen s tvým řešením situace. Prosím, proveď manévr.“

„Jasně, šéfe. Proveď manévr.“

To, co táta plánoval, vypadalo zpočátku docela rozumně. „Doposud jsme potřebovali nějaké palivo, zásoby a čtyři dny času nato, abychom objevili dva světy podobné našemu. Jeden byl jedno kvantum a druhý deset kvant na ose Tau. Na druhém z těchto světů jsme objevili příšery – nebo černochy – kteří sice nebyli zcela totožní s vetřelci, před kterými jsme prchli, ale byli jim dost podobní. Podle toho, co jsme dosud viděli, se mi nezdá, že bychom na ose Tau našli nějaké místo, které by se mohlo stát naším novým domovem.

Zebadiah navrhl, že bychom se místo posunu po ose mohli přesouvat rotací kolem jednotlivých os. Jenom bych rád připomněl, že bychom při rotaci kolem osy Teh mohli zemřít stářím. Rozhodnu sám, ale teď bych si rád poslechl vaše názory.“

O třiadvacet minut později zavelela teta Hilda: „Pilote, podle dohodnutého plánu… zahaj rotaci!“

XXX.

„Jiné fyzikální zákony, jiná topologie.“

Jacob:

Tak jsme rotovali… Do prázdna!

Alespoň to tak vypadalo. Volný pád naprostou temnotou. V kabině pouze slaboučce svítily různé kontrolky a palubní přístroje.

Moje dcera řekla přiškrceným hlasem: „Kapitáne, mohla bych rozsvítit vnitřní osvětlení?“

Teď byl ten pravý čas, aby pochopili, jaká bude disciplína a doktrína. „Žádost se zamítá. Pilote, chci vidět na všechny strany.“

„Ano, pane,“ potvrdil Zeb. Za chvíli jsem dodal: „Na co čekáš, pilote?“

„Očekávám rozkazy, pane.“

„Na co sakra, Zebe? Dělej! Řekl jsem, že chci vidět do všech stran. Přece jsme nato naše stroje předprogramovali.“

„Ano, kapitáne.“

„No? Tak proč to nepoužiješ? Neumíš snad vykonat takový rozkaz?“ (Zeb mne skutečně překvapil.)

„Kapitáne, zatím jsem žádný rozkaz neobdržel. Rád bych upozornil, že jsem nepřevzal velení.“

Chtěl jsem ostře odpovědět, ale pak jsem se zarazil. Co jsem to přesně řekl? Autopilot automaticky nahrával všechno, co se v kabině říká, takže bych si mohl posledních pár minut přehrát…

…rozhodl jsem se, že to neudělám. Ztráceli bychom zbytečně čas a je možné, že jsem se nevyjádřil přesně a Zeb to nepochopil jako rozkaz. Nicméně jsem nemohl tolerovat jeho dětinsky zarputilé chování. „Pilote, vím, že jsem nedal zcela striktně rozkaz. Bývá však zvykem, že jsou kapitánovy žádosti vyslechnuty stejně jako jeho rozkazy.“

„Ano, pane.“

„No tak? Sakra, co to má…“

„Kapitáne! Kapitáne Jacobe. Poslouchej! Prosím!“

Zhluboka jsem se nadechl. „Co je, Hildo?“

„Kapitáne, jako zástupce mám právo i povinnost ti radit.“

„Co? No tak mi poraď… ale rychle.“

„Kapitáne, nedal jsi pilotovi ani rozkaz, ani jsi ho o nic nepožádal. Záznam na autopilotovi by to potvrdil. Zmínil jsi se o předem připravených programech… ale programy, které jsou ovládány hlasem, obvykle neobsluhuje pilot.“

„Mohu pověřit pilota, aby použil programy reagující na hlas.“

Hilda neodpověděla. Chvíli jsem čekal. „No tak?“

Nic. „Astronavigátore, ty jsi mi neodpověděla.“

„Promiň, kapitáne. Neodpověděla jsem na co?“

„Na mou otázku.“

„Kapitáne, nevěděla jsem, že ses něco ptal. Mohl bys tu otázku zopakovat?“

„Vykašli se nato. Klidně na to zapomeň. Šéfpilote!“

„Kapitáne?“

„Deety, jaký je program, abychom se otočili kolem osy W?“

„Mám to hláskovat? Chytruška je vzhůru.“

„Ne, dej se do toho. Vypni přístrojová světla. Piloti se dívají dopředu, kapitán a astronavigátor budou pozorovat strany. Dej se do toho. Proveď.“

Přístroje pohasly a zanechaly nás napospas nejtemnější temnotě. Zaslechl jsem potlačený vzdech a pocítil lítost vůči své dceři, která nikdy nesnášela tmu. Přesto však klidným hlasem velela:

„Gay Podvodnice, přemet.“

„Salto mortale… jdem nato.“

„Proveď!“

Ucítil jsem tlak a začal počítat vteřiny, protože jsem věděl, že by ten program měl trvat asi dvacet vteřin.

Napočítal jsem do dvaceti sedmi a už jsem se chtěl hlasitě podivit, když Deety oznámila dvacet vteřin, a v tu chvíli se ozval i autopilot: „Konec programu.“

Deety řekla: „Jsi chytrá holka, Gay.“

„Copak bych dělala tohle, kdybych byla opravdu chytrá? Konec.“

„Konec, Gay. Kapitáne, žádám o povolení zapnout kabinové osvětlení.“

„Povolení uděleno. Hlaste výsledky pozorování. Pilote.“

„Nic jsem neviděl.“

„Deety?“

„Nic.“

„Hildo?“

„Jacobe, nic jsem neviděla. Nemohli bysme z tohoto vesmíru zmizet? Smrdí to tady.“

„To smrdím já,“ ozval se pilot. „Je to pach strachu. Kapitáne, k čemu je prázdný vesmír?“

„Zebe, prázdný vesmír je naprostý nesmysl. Prostor a čas znamená hmotu a energii. A naopak.“

„Kapitáne, mně se zdá prázdný.“

„Mně taky. Stojím před teoretickým dilematem. Je hmota v tomto časoprostoru tak vzdálená, že ji nevidíme? Nebo je ve stavu 'ledové smrti', což je nejnižší hladina entropie? Nebo jsme svou rotací tento vesmír vytvořili?“

„Vytvořili? Co to má znamenat?!“

„Je to jistá možnost. Jestliže představujeme v celém tomto vesmíru jedinou hmotu, potom tenhle vesmír neexistoval, dokud jsme ho svou rotací nevytvořili. Když zase rotací zmizíme, nepřestane existovat, protože po nás zůstanou kvanta radiace.“

„No… kapitáne, mne spíš trápí něco jiného. Začali jsme ve vesmíru deset a provedli jsme devadesátistupňovou otočku. Je to tak?“

„Je. Otočili jsme se kolem osy x, takže každá z dalších pěti os se posunula o devadesát stupňů. Teď se posouváme kolem y. Teh a z jsou prostorové koordináty a x zůstává prostorová, protože jsme se kolem ní točili. Tau a t jsou nulové. Nepoužité.“

„Hmmm… Deety, jaký je teď greenwichský čas?“ Zeb se podíval na přístrojovou desku.

„No… Sedmnáct třináct nula devět.“

„Chytruška si myslí, že seš o dvacet minut pozadu.“ Zeb se podíval na navigátorské hodinky. „Ale na mých hodinkách je ten rozdíl poloviční. Jak je to dlouho, co jsme vzlétli z Windsor City?“

„Třicet devět minut, třináct vteřin. Zeptej se mě něco těžšího.“

„Zeptám se něco těžšího tvého otce. Kapitáne, když jsme opustili Windsor City před čtyřiceti minutami, jaký by měl být greenwichský čas?“

„Podívej se na hodinky. Asi čtvrt na šest.“

„Ale ty jsi říkal, že kvůli rotaci se budeme pohybovat podél osy y.“

„Ale… sakra. Zebe, jsem hlupák! Na ose t při rotaci žádný čas neuplynul. Kdybychom otočili rotaci, dostaneme se do přesně stejného bodu.“

„Deety?“ zeptal se Zeb. „Souhlasíš s tím?“ (Trochu mne urazilo, že se můj zeť žádá mou dceru o potvrzení mých profesionálních závěrů. Pak jsem tu myšlenku zapudil. Pro mne bude Deety vždycky malá holčička, bez ohledu na to, že se stala vlastně mou kolegyní.)

Moje dcera najednou vypadala rozčileně. „Táto… při našem prvním výletu do světa bez J čas určitě plynul. Jsem si tím zcela jistá!“

Zeb řekl velice jemně: „Ale to byl posun, Deety. To jste se posouvali podél osy t.“

Deety o tom přemýšlela a pak lítostivě prohlásila: „Zebadiahu, já už nevím, kolik je hodin. Táta má pravdu. Jsme zvyklí jenom na průběh podél jedné osy – a tou je teď osa y. Nemáme žádné zkušenosti s časovým průběhem podél dvou os najednou.“ Vzdychla. „Jestlipak se mi ještě někdy srovnají hodiny v hlavě?“

„Jasně že jo,“ ujistil ji můj zeťák. „Je to stejné, jako když překračuješ časové pásmo. Krátce potom, co jsme přistáli na Marsu deset, ses začala aklimatizovat na místní čas a zároveň držela v hlavě greenwichský čas. Jednoduchá korekce tě nijak nezmate. Mám pocit, lásko, že si plně neuvědomujeme, jak jsi chytrá.“

Zeb ji poplácal po ruce a pak se podíval na mne. „Kapitáne, mohu navrhnout změnu v letovém řádu?“

„Povídej.“

„Chtěl bych provést dvě následné operace. Nejdřív se vrátit na přehlídkový cvičák ve Windsor City s tím, že přednastavíme páčky na sto tisíc kilometrů přímého letu a pak to provedeme. Potom se vrátíme posunem do našeho vlastního vesmíru… ale ne na Zemi nula. Místo toho se zakotvíme na orbitu nad Marsem nula. Tenhle orbit se stane naší výchozí základnou.“

„To je jednoduché. Ale otázka zní: proč?“ odpověděl jsem.

„Budeme mít místo, kam se budeme moct vracet. Deety napíše takový program, který nás vždy vrátí na tu samou oběžnou dráhu. Něco jako G,A,Y, D,O,M,U, ale místo toho nás zanese nad Mars nula.“

„Deety, jsi schopná napsat takový program?“

„Snad jo, táto. Potřebujeme nouzový pokyn. G,A,Y a ještě něco.“ Deety se odmlčela. „Třeba sagan. Sagan znamená návrat na oběžnou dráhu nad Marsem nula.“

„Mně se to docela líbí. Pilote? Je to všechno?“

„Ne, pane. Celá naše mise se dělí do pěti různých skupin. Ke každé z nich bych rád přidal bezpečnostní možnost návratu na oběžnou dráhu nad Mars nula. Když jsi byl u páček stroje času ty, kapitáne, tak jsem se nijak nebál, protože jsem věděl, že se v nich vyznáš, ale já je tak dobře neznám. Až budu provádět patnáctou rotaci, udělám nepatrnou chybičku a octneme se někde v analogii Andromeda Nebula ve vesmíru tisíc dva na ose z a nebudeme mít ani tušení, kde to jsme.“

„Pilote, máš zbytečné obavy.“

„Asi jo, kapitáne. Celý život je sázka do loterie. Ale bude se mi lépe dýchat, když budu vědět, že máme možnost se bez velkých nesnází dostat na známý orbit. Nezabere to víc než deset minut a bude to pro nás znamenat jistou pojistku, že nebudeme muset prozkoumávat všechny možnosti.“

„Kapitáne Jacobe…“

„Teď ne, Hildo. Musím si to…“

„Kapitáne, mám v náplni práce ti radit.“

„No tak jo. Ale rychle.“

„Ty víš – všichni víme – dobře, že se Zebbieho předtuchy nesmí brát na lehkou váhu. Radím ti zcela oficiálně… Gay Podvodnice, zaznamenej to: říkám ti to třikrát.“

„Hildo, slyším tě třikrát.“

„Kapitáne Jacobe, oficiálně ti radím, abys zrevidoval použití rotace a další letový řád uspořádal podle návrhu pilota. Konec.“

(Co byste na to řekli? Sakra, vždyť jsem měl sám v úmyslu poslechnout Zebovu radu. Přece nejsem zas tak nerozumný. Nemohu říct, že plně věřím Zebovým předtuchám. Spíš bych řekl, že je to člověk s velice rychlým reflexem. Ale obě ženské jim věří a Zeb snad také. Měl jsem neodolatelnou chuť se vzepřít tomu, co jsem před chvílí chtěl sám udělat. Věřili byste takové ironii?)

Pak jsem se slyšel, jak sám říkám: „Pilote, pokračujeme podle revidovaného letového řádu.“ Najednou jsme byli na „Saganově“ oběžné dráze nad Marsem ve vesmíru nula (tedy tom, kde jsme vyrůstali. Galaktické koordináty x,y,z, t rovny nule. Zem nula, Mars nula, Slunce nula, vesmír nula). Mám tendenci považovat tento vesmír za „ten pravý“, i když je mi jasné, že podle matematické teorie není možno nějaký vesmír upřednostňovat. Je to prostě trocha toho provinčního egocentrismu v nás.

„Nastaveno,“ hlásil pilot Zeb. Naklonil jsem se dopředu, abych to zkontroloval. Všechno bylo v pořádku, tak jsem se mohl zase v klidu usadit. „Máme chvilku času, tak se budeme moct podívat na Mars. Deety, víš, jak nastavit nos dolů?“

„Takhle, kapitáne?“

„To je to pravé,“ souhlasil jsem. „Jen to tak drž.“

Deety zvedla nos nahoru a doprava, takže jsem vylétl ze sedadla, protože jsem se ještě nestihl připoutat. „Deety!“ řekl jsem zlostně, „co to sakra děláš?“ Plul jsem prostorem a snažil se něčeho zachytit.

„Pane, nařídil jste napravo a nahoru,“ řekla komisně Deety.

„To jsem teda neřekl.“

„Ale, Jacobe… kapitáne… přesně to jsi řekl.“

„Hildo, do toho se nepleť.“

Hilda také nasadila úřední tón. „Žádám kapitána, aby mě buď zbavil velení, nebo aby rozkazy pilotům dával mým prostřednictvím.“

„Sakra, vždyť ty nemáš velení. Velím já.“

„Pak mne tedy kapitán opomíjí.“

„Co… Převezmi velení. Řiďte se podle dohodnutého plánu.“

„Jasně, šéfe. Šéfpilote, nařiď vůz tak, aby byl co nejlepší pohled na Mars.“

„Rozkaz, madam.“

Vztekle jsem oddychoval, nedíval jsem se kolem sebe a snažil se ani neposlouchat. Co jsem to té Deety řekl? Snad, že je to v pořádku, ať tak pokračuje… nebo ne? Gay by to určitě mohla přehrát. Aspoň bych si poslechl Hildino nestoudné tvrzení. Jestli jsem nebyl v právu (a tentokrát jsem si byl jist, že jsem), tak bych mohl… Zeb přerušil mé vzteklé myšlenky:

„Kapitáne, záleží při rotaci na tom, v jaké poloze se vůz nachází?“

„Ne. To je důležité pouze při přesunu.“

„Pak je možné, že když zopakujeme rotaci při jiné poloze vozu, tak se můžeme dostat do úplně jiného vesmíru.“

„Proč by to mělo hrát takovou roli?“

„Je mi to jedno, dokud se budeme chtít dostat někam, kde je spousta místa. Přemýšlel jsem o tom – a ačkoliv neznám odpověď – doufám, že kapitán nebude chtít, abych přistával pomocí rotace na zem.“

„Pilote, to skutečně nemám v plánu. Astronavigátore, je něco vidět?“

„Velmi dobře, kapitáne,“ odpověděla moje žena. „Deety, dej pozor na dalekohled. Zebbie, po každé otočce nastav další a hlas nastavení. Deety, dej po každé rotaci pokyn k přemetu s vypnutými světly. Já se budu dívat dozadu, Deety dopředu a Zebbie do stran. Nějaké otázky?“

„Astronavigátore, nepřidělila jsi mi žádný sektor,“ postěžoval jsem si.

„Nemám právo přidělovat kapitánovi nějaké povinnosti. Chce kapitán přidělit nějaký sektor, za který by převzal odpovědnost?“

Čekala. Konečně jsem váhavě vyhrkl: „Ne. Možná bude lepší, když se budu rozhlížet všemi směry pro všeobecnou kontrolu.“

„To bude nejlepší, kapitáne. Pilote, proveď příkaz.“ Zase jsme zapadli do tmy. Deety vypnula všechna světla.

„Nastaveno,“ hlásil Zeb.

„Stop!“ zařval jsem. „Zebe, ty hlásíš, že jsi to nastavil, a přitom je všude kolem úplná tma. Jak jsi to udělal?“

„Rotace kolem osy z. X a y jsem úplně vynechal. Posun v čase podél osy Teh. Třetí combo v první skupině, kapitáne.“

„Chci vědět, jak jsi to mohl udělat v úplné tmě?“

„Kapitáne, nedělal jsem to potmě.“

„Když jsi hlásil, že je to nastaveno, tak byla úplná tma.“

„To teda byla, kapitáne.“

„Nemusíš mě oslovovat kapitáne každých deset vteřin. Chci přímou odpověď. Zatím to vypadá tak, že jsi to nastavil ještě za světla a hlásil nastavení ve tmě.“

„Ne, pane.“

„Sakra! Zrovna jsi to řekl!“

„Kapitáne, vyhrazuji si kletby vůči své osobě. Žádám, aby můj protest byl zanesen do lodního deníku.“

„Zebe, ty jsi…“ zmlkl jsem. Počítal jsem si v duchu francouzsky do třiceti a po té době jsem byl konečně schopen promluvit. „Zebe, mrzí mne, že jsem tě svým výrazem urazil, ale rád bych zjistil co a jak jsi udělal. Mohl bys mi to, prosím tě, nějak jednoduše vysvětlit?“

„Ano, pane. Nastavil jsem třetí rotaci…“

„A světla byla rozsvícena…“

„Světla byla rozsvícena, ale já nastavil rotaci se zavřenýma očima…“

„Ježíš Maria, proč?“

„Kvůli cviku. Nastavil jsem to se zavřenýma očima a pak zkontroloval, jestli jsem nastavil skutečně to, co jsem chtěl. Pak jsem dal Deety signál, aby zhasla. Když se něco cvičí se zavřenýma očima, tak se to spíš zapamatuje.“

„Zebe, na to nebylo dost času.“

Zeb se zakřenil, že by nadzdvihl i mrtvého. „Kapitáne, když na to přijde, tak jsem docela rychlý. A Deety taky.“

„Možná bych měl to nastavení zkontrolovat.“ Zeb neřekl nic. Zrovna tak obě ženské. Uvědomil jsem si, že na něco čekají, a pak mi došlo, že to něco jsem já. Mám se odpoutat a zkontrolovat Zebovo nastavení? Připomněl jsem si jeho naštvaný úšklebek. „Deety, proveď otočku.“

Když jsme dokončili salto, zeptal jsem se: „Viděl někdo něco?“

Ozvala se Hilda. „Mám pocit, kapitáne, že jsem… snad něco viděla. Mohli bychom to zopakovat?“

„Zopakuj to, Deety.“

Prováděli jsme druhé salto, když Hilda řekla: „Támhle!“ V tu chvíli se ozvala Deety: „Gay Podvodnice, stát!“

„Hildo, vidíš to stále?“ zeptal jsem se.

„Ano, Jacobe. Je tam nejasná hvězda. Když se zakloníš, tak ji také uvidíš.“

Taky jsem ji uviděl. „Vidím ji… Zebe, podej mi, prosím, dalekohled.“

Někdo mi ho zavěsil kolem ramen a já se pokusil zaostřit na slabé, mihotavé světélko. „Je to nějaká čočkovitá galaxie, u které není jasně zřetelný okraj. Taky to může být celá skupinka galaxií. Ať je to co je to, je to pořádně daleko. Miliony světelných let… Nemám žádný opěrný bod, kterého bychom se mohli v odhadu chytit.“

„Mohli bychom se tam dostat přesunem?“ zeptal se Zeb.

„Asi ano. Já bych nastavil na stupnici šestku a držel bych ji tak dlouho, až se nějak změní šířka galaxie. Myslím, že bychom se tam mohli dostat asi za hodinu. Chceš se podívat?“

„Jak to líčíš, tak ani ne. To je fosilní světlo, ne?“

„Co? Ale ne. To světlo sem putuje miliony let.“

„To jsem chtěl říct, kapitáne. Může se stát, že zjistíme, že ta hvězda už vyhořela. Fosilní světlo nám neříká nic užitečného. Můžeme to nazvat třeba 'poslední šance' a zmizet odsud.“

Něco na tom bylo… „Pokračujte v rotaci.“

Světlo zhaslo. „Zebe, pokračuj v rotaci!“

Najednou jsme byli uprostřed hvězdné prázdnoty, kde jsme se cítili skoro jako doma. Ulehčeně jsem si oddychl. „Zebe, kam jsme to spadli?“

„Nevím, kapitáne.“ Po chvíli dodal: „Měl jsem zavřené oči a nastavil rotaci jenom podle cvakání, abych nebyl oslněn. Ovšem nemohl jsem zkontrolovat nastavení pohledem. Otočili jsme se ale jenom jednou.“

„Dostal jsi nás ven… Díky za to. Já oslněn byl. Před očima jsem měl purpurovou záři. Vyslechněte nové pokyny: Při každé další rotaci mějte připravené ruce na obličeji, abyste zabránili ostrému oslnění. Zebe, tebe to nijak nezdrží, protože stejně nastavuješ rotace po paměti a nemusíš se na to dívat. Kdybychom ale dostali zásah záření, tak se nás snaž dostat pryč a nečekej na moje pokyny. A teď to hlavní: Platí pro všechny, že v případě ohrožení může každý z nás použít jakýkoliv nouzový povel.“

„Další rotace nastavena, kapitáne.“

„Díky, pilote. Máte vy dvě, Hildo nebo Deety, ponětí, kam jsme se to dostali?“

„Ne, kapitáne,“ odpověděla moje dcera. „Kapitáne Jacobe, já mám tři hypotézy, ale ani jedna za moc nestojí.“

„To ať posoudí ostatní, má drahá.“

„Buď jsme uvnitř shluku hvězd… nebo v blízkosti jádra galaxie… nebo v počínající fázi rozpínání vesmíru, kdy jsou ještě hvězdy namačkány jedna na druhé.“

„Hmm… skutečně pěkná zahrádka… Zebe, mohli bychom být zasaženi nadměrnou radiací?“

„Kapitáne, skelet téhle lodi by měl být rezistentní vůči všemožné radiaci. Okna mají velký obsah olova, takže by taky měla chránit, ale je těžké si to přímo ověřit.“

„Zebadiahu, jestli bude film ve foťáku zničen, tak je jasný, že něco dovnitř proniká. Jestli bude příští snímek normální, tak je všechno v pořádku.“

„Jsem ráda, žes na to přišla, Deety. Děsí mě představa, že bych dostala zásah záření, zrovna když jsem v jiném stavu. Ty jistě taky ne, drahoušku.“

„Teto Hildo, jsem si jistá, že tam jsme dobře chráněny. Spíš dostaneme zásah do mozku než do břicha.“

„Chceš, Hildo, abych udělal jednu fotku?“ zeptal jsem se.

„Ne, Jacobe, to by bylo zbytečné mrhání filmem.“

„Jak si přeješ. Moje oči se už dostávají do normálního stavu. Deety, udělej další přemet.“

Deety mne poslechla a já nic neviděl. „Hlaste výsledky pozorování. Hildo?“

„Plno krásných hvězd, ale žádná není blízko.“

„To samé, táto. Je to skutečně překrásná obloha.“

„Nic, kapitáne.“

„Hildo poznamenej si to jako slibné místo. Všichni připravit pro pátou rotaci. Zavřít oči a hlavu dolů. Zebe, dej se do toho.“

„Kde to sakra jsme?“ zavrčel Zeb.

„Možná v pekle, Zebbie.“

„Kapitáne!“

„Hilda možná není daleko od pravdy,“ odpověděl jsem. „Je to něco, čemu bych před třemi týdny vůbec nevěřil. Vesmír naruby. Jsme zároveň uvnitř i vně. Musíme si uvědomit dvě základní věci: Za prvé nejsme na naší rodné planetě, ale v úplně cizím vesmíru. Za druhé zdejší fyzikální zákony jsou zcela odlišné od našich. Tady není gravitační pole jako v našem vesmíru. Vidím řeku a mám pocit, že padáme směrem k ní. Deety, myslíš, že jsme ve vzduchu, nebo ve vakuu?“

Deety se podívala na měřáky. „Je tam nějaký vzduch. Možná by pomohlo, kdybychom roztáhli křídla.“

„Tak to proveď.“ Deety převedla stroj do klouzavého letu.

„Tady bych se neusadil ani za nic,“ řekl truchlivě Zeb. „Jen se na to podívejte, jak je to velké… aspoň deset tisíc kilometrů. A teď si to představte uvnitř. Žádné nebe, žádné horizonty! Žádné noci s oblohou posetou třpytivými hvězdami. To světlo uprostřed vypadá jako slunce… jako naše slunce, ale je příliš malé. Až odsud zmizíme, tak doufám, že se sem už nikdy nevrátíme. Tiše se modlím, aby nám bůh, co ochraňuje blázny a cestovatele, dopřál dostat se do volného prostoru a ne deset kilometrů pod povrch. Úplně se třesu při představě, co by se mohlo stát příště.“

„To není otázka štěstí, Zebe, ale naprosto logická nezbytnost,“ ujistil jsem ho.

„Teď jsi mě dostal, kapitáne. Vůbec tomu nerozumím.“

„Ty o tom prostoru tady uvažuješ jako o kruhové skořápce, ale nikde není řečeno, že nějaký venek vůbec existuje.“

„Cože? Miliony světelných let pevné skály?“

„Ale kdepak! Nic! Tím nic nemyslím nějaký prostor. Mám na mysli absolutní absenci čehokoli. Úplně jiné fyzikální zákony, jiná topologie. Můžeme to vidět na celistvosti tohoto vesmíru. Malý vesmír s jiným druhem uzavřeného prostoru.“

„Já si to neumím představit, Jaku.“

„Deety, miláčku, zkus to svému manželovi nějak vysvětlit.“

„Pokusím se, táto. Zebadiahu, geometrie tohoto místa může vyžadovat úplně jiné postuláty, než s jakými pracujeme doma. Jsem si jistá, že znáš Möbiovy slupky…“

„To je ta věcička s jednou plochou a jednou hranou? Ale to je koule.“

„Táta chce říct, že to může být koule jenom s jednou stranou, tou vnitřní. Snažil sis někdy představit Kleinovu láhev?“

„Jo. A strašně mě při tom rozbolela hlava.“

„Tak tohle může být obdoba Kleinovy láhve. Může se stát, že když se budeš snažit prokopat dolů, dostaneš se na protější stranu, ale stále budeš uvnitř.“

„Možná ta geometrie nebude tak snadná,“ upozornil jsem. „Ale, Zebe, i když připustíme, že tohle je skutečně celý vesmír, tak jsou naše šance, že se dostaneme do volného prostoru, mnohem větší než to, že se zase srazíme s nějakou hmotou. Já bych si taky nepřál tady zůstat… i když se mi tady líbí. Stejně bychom se mohli porozhlédnout po nějakém porodníkovi.“

„Tady žádný porodník není,“ prohlásil Zeb stručně.

„Proč by ne?“ zajímal jsem se.

„Protože jestli tu vůbec jsou nějaké lidské bytosti, tak určitě nemají nijak rozvinutou kulturu. Deety letí podél té řeky už nějakou chvíli. Všimli jste si snad někdo známek osídlení? Ani na soutoku řek nic nebylo, ani v dálce, kde se vlévá řeka do moře. Nejsou vidět žádná města. Na řece nejsou žádné lodě, ve vzduchu nic nelétá. Prostě vůbec žádné známky života. Jestli se mnou chce někdo polemizovat, tak na to má tak dvě minuty, protože nevěřím, že Deety dokáže déle držet kurs, aniž by potřebovala palivo.“

„Já tě vezmu za slovo, Zebbie. Myslím, že by jejich kultura mohla být naopak tak vyspělá, že vůbec nevidíme její stopy. Nesázela bych na to, že když nic nevidím, tak tu nic není.“

„Deety?“

„Teta Hilda má pravdu, kapitáne,“ odpověděla Deety. „Ale je to tu skutečně rozkošné.“

„Hildo, vyfoť to tu, ať máme nějakou vzpomínku. Potom zmizíme.“ Deety naklonila vůz čumákem dolů, aby se dalo lépe fotografovat. Ozvalo se cvaknutí spouště. „Mám to!“ zvolala Hilda. „Gay, Sagan!“ Za okny se objevil Mars nula. Zeb si hlasitě oddychl. „Jsem rád, že jsme odtamtud pryč. Máš tu fotku, Hildo?“

„Nespěchej na mě,“ ozvala se moje žena. „No, už leze.“

„To je dobře!“

„Zebbie, mám pocit, že se ti v tom vnitřním světě moc nelíbilo.“

„To máš teda pravdu. Jestli je ta fotka ostrá, tak jsme žádnou radiací zasaženi nebyli a vy dvě můžete být úplně klidné. Je tam nějaké zamlžené místo?“

„Ne, Zebe, barvy se pěkně klubou ven. Podívej.“

Zeb se na fotku nepodíval. „Zajímá mě jenom kvůli záření. Kapitáne, začínám mít pochybnosti o naší misi. Už jsme vyzkoušeli pět možností a jenom jeden vesmír připomínal domov. Šance budou asi dost malé – na rozdíl od rizika, které je enormní. Alespoň víme, že analogy Země na ose Tau a Teh jsou podobné naší Zeměkouli…“

„S tím, že jsou tam příšery,“ ozvala se Hilda. „To platí o ose Tau. Osu Teh jsme moc neprozkoumali. Jaku, myslíš, že stojí za to vystavovat naše ženy riziku, o kterém ani netušíme, jak může být velké?“

„Počkej chvilku, pilote. Astronavigátore, proč se točíme? Nepamatuju se, že bych vydal takový rozkaz. Chtěl jsem držet loď na místě.“

„Já taky, kapitáne. Musím požádat o uvolnění z funkce astronavigátora.“

„Nerad to říkám, drahoušku, ale přemýšlel jsem o tom samém kroku. Stejně bych byl rád, kdybys mi vysvětlila, proč chceš uvolnit z funkce.“

„Kapitáne, třikrát jsi mě pověřil velením a nikdy jsi mne ho nezbavil. Teď jsem schválně čekala, co se stane, a když jsme začali nebezpečně ztrácet výšku, tak jsem zasáhla. Teď žádám, abych byla uvolněna z funkce.“

Hilda vypadala velmi klidně a vůbec nebyla vzteklá. Ale byla už rozhodnutá. Udělal jsem skutečně něco špatně? Nebyl jsem si toho vědom.

„Zebe, máš pocit, že jsem nějak přehlížel nebo podceňoval svého zástupce, když jsem mu předal velení?“

Zeb si dával s odpovědí načas. „Kapitáne, tohle je situace, kdy člověk musí trvat na písemném rozkazu. Já potom písemně odpovím.“

„Hmmm…“ zamručel jsem. „Mám pocit, že jsi mi odpověděl. Deety, co si myslíš ty? Taky budeš chtít písemný rozkaz?“

„Žádné písemné rozkazy nepotřebuju. To, co jsi udělal, bylo hrozné.“

„Ty to cítíš takhle?“

„To necítím, to vím! Teta Hilda má pravdu a ty se strašně mýlíš. Hilda chápe situaci naprosto přesně. Pověřil jsi jí nějakou zodpovědností, a potom ji naprosto ignoroval. To, co udělala před chvílí, přesně zapadalo do její kompetence, a ty jsi jí za to vynadal. Pak je zcela pochopitelné, že chce být zproštěna svojí funkce.“

Moje dcera se zhluboka nadechla a pokračovala: „Před chvílí jsi ji seřval za to, že použila nouzový pokyn, a přitom jsi sám před sedmadvaceti minutami řekl – a to tě teď cituji: 'Všem. Kdykoliv se budete cítit ohroženi, použijte okamžitě únikové povely.' Jak můžeš, táto, očekávat, že se budeme řídit tvými rozkazy, když si je sám nepamatuješ? Přesto jsme tě vždycky bez odmlouvání poslechli a ještě jsme to schytali. Nejvíc to schytala teta Hilda, ale i my se Zebadiahem jsme dostali svůj díl. Táto, ty jsi… Ne, já to radši neřeknu. Nemohu!“

Dlouho jsem se nešťastně díval na Mars. Pak jsem se otočil k nim. „Nemám jinou možnost než rezignovat. Udělám to, jakmile přistaneme. Musím přiznat, že cítím velké zklamání, protože jsem měl pocit, že si počínám docela dobře. No, co se dá dělat.“

„Takhle snadno ti to neprojde. Budeš velet aspoň tak dlouho jako já… ani o vteřinu míň! Plně ovšem chápu, že Hilda nechce být tvůj zástupce, protože se k ní chováš hrozně. Navzdory tomu, že jsi plukovník, ses nenaučil základní poučce, že nemůžeš nikoho pověřit zodpovědností, a zároveň mu nedat pravomoci, aby mohl svou funkci vykonávat. Jaku, jsi skutečně hrozný šéf. Necháme tě na tom horkém křesle, dokud se to nenaučíš. Ale nevidím nejmenší důvod, proč by Hilda měla trpět za tvé chyby.“

„Ještě chci něco říct,“ řekla Deety.

„Deety,“ řekl Zeb vážně, „už bychom měli tátu nechat na pokoji-“

„Zebadiahu, to, co chci říct, se tebe týká aspoň stejně jako táty. Je to stížnost trochu jiného typu.“

Zeťák vypadal překvapeně. „V tom případě si posluž.“

XXXI.

„…vůbec první duchové, kteří budou potřebovat porodníka.“

Hilda:

Jestli mají Jacob a Zebbie nějakou společnou chybu, tak je to sklon k velkému ochraňování. Protože jsem vždycky byla malá, nechala jsem si ochraňování celkem líbit, ale Deety je rebel.

Když se Zebbie optal Jacoba, jestli mají právo vystavovat svoje těhotné ženy neznámému nebezpečí, Deety se ozvala a Zebbie se ji snažil umlčet.

Zebbie by ji měl znát lépe. Ale na druhou stranu, je s ní teprve chvíli, zatímco já ji znám od kolébky. Pamatuju si, že jsem jí jednou – to jí mohly být tak čtyři roky – chtěla zavázat tkaničky u bot. Odtáhla se ode mne a řekla: „Deety udělá.“ A taky udělala. Vytáhla si prostě z jedné boty tkaničku a na druhé udělala takový gordický uzel, že by potřeboval nějakého Alexandra, aby ho rozetnul.

Od té doby jsem sledovala v jejím chování často postoj, který by se dal stručně popsat 'Deety udělá'. Vždy to bylo řešení stejně geniální jako nezvratné.

Deety řekla: „Zebadiahu, co se týče dokončení našeho plánu: Máš nějaký důvod vyřadit Hildu a mě z rozhodování?“

„Sakra, Deety, tohle je přesně situace, kdy musí rozhodnout muži!“

„Sakra, Zebadiahu, tohle je přesně situace, kdy se musíte poradit s manželkami!“

Zebbie byl opravdu šokován. Deety mu to prostě vrátila. Ale Zebbie není žádný hlupák, a proto zareagoval bleskově a správně. „Promiň, miláčku,“ řekl vážně. „Jen do toho.“

„Rozkaz, pane. Mrzí mě, že jsem ti tak odsekla, ale mám co říct a teta Hilda taky. Vím, že mluvím za nás obě, když řeknu, že si vážíme toho, že byste za nás oba zemřeli… tím víc, že jsme teď v jiném stavu.

Ale nejsme v jiném stavu ještě tak dlouho, aby nás to nějak handicapovalo. Ještě nemáme nijak velká břicha. Až se tak stane, tak bude naše konečná. Právě proto se ale o rotace těmi vesmíry pokusíme dneska… nebo se o ně nepokusíme nikdy.“

„Proč jsi řekla nikdy, Deety?“

„Právě kvůli té konečné. Prozkoumali jsme jich dosud pět a, i když některé z nich byly docela děsné, stejně bych o to nerada přišla! Za několik hodin můžeme prozkoumat dalších deset. Ale jestli začneme prozkoumávat osu Teh, tak nelze ani přibližně odhadnout, jak dlouho to může trvat. Podél osy Teh jsou tisíce vesmírů a vypadá to, že každý z nich v sobě zahrnuje obdobu naší matičky Země. Můžeme jich prozkoumat klidně stovku, než najdeme ten, co skutečně hledáme. Řekněme, že ho najdeme a Hilda a já budeme mít děti. Co potom? Zebadiahu, myslíš, že budeš ochoten vzít s sebou na průzkumnou výpravu ženskou s dítětem, když ji tam nechceš vzít bez dítěte?“

„Hmmm… Musím přiznat, Deety, že z tohoto pohledu jsem na to, nepomyslel.“

„Jak bys taky mohl? Myslíš, že se je vydáte prozkoumávat s tátou, zatímco my s Hildou budeme sedět s dětmi doma?“

„No… Asi jo. Když už se dívám do budoucnosti, tak asi nějak takhle.“

„Zebadiahu, já jsem si tě vzala, abych s tebou snášela dobré i zlé, ne abych seděla doma jako slaměná, nebo dokonce skutečná vdova. Kam půjdeš ty, tam půjdu i já. Dokud nás smrt nerozdělí.“

„Deety mi mluví z duše,“ řekla jsem a zmlkla. Deety to řekla zcela jasně. Jestli naši mužští neudělají ten průzkum dnes, budou hledat ty 'vzdálené obzory' celý zbytek života a nebudou nás u toho chtít. Určitě ne s dětmi. K tomu nemůže stará Hilda mlčet.

„Deety, už jsi skončila?'

„Ne tak docela. Lidé nejsou stejní. Ty jsi větší než táta a já jsem větší a silnější než teta Hilda. Já mám nejmenší zkušenosti a táta zase největší. Táta je skutečný supergénius… jenomže je tak soustředěn na své problémy, že klidně zapomene na jídlo. Pokud nemá nějakou ošetřovatelku, jako byla moje matka nebo já a jako je teď teta Hilda. Ty jsi, Zebadiahu, jeden z nejúžasnějších lidí, jaké znám, ať už se týká řízení auta nebo tance nebo vyprávění těch nejnemožnějších historek. My tři máme dohromady osm nebo kolik doktorátů. Teta Hilda nemá žádný, zato je kráčející encyklopedie v nejrůznějších oborech a má neuvěřitelnou paměť. My dvě jsme schopny rodit děti… Vy dva ne, ale zato je jeden muž schopen oplodnit padesát nebo pět set žen. Je tady prostě spousta věcí, ve kterých se lišíme, ale v jedné věci jsme si rovni. Jsme pionýři.

Samotní muži nemohou být pionýry. Matky sdílejí nebezpečí se svými muži a rodí děti. Děti se rodily na Mayfloweru, pod plachtami krytých vozů… a mnoho jich také zemřelo. Ženy nezůstávaly doma, ale šly se svými muži.

Zebadiahu, já tě nežádám o to, abys nás vzal do těch dalších deseti vesmírů…“

„Ale vypadalo to tak.“

„To mě tedy neposloucháš dobře. Ráda bych dokončila průzkum těch patnácti vesmírů. Ráda bych se toho zúčastnila, ale nežádám o to. Co žádám, jsem už vyjádřila ve svém prohlášení, které lze shrnout do věty: Kam půjdeš ty, půjdu i já. A to platí nejen pro dnešek, ale až do konce našeho života. Pokud mi ovšem neřekneš, abych si šla svou cestou, že už o mě nestojíš. Domluvila jsem.“

„Drahoušku, řeklas to jasně. Co ty, Hildo?“

Tak, Hildo, co teď? O další vesmíry jsem nijak zvlášť nestála, ale Deety to řekla dost jasně a já jsem nechtěla nijak narušovat linii, kterou stanovila. Tak jsem odpověděla stručně: „Deety mi promluvila z duše. Mohu podepsat každé slovo, co řekla.“

„Co ty na to, Jaku? Rád bych se vrátil ke své původní otázce. Máme právo vystavovat naše ženy nebezpečí, které si ani neumíme představit?“

„Zebe, byl jsi to ty, kdo mne přesvědčil, že by bylo prozíravé prozkoumat nejprve vesmíry dosažitelné rotací, než se pustíme do dalšího průzkumu posunem po osách.“

„To máš pravdu, ale to bylo ještě před tím, než jsme prozkoumali těch posledních pět.“

„Nezdá se mi, že by se naše situace nějak změnila. Nebezpečí, které si umíme představit, není o nic lepší než to, které si představit neumíme. Může být dokonce horší. Naše mateřská planeta se potýkala se smrtícími nedostatky ještě předtím, než jsme se setkali s vetřelci. Myslím, že je nemusím jmenovat. Všichni víme, že ti čtyři jezdci jsou připraveni znovu vyrazit na cestu. Ale umím si představit velice blízkou analogii našeho domova, která by mohla být daleko horší, i když na ní nebude ani jediný 'černý klobouk'.“

„Pokračuj.“

„Je to taková Země, kde Adolf Hitler získal atomové zbraně, a spojenci ne. Myslím, že ti naši vetřelci nejsou o moc horší než Hitlerovy jednotky SS. Sadismus některých lidských bytostí – a mohou být třeba ze Spojených států – mne děsí víc než nějaká monstra.“

„Mě ne!“ vykřikla Deety.

„Ale, drahoušku. Vždyť my ani nevíme, jestli jsou ti mimozemšťané skutečně krutí. Prostě jsme jim vstoupili do cesty, oni se cítí ohrožení, a tak se nás snažili zabít. Nepokusili se nás mučit. To je velký rozdíl.“

„Možná, že v tom velký rozdíl je, ale stejně z nich mám husí kůži. Vsadím se, že kdyby mohli, tak by nás i mučili.“

„Moje milá dcerunko, tohle je bohapustá spekulace. Kolik ti je let?“

„Cože? To přece, táto, víš. Stejně jako všichni ostatní.“

„Jenom jsem ti chtěl připomenout to, co už jsi stejně sama řekla. Máš z nás nejméně zkušeností. Byl jsem mnohem starší než ty, když mne tvoje matka vyléčila z takového planého uvažování. Hildo?“

„Jacob se ti snaží říct, abys nesoudila knihu podle obalu,“ řekla jsem. „Taky jsem se to naučila od Jane. Však to Jacob ví. Vzhled nějakého tvora ještě nevypovídá nic o jeho povaze.“

Ozval se zase Jacob: „Chce ještě někdo něco dodat? Protože to vypadá, že mi nedovolíte vzdát se mé funkce, budu muset rozhodovat dál. Dokončíme rotace podle plánu.“ Hlasitě si odkašlal a díval se přitom na Deety. „Během těch hodin, co budu ještě ve funkci, kterou Zeb tak trefně nazývá 'horké křeslo', se budu snažit dávat rozkazy co nejpřímočařejší, nicméně vás vyzývám, abyste zasáhli, kdybyste měli pocit, že jsem něco zkazil. Dcerko?“

„Dobře, táto. Jasně, kapitáne.“

„Děkuju, drahoušku. Je někdo z vás unaven nebo má hlad?“ Nikdo se nepřihlásil, tak Jacob pokračoval: „Hildo, převezmeš velení?“

„Ne, kapitáne.“ Raději se vyhnu debatě, kterou jsem vedla sama se sebou… Jenom vám mohu říct, že je těžké odmítat Jacoba, když se chová slušně.

„Dobře, lásko moje. Nebudu tě nutit. Jsme ve zvláštní situaci. Pilote, připrav se na další rotaci podle plánu.“

„Druhá skupina… první ze čtyř… nastaveno.“

„Zkontrolujte si bezpečnostní pásy. Připravit. Začni s rotací.“ Najednou jsme byli na modré obloze v plném slunečním svitu, ale hlavou dolů. Chvíli jsme se točili kolem své osy… Deety přece jenom není tak zkušený pilot jako Zebbie. Ale za chvíli se jí podařilo Gay ustálit. Slyšela jsem, jak říká: „Gay Podvodnice.“

„Ahoj, Deety!“

„Drž kurs, rychlost a výšku nad zemí.“

„Jasně, kočko.“

„Jsi chytrá holka, Gay.“

„Už jsem si to taky říkala. Konec.“

„Konec, Gay. Musím se z toho leknutí vzpamatovat. Zebadiahu, kolik ukazuje výškoměr?“

„Sedm kilometrů nad povrchem.“

„Táto, jaká je šance, že se dostaneme takhle blízko k nějaké planetě a přežijeme to?“

„To nelze teoreticky spočítat, Deety. Možná jsme mrtvi a nevíme o tom. Pilote, prst na knoflík mrtvého muže. Chci vyzkoušet, jestli je tu vzduch.“

„Kapitáne!“ zakvílela jsem. „Teď ne, Hildo. Chci…“

„PRÁVĚ TEĎ! Jsem stále tvůj zástupce? Pokud ano, tak tě musím upozornit, že se chystáš udělat hroznou chybu.“

Jacob váhal. Myslím, že zase v duchu počítal. „Moje drahá, jestli si myslíš, že se chystám udělat hroznou chybu, tak mi můžeš poradit, ať už je tvoje postavení jakékoliv.“

„Děkuju ti, Jacobe. Neměl bys ze sebe dělat pokusného králíka. Půjdu já. Já…“

„Hildo, vždyť jsi v jiném stavu.“

„Mám spoustu důvodů, proč to chci být zrovna já, ale musí vám stačit vysvětlení, že jako vědecký důstojník to musím být zrovna já, ať už jsem číslo dvě nebo ne. Jacobe, děláš to přesně stejně jako Zebbie, když přistával na Marsu deset, a to je chyba.“

„To ti teda děkuju, Hildo.“

„Zebbie, drahoušku! Riskoval jsi svůj život a to není nutné…“

Zebbie mě přerušil. „Kvůli tomuhle snad nemusíme plýtvat palivem. Stejně jsou to akorát pindy.“

„Pilote, zmlkni!“ ozval se ostře Jacob. „Gay, odraz! Šéfpilote, až znovu vstoupíme do atmosféry, nastav loď na bezmotorové klouzání, ať už automatické nebo manuální. Nepoužívat palivo. Teď všichni pozor. Poslechneme si vědeckého důstojníka. Spusť, Hildo.“

„Ano, kapitáne. Před třemi dny měl někdo z nás být pokusným kanárkem, ale měla jsem to být já a ne Zebbie. Ale co před třemi dny bylo nutností, je dnes čirá nedbalost. Knoflík mrtvého muže – pokud nebyl přeprogramován – nás zanese dva kilometry nad kráter Snug Harboru – a to snad nechceme. Snad by bylo správné použít heslo T,E,R,M,I,T, ale ani to není úplně ono. Deety naučila chytrušku, jak přistát na jakémkoliv místě na zemi, tak bychom mohli nejdřív přistát. Pak může být kdokoliv z nás vyslán jako pokusný králík. Prostě otevřeme dveře.“

„Kapitáne, to zní rozumně,“ ozval se Zebbie. „Hildo… chci říct vědecký důstojníku, přijímáš omluvy bez květin?“

„Můžeš se vykoupit polibkem. Ale květiny přijímám také.“

„Zebadiahu, nezacházej příliš daleko se svými omluvami. Zkouška vzduchu není nezbytná. Kapitáne, mohu vystoupat na třicet kilometrů?“

„Proč ne? I když… asi bych se měl optat proč?“

„Kapitáne, vím, kde jsme. Z té výšky si to mohu ověřit.“

„Deety, to je nemož…“

„Neříkej nemožné! Kapitáne, obracím se k tobě jako ke svému otci.“

„Tak zvedni chytrušku, kam potřebuješ.“

„Děkuju, táto. Gay, odraz. Gay, odraz. Gay, odraz. Gay Podvodnice, vertikální klesání zahaj… teď. Každý mi může říct, kde jsme.“

Už předtím jsem si všimla, jak pěkná zem je pod námi. Teď jsem si prohlížela detaily. „Pod námi jsou velké oázy obklopené pouští. Zdá se, že jsou obydlené a uprostřed je velké město.“

„Ano,“ souhlasila jsem. „Cožpak to, Zebbie, nepoznáš? Měl bys to znát aspoň z mapy.“

„Hildo, tohle je neprobádaný vesmír,“ namítl můj manžel. „Jak bys to mohla vidět…“

„Táto!“ přerušila mne Deety. „Ty jsi tu mapu taky viděl. Copak nepoznáš Yellow Brich Street vlevo? Tak si vem dalekohled. Pak snad jasně poznáš, že je to Emerald City.“

„Deety, miláčku,“ ozval se Zebbie, „musíš být úplně bez sebe. Nebo jsem já. Ať už je to jak chce, někdo by měl zavolat sanitku.

Ať nezapomenou svěrací kazajku. Hildo, víš co mě trápí? Že jsem neměl žádnou předtuchu, i když jsme se dostali tak blízko planety. Žádné varování… nic. Stále se ještě třesu.“

„To znamená, Zebbie, že nám žádné nebezpečí nehrozilo.“

„Proč se teda třesu?“

„Protože jsi podvodník, drahoušku. Už jsme všichni nějakou chvíli mrtvi… zemřeli jsme tam na tom parkovišti. Deety a já budeme první duchové, kteří budou potřebovat porodníka. To je další kamínek v mé mozaice. Mně bylo stále divné, že jsem v jiném stavu a nemám ranní nevolnosti. To je zázrak jako ze země Oz.“

„Tím se nechci zabývat. Není tam na východě zámek Tima Woodmana?“

„Je, ale je to na západě, drahoušku. Deety, to slunce vychází nebo zapadá?“

„Zapadá. Tady jsou obrácené směry. To ví každý.“

„Převrácená planeta,“ komentoval to můj muž. „Na tom není nic nebezpečného.“

„Táta to potvrdil. Zná knihy Oz skoro stejně dobře jako já…“

„Líp. Jen se moc nevytahuj, dcerunko. Uznávám, že to vypadá jako patřičné mapy, ale ještě jsem si konečný úsudek nechával pro sebe. Deety, jak by se ti líbilo vychovávat děti v zemi Oz?“

„To by se mi líbilo moc, táto.“

„Jsi si tím jistá? Pokud si vzpomínám, tak v zemi Oz nikdo nezemřel, a přesto populace nevzrůstá. Nepamatuju se, že by v pověstech o zemi Oz byly nějaké děti. Ani si nepamatuju na zmínku o doktorech nebo nemocnicích. Ani na žádnou továrnu. Zebe, ty vnitřní vesmíry měly odlišné fyzikální zákony, než platí u nás. Myslíš, že když tu přistaneme, že budeme moci odletět? Oz funguje na základě kouzel, ne na fyzikálních zákonech.“ Odmlčel se a pak dodal: „Pilote, chci znát tvůj profesionální názor.“

„Kapitáne, ty vidíš nějaký rozdíl mezi kouzly a fyzikálními zákony? Já ne.“

„No tak, Zebe!“

„Já věřím jenom v Murphyho zákony. Rád bych ještě poznamenal, že navzdory naší výšce už jsme v zemi Oz. Umím si představit mnohem horší planety, než je tahle. Jen si to představ: žádná zima, žádné dané, žádní političtí kandidáti, žádný smog, žádné kostely, žádné války, žádná inflace, žádné…“

Přerušila ho Deety. „Právě letíme nad palácem bohyně Glindy.“

„Proč jenom přelétáme?“ zeptala jsem se. „Proč nepřistaneme, Jacobe?“

„Já jsem taky pro,“ přidala se Deety. „Kapitáne, žádám o povolení přistát nedaleko paláce. Jsem si jista, že bohyni Glindu nic nedokáže rozčilit. Však už o tom ví ze své Knihy. Navíc jsem přesvědčená, že takovýhle palác musí mít spoustu záchodů… mám najednou takový pocit, jako kdybych se zúčastnila závodů v pojídání melounů.“

„Zdá se mi, že keřík by stačil,“ ozval se Zebbie. „Třeba i v jiném vesmíru s ozbrojenou stráží. Co ty na to, kapitáne?“

„Šéfpilote, přistaň, kde budeš chtít. Hildo, nevíš, jestli se knihy Oz zmiňují o nějakých záchodech? Nemohu si nějak vzpomenout.“

„Ani já ne, Jacobe,“ odpověděla jsem. „Ale je tam spousta keříků.“

Za tři minuty Gay přistála za použití Deetina nového programu. Poděkovala jsem Jacobovi za rozhodnutí přistát. „O tom nebylo sebemenších pochyb,“ odpověděl. „Věděl jsem, že kdybych to povolení nevydal, že byste se mnou vy dvě s Deety už nikdy nepromluvily, ale ani já sám bych se sebou nikdy nepromluvil. Ale jestli potkám strašáka, tak budu možná svého rozhodnutí litovat a zblázním se strachy.“

XXXII.

„Kde je kočka, je i civilizace.“

Deety:

Našla jsem mýtinku asi sto metrů od paláce a potom přistála stejně čistě jako Zebadiah. Odpoutala jsem se a otevřela spojovací dveře. Zamířila jsem dozadu, abych si našla nějaké čisté šaty. Teta Hilda zamířila za mnou. „Tetičko, co si vezmeš na sebe?“

„Ty šaty, ve kterých jsem se vdávala, a prsten, co mi nechal Jacob udělat ve Windsor City.“

„Ty si vezmeš i nějaké klenoty?“

„Nic extra.“

Máma mi kdysi řekla, že má teta Hilda neomylný čich co se oblékání týče. Oblékla jsem si šaty, které jsem měla na sobě, když jsem se seznámila s Zebadiahem. Přemýšlela jsem, co dám Zebadiahovi. Moc toho s sebou neměl. Mohl by si vzít tu bílou hedvábnou košili, co jsem mu dala ve Snug Harboru.

Vrátila jsem se dopředu se šaty v náručí a zjistila, že mužští ještě sedí na svých sedadlech a dveře jsou zavřené.

„Co mají znamenat ty zavřené dveře? Vždyť je venku tak hezky.“

„Podívej se doleva,“ odpověděl Zebadiah.

Podívala jsem se naznačeným směrem. Stála tam pohádková chaloupka s nápisem VÍTEJTE přes dveře. Při přistávání jsem si jí nevšimla.

„Sundejte si pracovní šaty a oblékněte si čisté košile a kalhoty. Ty nese teta Hilda.“

„Deety, to je všechno, co k tomu řekneš?“

„A co bych ještě měla říct? Táto, už jsi nás vzal na různá podivná místa, ale v zemi Oz nejsem cizinec v cizí zemi. Vím, co mohu očekávat.“

„Ale, sakra, vždyť to…“

„Uklidni se, Zebadiahu. V zemi Oz nikdo neříká sakra. Tady se nepěstuje surovost a sprostota. Tady nemůžeš například o mých prsou říct nic jiného, než že to jsou ňadra. Tady se používá jen ten nejněžnější eufemismus.“

„Deety, ať se propadnu, jestli budu mluvit jinak, než mi zobák narostl.“

„Dobře, řeknu ti to čistě profesionálně. Nikdo nepoužívá FORTRAN pro počítač, který umí jenom LOGLAN. Kapitáne, neotevřeme už teda dveře?“

„Tak počkat. Oslovila jsi mne 'kapitáne', i když jsem od chvíle, kdy jsme přistáli, rezignoval na svou funkci.“

„Tak to ne,“ ozval se Zebadiah. „Už jsem ti jednou, kámo, řekl, že si zasloužíš aspoň takovou porci v horkém křesle jako já.“

„Dobrá,“ souhlasil táta, „ale taky jste rozhodli, že se počítá i čas na zemi. Budeme potřebovat nového kapitána, až budeme chtít zase vzlétnout. Jen si tu oběť zvolme raději hned.“

„Zvolíme znovu tátu,“ navrhla jsem. „Propadl u zkoušky, a tak by to měl napravit.“

„Dcero!“

„Dělám si srandu, táto… Jakmile jsi zjistil, že děláš něco špatně, snažil ses to hned napravit. Navrhuji na místo kapitána svého muže.“

„Udělejme to korektním způsobem,“ řekl táta a vytáhl čtyři kusy papíru.

Napsala jsem na svůj Zebadiah a podala ho tátovi. Hilda je od něj přebrala a ukázala všem. Deety… Deety… Deety… Deety.

„Hej! Trvám na opakování! Někdo musel podvádět.“ Řekla jsem to tak hlasitě, že mi vyhověli. Při novém hlasování jsem zase na svůj papír napsala Zebadiah a položila ho na hromádku na vedlejším sedadle. Potom jsem je sama otáčela: Deety… Deety… Deety… a nakonec – psáno mou vlastní rukou: Deety!

Vzdala jsem to. (Ale rozhodla jsem se, že si o tom s čarodějem popovídám.)

* * *

Byla to pěkná chajda s velkým vchodem a vysokým stropem, ale na obývání nebyla. Byla tam jenom jedna místnost, ve které byl stůl a jinak žádný jiný nábytek. Na stole byla mísa s ovocem, džbán mléka a čtyři sklenice. Z místnosti vedly dvoje dveře, jedny napravo a druhé nalevo. Na těch vlevo byla namalovaná holčička ve slamáku a na těch druhých chlapeček s buřinkou.

Zamířily jsme s Hildou do dveří s holčičkou. Předtím jsem si vzala pár kousků vína a napila se mléka. Nepila jsem mléko celé věky. Bylo vynikající!

Hilda začala napouštět vanu a svlékla si šaty. Bylo tam sice otevřené okno, ale bylo dost vysoko, takže jsem se také rychle svlékla. Umyly jsme se a našlechtily. Snažily jsme se načesat si co nejlépe vlasy, i když jsme nemohly použít žádné šperky. Jinak bylo v koupelně všechno, co ženská potřebuje pro svou parádu. Dokonce tam byla rtěnka v přesně stejném odstínu, jaký používá teta Hilda.

Snažily jsme se si pospíšit a podařilo se nám dokončit očistu v rekordních (skoro) dvaačtyřiceti minutách. Zebadiahovi to náramně slušelo a táta vypadal v tmavých kalhotách a Aloha košili taky báječně.

„Už jsme si mysleli,“ prohlásil můj manžel, „že jste odešli.“

„Zebadiahu, trvalo nám to čtyřicet dva minut. Jestli jsi to stihnul pod třicet, tak nemůžeš být čistý.“

Schválně jsem to udělala. Ucítila jsem mýdlo a vodu po holení. „Muselo ti to zabrat víc než třicet minut. Dej mi pusu.“

„Podle mých hodinek to bylo třicet šest minut dvacet pět vteřin. Musíš poprosit.“

Poprosila jsem a dostala velkou pusu, která mi vždycky udělá dobře.

Od chaloupky vedla k paláci cestička. Teta Hilda se zavěsila do táty a vykročili po ní první. My jsme je následovali. Teta Hilda nesla svoje lodičky s vysokými podpatky v ruce, tak jsem si taky sundala boty. Otočila jsem se a zjistila, že chajda zmizela. Přesně to jsem očekávala. Zebadiah si také všiml zmizení, ale neřekl nic. Jeho tvář by byla zajímavým studijním materiálem pro psychologa.

Travnatá cestička nás zavedla do zahrady před palácem, kde se změnila v normální cestu s pevným podkladem, takže jsme si s Hildou radši nazuly boty. Palác bohyně Glindy se podobal spíš normandským zámkům než těm smutným zámkům na Rýnu, ale byl krásný, že mi trochu připomínal Tadž Mahal.

Když jsme stoupali po krásných, mramorových schodech vzhůru, Zebadiah zaklel: „Co to sakra je?“

„Pšššt!“ napomenula jsem ho. „Dávej si pozor na jazyk, miláčku. To je kouzelné schodiště, Glinda přece nebude chtít, aby k ní její hosté šplhali jako opice. Představ si, že ho navrhl Escher. Tvař se oduševněle a dělej, jako že má normální rozměry.“

Když jsme došli k velkému vchodu, vyšli ven dva trubači, přiložili k ústům trumpety a spustili oslavnou fanfáru. Když fanfáry skončily, vyšel ven starý muž, oblečený v námořnickém a s dřevěnou protézou místo levé nohy. Napadlo mne, proč je tady a ne v Emerald City.

V tu chvíli vytáhl z úst fajfku a řekl: „Vítejte v paláci bohyně Glindy. Já jsem kapitán Bill. Vy jste, pane, kouzelník doktor Burroughs se svou okouzlující ženou, princeznou Hildou. Vy musíte být kapitán Zeb Carter – zdravím kapitána – a každý přece zná Deety, která strávila půl života v zemi Oz! Nazdárek, Deety! Dyž sem tě viděl posledně, tak si nebyla větší než vzrostlá kachnička, a koukněte na ní tejkom! Si mi skoro po ramena a eště navíc vdaná! To teda gratuluju, kapitáne. Ste šťastnej chlap!“

„Taky si myslím, kapitáne.“

„Já to vím. Deety, Ozma mě sem posílá, abych vyřídil její pozdravy a řek vám, že ste v království vítáni – na jak dlouho chcete.“

„Prosím, kapitáne Bille, poděkujte Její královské Výsosti mým jménem.“ (Jsem už vyšší než kapitán Bill, ale pro něj zůstanu vždycky malou holčičkou. Je to docela milé.)

„To určitě vyřídím. Ale lidičky, poďte dovnitř. Tady si na nějaké formality nepotrpíme. Nebo aspoň já ne. Normálně to vůbec nedělám. Jenom jsem vyhlížel svou přítelkyni.“ Vzal mě za ruku. Má mozolnaté ruce, ale je ke mně stejně jemný jako Zebadiah. Vedl nás dovnitř.

„Kde je Trot?“ zeptala jsem se.

„Musí být někde tady. Však ji uvidíš. Asi si šla vzít něco pěkného na sebe na tvojí počest. Nebo možná pomáhá Betsy s Frankem. Malá Betsy si nedá pokoj, dokud něco nedělá. Neptun ví, že tahle mula potřebuje víc pozornosti než všechny ostatní od Mizzoury. Jen račte tudy do knihovny, přátelé.“

Jak by tak člověk popsal bohyni Glindu? Každý ví, že je vysoká, statná a krásná. Nikdy se nemračí a nosí celý den něco, co bych já nazvala nejkrásnějšími večerními šaty. Ale to jsou jenom slova. Možná bude nejlepší to vyjádřit příměrem, že tak jako je Dejah Thoris nejkrásnější v jejím světě, tak tahle čarodějnice je zase nejkrásnější ve svém.

Byla obklopena houfem nejkrásnějších dívek z celé země Oz. Ale Glinda je snadno zastínila, aniž se nějak snažila. Jméno egyptské královny Nefertiti znamená krásná a bohyně zároveň a totéž platí pro Glindu. Vzhlédla od své knihy záznamů a pohlédla směrem k nám. Nejprve políbila Hildu a potom mne. „Vítej domů, Deety!“ Byla jsem tak dojatá, že jsem nemohla ani mluvit. Pak najednou vztáhla ruce k tátovi a Zebadiahovi. Oba je něžně políbili.

Přikázala, aby přinesli židle, a pokývla nám, abychom se posadili. „Zdá se, že je to váš palác,“ zašeptal Zebadiah.

„Ve skutečnosti tomu tak není,“ zašeptala jsem. „Ale žila jsem v zemi Oz déle než kdokoliv jiný.“ Máma s tátou žili v různých univerzitních kampusech, ale já brala Oz s sebou, kamkoliv jsme se stěhovali.

Postupně jsme se seznamovali s jednotlivými dívkami. Všechny vypadaly velmi šťastné, i když tu nebyly kvůli penězům. Najednou jsem si nemohla vzpomenout, jestli jsou v zemi Oz peníze. Určitě tu nebylo nic, co by se dalo nazvat „ekonomií“.

Děvčata byla pěkně oblečená, každá jinak, ale převažovala barva jejich vlastní země. Pro Munchkin modrá, Gillikin purpurová, Winkie žlutá… pár jich bylo v zelené. Jedna dívka byla oblečená převážně do červena. Jasně že to byla Quadling, co taky jiného? Byla mi povědomá. „Ty jsi Betty?“ zeptala jsem se.

Vypadala překvapeně. „Ano, Vaše Výsosti… jak to víte?“

„Už jsem tady byla. Zeptej se kapitána Billa. A neříkej mi Vaše Výsosti, jsem prostě Deety. Máš přítele, který se jmenuje Bertie?“

„Ano, vaše… Deety. Teď tady není. Je na koleji profesora Wogglebuga.“ V duchu jsem si poznamenala, že si s ní o tom budu muset jednou popovídat.

Nemohu vám přesně vypočítat, koho všechno jsme v paláci potkali, protože tam byla spousta lidí a noví stále přicházeli. Všichni vypadali, jako by nás už dlouho očekávali a měli radost, že nás vidí. Když se objevil Scarecrow, tak táta kupodivu ani nevybuchl, ani se nesnažil ztratit. Možná to bylo hlavně tím, že už byl zabrán do rozhovoru s profesorem H. M. Wogglebugem a s Velkým Ozem, královským čarodějem královny Ozmy. Táta se tvářil skoro uctivě, potřásl mu rukou a řekl: „Jak se vede, pane Scarecrow?“ a pokračoval v hovoru s profesorem a čarodějem. Nejsem si ani jistá, zda se na Scarecrowa vůbec podíval. Zrovna říkal: „Řekl jste to moc hezky, profesore. Moc bych si přál, aby vaši formulaci slyšel profesor Mobyas Toras. Když zadáme alfa rovno nule, je zřejmé, že…“

V tu chvíli jsem odešla, protože jakmile táta řekne: „Je zřejmé, že…“, je zřejmé pouze to, že Deety odejde.

Večeře se podávala v hodovním sále, kam se hosté vešli přesně do jednoho. Ostatně do tohoto sálu se hosté vždy vejdou úplně přesné. Seděl tam Jack Pumpkinhead, Tik-Tok, Tin Woodman, Sawhorse, Scarecrow a další lidé a pak ještě další hosté, které mezi lidské bytosti nelze počítat. Zbabělý lev, Hladový tygr, Woozy, Král létajících opic, Hank, Toto a krásná dlouhosrstá kočka s arogantním chováním.

Bohyně Glinda seděla v čele stolu na jednom konci a na druhém seděla královna Ozma. Táta seděl po pravici Glindy a Zebadiah po pravici Ozmy. Čaroděj seděl Glindě po levici a profesor Wogglebug seděl po levici Ozmy. Hilda a já jsme seděly naproti sobě, uprostřed stolu. Hilda seděla mezi Tinem Woodmanem a Scarecrowem, kteří se oba snažili být co nejvtipnější a nejšaramantnější. Zřejmě se jim to dařilo, protože všichni tři vypadali spokojeně.

Já jsem měla u večeře tři společníky. Nejprve jsem se bavila se dvěma, a to Zbabělým lvem a Hladovým tygrem. Lev jedl to co ostatní, ale tygr měl před sebou hromadu kukuřičných lupínků v míse, která se spíš podobala malé vaně. Nabíral je lžící, která si s mísou nijak nezadala. Zbabělý lev a já jsme se zrovna pustili do koktejlu z mořských potvor, když se o mou nohu otřela ta kočka a dožadovala se mé pozornosti. „Jsi cítit jako kočičí člověk. Udělej mi místo, vylezu nahoru.“ A po těch slovech mi skočila do klína.

„Heureko, máš povolení Dorotky?“ zeptala jsem se.

„Co je to za hloupou otázku. Dorotka potřebuje povolení ode mne. Dej mi nejdřív kraba a potom krevetu. Můžeš si schovat jeden kousek krevety pro sebe.“

Hladový tygr odložil obrovskou lžíci a zeptal se: „Výsosti, mám potrestat tu drzost?“

„Jen se nerozčiluj, starý brachu,“ ozval se lev. „Potrestám ji místo tebe – jedním kousnutím. Ale podej mi tabasco, protože kočky nemají skoro žádnou chuť.“

„Nevšímej si těch drbanů a podej mi kousek kraba. Zvířata by skutečně neměli pouštět ke stolu.“

„Podívej, kdo nás nazývá zvířetem,“ zavrčel Zbabělý lev.

„Tohle není zvíře, Leo,“ namítl Hladový tygr. „To je obtížný hmyz. Výsosti, jsem sice vegetarián, ale bude mi potěšením hodit si tohodle tvora do mé mísy k lupínkům. Mám?“

„Dorotce by se to moc nelíbilo, Rádžo.“

„To je asi pravda, madam. Mám požádat Tota, aby ji vyhodil?“

„Heureka může zůstat. Mě neobtěžuje.“

„Hele, správná odpověď je, že jsi mou přítomností poctěna. Nevšímej si těchto divokých zvířat z džungle. To nejsou kočky. Kdyby byli Felis domestica, věděli by o čem mluvím. Jak řekla Bubastis, bohyně Nilu: 'Kde je kočka, tam je i civilizace.' Pospěš si s tím krabem.“

Tak jsem si pospíšila. Heureka opatrně kousala každé sousto a vždycky olízla konečky mých prstu svým jazykem. Konečně si olízla jazyk. „Už to bude stačit. Poškrábej mě zlehka za levým uchem. Asi si schrupnu, tak ať je tady ticho.“

Udělala jsem, co přikázala. Za chvíli začala spokojeně příst, tak jsem ji přestala drbat za uchem. Musela jsem ovšem i nadále jíst jednou rukou a druhou ji přidržovat, aby nespadla.

Teta Hilda nadiktovala Gay všechno, takže já se zmíním jenom o tom nejzákladnějším. Po skončení banketu se všichni odebrali do svých domovů a my čtyři jsme byli pozváni do knihovny. Byla menší a útulnější než prve, protože Glindiny dívky se rozešly do svých pokojů. Když jsme vešli, byla Glinda samozřejmě zase u své knihy záznamů. Vzhlédla, usmála se a naznačila nám, abychom se posadili.

„Přátelé,“ oslovila nás. „Doktore, kapitáne, princezno Hildo i Deety, ráda bych vás seznámila s tím, k čemu jsem došla, když jsem probírala záznamy vaší cesty s Ozmou, čarodějem a profesorem Wogglebugem. Nejdřív bych vám měla říct, že Ozma zopakovala své pozvání, že zde můžete zůstat třeba navždycky a všude najdete vřelé přijetí. Deety to ví a ví to i princezna Hilda, i když ta si tím není tak jistá jako Deety.

Abych přesvědčila i vás, pánové, tak vám řeknu, že jsme s čarodějem zvětšili zemi Oz ve všech směrech o jeden palec. Je to změna, které si málokdo všimne, ale vy, doktore, jistě uznáte, že se tím dostatečně zvětší Lebensraum i pro vás čtyři i pro váš vůz, slečnu Gay Podvodnici. Čtvereční palec, kapitáne, je šest set třicet pět stovek milimetrů.

Když už jsme u toho: Na základě doporučení profesora Woggle-buga jsme udělali nějaké menší úpravy ve slečně Gay Podvodnici…“

Zebadiah vyskočil a vypadal rozčileně. Gay byla jeho láskou dávno přede mnou. Staral se o ni se stejnou péčí jako o mne. Ale Glindě se dá důvěřovat.

Glinda se mile usmála. „Nijak se nevzrušujte, kapitáne. Celistvosti ani funkčnosti vašeho milovaného vozidla se nic zlého nestalo. Jestli si těch změn všimnete – a vy si jich všimnete – a nebudou se vám líbit, bude stačit, když řeknete: 'Glindo, uveďte Gay Podvodnici zpět do původního stavu.' Přečtu si to ve své knize a provedeme požadované změny. Ale myslím, že nás o to nepožádáte. To není proroctví. Správná čarodějnice nehádá budoucnost. Ale je to moje nejvnitrnější přesvědčení.

A teď k hlavním záležitostem… V zemi Oz žádné 'černé klobouky' nemáme. Kdyby byli natolik potřeštění, že by se snažili sem přijít, dozvěděla bych se to ze své knihy a vykázala bych je do mrtvé pouště. Čím méně vám řeknu o tom, co by se jim tam stalo, tím lépe pro vás. Ale můžete mi věřit, že v zemi Oz zlo netolerujeme.

Co se týče problémů s vetřelci ve vašem světě, mohu pouze říci, že to nespadá pod spravedlnost Ozmy. Tam je moje moc velmi omezená. Moje Velká kniha mi sice řekne, co se tam děje, ale nedokáže rozlišit mezi vetřelcem, který se přestrojí za lidskou bytost, a mezi lidskou bytostí, která má v sobě přirozené zlo. Mohu na vás přenést kouzlo, které vás udrží mimo dosah 'černých klobouků'. Stojíte o to?“

Táta pohlédl na Zebadiaha a ten řekl: „Počkejte momentík, bohyně Glindo. Vysvětlete nám, co to znamená?“

„Kouzla jsou vždy doslovná. Proto působí tolik potíží. Já sama je používám zřídka. Tohle konkrétní znamená přesně to, co jsem řekla. Bude vás držet stranou od té havěti, které vy říkáte 'černé klobouky'.“

„To znamená, že je nepoznáme. Nebo ano? Dostaneme se k nim dostatečně blízko, abychom je mohli zničit?“

„Já myslím, že ne. Kouzla neuznávají žádné důvody, kapitáne. Fungují doslova. Stejně jako počítače.“

„A oni nás poznají? Mohou nás chytit do pasti? Mohou nás bombardovat?“

„Já nevím, kapitáne. Moje kniha zaznamenává jenom to, co se stalo, a ne to, co se stát může. Jak už jsem vám řekla, kniha ani nedokáže přesně rozpoznat 'černý klobouk'. Takže o nich vím moc málo. Chcete to kouzlo? Nemusíte se rozhodnout hned. Jestli se rozhodnete zůstat na Oz, nebudete to potřebovat vůbec.“

„Měli bychom tu zůstat,“ vykřikla jsem.

Glinda se na mne usmála, ale nebyl to veselý úsměv. „Drahá Deety… Ty ses rozhodla, že nechceš dítě?“

„Cože? Promiň, nerozuměla jsem ti.“

„Strávila jsi v pohádkové říši víc času než kdokoliv jiný. Víš, že tady se žádné malé děvčátko nenarodilo. Stejně tak jako tu nikdo neumřel.“

Hilda promluvila tak rychle, že jsem nestihla ze sebe vysoukat ani slovo. „Glindo, děkujeme ti mockrát, ale nezůstaneme tady.“

„Já tady také nezůstanu, teto Glindo,“ vyhrkla jsem.

„To jsem si myslela. Chceš ode mne radu, drahoušku?“

„Ano. Jistě.“

„Když už ses rozhodla, že chceš být ženou a ne malým děvčátkem jako Dorotka nebo Trot, tak bys měla odjet co nejrychleji… jinak začneš mít chuť zůstat tu navždy.“

Táta pohlédl na Zebadiaha a pak řekl: „Madam Glindo, odletíme ráno. Děkujeme mockrát za vaše nesmírně milé přijetí, ale myslím, že tak to bude nejlepší.“

„Já si to myslím také, pane doktore. Ale pamatujte si, že Ozmino pozvání zůstává v platnosti. Když budete mít dost okolního světa, přijeďte na prázdniny a vemte s sebou děti. Děti jsou tu šťastné a nikdy se jim tu nic špatného nestane. Oz bylo postaveno pro děti.“

„Určitě přijedeme. Spolehněte se.“

„Máte ještě něco, co byste chtěli probrat? Jestli ne…“

„Počkej,“ ozvala se teta Hilda. „Už jsi to řekla Deety… mohla bys to říci i mně?“

Glinda se usmála. „V knize stojí, že vychováš syna.“

XXXIII.

,,… 'solipsismus'je divné slovo.“

Zeb:

Tu noc jsem nespal s Deety, i když jsem si to tak neplánoval. Komorník mi ukázal pokoj. Deety stála s Hildou na schodišti (další kouzelné schodiště, které vypadalo normálně, dokud jste se nepodívali dolů) a vzrušeně se o něčem bavily. Jake stál kousek od nich.

Když jsem zjistil, že v pokoji je jenom malá postel, komorník zmizel. Vyšel jsem z pokoje ven, ale Deety, Hilda ani Jake tam už nebyli a nahoře byla tma. Tak jsem řekl slovo, které se nesmí na Oz vyslovit nahlas, a vešel do svého pokoje. I malá postel byla docela lákavá, tak jsem do ní vlezl a za chvíli usnul.

Glinda s námi posnídala v hodovním sále, který se patřičně smrskl. Jídlo bylo znamenité, ale nic nepřekoná šunku s vejci, toast s marmeládou a pomerančový džus. Vypil jsem tři hrnky kafe a cítil jsem se, že bych se mohl jít porvat s aligátorem.

Glinda se s námi loučila na těch fischerových schodech. Políbila se na rozloučenou s Hildou a Deety a my s Jakém jsme jí políbili ruku. Popřála nám hodně štěstí, což od ní musí mít nějakou váhu.

Gay Podvodnice vypadala v ranním slunci báječně. Postával u ní Tik-Tok. „Dob-ré rá-no,“ řekl. „Po-vídal jsem si s Gay Pod-vodnicí celou noc. Je to velmi chyt-ré děvče.“

„Ahojky, Zebe.“

„Ahoj, Gay. Co jsem ti říkal, jak se máš chovat k neznámým mužům?“

„Neříkal jsi nic, Zebe. Navíc Tik-Tok není neznámý muž, je to gentleman, což se nedá říct o mnoha lidech.“

„Oprav-du, kapi-táne. Ne-měl jsem v úmyslu nic zlého.“

„Dělal jsem si legraci. Díky, Tik-Toku, že jsi Gay dělal společnost.“

„Byla to pro mě čest a pocta. Září-dil jsem si to s po-nocným, aby sem ni-koho jiného nepus-til a ne-museli jsme náš ho-vor před-časně úkon-čit.“

„To bylo chytré. Ještě jednou ti děkuju a doufám, že se zase uvidíme. Vrátíme se sem na návštěvu při vhodné příležitosti. Gay, otevři dveře.“

„Neřekl jsi kouzelné slovíčko,“ namítla, ale otevřela dveře.

„Jsem moc rád, že se vrátí-te. Budu se moc těšit, slečno Gay Pod-vodnice.“

Hilda Tik-Tokovi poděkovala a vlezla dovnitř. Deety mu poděkovala a ještě ho políbila na jeho líčka. Deety už je holt taková.

Hilda se znovu objevila ve dveřích. „Deety, pojď už. Pospěš si.“

Potřásl jsem si Tik-Tokem rukou (bylo to docela zvláštní) a vlezl také dovnitř. Po ženských ani památka. „Kde jste? Potřebuju pilotní kombinézu.“

Deety se ozvala jako ozvěnou: „Zebadiahu, jen se polez podívat spojovacími dveřmi.“

„Tam se nedokážu převlíct.“

„Prosím, miláčku. Já tě tady potřebuju.“

Když Deety řekne, že mě potřebuje, tak jdu. Když jsem nakoukl dovnitř, tak se mi ten prostor nezdál tak přehuštěný jako u Termití terasy. „Kde jste?“

„Tady,“ ozval se Deetin tlumený hlas. Otočil jsem se dokola a objevil dveře – tam, kde žádné dveře neměly být. Předtím jsem musel být hodně skloněný, ale jakmile jsem těmi dveřmi vstoupil dovnitř, mohl jsem se klidně narovnat. Místnost byla asi tak velká jako telefonní budka. Další dveře byly po obou stranách i přede mnou. Po levé straně panenka se slamáčkem, po pravici panáček v buřince. Deety otevřela dveře po mé levici. „Pojď se podívat.“

Byla tam velká šatna a koupelna… „Je to přesně to samé jako v té chaloupce na uvítanou,“ řekla Deety. „Jediný rozdíl je v tom, že to okno není průhledné a nejde otevřít. Ale stejně je tu čerstvý vzduch.“

„Hmmm… Dobře… No, to je něco.“ Neznělo to příliš inteligentně. Zkontroloval jsem panáčka s buřinkou. Byla tam ta samá koupelna, jakou jsme s Jakem použili včera.

Jake strčil dovnitř hlavu. Řekl jsem: „Profesore, poděl se se mnou o svou moudrost.“

„Zebe, jsem úplně šokován.“

„Jaku, řekni mi svůj názor… Myslíš, že takové monstrum může létat?“

„Nevím, Zebe.“

„Musíme to zkontrolovat zvenčí.“

Vyšli jsme ven a celé auto prohlédli nejen očima, ale zkusili jsme ho i hmatem. Zvenčí bylo naprosto nezměněné. Zevnitř jsem přitom slyšel splachování záchodu.

Vešel jsem zase dovnitř a zaklepal na panenku se slamákem. Ze dveří vykoukla Hilda. „Už končím, Zebbie.“ Měla na sobě jednu z nových leteckých kombinéz a vypadala báječně. „Deety už taky bude.“

„Počkej, Hildo. Rozhodli jsme se s Jakem, že budeme Glindě důvěřovat.“

„Vy jste měli nějaké pochybnosti?“

Vstoupil jsem dovnitř. Deety se točila kolem zrcadla. Usmála se na mne s pusou plnou nějakých sponek. „Tvůj otec a já jsme schválili – pokusně – že je loď schopna vzlétnout do kosmu, kapitáne Deety.“

„Já jsem to schválila už u snídaně. A nejenom pokusně. Co to máš v ruce, miláčku?“ Podal jsem jí ten papír.

Jméno                   Zařazení             Pomocná funkce

D. T. B. Carter       Velitel

Hilda S. Burroughs       Zástupce velitele       Vědecký důstojník

Navigátor

Šéfkuchař

Z. J. Carter             Šéfpilot             Pomocný navigátor

J. J. Burroughs       Pilot                   Odborník na omáčky

„To by ti mělo usnadnit život, kapitáne Deety. Jake se nechoval vždycky, jak měl, ale když ho budu mít po ruce, tak ho usměrním. Navíc bude tak zaměstnaný svýma páčkama, že mu nezbude čas na nějaké odmlouvání. Odborník na omáčky je poměrně vznešený termín pro to, že bude pod kontrolou své ženy, když přistaneme.“

„Je to dobře vymyšleno, Zebadiahu. Děkuju ti.“

„Vyhovuje ti to tak?“

Vlezl jsem si na panáčka s buřinkou a chvíli tam zabíjel čas, až mě Deety zavolala. „Jsou tam nějaké drobnější změny.“

Jméno                   Zařazení             Pomocná funkce

Deety                   Kapitán             Instruktor počítače

Zebadiah             Zástupce velitele       Velitel obrany

& Instruktor řízení

Jake                   Šéfpilot             Instruktor stroje času

Hilda                   Pilot                   Vědecký důstojník

& Šéfkuchař

Poznámka: Pomocník kuchaře se bude střídat v pořadí D–J–Z, pokud Šéfkuchař neurčí jinak.

„To jsou opravdu drobné změny.“ Cítil jsem se podveden.

Deety na mne překvapeně pohlédla. „Dala jsem ti to proto, aby ses na to podíval a poradil mi, Zebadiahu. Chci pokračovat v trendu, který nastolil táta, aby každý z nás uměl všechno alespoň natolik dobře, aby se dokázal dostat domů. Hilda zvládne ty páčky stroje času rychle. Je velmi bystrá a nic se jí nemusí se říkat dvakrát. Navíc jsem k ní posadila konstruktéra stroje, který jí to dokáže dobře vysvětlit. Táta potřebuje zvládnout řízení ve vzduchu. Není tak dobrý, jak si sám o sobě myslí, a navíc nikdy neřídil takhle rychlé auto. Budeš sedět za ním a já doufám, že mu pomůžeš v případě nějakých potíží. Myslíš, že to tak bude dobrý?“

Musel jsem uznat, že Deetin seznam je lepší než můj.

„Udělalas to líp než já. Měl bych mít ovšem nějaké nástroje moci. Kde jsou pouta a pendrek?“

„Jako můj zástupce jsi odpovědný za to, že budou moje rozkazy prováděny rychle a přesně. Je to tak?“

„Samozřejmě, Deety… Chci říct kapitáne Deety. Proč to ale tak zdůrazňuješ?“

„Ty víš dobře proč, Zebadiahu. Chci dát každému jasně najevo, že to bude loď, jak má být. Žádné odmlouvání. Nepotřebuješ pouta ani pendrek. Chci skutečně, aby to k něčemu vypadalo. Každý tě poslechne a já se budu snažit, abys měl velení co nejčastěji. Pokud mne vyloženě nepožádáš o vystřídání, nebo si já vysloveně nevyžádám velení pro sebe.“

„Dobře. Ujednáno.“

„Tak jdem na to. Převezmi velení a připrav loď k odletu do kosmu. Pak mi hlas připravenost. Malá změna v plánech: Zvedni loď tisíc kilometrů nad planetu Oz. Podíváme se na ni seshora a pak budeme pokračovat podle plánu.“

„Jasně, kapitáne.“ Chystal jsem se k odchodu a přemýšlel o tom, že by Deety mohla získat stejnou reputaci jako kapitán Bligh.

„Zebadiahu!“

„Ano, kapitáne?“

„Neopovažuj se odejít bez polibku, nebo ten flek nevezmu.“

„Netušil jsem, že kapitán stojí o polibky.“

„Kapitáni potřebují líbání daleko víc než ostatní lidé,“ odpověděla a zabořila mi tvář do ramene.

„Zase jsem se dozvěděl něco nového. Ještě něco, madam?“

„Ano.“

„A co?“

„Až si odsloužím svoje, použiješ svůj vliv k tomu, abys mě posadil ke stroji času? A… třeba někdy jindy… naučíš mě létat nadzvukovou rychlostí?“

„Stroj času ti slíbit mohu. Ale s tou nadzvukovou rychlostí bych si nezahrával. Muž, který se snaží něco naučit vlastní ženu, si zahrává s rozvodem. Nejlepší bude, když o to požádáš Gay. Ta tě to naučí nejlépe a přitom tě nijak neurazí a sebe taky ne.“

„Ale to jsi mi neodpověděl. Jak se to mám naučit?“

„Snadno. Zadej jí program a pak drž ruce volně na ovládacím panelu. Musíš být trpělivá a uvidíš, že se staneš součástí Gay a ona se stane součástí tebe samé. Teď už dost řečí a polib mne.“ Kapitáni umí líbat. To se musí přiznat.

O deset minut později jsme byli připraveni k odletu. Zeptal jsem se: „Nezapomněl někdo něco na zemi?“ Nikdo neodpověděl. Pak se ozval Jake: „Nádrž s palivem naplněna na plnou kapacitu.“ Překvapilo mě to, protože jsem na to úplně zapomněl.

„Kapitáne, uvědomuješ si, že se náš změněný kosmický koráb vrátí na planetu Oz, kdykoliv se jejím obyvatelům či vládcům zlíbí?“

„Chceš se vsadit? Glinda by něco takového neudělala.“

„Je to tvoje věc, kapitáne. Jenom jsem chtěl upozornit, že bychom si měli při všech manévrech dávat pozor.“ Pak už jsem celou záležitost zaplašil z mozkovny. Deety by to stejně nepochopila. „Gay, dá se s tebou konečně rozumně pohovořit?“

„Zebe, nesnaž se mě vyprovokovat. Jsem plně soustředěna na práci. Snad si může pracující děvče jednou za čas s někým pohovořit.“

„Vidím, že jsi chytrá holka, Gay.“

„Tik-Tok to taky říkal, Zebe.“

„Hildo, nastav posun tisíc kilometrů na ose H.“

„Tisíc kilometrů přímo vzhůru nastaveno. Zkontroloval bys to, Jacobe, prosím?“

Jake ohlásil, že nastavení je v pořádku. „Proveď!“ přikázal jsem.

Jake naklonil Gay nosem dolů, takže jsem si mohli planetu Oz pěkné prohlédnout. „Hildo, podej mi, prosím, dalekohled a staň se zase na chvíli vědeckým důstojníkem a podívej se, jestli jsou naše nové 'přístavky' v pořádku.“

Pomohl jsem Hildě odpoutat se a otevřít spojovací dveře. Pohybovala se pak už ve stavu beztíže docela dobře. Deety se zatím rozhlížela dalekohledem po okolí. „Zebadiahu, všude kromě místa pod námi je mlha. Vidím zcela jasně Emerald City, Erin i Glindin palác. Jinak by to podle mlžného oparu klidně mohla být Venuše.“

„Deety… chci říct kapitáne… podívala ses na hvězdy?“ zeptal se Jake. „Mám pocit, že je to náš vesmír.“

„Myslíš, táto? Na které straně Orionu je Býk?“

„Ježíš Maria… Je to převrácené!“

„Ano, ale ne stejným způsobem jako ostatní převrácená místa. Jako třeba Oz, kde se zaměnil východ za západ.“

Zeptal jsem se své ženy: „Kapitáne Deety, nezdá se ti tu něco divného na průběhu času?“

„Já se nijak divně necítím. Ale od té doby, co se ta tři malá děvčátka odstěhovala na planetu Oz, uběhlo už skoro jedno století. Nevím, jak se cítí, a měla jsem obavu se jich ptát. Všimli jste si, že tam nebyly ani hodiny ani kalendáře?“

„Zebbie!“

„Ano, Hildo?“

„Naše nové zařízení funguje bezvadně. Dejte pozor, až tam půjdete. Tam neplatí stav beztíže. Podlaha je prostě dole. Udělala jsem tam nádherné salto.“

„Hildo, lásko, nezranila ses?“

„Vůbec ne, Jacobe. Ale příště, až tam půjdu, se něčeho chytím a radši tam sklouznu po podlaze.“

„Vědecký důstojníku, zavři dveře, sedni si na místo a připoutej se. Připrav se na další rotace podle plánu.“

„Dveře jsem zavřela a zajistila. Sedám si na svoje místo a připoutávám se. Kde je můj dalekohled?“

„Jake ho vzal. Všichni se připravte na rotaci.“

Zase jsme se ocitli v naprosté temnotě… „Kapitáne, budeme teď rotovat, pokud ovšem nechceš přezkoumat naše hygienické zařízení.

„Zkoumání hygienických zařízení není Deetina práce. Já jsem vědecký důstojník, takže mám na starosti vše, co se týka hygieny.“

Deety se otočila ke mně a řekla: „Přejímám velení, miláčku.“ Pak řekla značně hlasitěji směrem k Hildě: „Pilote, zmlkni. Táto, vypni světla. Tetičko Hildo, zkus nastavit otočku potmě jenom podle sluchu. Je to osmá otočka v pořadí, třetí ve druhé skupině.“

„Jasně, kapitáne Blighu.“

Otočka nepřinesla žádný výsledek. Jake rozsvítil, aby zkontroloval Hildino nastavení nové otočky a hlásil, že vše je v pořádku. Deety mne požádala, abych ji vystřídal ve velení, a potom řekla: „Vědecký důstojníku, jdu zkontrolovat přídavné zařízení. Pojď, prosím, se mnou.“ Hilda ji beze slova následovala.

Byly pryč docela dlouho. Konečně jsem to nevydržel a řekl jsem: „To by mně zajímalo, co si tam můžou takovou dobu povídat.“

„Mám strach na to pomyslet.“

Vrátily se a chichotaly se. Usoudil jsem, že Deetina metoda funguje. Když se usadily, Deety řekla: „Zkuste mi vysvětlit, jak je možné, že je všude tma jak v pytli, a okna na záchodě jsou plná slunce?“

„Vědecký důstojníku, pokračuj v rotacích.“

Tentokrát se ovšem ozval Jake: „Pilote, ohlas mi výšku nad povrchem.“

„Třináct set metrů.“

„Jsme příliš nízko. Zebe, jdu do důchodu a budu se věnovat pouze neškodnému tlachání. Kde to jsme? Vždyť vůbec nic nevidím.“

„Jsme někde nad vodou, táto. V lehké mlze. Na pravoboku vidím čáru pobřeží.“

Jake otočil Gay doprava. Gayina křídla byla plně roztažená, Jake ji navedl na pomalé klouzání a předal řízení autopilotovi. „Radši nebudeme uvolňovat těsnění. Mám strach zkoušet vzduch tak nízko nad zemí. Měli bychom vystoupat výš.“

„Loď!“

„Kde, Hildo?“

„Na pravoboku je plachetnice.“

Byla to plachetnice tak ze sedmnáctého století, s vysokými nástavbami. Jake se snesl níž, abychom lépe viděli. Strach jsem neměl. Lidé, co se plaví na takových lodích, nepoužívají řízené střely. Nebo jsem si to aspoň snažil namluvit.

Byl to pěkný pohled. Jake ještě stáhl křídlo na pravé straně, abychom lépe viděli. Nedá se říci, že by námořníci měli z našeho objevení radost. Pobíhali po palubě a řídili se rozkazy svých důstojníků, kteří je nutili obléci si brnění a připravit meče. Musel jsem se té naivitě smát. Nechtěl jsem, aby se ti chudáci pomátli strachy, a tak jsem přikázal Jakovi, aby se chystal na přistání.

„To jsi mě, táto, skutečně vyděsil,“ ozvala se Deety.

„Ale proč, děvenko? Vždyť vyděšení byli ti chlapíci na lodi. Přece tě nevyděsí kanón na černý střelný prach?“

„Vždyť jsi skoro zapíchl křídlo do vody.“

„Nepřeháněj, Deety. Nebyli jsme níž než dvě stě metrů. No… možná sto padesát při té poslední otočce, ale stejně tam bylo pořád dost místa.“

„Jen se podívej na výškoměr a zkontroluj tlak.“

Jake se okamžitě podíval tím směrem a já taky. Radar ukazoval, že jsme devatenáct metrů nad hladinou. Tlakoměr ukazoval přes tisíc milibarů… to znamená úroveň mořské hladiny. Rychle jsem zařval: „Gay, odraz.“

Gay vzlétla do výše a já si oddychl.

„Jak jsem mohl udělat takovou chybu?“ ptal se Jake.

„To nevím, táto. Já vidím na špičku křídla a ty ne. Měla jsem pocit, že by se ta voda dala krájet. Pak jsem se podívala na přístroje a začala křičet, abych vás varovala.“

„Kapitáne, jsem z toho úplně šokován. Přísahal bych, že jsme se nedostali k té lodi blíž než takových tři sta metrů. Z toho jsem soudil, že jsme dost vysoko.“

„Jacobe, nepoznáváš tohle místo?“ zeptala se Hilda.

„Snad mi, Hildo, nechceš tvrdit, že už jsme tu někdy byli.“

„Jenom v knihách, miláčku. Někdy ve třetí třídě jsme o tom četli první dětskou verzi. Potom na střední škole už ta verze byla mnohem dokonalejší. Já četla ještě později zcela neupravené pojednání.“

„Hildo,“ vyhrkl jsem, „vůbec ti nerozumím.“

Jake odpověděl: „Zebe, co to bylo za loď, že jsem si myslel, že jsem dost vysoko, a zatím jsem křídlem div nelízal vodu?“

„Mám to,“ ozvala se Deety.

„Já se dám podat,“ přiznal jsem.

„Řekni mu to, táto.“

„To mohou způsobit pouze námořníci, kteří jsou vysocí tak asi patnáct centimetrů.“

Pak mi to došlo. Řekl jsem Jakovi, aby klesl na dva kilometry podle přístrojů a držel nás v té výšce. Připadalo mi, že jsme mnohem výš.

„Zebadiahu, myslíš, že je země obrů… Brobdingang… na tomhle kontinentu?“

„Doufám, že ne.“

„Proč ne? Byla by to legrace.“

„Nemáme času nazbyt. Nemůžeme se věnovat ani trpaslíkům, ani obrům. Hildo, připrav se na to, abys nás vynesla sto tisíc kilometrů, a potom začneme další rotaci. Má někdo nějakou teorii na to, co se s námi děje? Když tedy nepočítám Hildinu teorii, že jsme mrtvi a nevíme o tom.“

„Já mám ještě jinou teorii, Zebbie.“

„Sem s ní, Hildo.“

„Ale nebudete se mi smát… Říkal jsi mi, že už jste s Jacobem vlastně jádro tohoto problému diskutovali. Celý nápad je založen na tom, že lidská myšlenka existuje jako určitá kvanta. Neznám kvanta u Qantas Airlines, ale vím, že kvantum je nedělitelná jednotka. Říkal jsi mi, že jste s Jacobem uvažovali o možnosti, že by představivost měla nějaká svoje nedělitelná kvanta… nazvěme je třeba fikce. Ať už to nazveme, jak chceme, v principu by to znamenalo to, že jakákoliv historka, kterou někde někdo vyprávěl, existuje někde v čísle bestie.“

„Ale, Hildo, to byla pouze abstraktní spekulace.“

„Že to říkáš zrovna ty, Jacobe. Vždyť tvoji kolegové považují stroj času také za pouhou abstraktní spekulaci. Cožpak jsi mi neříkal, že lidské tělo je pouze komplex rovnic vlnových forem? To bylo tenkrát, když jsem tě kousla. Nemám nic proti tomu být vlnovou formou… vlny jsou pěkné. Nelíbilo se mi to slovo 'pouze'.“

„Zebadiahu, támhle vlevo je nějaké město. Neměli bychom se tam podívat, než odletíme?“

„Kapitáne, tohle musíš rozhodnout ty. Vzpomeň si, jakou paniku jsme způsobili na té lodi. Představ si sama sebe, že měříš čtrnáct centimetrů a bydlíš v tom městě. Náhle se z nebes přižene obrovská potvora a snáší se dolů. Líbilo by se ti to? Umíš si představit, kolik lidí zahyne v nastalé panice? Kolik jich postihne infarkt nebo něco podobného? Kolik jsi ochotna jich obětovat, abys ukojila svou zvědavost? Pro tyhle lidi jsme horší monstra než černé klobouky pro nás.“

„Ach, miláčku! Máš určitě pravdu! Radši leťme pryč odsud.“

„Pilote, nastav přesun o sto tisíc kilometrů vzhůru.“

„Přesun po ose H pozitivním směrem… nastaveno.“

„Proveď rozkaz,“ řekl jsem a pak pokračoval: „Kapitáne, rád bych tu chvíli zůstal.“

„Dobře, Zebadiahu.“

„Teď bychom si mohli poslechnout tvoji teorii, Hildo. Už mi vstávají vlasy hrůzou na hlavě z těch opakujících se těsných zakončení rotací. Víme už, jak se dostat z jednoho analogu naší země na druhý. K tomu máme spoustu místa. Ale z těchhle rotací brzo zešedivím. To si jenom pohráváme s teorií pravděpodobnosti.“

„Já si, Zebbie, nemyslím, že s tím má teorie pravděpodobnosti cokoliv společného. Jsem plně přesvědčená, že nám při žádné rotaci nehrozí skutečné nebezpečí.“

„Skutečně? Hildo, vyměním si s tebou roli, jakmile získám povolení od kapitána.“

„Ne, to ne. Já…“

„Rošťáku!“

„Zebbie, říkám ti, že zákon pravděpodobnosti tady nefunguje.“

„Hildo, statistické zákony patří mezi vůbec nejpropracovanější mezi všemi přírodními zákony.“

„Počítají i s existencí země Oz?“ zeptala se Deety.

„Ach… To kdybych věděl. Zásah!“

„Zebe, Hilda to neřekla přesně stejně, jak bych to řekl já, ale souhlasím s ní. Nazývat statistické zákony zákony přírodními je přehnané. Ty rovnice prostě vystihují stupeň naší ignorance. Když si hodím mincí, mohu říct, že šance, že padne hlava nebo orel, je fifty-fifty. Tím prostě vyjadřuji svou naprostou ignoranci ve vztahu k výsledku tohoto hodu. Kdybych znal všechny podmínky, mohl by být výsledek nějak předpovězen nebo vypočítán. Víme ovšem z vlastní zkušenosti, že dva vesmíry mají fyzikální zákony odlišné od našich.“

„Tři, Jacobe. Trpaslíci mají třetí.“

„Nějak ti nerozumím, drahoušku.“

„Tady neplatí zákony, které se prolínají celou naší biologií. Podle našich zákonů nemůže být mozek zasazen do tak malého prostoru. Ale Zebbie chtěl, abych rozvedla svou teorii. Mohu pokračovat?“

„Jistě,“ odpověděla Deety. „Všichni kromě tetičky Hildy budou zticha. I já si zamknu ústa na sedm západů. Tetičko, dej se do toho.“

„Dobře. Jaká je pravděpodobnost, že bychom navštívili tři vesmíry… Vesmír naruby, Zemi Oz a zemi Liliputánů… za méně než… čtyřiadvacet hodin? Je to tak, Deety?“

„Přesně řečeno za méně než jednadvacet hodin, teto Hildo.“

„Díky. Myslím, že není náhoda, že všechny tyto tři fiktivní vesmíry – používám to slovo, protože mne lepší nenapadá – jsou nám všem blízké. Je to snad náhoda, že máme všichni rádi obdobné příběhy? Můžeme jim říkat fantazie nebo klidně pohádky. Prostě je to tak, že máme stejný vkus. Má snad někdo rád detektivky?“

„No některé snad… ale určitě ne všechny,“ řekla Deety.

„Já snesu Sherlocka Holmese,“ poznamenal jsem já.

„Ztráta času,“ zavrčel Jake.

„Chtěla bych vyzkoušet takový experiment,“ pokračovala teta Hilda. „Napište seznam dvaceti nejoblíbenějších příběhů. Nebo skupiny podobných příběhů. Jako je Země Oz nebo řada knih Edgara Rice Burroughse o Marsu nebo Guliverovy cesty. Vypište tam knihy, které jste četli víckrát, když jste byli unavení a nechtělo se vám začínat nějakou novou knihu.“

„Hildo, doufám, že to nebudeš brát jako popichování, když se tě zeptám, k čemu to chceš použít.“

„Ne, Zebbie. Jestli je moje teorie správná, tak se po příští rotaci dostaneme k planetě, kde se budou odehrávat scény podobné těm, které všichni čtyři vypíšeme ve svých seznamech nejoblíbenějších příběhů. Dostaneme se dostatečně vysoko, aby měl Jacob spoustu času na manévrování, ale současně dostatečně blízko, abychom mohli přistát. Nikdy nevrazíme do nějaké hmoty nebo se nedostaneme do nebezpečí, se kterým bychom si nedokázali poradit. To není otázka pravděpodobnosti. S tou jsme neměli nikdy co do činění. Země Oz mne překvapila, ale země Liliputánů ne. Tu jsem očekávala. Nebo něco podobného, co znám ze svých oblíbených knih.“

„A co ty prázdné vesmíry?“ zajímal jsem se.

„Možná to jsou místa, o kterých budou příběhy teprve napsány. Nebo už napsány byly, ale nepatří mezi naše nejoblíbenější, takže jsme se nedostali dostatečně blízko k centru dění. Ale to jsou jenom dohady. V mojí teorii zatím zastávají nulovou pozici a nepočítají se ani na jednu stranu. Najdeme svoje vesmíry.“

„Hildo, to, co jsi tu teď předvedla, je čistý solipsismus. Myslím, že je to matematicky nemožné.“

„Zebe, matematicky je možné všechno.“

„Děkuji ti, Jacobe. Zebbie, solipsismus je hrozné slovo. Já neříkám, že se dostaneme do „Dveří ve zdi“, které nás zavedou do Země, kterou si srdce žádá. Já pro to nemám žádné vysvětlení a nevím, proč tomu tak je. Vidím prostě možnost, aniž bych ji dokázala vysvětlit. Prostě to tak je.“

„Jak zapadá do tvé teorie ten dutý svět?“

„No… Deety ho nazvala průsvitným světem…“

„To taky byl!“

„… ale já jsem četla aspoň tucet knih o světech v podzemí. A vsadím se, že vy taky. O takových světech se rozepsali všichni mistři fantazie, ať už Jules Verne, S. Fowler Wright, H. G. Wells, C. L. Moore nebo Lovecraft. Co kdybychom o tom přestali mluvit? Byla bych docela ráda, kdybychom před další rotací sepsali ten seznam oblíbených příběhu.“

Jake změnil výšku nad zemí Liliputů, takže se zdála být velmi malá a velmi vzdálená. Snad miliony kilometrů daleko. Připadalo mi to velmi příhodné a snad proto jsem napsal na svůj papír dolů „Dorsaiské povídky“.

Konečně Deety prohlásila, že už všechno napsala.

Po chvíli podal Hildě svůj papír i Jake. „Těch přeškrtaných si nevšímej,“ oznámil.

„Ale proč, Jacobe. Mělo jich být dvacet. Když jsi jich napsal o pár víc, tak to nevadí.“

„Chci říct, že nepatří v tom seznamu tak vysoko.“

Chvíli jsem ještě okusoval tužku a pak jsem řekl: „Víc než sedmnáct jich nevymyslím, Hildo.“

„Sedmnáct bude stačit, Zebbie… jestli jsou to skutečně tvoje nejoblíbenější.“

„To jsou.“

Hilda si ode mne vzala papír a přelétla očima seznam. „Tady by se psychoanalytik vyřádil.“

„Tak počkat! Jestli chceš ten papír někomu ukazovat, tak ho chci zpátky.“

„Zebbie, to bych ti přece neudělala.“ Odmlčela se a pak dodala: „Potřebuju chvilku, abych si poznačila ty, co se v nich shodujeme.“

Podíval jsem se na planetu Liliputů. „Potřebuješ pomoc?“

„Ani ne. Zvládnu to sama.“

Hilda několik minut zamyšleně studovala všechny papíry, pak vzala čistý list, něco na něj napsala a pečlivě ho složila. „Tohle by mělo být v zapečetěné obálce, aby to potvrdilo mé věštecké schopnosti. Zebbie, je tam vyjmenováno devět fiktivních světů. Při každé rotaci bychom se podle mě měli dostat do blízkosti některého z nich.“

„Je tam i průsvitný svět?“ zeptal jsem se.

„Ten dostal pouze dva hlasy. Zůstávám věrna své teorii, že svět naruby vychází z podzemních fantazií. Ale z našeho hlasování vyplynulo, že ten třetí svět může být světem osleplých světel… světem, který vznikl z obav z radiace.“

„To je teda radost!“

„To jo. Čtyři hlasy byly pro 'Nightfall' od Isaaca Asimova. Myslela jsem, že je to díky jeho povídkám o Nadaci, ale ty dostaly pouze tři hlasy. To je škoda, protože knihovna na jeho planetě by nám určitě prozradila, kdo jsou ti vetřelci a odkud přišli… A jak se jim máme bránit.“

„To je moje chyba, tetičko. Táta mi vždycky říkal, že bych si měla Nadaci přečíst, ale já se k tomu nikdy neodhodlala.“

„Hildo,“ řekl jsem, „můžeme tě v pěti minutách vysadit v New Yorku, dobrý doktor Asimov už je sice v letech, ale stále má rád pěkná děvčata. Musí vědět, co je v galaktické knihovně, když ji sám vymyslel. Tak mu zavolej. Musíš na něj pořádně zatlačit. Když to bude nutné, tak i zaplač.“

„Zebbie, jsem si jistá jednou věcí. Jestli je nějaké místo plné 'černých klobouků', tak to je New York. Proto se radši uklidni.“

„Já toho moc udělat nemohu. Kdybych věděl, jak odvšivit naši rodnou planetu, tak bych to zcela jistě udělal. Místo toho jsem spíš na seznamu mrtvých.“

„Ty ne, tam je Jacob.“

„Nemáš pravdu, Hildo. Jake a Deety jsou mrtvi, ty jsi unesena a já jsem označen jako ten, s kým se musí skoncovat. Já bych riskl přistát u řeky Hudson, abych se na to mohl doktora Asimova optat, ale potřeboval bych vás ukrýt na nějakém bezpečném místě.“

„Už jsem ti řekla, aby ses uklidnil.“

„Hildo, drahoušku, nikdo z nás nepoletí na naší matičku Zem. Dej ten seznam Deety. Ta určitě podvádět nebude. Kapitáne, pustíme se do další rotace? Vědecký důstojník mě tak napůl přesvědčil, že by na tom mohlo něco být. Dejme se do toho, než Hildě dojde trpělivost. Teď bude čtvrtý a zároveň poslední vesmír ve druhé skupině, že jo?“ zeptal jsem se Hildy.

„Ano, Zebbie.“

„Tak se do toho dáme.“

XXXIV.

„… všechny moje sny se staly skutečností!“

Zeb:

Gay Podvodnice visela nějakých pět set metrů nad příjemnou krajinou zalitou sluncem. Jake navedl Gay, aby kroužila ve velkém oblouku.

„Nejsme to zase v zemi Oz?“ zeptal jsem se. „Hildo, zkontroluj nastavení.“

„To není Oz, Zebbie. Jedeme podle plánu.“

„Tak dobře. A co tvůj kouzelný seznam? Nenapoví ti, kde jsme?“

„Jestli je to jedna z těch devíti možností, tak je to…“ Hilda napsala na kus papíru nějaké slovo, papír přehnula a podala mi ho. „Strč si ho do kapsy.“

Poslechl jsem ji. „Jaku, odraz nás nahoru, potom vyber nějaké místo na té louce a přistaň. Až budeme dole, zjistíme, jestli je tam vzduch.“

Jake to provedl a Gay přistála. „Zebe,“ ozval se po chvíli Jake starostlivě, „jak mám zjistit, kolik nám zbývá paliva, když to stále ukazuje na plnou kapacitu?“

„Musím o tom chvíli přemýšlet.“

„Dobře. Vymyslel už kapitán nové nouzové heslo?“

„Myslím, že jo. Potřebujeme něco takového, abychom se vmžiku dostali pořádně vysoko do naprosté temnoty a tam si promysleli, co dál.“

„To zní rozumně. Šlo by to naprogramovat ještě před tím, než otevřeme dveře?“

„Proč ne, Zebadiahu. Kdyby náhodou spala, tak se chytruška probudí a provede povel zároveň s tím.“

„Dobře. Tak to naprogramuj. Hilda by si mohla pro jistotu nastavit totéž na svých páčkách. Já zatím vyzkouším, jestli máme všechna hygienická zařízení stále v použitelném stavu. Neotevírejte dveře, dokud se nevrátím.“

Vrátil jsem se za pár minut. „Naše nové zařízení je stále na svém místě… neptejte se mě, jak je to možné, protože to nevím. Máme už nový program?“

„Ano, Zebadiahu. Je na bázi trojitého opakování a je zajištěn proti vzlétnutí s otevřenými či nezamčenými dveřmi. Tady jsem ti napsala to kouzelné slovíčko.“ Podala mi kus papíru.

Bylo na něm napsáno: „Gay… Zoom!“

„Je to ten nejkratší program s neobvyklým jednoslabičným slovem, jaké mě napadlo.“

„To, že je krátké, by nám mohlo zachránit krk. Teď všichni zadržte dech. Chystám se prozkoumat, jestli je tu vzduch.“

„Zebbie, troufám si říct, že tahle planeta je s pravděpodobností na několik devítek i za desetinnou čárkou podobná naší Zemi.“

„Prima. To mi dává příležitost zahrát si bez valného rizika na hrdinu.“ Otevřel jsem dveře a nadechl se.

„Já se cítím fajn. Má někdo závrať nebo nějaký divný pocit?“

„Otevři ty dveře pořádně, Zebbie. Tohle místo je bezpečné.“

Otevřel jsem dveře a vylezl ven. Ocitl jsem se na louce plné sedmikrásek. Ostatní mě následovali. Skutečně všechno tady působilo bezpečným dojmem. Klidným, teplým, mírumilovným. Uprostřed louky tekl za živým plotem potok.

Najednou se odněkud vynořil bílý králík a mířil k živému plotu. Zastavil se, vytáhl z kapsy hodinky a vzdychl: „Ach jo. Zase přijdu pozdě.“ A rozběhl se ještě rychleji. Deety se hnala za ním.

„Deety!“ zaječel jsem.

Na vteřinku se zarazila. „Chci zjistit, kde má ten králík noru.“

„Tak se dívej na ni. Přece nepolezeš do králičí nory.“

„Na koho se mám dívat?“ Deety se vrátila k živému plotu. Malá dívenka v prostých šatech spěchala k díře, ve které zmizel králík. „Ach. A Alenka se do králičí díry dostane?“

„Jo, ale dalo jí to zabrat, než se naučila dostávat ven. To není místo, kde bychom mohli zůstat.“

„Proč ne?“

„V Anglii v devatenáctém století nebyla medicína na příliš velké úrovni.“

„Zebbie,“ ozvala se Hilda, „tohle není Anglie. Podívej se na ten můj papír.“

Rozbalil jsem ho a tam bylo napsáno: Země divů. „No jo,“ přikývl jsem a podal papír své ženě. „Ale tahle země byla vytvořena podle modelu Anglie v šedesátých letech předminulého století. Nebude tu žádná pořádná medicína tak jako tak. Stejně jako v Zemi Oz.

Nanejvýš nějaká medicína před Pasteurem nebo Semmelweissem. Deety, chtěla bys umřít na horečku omladnic?“

„Ne, ale chci jít na bláznivou čajovou párty.“

„Klidně si ji můžeme udělat. Já jsem se už před pár vesmíry div nezbláznil… A teď je čas na oběd. Hildo, získala jsi řád Nostradama s briliantovou sponou. Mohu se tě něco zeptat?“

„Zeptat se můžeš vždycky.“

„Je v seznamu i H. P. Lovecraft?“

„Dostal jenom jeden hlas. Ten tvůj, Zebbie.“

„Chthulhu buď pochválen! Hildo, jeho příběhy mne fascinovaly asi stejným způsobem, jakým fascinují hadi ptáčky. Radši bych byl chycen Králem ve žlutém než být zajatcem světa Necronomicona. Ach… napsal tam ještě někdo nějaký horor?“

„Ne. Většinou máme rádi příběhy se šťastným koncem.“

„Stejně jako já! Zvláště, když se mě to také týká. Objevilo se tam Heinleinovo jméno?“

„Čtyři hlasy stejnoměrně rozložené. Dva pro 'Historii budoucnosti' a dva pro 'Cizince v cizí zemi'.“

„Já jsem pro Cizince nehlasoval a zdráhám se optat, kdo to tak mohl být. Bože můj, co někteří spisovatelé napíší pro peníze!“

„Samuel Johnson řekl, že když někdo píše z jiného důvodu, tak je hlupák.“

„Johnson byl starý, tlustý hlupák, který se pak už vyžíval jenom v obskurnostech, které neměly žádný smysl.“ Pak jsem ještě dodal: „Dělal něco takového Poul Anderson nebo Niven?“

„Zebbie, to je mnohem víc než dvě otázky.“

„Já jsem ani tu druhou ještě nevyslovil… a ta zní: Co máme na tu bláznivou čajovou párty?“

„Nějaké překvapení! Glinda nám dala do šatny velký piknikový koš.“

„Toho jsem si nevšiml,“ přiznal jsem.

„Nedíval ses zřejmě do prádelníku,“ zašklebila se Hilda. „Myslíte, že se mohou obložené chlebíčky ze Země Oz jíst v Zemi divů? Nebo prostě zmizí?“

„Takovou myšlenku radši ani nevyslovuj.“

Po několika stovkách kalorií jsem si všiml mladého muže, postávajícího opodál. Zdálo se, že by s námi rád promluvil, ale příliš se ostýchal. Deety vyskočila a běžela mu v ústrety. „Vy jste jistě reverend Dodgson, že? Já jsem paní Zebadiah Carterová.“

Rychle smekl. „Ano, jmenuji se Dodgson, paní Carterová. My se známe?“

„Už je to dávno. Ještě než jsem se vdala. Hledáte asi Alenku, že?“

„Jak to… Ano, hledám, ale jak to víte?“

„Vlezla do králičí nory.“

Dodgsonovi se viditelně ulevilo. „Tak to se vrátí včas. Slíbil jsem, že se vrátí spolu se sestrami do Christ Church ještě před setměním.“

„To ano. Pojďte se seznámit s mou rodinou. Už jste obědval?“

„Promiňte, nechtěl jsem vás obtěžovat.“

„Ale vždyť nijak neobtěžujete.“ Deety ho vzala za ruce. Protože je moje láska silnější než leckterý muž, poddal se jí a přešel k nám. Táta a já jsme povstali, Hilda zůstala sedět.

„Teto Hildo, seznam se s panem Dodgsonem, asistentem matematiky na Christ Church College v Oxfordu. Moje nevlastní matka, paní Burroughsová.“

„Dobrý den, paní Burroughsová. Doufám, že vás neobtěžuji.“

„Ale vůbec ne, pane Dodgsone. Posaďte se, prosím.“

„Toto je můj otec, doktor Burroughs, profesor matematiky. A tohle je můj manžel, kapitán Carter. Teto Hildo, podala bys nějaký čistý talíř panu Dodgsonovi?“

Bylo vidět, že se mladému muži ulevilo, když bylo po představování, ale stále byl nesvůj daleko víc, než si byla Deety ochotna připustit. Posadil se k nám a klobouk odložil opatrně vedle sebe. „Po pravdě řečeno, paní Burroughsová, zrovna jsem měl čaj s třemi malými děvčátky.“

Deety si nevšímala jeho protestů a nakládala mu na talíř malé obložené chlebíčky a koláčky. Hilda mu nalila čaj z termosky a pak ho pomocí plného talíře a hrnku připoutali k naší společnosti naplno. „Nebraňte se, synu,“ uklidňoval ho táta, „pokud opravdu nespěcháte. Jsou Alenčiny sestry v bezpečí?“

„Ale ano, profesore. Pospávají v altánku nedaleko odsud. Ale…“

„Tak se uklidněte. Stejně musíte počkat na Alenku. V jaké oblasti matematiky působíte?“

„Logická algebra s aspekty ve vztahu ke geometrii.“ Reverend Dodgson seděl pod křídlem Gay a byl k ní otočen čelem, ale nic v jeho chování nenasvědčovalo tomu, že by si povšiml zcela jasného anachronismu.

„Vedly některé vaše studie k víceprostorové neeuklidovské geometrii?“ zeptal se Jake.

Dodgson zamrkal. „Obávám se, že můj přístup ke geometrii je značně konzervativní.“

„Nebojte se ničeho, pane Dodgsone, otec nepracuje ve vašem oboru. Pracuje v mém.“

Dodgson lehce pozdvihl překvapeně obočí. „Moje dcera se vám plně nepředstavila, pane Dodgsone. Teď je paní Carterová, ale její dívčí jméno je doktorka D.T. Burroughsová a její specialitou je matematická logika.“

„Proto jsem tak ráda, že jste tady pane Dodgsone. Vaše kniha 'Symbolická logika' je mezníkem v našem oboru.“

„Ale, drahá dámo, já jsem žádnou knihu s tímto názvem nenapsal.“

„Vím, že to zní trochu divně, ale všechno je otázka výběru souřadnic. Publikoval jste tu knihu pět let před koncem vlády královny Viktorie. Je to jasné?“

Odpověděl kupodivu velice vážně: „Zcela jasné. Musím se prostě jenom optat Jejího veličenstva, jak dlouho bude ještě vládnout a potom odečtu pět let.“

„Tak to udělejte. Hrajete si rád s hádankami?“

Poprvé se usmál. „Ó, to mám skutečně rád.“

„Tak bychom mohli nějaké vymyslet a vyluštit.“

„No… snad chvíli ano. Ale pak se budu muset podívat po mých malých chráněnkách.“

„My taky nemůžeme zůstat moc dlouho. Chce si ještě někdo zahrát?“

Nikdo jiný se do toho nehrnul. Já jsem začal cucat stéblo trávy a Hilda s Jakem se šli projít.

„Budeme psát svá tvrzení pod sebe ve skupinách po šesti?“ napůl se ptal a napůl navrhoval Dodgson.

„Dobře, ale závěry musí být pravdivé. Žádné nesmysly. Platí?“ (Deety mne tu hru jednou naučila. Byla v tom skutečně dobrá. Rozhodl jsem se, že přijmu roli tichého svědka.)

Byl jsem zticha, tvář jsem si zpola přikryl kapesníkem a se zájmem pozoroval Deety, která se rozhodla vydávat se za dámu. O vnitřním napětí svědčilo pouze to, že zarputile okusovala svou tužku.

Popsala několik papírů tím, že tvořila neúplná tvrzení a snažila se dostat k jedinému možnému závěru. Když s tím byla hotova, podrobila je symbolické logice, pak znovu napsala seznam tvrzení… tentokrát ovšem libovolně přeházených. Pak vzhlédla.

Mladý matematik ji soustředěně pozoroval s poznámkovým blokem v ruce. „Hotovo?“ zeptala se moje žena.

„Zrovna jsem skončil. Paní Carterová, připomínáte mi mou malou přítelkyni Alenku Liddellovou.“

„Já vím,“ přiznala. „Proto jsem ji také hned poznala. Začneme?“

Dodgson vytrhl papír ze zápisníku. „Zde najdete řešení v první osobě. Závěry se hodí na vás.“

„Dobře, já to zkusím.“ Deety četla nahlas:

„1) Každý můj nápad, který nejde vyjádřit sylogismem, je směšný.“

„2) Žádný z mých nápadů o plněných houskách nestojí za to, abych je tady vypisovala.“

„3) Žádný z mých nápadů, který se uskutečnil, nelze vyjádřit sylogismem.“

„4) Nemám nikdy žádné směšné nápady, které bych nemohla říci svému právnímu zástupci.“

„5) Všechny moje nápady se týkají plněných žemlí.“

„6) Nikdy neříkám o svých nápadech svému právnímu zástupci, pokud by nestálo za to je tady vypsat.“

Deety se rozzářila. „To je od vás skutečně moc hezké. A je to pravda! Všechny moje sny se vyplnily.“

„Vy jste to vyluštila tak rychle?“

„Bylo to jenom šest tvrzení. Vy už jste mou hádanku vyřešil?“

„Já jsem to ještě ani nepřečetl.“ Začal také číst nahlas:

„1) Všechno, co není přímo odporné, může klidně zůstat v kreslírně.“

„2) Nic, co je posypané solí, není opravdu suché.“

„3) V kreslírně nesmí zůstat nic vlhkého.“

„4) Stroje času se zdržují vždy poblíž moře.“

„5) Nic z toho, co vypadá tak, jak byste očekával, není opravdu odporné.“

„6) Všechno, co je poblíž moře, se za nějakou dobu potáhne solí.“

Zíral překvapeně na papír. „Závěr je skutečně pravdivý?“ zeptal se po chvíli.

„Ano.“

Prvně se podíval se zájmem na Gay Podvodnici. „Takže tohle je… tohle je stroj času?“

„Ano… i když umí i jiné věci.“

„Není to to, co bych očekával… ale po pravdě řečeno, ani nevím, jak jsem očekával, že bude stroj času vypadat.“

Sundal jsem si kapesník z tváře. „Chcete se projet, pane Dodgsone?“

Zdálo se, že mladého muže nabídka opravdu zaujala a potěšila. Pak ale zavrtěl hlavou. „Skutečně by mě to lákalo, kapitáne, ale musím se starat o tři malá děvčátka. Takže vám poděkuji za vaše pohostinství a rozloučím se s vámi. Vyřiďte, prosím, mé omluvy panu profesorovi a paní Burroughsové a vysvětlete jim, proč jsem na ně nepočkal.“

XXXV.

„To je skutečně vzrušující nápad…“

Jake:

„Deety, jaký je to pocit, rozloučit se bez polibku?“

„Zebadiahu, jestli sis toho dobře všiml, tak jsem se tomu schválně vyhnula. Lewis Carroll se děsil žen po pubertě.“

„Proto jsem taky zůstal poblíž, miláčku. Měl jsem obavu, že kdybych šel na procházku s Jakem a Hildou, tak by určitě zmizel.“

„Já nechápu, jak se sem dostal,“ divila se moje žena Hilda. „Lewis Carroll nikdy v Zemi divů nebyl. Prostě o ní jenom psal. Ale tohle určitě je Země divů… pokud králíci v Anglii nenosí pršipláště a hodinky.“

„Hildo, kdo už by měl být v příběhu, když ne jeho autor?“

„Hmmm… budu se nad tím muset zamyslet.“

„Až později, Hildo,“ ozval se Zeb. „Zůstaň u rotací. Takže na Mars, ne?“

„Gay…Sagan!“

Před námi ležel Mars nula v poloviční fázi a v patřičné vzdálenosti.

„Desátý vesmír ve třetí skupině,“ hlásila Hilda. „Nastaveno.“

„Proveď.“ Dostali jsme se do prostoru bez hvězd, kde se nebylo čeho zachytit. Postupovali jsme čistě rutinně. Zeb zanesl vesmír do lodního deníku a poté jsme zamířili k druhému vesmíru z třetí skupiny. Najednou jsem zjistil, že se dívám na Velký a Malý vůz. Postupovali jsme podle zaběhaného pořádku, ale nedařilo se nám najít Slunce nebo nějaké planety. Nevyznám se příliš v jižních souhvězdích, a tak jsem rozeznal pouze Kříž a Magellanova mračna. Na severu jsem rozeznal asi tucet dalších souhvězdí.

„Kde je Slunce?“ zeptal se Zeb. „Hildo? Deety? Viděly jste ho?“

„Já jsem ho neviděla, Zebadiahu.“

„Zebbie, mě z ničeho neobviňuj. Nastavila jsem rotaci přesně.“

„Já nic neříkám, ale nelíbí se mi to. Hildo, máš nastaveny další rotace?“

„Jo, je to nastaveno. Čekám na povel. Třetí skupina, třetí vesmír.“

„Měj prst na tlačítku. Jak to zapadá do tvojí teorie? Nepamatuji se na nějaký příběh, kde by vůbec nebyla sluneční soustava.“

„Zebbie, můžou do ní zapadat zbývající vesmíry, nebo se tyhle vesmíry hodí pro příběhy, které získaly jenom tři a méně hlasů. Ty jsi říkal, že sis vzpomněl na několik divných příběhů. Byly některé z nich o meziplanetárních cestách?“

„Skoro všechny.“

„Pak tedy můžeme být ve kterémkoliv světě, který má za vzor náš vesmír a je přitom dostatečně vzdálen od Slunce, takže vypadá jako svět druhé nebo třetí velikosti. Zároveň nemůže být příliš daleko, protože naše Slunce není příliš silné. Když se to vezme kolem dokola, tak můžeme být kdekoliv. Od Nivenova Známého vesmíru přes vesmír ze Star Treku až po Svět galaktické hlídky od doktora Smithe.“

„Hildo, které dva světy to být nemohou?“

„Krále Artuše a jeho rytířů a svět hobbitů.“

„Jestli zjistíme, že jsme v jednom z nich, tak okamžitě mizíme. Tady žádní porodníci nebudou. Máš snad, Jaku, nějaký důvod, proč tu zůstávat?“

„O žádném nevím,“ odpověděl jsem.

„Kapitáne Deety, navrhuju, abychom odsud vypadli. Tyhle bláznivé světy mohou být pěkně nepříjemné. Nestojím o to, abychom dostali zásah fotonovým torpédem, vířivou bombou nebo projektilem s antihmotou jenom proto, že jsme se nedokázali dostatečně rychle identifikovat.“

Tak jsme provedli další rotaci.

Tentokrát jsme nebyli blízko nějaké planety, ale přímo jsme přistáli. Stáli jsme hned vedle rytíře v brnění s kopím připraveným k vrhu. Najednou mne napadlo, že by ten rytíř mohl kopím poškodit Gay. Moc přátelsky nevypadal. Zařval jsem: „Gay, Zoom!“

Když jsme byli daleko v temnotě, zhluboka jsem si oddychl a zaslechl slova našeho kapitána: „Díky, táto. Tentokrát to bylo o fous.“

„Díky tobě. Tím končí třetí skupina. Nevrátíme se na Mars? Mám dát pokyn S,A,G,A,N?“

„Já s tím souhlasím,“ podpořil mne Zeb. „Všichni připravit…“

„Zebadiahu!“ přerušila ho moje dcera. „Ty nechceš vidět krále Artuše a jeho rytíře?“

„To nebyl Artušův rytíř. Měl na sobě opancéřovanou drátěnou košili.“

„Já jsem měla stejný dojem,“ připojila se k Zebovi moje milovaná. „Ale všimla jsem si taky jeho štítu. Byl na něm sobol, sněhobílá křivka doleva a slunce s korunkou.“

„Tak to tedy byl sir Modred,“ usoudila Deety. „Věděla jsem, že to byl padouch! Zebadiahu, měli bychom ho polechtat střelou z našeho děla.“

„Cože?! Zabít toho krásného pivovarského valacha? Deety, takové brnění nemohlo vzniknout dřív než v patnáctém století. To znamená nějakých osm nebo devět století po tom, co žil král Artuš.“

„Tak proč měl štít sira Modreda?“

„Hildo, myslíš, že ten štít skutečně patřil siru Modredovi?“

„Nevím, popsala jsem, co jsem viděla. Tobě se to nezdá jenom proto, že způsob, jakým je brnění zpracováno, je anachronismus?“

„Historie jasně ukazuje…“

„V tom to, Zebbie, je. Camelot není žádná historie. Je to prostě vymyšlený příběh.“

Zeb chvíli váhal. „Na tom může něco být.“

„Zebbie, klidně se vsadím, že verze Camelota, kterou jsme uvedli všichni do seznamu, je směsí všech možných variant krále Artuše a rytířů kulatého stolu. Já jsem vycházela z Tennysona a trochu jsem si poopravila názor četbou 'Le Morte ďArthur'. Kde jste vy vzali svoje verze?“

„Já mám svou verzi od Marka Twaina a jeho 'Yankeeho z Connecticutu na dvoře krále Artuše'. A pak taky 'Statečný princ'. Co ty, Jaku?“

„Zebe, mám dojem, že existují zásadní pochybnosti, jestli je král Artuš pravé jméno a většina lidí se kloní k názoru, že to vůbec není historická postava, ale to my nevyřešíme. Moje nejoblíbenější knihy na toto téma byly 'Meč v kameni' a 'Bývalý a budoucí král'.“

„Já skutečně věřím v kulatý stůl,“ prohlásila moje dcera. „Měli bychom se vrátit zpátky a podívat se na to zblízka – a ne se tady planě dohadovat.“

„Kapitáne Deety,“ oslovil ji jemně její muž, „číst si o drsné společnosti u kulatého stolu může být docela zábavné, ale nejsem si jist, že by bylo tak zábavné se s nimi skutečně potkat. A nebezpeční nemusí být jenom lidé. Už jsme se přesvědčili, že tyhle náhradní světy jsou stejně skutečné jako ten, ze kterého jsme přišli. Nemusíme se o tom ještě ujistit tím, že budeme pro nic za nic mrtvi. To je moje oficiální stanovisko. Jestli s tím nesouhlasíš, tak mne, prosím, zbav velení.“

„Zebadiahu, teď jsi skutečně velmi racionální… s takovým přístupem se nedá nijak diskutovat, natož se pohádat.“

„Jacobe,“ ozvala se moje žena, „představ si, že bychom neměli rádi takové vymyšlené příběhy. Co by v těch světech potom bylo?“

„Nevím. Asi by to byly světy, které by se nijak nelišily od toho našeho. Od vesmíru nula.“

„Jacobe, proč nazýváš náš vesmír vesmírem nula?“

„Jenom z pohodlnosti. A možná také z touhy označit sama sebe za originál, podle nějž jsou vytvořeny další kopie.“

„Neříkal jsi snad ty sám, že jsou si všechny rovny? Z hlediska čísla bestie mají všechny stejně nulové osy.“

„No… teorie to vyžaduje.“

„Pak tedy jsme my sami pouhými výmysly v těchto světech. Po-chopila jsem to správně?“

Váhal jsem s odpovědí. „Zdá se, že je to nezbytný důsledek těchto úvah. Ale je to značně skličující představa, že jsme výplodem vlastní představivosti.“

„Já nejsem žádná smyšlenka!“ ohradila se moje dcera. „Jsem člověk z masa a kostí. Štípni mne, Zebadiahu!… Auu. Ne tak moc!“

„Vždyť jsi to chtěla!“

„Můj muž je surovec. A ještě k tomu mám krutou macechu. Přesně jako Popelka. A můj otec si myslí, že jsem pouhá smyšlenka! Ale já vás mám stejně ráda, protože jste to jediné, co mám.“

„Měli bychom pokračovat v cestě. Gay, Sagan!“

Mars byl tam, kde být měl. Hned jsem se cítil víc skutečný.

XXXVI.

„Zmlkni a dělej svou práci!“

Hilda:

„Parametry nastaveny, kapitáne,“ hlásila jsem. „Třináctá rotace. Je to správně, Zebbie?“

„Je to dobře, Hildo. Kapitáne?“

„Nejdřív se musíme všichni vzpamatovat,“ odpověděla Deety. Zírala na nevlídný suchopár Marsu nula pod námi. „Ta skála pod námi mi skutečně připomíná domov. Připadám si jako turista, který se snaží za čtrnáct dní projet třicet zemí. Je to skutečný šok. Něco jako strach z budoucna.“

„To je normální stesk po domově,“ řekla jsem. „Vyplývá z toho, že víme, že se nemáme kam vrátit. Ale my si jednou někde zase postavíme nový Snug Harbor, že, Jacobe?“

Jacob mne poplácal na koleni. „To víš, že jo, drahoušku.“

„Myslíte, že skutečně najdeme nový Snug Harbor?“ zeptala se stísněně Deety.

„Deety, kam se poděl tvůj průkopnický duch?“

„Nepoděl se nikam, Zebadiahu. Jenom se mi stýská po domově. Stejně jako tobě nebo tetě Hildě. Stýská se každému, kromě táty ovšem.“

„Trošku tě poopravím, dcerunko. Mně nijak nechybí Logan a zrovna tak věřím, že se Hildě nestýská po Kalifornii…“

„Ani trochu!“ souhlasila jsem.

„Ani mně ne,“ přikývl Zeb. „Měl jsem stejně jenom pronajatý byt. Ale Snug Harbor byl domov.“

„S tím plně souhlasím,“ uzavřel Jacob. „Musím přiznat, že jsem ty vetřelce začal skutečně nenávidět, až když vybombardovali náš dům. Budeme muset najít nový Snug Harbor. V tomhle autě – i když je komfortní – nemůžeme žít věčně.“

„To je jasné. Hildo, zdá se, že tvoje teorie vychází. Neměli bychom už tenhle cestovní plán ukončit? Což takhle vydat se rovnou po ose Teh?“

„Zebbie, víc rotací ti žádné zlepšení, kromě dalších prohlídek, nepřinese. Jen ti chci připomenout, že kdybychom ten jízdní řád, jak to nazýváš, nedodržovali, tak by náš vůz nebyl ani zdaleka tak komfortní. Znáš nějaký jiný Ford, který by měl dvě koupelny?“

„Hildo, já neznám ani takový, co by měl jednu koupelnu. Náš létající domov nám dovoluje být ve vzduchu tak dlouho, dokud nám stačí vzduch. A jídlo, samozřejmě. Ale vzduch je kritický faktor.“

„Zebbie,“ řekla jsem, „všiml sis, že tady vůbec není těžký vzduch?“

„Brzo ale bude.“

„Ani k tomu nemusí dojít,“ vyhrkl Jacob. „Můžeme se jedním povelem přenést na planetu Oz nebo do Země divů. Tam je vzduchu dost a žádné nebezpečí tam nehrozí.“

Zebbie na chvíli vypadal překvapeně. „Někdy mám pocit, že mne naše kára nepřestane překvapovat.“

„Jo, ten pocit znám.“

„Pánové, zdá se mi, že jste nepochopili, co jsem chtěla říct. Můžete si také zkontrolovat stav paliva. A to jsem se nezmínila o dalších kladech. Zebbie, chtěl bys banán?“

„Hildo, snědl jsem poslední, když jste s Deety myly nádobí před odletem ze Země divů.“

„Řekni mu to, Deety.“

„Zebadiahu, zabalily jsme všechno s Hildou do košíku a chtěly jsme ho uložit do skříně, když jsem si všimla, že je košík těžký. Mrkla jsem se dovnitř a tam je všechno přesně tak, jak to bylo, když jsme odlétali ze Země Oz. Šest banánů i všechno ostatní. Přísahám. Možná bude nejlepší, když se přesvědčíš sám.“

„Hmmm… Jaku, dokázal bys napsat rovnici pro košík, který se sám doplňuje?“

„Zebe, rovnice se dá napsat pro všechno. Samozřejmě by byla snazší rovnice pro košík, který se plní stále, než pro košík, který se pouze doplňuje po určitou hranici. Tam už musí být zahrnuta určitá diskontinuita. Musím ti ovšem říct, že už mne nijak nevzrušují přírodní nebo možná spíše „nepřirozené“ zákony, které ve vesmíru nula neplatí.“

„No… Vědecký důstojníku, navrhuji, abys ten košík zkontrolovala teď, když jsme se vrátili do vesmíru nula.“

„Zebbie, jestli chceš vypadat jako úplný hlupák, tak mi dej takový příkaz písemně a podepiš ho. Deety, mám ten rozkaz zapsat do lodního deníku?“

„Hildo, kdybych nebyl v tak vybrané společnosti, tak bych tě uškrtil. Tvoje předchozí odpověď navrhovala, abychom dokončili všechny rotace.“

„To není zcela pravda. Já jsem jenom říkala, že prvních dvanáct nebylo tak úplně bez užitku. Mohli jsme klidně dokončit zbývající tři, kdybychom neztráceli čas planými hovory.“

„Hildo, miláčku, náš zbabělý astronavigátor potřebuje trochu času, aby se vzpamatoval. Každý není tak odvážný jako ty.“

„Však už se vzpamatoval.“

„No dobře, tak který vesmír je příště na řadě?“

„Ještě nám zbývají tři rotace, Zebbie. Přitom máme na seznamu ještě čtyři položky. Jedna z nich je celkem nepoužitelná, ale byla by bezpečná. Ty další tři představují místa, kde by se dalo žít, ale každé v sobě obsahuje vlastní prvek nebezpečí. Jako šéf operačního týmu bych řekla: 'Trochu se zdráhám, ale pojďme na to a uvidíme.'“

Zebbie vzdychl. „Všichni připravit na rotaci. Jdem na to.“

Objevily se zelené plameny… „Další rotace!“

Vězeli jsme v beztvaré rudé mlze… „Gay, Sagan!“

Proti předchozím zážitkům vypadal Mars jako starý přítel. Zebbie povytáhl obočí a řekl: „To bylo něco. Kapitáne Deety, nechceš si ten patnáctý vesmír odvelet sama?“

„Patnáctý vesmír nastaven!“ hlásila jsem.

„Jdem na to!“

Vlétli jsme do hvězdnatého vesmíru. „Deety, miláčku, nepřipadá ti ta konstelace nějak povědomá?“ komentoval novou situaci Zebbie.

„Mám ten pocit.“

„Taky že je povědomá,“ řekla jsem. „Až na tu velmi světlou hvězdu poblíž Blíženců. To by mělo být Slunce. Měli bychom být někde u Pluta, kde komety tráví zimu. Pohněme se a zkusme najít Zem.“

„Jen tak nespěchej,“ řekl Zebbie. „Vědecký důstojníku, co byla ta první rotace? Ten zelený oheň?“

„Co takhle smrtonosná mlhovina z Vesmírné legie?“

„Ta byla na tvém seznamu?“

„Ano. Všichni jsme ji uvedli.“

„A co ta rudá mlha v další rotaci?“

„To je trochu těžší otázka,“ přiznala jsem. „Mohl by to jakýkoliv vesmír těch autorů, kteří věnovali pozornost astronomii. Například Bova, Haldeman, Schmidt, Pournelle, Niven, Benford, Clement, Anderson a další. Na seznamu bylo 'Setkání v oku boha'. Ať už s tím mají ti pánové něco společného nebo ne, myslím, že jsme vlétli do rudého obra. Rudý obr je velmi podobný tomu, čemu říkáme vakuum. No, koneckonců se nám nic nestalo. Však jsme tam byli necelé dvě vteřiny.“

„To určitě daleko méně, Hildo. Vsadím se, že jsi ani nestihla pootočit knoflíkem na stroji času. Kapitáne, přeješ si posunout se směrem k té jasné hvězdě?“

„Možná bychom se tam mohli přiblížit natolik, abychom byli schopni najít Zem. Astronavigátore, poraď.“

„Kapitáne, já bych udělal skok s velkou rezervou ke Slunci. Abychom se mu moc nepřiblížili.“

„Zebadiahu, buď opatrný!“

„Vesmírné plavidlo! Identifikujte se!“… ten hlas byl všudypřítomný.

Zebadiah vyjekl překvapením. (Já taky!) „Kdo to byl? Kdo to říkal?“

„Lensman Ted Smith, velitel galaktické hlídky na hlídkové lodi 'Noční sokol'. Omlouvám se, že jsem vám musel vstoupit do vašich myslí, ale již čtyři minuty a třicet dva vteřin nereagujete na naše výzvy subéterovým rádiem. Zapněte si ho a já opustím vaše mysli. Nesnažte se manévrovat, míříme na vás.“

„Kapitáne,“ zašeptal Jacob, „Hilda má nastavenou další rotaci.“

Deety zavrtěla hlavou, dotkla se Zebbieho ruky a ukázala na sebe.

„Lensmane, tady je kapitán Deety, velitel stroje času Gay Podvodnice. Nemáme subéterové rádio. Rozumíte mi?“

„Rozumím velice dobře. Co se stalo s vaším subéterovým rádiem? Potřebujete pomoc?“

„Kapitáne Smithi, vůbec nemáme subéterické rádio. Nepotřebujeme pomoc, ale potřebujeme navigační radu. Kde to jsme?“

„Důležité je, že jste v mém hlídkovém sektoru. Jste neohlášená loď, která se nedokáže identifikovat. Opakuji vám jedno: Nepokoušejte se manévrovat! Je to rozkaz galaktické hlídky. Rozumíte?“

„Rozumím, Lensmane. Je mi skutečně líto, že jsme se dostali do vašeho hlídkového prostoru. Tohle je soukromá loď, která se věnuje mírumilovnému výzkumu.“

„Kapitáne, já rozhodnu, co jste zač. Zůstaňte, kde jste, a nepokoušejte se o jakékoliv manévry. Pak budete v bezpečí.“

„Lensmane, můžete se podívat mýma očima?“

„Vyzýváte mne, abych to udělal?“

„Jasně. Použijte moje oči, moje uši. Nesnažte se ale ovládnout mou mysl, nebo zmizíme.“ Deety mi stiskla rameno a já naznačila, že rozumím.

„Upozornil jsme vás, abyste se nesnažili manévrovat… Ach, to je zajímavé.“

Vložila jsem se do toho. „Kapitáne Smithi, nechte toho vyhrožování. Lensman by měl být za každých okolností gentleman. Myslím, že bych měla o vašem chování podat zprávu veliteli přístavu. Jste skutečně hrozný!“

„Omlouvám se, madam. Neměl jsem v úmyslu vám vyhrožovat, ale musím plnit svoje povinnosti. Kapitáne, mohla byste otočit hlavu tak, abych viděl, kdo hovoří?“

„Jistě. Dovolte, abych nás všechny představila. Po mé levici…“ Deety se otočila na Zebbieho „… je doktor Zebadiah Carter. Před ním sedí doktor Jacob Burroughs. Po jeho pravici…“ Deety se podívala na mne „…je jeho žena, doktorka Hilda Burroughsová, xenobioložka a vědecký důstojník. Dovolte, abych vám dala jednu radu. Je nebezpečné vyhrožovat doktorce Hildě.“

„Taky jsem získal ten dojem, kapitáne. Doktorko Hilda, nikdy bych si nedovolil vám vyhrožovat pro nic za nic. Snažte se ale pochopit, že mám své povinnosti. Mám odejít z vaší mysli? Když budete na mne mluvit, uslyším vás pomocí uší kapitána Deety. Ona zase… když bude chtít… může vám tlumočit moje odpovědi.“

„To je v pořádku. Nesnažte se ale dostat hlouběji. To by se Mentorovi nelíbilo. To snad víte.“

„Doktorko Hildo, zmínila jste se o… jistém božstvu…, což mne značně překvapuje. Chci říci, že mne to překvapuje od někoho, kdo není obyvatelem Lensu.“

„Na to nemusím být Lensan. Můžete si to ověřit u Arisia.“

„Lensane, věříte nám už, že jsme mírumilovná skupinka vědců? Nebo se potřebujete ještě něco zeptat?“ řekla Deety spěšně.

„Kapitáne, zcela jasně vidím, že to není pirátská loď. Je neozbrojená, až na to dělo, které nám ovšem nemůže nijak ublížit. Dvě ženy a dva muži nemohou nijak ohrozit naši bezpečnost. Z tohoto pohledu je všechno v pořádku. To však ještě neznamená, že i loď takovýchto rozměrů nemůže převážet velké množství kontrabandu.“

„Jen řekněte, co máte na mysli, Lensane,“ vyhrkla jsem. „Všichni víme, že jsou to drogy. Ale nepoužívejte výraz 'zwilnik'.“

Úplně jsem slyšela, jak si v duchu vzdychl.

„Máte pravdu, doktorko Hildo. Měl jsem na mysli drogy, ale nikdy bych nepoužil tak urážlivé slovo při rozhovoru s vámi.“

„Cítila jsem, že to chcete říct. Už to nikdy nedělejte.“

„Lensane,“ vložila se rychle do hovoru Deety, „máme tu nějaké léky, které by se nám mohly hodit v případě onemocnění. Jediné, co by vás mohlo zajímat, je pár miligramů morfinu. Nemáme žádný thionit, bentlam, hadiv ani nitrolab. Máte své prostředky, jak zjistit, že mluvím pravdu.“

„To není tak snadné, kapitáne. Než jsem vás pozdravil, udělal jsem malou zkoušku. Nezlobte se, byla to součást mé služby. Nikdy jsem se nesnažil vstoupit do myslí, které by byly tak silně zablokované. A navíc to vaše plavidlo je nejpodivnější loď, kterou jsem tu kdy viděl. Je zcela zřejmé, že je projektován z hlediska aerodynamických parametrů a ne jako vesmírná loď. Ale vy jste tady a já vůbec nechápu, jak jste se sem dostali. Nemám jinou možnost, než vás vyzvat, abyste mi umožnili prozkoumat pečlivě celou loď. Když to bude potřeba, tak šroubek po šroubku.“

„Lensane,“ prohlásila značně nedůtklivě Deety, „nedělejte z nás hlupáky. Můžete si prozkoumat naši loď vašimi prostředky mnohem lépe než čímkoliv jiným. Jen se do toho klidně dejte. Nemáme co skrývat a bude nám potěšením spolupracovat s vámi, ale nesnažte se nás nijak zastrašovat.“

„To teda nebude! Kapitáne, zmizme odsud! Už mám těch blbostí dost!“ Už jsem toho měla vážně dost. „Gay, Sagan!“

Mars nula nám visel těsně před předním sklem. Mrtvé skály vypadaly neuvěřitelně přívětivě.

„Kapitáne,“ ozval se Zebbie, „dala jsi pilotovi pokyn k provedení rotace?“

„Neobtěžuj Deety takovým dotazem, Zebbie. Udělala jsem to bez jejího rozkazu. Bylo to čistě moje rozhodnutí.“

„Ale proč? Myslel jsem, že pod vedením Deety budeš naše vzorová průzkumnice.“

„Můžeš se tam kdykoliv vrátit, ale napřed mne někde vysaďte. Třeba v královském paláci nebo v zemi bez J. To už je mi jedno.“

„Ale proč, Hildo?“ zeptal se můj manžel.

„Jacobe, klidně se tam vraťte. Jsem přesvědčena, že velitel Ted Smith z galaktické hlídky je perfektní důstojník – však by doktor E. E. Smith nesvěřil takové schopnosti nikomu nekvalitnímu – ale zdálo se mi, že se nám dostal nebezpečně blízko na kůži. Proto mne ten dobrý muž tak vyděsil.“

„Ale teto Hildo,“ ozvala se Deety, „možná zrovna svět doktora E. E. Smithe je světem, který hledáme.“

„Možná bychom se měli vrátit, ale nejdřív mi dejte šanci někde vyložit kilo extraktu Cannabis magnifica. Doktor Wheatstone mi říkal, že je to velice účinná složka mnoha užitečných léků. Měla jsem ovšem pocit, že by to velitel Smith zabavil, chytrušku rozebral do mrtě, nás všechny zavřel a mě obvinil ze zločinu. Vím dobře, že doktor Smith vytvořil jeden z nejzajímavějších vesmírů. Ale je zajímavé si o něm číst a ne v něm žít. Při nepřetržitých boskonských válkách musíš být chytrý alespoň jako Kimball Kinnison, abys vůbec zůstal naživu. A i Kimballa stále někdo chytal a věznil. Deety a já potřebujeme pro děti bezpečné místo, ale máme měsíce na to, abychom je našli. Nemusíme se uchylovat na místo sužované válkami.“

Deety neváhala ani chvíli a přidala se. „Souhlasím s tetou Hildou. Dokud budu kapitánem já, tak se tam nevrátíme. Tetičko Hildo, ty jsi nijak neobešla mé rozkazy. Prostě jsi v nebezpečí použila vlastní mozek.“ Čekala jsem, že se mne Deety zeptá, kde jsem vzala extrakt Cannabis magnifica, ale neudělala to.

„Jaku, byli jsme přehlasováni,“ ozval se Zebbie. „Kapitáne, kam teď? Do Země jedna na ose Teh?“

„Nejdřív budeme muset najít místo, kde strávíme noc a uspořádáme volby.“

„Ale proč, Deety? Vždyť sis neodsloužila ještě ani dvanáct hodin.“

„Než zítra odlétneme, tak to bude čtyřiadvacet hodin. Teď jsme se všichni vystřídali ve funkci kapitána, tak bychom měli zvolit někoho na stálo.“

Sama jsem očekávala, že bude zvolen Zebbie, ale dopadlo to jinak. Tři hlasy byly pro mne a jenom jeden pro Zebbieho – ten můj.

Zdálo se, že jediný, kdo byl překvapen, jsem byla já. Zebbie se otočil na Deety: „Nech se uvolnit z funkce, miláčku. Tohle velení na chvíli je na nic. Znervózňuje velícího důstojníka a demoralizuje posádku.“

„Teto Hildo, uvolníš mne z funkce?“

Na vteřinku jsem zaváhala. „Zprošťuji tě funkce, Deety.“

„To jsem ráda! Asi si na chvíli zdřímnu.“

„Myslela jsem, že převezmeš ovládání stroje času. Zebbie a Jacob budou pokračovat ve funkcích, ve kterých jsou teď. Připravte se k manévrování. Pilote, nastav páky na Oz. Jestli nevíš jak, tak se zeptej svého otce.“

„Mám nastavit páčky na Oz?“

Zhluboka jsem se nadechla, abych se uklidnila. „Než se zase někdo začne ptát 'Proč?', chtěla bych říct, že odpověď zní: 'Buďte zticha a dělejte si svou práci.' Než začneme prozkoumávat osu Teh, ráda bych položila pár otázek. Mluvili jsme s Glindou o našich problémech, ale nemluvili jsme s ostatními. Mám na mysli Ozmu, profesora Wogglebuga, malého čaroděje a možná pár dalších. Řeknu vám jedno, čarodějové, kteří dokáží do Forda nainstalovat dvě koupelny a nijak se tím nechlubí, by nám mohli říct něco o našich nepřátelích. Chce to jenom umět položit správné otázky. Deety, máš nějaké problémy s nastavením páček?“

„Proč bych to dělala? Gay má naše parkovací místo na Oz v paměti. Stačí jenom vyslovit kódové slovo 'Glinda'.“

Za chviličku jsme slyšeli Gay, jak se zdraví s Tik-Tokem.

„Vítejte zpátky, slečno Gay Pod…vodnice. Glinda mi říkala, že budete pryč jenom pár mi…nutek, tak jsem tu na vás čekal. Jsem sku…tečně rád, že jste zpátky.“

XXXVII.

První zákon biologie

Zeb:

„Připravit k manévrování,“ ohlásil jsem na přání kapitána Hildy. „Nazdar, Gay.“

„Nazdárek, Zebe. Vypadáš přísně.“

„Však taky jsem. Gay, domů.“

Nebe nad Arizonou bylo bez mráčku. „Kapitáne, kráter potvrzen.“

„Jedna plus na ose Teh nastaveno, kapitáne,“ hlásila Deety.

„Proveď.“

„Kráter zmizel, kapitáne. Jsou vidět jenom hory. Žádný dům v dohledu.“ Za chvíli Deety dodala: „Minus jedna na ose Teh… nastaveno.“

„Rozumím, Deety. Rutinní zkouška. Kapitáne?“

„Hlasové ovládání, zkrácená verze.“ (Myslím, že byla Hilda zvolena stálým kapitánem, protože nikdy neváhá s vydáváním rozkazů.)

„Gay Podvodnice. Okružní jízda. Pět kilometrů nad povrchem.“

„Chápu. Jdem na pět kiláků.“

„Deety, měj palec na tlačítku. Gay… Miami Beach.“

Pod námi leželo známé výletní město. „Kapitáne?“

„Zebbie, všimni si těch přeplněných ulic. Je sluneční den a pláže jsou prázdné. Proč asi?“

„Létající předmět níže pod námi na šesti hodinách!“ zaječel Jake.

„Gay, zaostři dolů!“

Země Teh jedna plus byla najednou velká a teplá. Někde v dálce dorazil nad Texas hurikán. „Chceš vidět ještě něco víc, kapitáne?“ zeptal jsem se.

„Zebadiahu, jak může chtít vidět víc, když jsme neviděli vůbec nic?“

„Hilda asi něco viděla, Deety. Přátelé, musím vám říct, že mě nijak nedokáže nadchnout svět, kde se střílí bez vyzvání. Jaku, ten tvůj létající předmět byla asi řízená střela?“

„Asi jo, Zebe. Rychlost nárazové vlny je tisíc námořních mil a stále stoupá.“

„Ta řízená střela byla asi analogem střel z Homesteadu. Kapitáne, tihle chlapíci mají pěkně rychlý prst na spoušti.“

„Musím se, Zebbie, přiznat, že mne víc trápí ty prázdné pláže. Napadá mne několik možností, proč jsou v tak pěkný den pláže prázdné, ale všechny jsou nepříjemné.“

„Chceš se podívat na San Diego? Když se ještě kousek zvedneme, získáme větší prostor pro únik.“

„Ne, na této ose máme čtyřicet tisíc možných analogů, musíme se držet nějakého plánu. Zůstaneme v každém světě přesně tak dlouho, dokud neobjevíme něco špatného. Ať už to budou 'černé klobouky', válka, nízká úroveň techniky, špatné klima, příliš velká populace, nebo naopak vůbec žádná, nebo nějaký neznámý faktor x. Jestli nenajdeme nový Snug Harbor během příštích čtyř měsíců, tak začnu uvažovat o návratu do světa doktora Smithe.“

„Tetičko Hildo, jestli tam budeme čekat na to, až porodíme děti, a pak zase na to, až vyrostou, tak nový Snug Harbor nikdy nenajdeme.“

„Řekla jsem, že o tom budeme uvažovat. Můžeme najít nějaké místo, kde se nám v klidu podaří přežít pět měsíců, pak se vydáme do nemocnice galaktické hlídky, kde si prožijeme svůj velký okamžik, a zase se vrátíme zpět. Může to být klidně úplně prázdné místo, kde nebudou žádní obyvatelé, ale jinak velice příjemné pro život. S košíkem ze země Oz není jídlo ani pití žádný problém. Jediný nedostatek může být to, že nemáme televizi…“

„To není žádný nedostatek!“

„Deety, myslela jsem, že máš ráda 'Star Trek'.“

„Tetičko, my teď prožíváme naší hvězdnou cestu sami.“

„No… máš pravdu, ale zrovna my dvě bychom se měly snažit si tu naši cestu co nejvíc usnadnit. Copak ty. U tebe to není ještě tak zlé, jsi mladá, silná a na cestu dobře připravená, ale pro mě je to první dítě po čtyřiceti letech, tak bych se měla oddávat jenom nejkonzervativnější rutině. Pěkně být opatrná… hodně cvičit, držet různé diety a hlavně odpočívat.“

„Vzdávám se. Ať je po tvém, kapitáne tetičko.“

„Převezmi to, Zebbie.“

„Pilote, proveď posun.“

Země Teh minus jedna nahradila Zem Teh plus jedna. „Jacobe, to nevypadá moc dobře. Astronavigátore, chci se zvednout o sto kilometrů a posunout do údolí Mississippi někam k St. Louis. Chceš změnit výšku?“

„Ano. Jaku, naveď Gay nad cíl.“

„Co tohle?“

„To je ono, Jaku. Deety, nastav na ose L plus devadesát devět tisíc kilometrů.

„Nastaveno, Zebadiahu.“

„Proveď posun.“ Dostali jsme se někam nad sněhová pole. „Chceš se posunout ještě výš, kapitáne?“

„To už asi nemá cenu. Zebbie, tomuhle já říkám pořádná zima.“

„A pořádně dlouhá zima. Vždyť by tu mělo být léto, pokud všechny analogy Země jsou na orbitu na stejném místě. Co myslíš, Jaku?“

„Teoreticky jistě. Na tom stejně nezáleží. Tohle je doba ledová. Deety, nastav na ose Teh plus dvě.“

„Přece se nemůžeme usadit někde na ledovci. Proveď přesun.“

„Zebbie, kolik už jsme prozkoumali dob ledových?“

„Myslím, že pět. Deety?“

„Jo, bylo jich pět, Zebadiahu. Ještě k tomu připočti dva světy, kde zuřila válka, jeden, kde stříleli po nás, a potom ten s radioaktivitou, že jsme měli co dělat, abychom zmizeli.“

„Takže jsme víckrát narazili na dobu ledovou než na normální podmínky.“

„Pět ku čtyřem není nijak statisticky významné, Zebadiahu. Aspoň teta Hilda neviděla žádný 'černý klobouk'.“

„Hildo, jak jsi na tom s kouzelným viděním?“

„Zebbie, když je uvidím, tak je rozpoznám, ať jsou jakkoliv maskováni. Glinda a Čaroděj simulovali různé typy a já rozeznala podle chůze 'černé klobouky' vždycky, když je Deety identifikovala pomocí Fourierovy analýzy.“

„Zdá se, že jsi o svých schopnostech přesvědčena, a to mi stačí.“

„Zebbie, nejsem obdařena jasnozřivostí. Na to nebylo dost času. Ale Glinda mi dala školení v rozpoznávání jejich chůze, ať už s dlahami nebo bez nich. Chtěla jsem ale probrat něco jiného. Podle geologů se naše Země, kde jsme se narodili, nacházela zrovna v krátké periodě oteplení mezi dvěma ledovými dobami.“

„Jestli ovšem měli geologové pravdu,“ poznamenal jsem.

„Jestli ano, tak je docela pravděpodobné, že se trefujeme do doby ledové.“

„To je dost logické. Jestli…“

„Ano, 'jestli'… Ale my teď aspoň víme, jak taková doba ledová vypadá. Když se v tom dobře vycvičíme, budeme moct opustit Zem v době ledové, jakmile ji jen spatříme.“

„Urychlit to dokážeme.“

„Zebadiahu, počkej!“

„Proč, Deety? Už se chystáme k přesunu.“

„Táto, říkal jsi mi, abych nastavila Teh plus pět.“

„Jacobe?“ zeptala se Hilda.

„To je pravda, kapitáne.“

„Jaký je v tom problém, Deety?“

„Já jsem, teto Hildo, říkala, že poměr pět ku jedné je statisticky nevýznamný, ale až dosud byly všechny doby ledové na záporné stupnici na ose Teh. Je tu určitá možnost, že…“

„… ale zatím to tak moc nevypadá. Ty chceš, abychom nejprve prozkoumali kladnou část stupnice? Astronavigátore?“

„Ne, ne! Je to právě naopak, tetičko. Chtěla bych prozkoumat významný počet vzorků na záporné straně osy Teh. Takových sto.“

„Jacobe?“

„Hildo, když budeme zkoumat jenom jednu polovinu – řekněme Teh minus – bude to čtyřikrát nebo pětkrát rychlejší, než kdybychom skákali mezi plus a minus. Deety může automaticky nastavovat další a další polohy a Zeb dávat pokyny k provedení, dokud nebudeš spokojena.“

„Tak dobře, dáme Deety vzorek, jaký chce. Ale rychle. Astronavigátore, ať nastaví pilot Teh minus šest.“

„No… nastaveno, kapitáne.“

„Když dá Zebbie pokyn k provedení posunu, vy tři se snažte postupovat co nejrychleji i bez mých povelů. Všichni se budeme dívat po příznacích doby ledové. Jakmile je spatříme, jdeme dál. V okamžiku, kdy někdo spatří náznaky normální země, zařve 'Stát!'. Deety, dokáže je Gay počítat?“

„Už je počítá, kapitáne. A já s ní.“

„Dobře. Tak aspoň mohu odložit své speciální vidění. Hledáme pouze rozdíl mezi ledovci a zelení. Má někdo nějakou otázku?“

„Jedeme co nejrychleji podél záporné části osy Teh a zastavíme v momentě, kdy dá někdo pokyn. Jasné, kapitáne Hildo.“

Hilda mi pokývla a já zavelel: „Jdem na to.“

„Stát!“ zaječela Deety.

„Jacobe, v životě jsem neviděla tolik sněhu! Kolik martini by s ním šlo, Deety, asi připravit?“

„Myslíš hodně ledu nebo tak normálně?“

„Na tom nezáleží, stejně žádný aperitiv nemáme. Tak už máš dostatečný vzorek?“

„Ano, kapitáne. Máme sto dob ledových, aniž bychom narazili na nějaký normální svět. Já jsem spokojena.“

„Já ne, Zebbie. Chtěla bych to extrapolovat i logaritmicky. Půjdeme na Teh minus jeden tisíc, potom deset tisíc, sto tisíc a tak dále. Jacobe?“

Jake vypadal ustaraně. „Hildo, máme možnost nastavit rozsah pět tisíc nebo sto tisíc. Ale mám obavu, že nás přesun zanese víc než dvakrát za hypervelký oblouk.“

„Vysvětli to, prosím.“

„Nechci, abychom se ztratili. Moje rovnice popisují šestirozměrný prostor s kladnými křivkami. Až dosud snad fungují, ale euklidovská geometrie a newtonovská mechanika také fungovala, dokud se nedostala limitně do dosahu rychlosti světla. Pak už aproximace nebyly dostatečně přesné. Zrovna tak já nevím, jestli bude dostatečné popsat takové vzdálenosti pouze šesti časoprostorovými koordinátami. Asi jich bude potřeba víc a možná dokonce mnohem víc. Matematika může být použita pro předpovědi pouze po zkoušce v reálném světě.“

„Jacobe, co je to reálný svět?“

„Teď jsi mne dostala, Hildo. Já nevím. Ale mám strach, že se dostaneme příliš daleko od světa, kde jsme se narodili. Myslím, že ta extrapolace, kterou navrhuješ, nás dostane víc než dvakrát kolem hyper velkého kruhu do… kterého světa, Deety?“

„Do světa šest tisíc šest set osmdesát osm na ose Teh minus, táto. Pokud ovšem není ten svět pokřivený.“

„Děkuji, Deety. Kapitáne, když se tam dostaneme, tak je možné, že se dostaneme na domovskou planetu jedním nastavením. Je tu ovšem jedno velké kdyby… Je možné, že se začneme pohybovat po nějaké úplně neznámé křivce.“

„Táto, ty jsi vzal to, co jsem řekla, bez jakékoliv pochybnosti a ještě jsi to trochu zveličil.“

„Ne, Deety. Objevíš se jako spoluautor na mé další knize. To ti klidně podepíšu.“

„Jsi ke mně příliš laskavý, táto. Nemůže nás chytruška zanést domů prostým pokynem G,A,Y, D,O,M,U?“

„Tyhle zkrácené povely nic neřeší. Dávají pokyny stroji, který byl ovšem budován pouze pro šestirozměrný prostor. Je možné, že by nás někam donést dokázala, ale mám obavu, že by to bylo tak daleko od naší rodné planety, že budeme úplně ztraceni. Kdybychom byli se Zebem staří mládenci, tak bych řekl: 'Jdem na to!', ale teď jsme ženáči.“

„Deety, nastav další svět. Kolik to bude? Teh pět plus?“

„Ano, Zebadiahu. Ale, tetičko, nějak mi vyhládlo. Je to dlouhá cesta.“

„Já bych si taky něco dala,“ přikývla Hilda.

„Tohle vypadá jako docela dobré místo na oběd, Hildo. Chceš se porozhlédnout po 'černých kloboucích'?“

„Sestupte trochu níž. Asi tak dva tisíce kilometrů nad povrch.“

„Přistaneme?“

„Nejdřív by se měl dostat Jacob nad temnou stranu planety, abychom se mohli porozhlédnout po nějakých světlech, které by prozradily přítomnost měst.“

„Udělej, co chce, Jaku. I když posun po oběžné dráze zabere hodně času. Nejlepší by bylo, kdybys nás zanesl na nějaký osamělý atol. Jsem dost mladý na to, abych umřééél, chci ještě zestááárnout!“

„Nech toho kvičení, Zebbie.“

„Deety se můj zpěv líbí. Vidí někdo nějaká světla?“

Žádná světla jsme nezahlédli. Tak nás Jake skutečně zanesl na osamělý atol, kde se Hilda nejprve přesvědčila, že na něm skutečně není nic jiného než palmy. Pak jsme teprve mohli vystoupit. Deety se okamžitě svlékla a začala cvičit.

Hilda se k ní přidala a my s Jakem jsme připravili oběd, také už svlečeni podle potřeby tropů. Jediný zápor se vyskytl, když jsem Deety navrhl, aby se vykoupala v laguně. Hilda mne okamžitě usadila: „Tohle není žádný bazén! Všechno v té laguně může být nebezpečné, protože se minimálně bude bránit. První zákon biologie zní: Žer, nebo budeš sežrán. Kolem útesů se může potloukat nějaký žralok, který už sežral všechny ryby v okolí a teď bude zajisté vděčen za každý oběd.“

„Ach!“

„Deety, ty bys byla skutečně parádní soustíčko,“ poznamenal jsem.

XXXVIII.

„…pod jeho vinným keřem afikovníkem; neexistovalo nic, čeho by se obávali…“

Jacob:

Kladná část osy Teh nám zabrala mnohem delší dobu, protože její analogy velmi připomínaly naši planetu.

Neobydlené planety byly zavrženy během deseti minut a jedna, která byla naopak přelidněná, nám nezabrala o moc víc. Planety, které se vyznačovaly příliš nízkým stupněm kultury, také nezabraly příliš času… Planeta, kde bylo lidstvo ve fázi jeskynních malířů zvířat, nebo ta, kde byla nejmodernějším dopravním prostředkem primitivní plachetnice, se nám nezdály z hlediska zaručení potřebné medicínské péče. Ale většina planet si zasluhovala podrobnější průzkum, než byla zavržena.

Na konci týdne jsme jich prozkoumali a zavrhli přesně devadesát sedm, což znamenalo ještě víc než čtyřicet tisíc dalších k prozkoumání!

Ten večer na „Ostrově pikniků“, našem soukromém atolu, moje dcera řekla: „Kapitáne tetičko, děláme to špatně.“

„A jak, Deetiku?“

„Za týden jsme jich stihli devadesát sedm a před sebou jich máme přes čtyřicet tisíc. Takovou rychlostí skončíme průzkum za osm let.“

„Ale, Deety, vždyť se zrychlujeme,“ namítl Zeb.

„Astronavigátore,“ ozvala se moje drahá polovička, „víš snad o výpočtech víc než náš pilot?“ Zeb zmlkl. Už jsme dávno zjistili, že nás Hilda oslovuje našimi funkcemi, když hovoří jako kapitán. Překvapilo mne, že jsem to zjistil o něco rychleji než Zeb. „Pokračuj, Deety.“

„Jestli budeme takhle pokračovat, tak to nebude lepší, ale spíš horší. Tady jsou naše výsledky za první týden,“ podala nám papír, na kterém bylo napsáno:

Počet prověřených analogů Země – 97

Průměrný čas na planetu – 34 min 38,5 sec

Maximální čas – 2 dny 3 hod 52 min

Minimální čas – 13 sec

Středový čas –12 min 07 sec

Pořádně jsem si to prohlédl. „Deety, průměrný čas můžeme klidně stáhnout. Ty víc než dva dny, co jsme strávili na analogu číslo dvacet šest, byly příliš.“

„Ne, táto, na šestadvacítce jsme měli strávit víc než dva dny. Těch třináct vteřin nám zkresluje výsledky.“

„To je bláznivé, dcerunko…“

„Šéfpilote.“

„Ano, drahá?“

„Prosím, nech pilota dokončit myšlenku… bez přerušování.“ Nechal jsem toho, ale byl jsem si jist, že za čas přijde doba, kdy mé rady budou nutné.

„Teto Hildo, když na každé planetě strávíme třináct vteřin, tak nám všechny zaberou osmnáct a půl dne… ale nic se nedozvíme. Chci srazit čas na minimum, ale přitom se něco dozvědět. Musíme vytvořit nějaký model. Přála bych si, aby Gay uměla mluvit.“

„Ale ona umí. Za dvě minuty můžeme být na planetě Oz. Špinavé nádobí může počkat.“

Moje dcera zírala a zjevně nechápala, o co jde. „Teď jsem asi za hlupáka, ale nevím, o čem mluvíš.“

„Na Oz se vydáme nejdřív zítra. Nejdřív si musíme ujasnit, v čem tkví náš problém, a já potřebuju jednu noc s Jacobem, aby se mi spravila nálada.“ Hilda mne chytla za ruku.

Po chvíli Hilda pokračovala: „Deety, pamatuješ si, jak rychle jsme zmapovali Mars Tau deset plus, když jsme nechali Gay, aby to udělala svým způsobem? Nešlo by jí nadefinovat nějaký prostor a nechat jí volnost k provádění?“

Diskutovali jsme o tom až do noci. Já sám jsem si už určitý obrázek udělal. Ten vyplýval z předpokladu, že v prvních pěti tisících světů nenajdeme vhodný analog. „Přátelé,“ ozval jsem se, „říkejte si o mně co chcete, ale já vím o tom stroji, co jsem sám vymyslel, tak málo, že se vždycky bojím, že se ztratíme. Všechny rotace, co provádíme, byly přesně po devadesáti stupních. Teoreticky mohu nastavit jakýkoliv úhel a každý ten úhel nám umožní nahlédnout do jiné skupiny světů. Ve skutečnosti takové množství úhlů nepoužíváme. I kdybych mohl, bál bych se riskovat naše krky.

Ale teď jsem chtěl hovořit o něčem jiném. Mám zvláštní, ale velice silný pocit, že světy, které budou na ose Teh příliš vzdálené, budou velmi zvláštní. Jazykem, kulturou a asi i dominantní rasou. Musím přiznat, že dávám přednost lidským bytostem s jejich lidským pachem i lidskými chybami. Musím říct, že supermani nebo andělé mi připadají jako horší varianta než naši vetřelci. Já už vím, co dělat s 'černými klobouky'… ty dokážeme zabít. Nějaký superman by ale ve mně vyvolal takový pocit méněcennosti, že bych asi nechtěl žít.“

Deety zatleskala. „To je celý můj táta! Jen se neboj, táto, takový superman, který by v tobě vyvolal komplex méněcennosti, se ještě nenarodil.“ Měl jsem pocit, že to mínila jako kompliment.

Nakonec jsme se shodli na třech základních parametrech: teplotě, která by dovolovala chodit i bez šatů, dostatečně řídkém osídlení a na vysokém stupni technologie. První parametr představoval hlavně obranu proti našim vetřelcům. Ti potřebovali oblečení, aby se mohli vydávat za lidské bytosti. Poslední parametr zase zaručoval dostatečně vybavené porodníky. A co se týkalo populace… to byla zkušenost z naší domovské planety. Každý nedostatek vyplýval z jediné příčiny: bylo příliš mnoho lidí a příliš málo místa.

Hilda se pak rozhodla pro následující standard: jeden kilometr nad daným místem. Ta místa představovala v naší (Země nula) terminologii Long Beach v Kalifornii. Jeden kilometr nad povrchem mohl být dost nebezpečný, ale Gay se nikdy nezdržela nad jedním místem déle než jednu vteřinu. Jakákoliv zbraň schopná vyvinout rychlost světla by nás dokázala zničit za méně než jednu vteřinu. Ale dokázala by nás lidská obsluha za jednu vteřinu objevit, identifikovat jako cíl, zaměřit a vystřelit? Mysleli jsme, že ne. Lépe řečeno: doufali jsme, že ne.

Analogy Long Beach by se měly nacházet uprostřed léta. Mělo by tam být teplo, sucho a na nebi ani mráček. Jestliže byla pláž částečně zaplněná, ale ne přelidněná, jestliže lidé byli jen v plavkách nebo bez a jestliže okolí pláží vykazovala jistý stupeň technologie, pak měla být planeta podrobněji prozkoumána.

Čtyřicet minut v zemi Oz podstatně změnilo naše plány.

Tik-Tok čekal na svou přítelkyni na svém obvyklém místě, ale byl zdvořile zticha, dokud s Gay hovořila Deety. My se Zebem jsme byli zticha taky, ale ne proto, že bychom měli to vychování jako Tik-Tok, ale proto, že Hilda uměla být pěkně ostrá. Gay dokázala pracovat s Celsiovou stupnicí a byla schopna rozpoznat s dostatečnou přesností chlad či teplo. Zrovna tak byla schopna pracovat s různými druhy záření včetně radiových a televizních vln. A počet lidí na pláži? Žádný problém. Stačí spočítat těla na sto metrech čtverečních?

Ale Gay teď vznášela podivné námitky: „Deety, proč se musím někde ometat tisíce milisekund kvůli úkolu, který dokážu splnit za deset? To mi nevěříš?“

Takže místo aby nám to zabralo padesát sedm let, nebo osm let, nebo osmnáct a půl dne nebo jedenáct a půl hodiny, jak zněly původní odhady, měli jsme první hrubou studii pěti tisíc světů na ose Teh hotovou za necelou minutu potom, co jsme opustili Oz. Gay Podvodnice zobrazila výsledky jako tři křivky, které zobrazovaly teplotu, počet těl a hustotu komunikačního vyzařování. Křivky obsahovaly údaje od Země nula až po analog Země pět tisíc na ose Teh plus.

Z těchto křivek vyplynul jednoznačný závěr: nemělo smysl se zabývat světy nad analogem osm set. Tam se zase vrátila doba ledová.

V pravém dolním rohu obrazovky svítila číslice osmdesát sedm. Zeb se zeptal, co to má znamenat. „To jsou nulové údaje,“ odpověděla mu Deety. „Tam Gay nedokázala získat potřebné hodnoty. Z různých důvodů: bouře, zemětřesení, válka… prostě cokoliv. Gay Podvodnice.“

„Ahoj, Deety. To jsme jim to ukázali, co?“

„Ty teda určitě. Tik-Tok na tebe bude pyšný. Změň škálu. Ukaž nám jenom planety od nuly do osmi set.“

Jak se škála změnila, číslo osmdesát sedm kleslo na dvacet tři. „Deety,“ ozval se Zeb, „jsem zvědav, kde těch třiadvacet planet je. Mohla by nám chytruška ukázat jejich postavení?“

„Jistě, Zebadiahu, ale mohu to vzít v naplánovaném pořadí?“

„Jasně, jenom mi ukaž…“

„Astronavigátore,“ ozvala se ostře Hilda, „nesloužíš dnes jako pomocník kuchaře?“

Byli jsme na Ostrově pikniků a vyhodnocovali dosavadní výsledky. Stěží jsem potlačil úsměv, když jsem viděl, jak se Zeb zatvářil. Později mne nijak nepřekvapilo, když jsem viděl, jak můj malý poklad dává Zebovi obvyklý vřelý polibek. Náš kapitán si prostě vymyslel dost důmyslný systém pochval a trestů. Nikdy jsem nic takového neviděl.

Deety dala Gay pokyn, aby vyřadila všechny světy, kde počet lidí na pláži překračoval náš pozemský průměr, a také všechny světy, kde byla teplota pod pět stupňů Celsia. (Touto hodnotou se chtěla vyhnout vyloučení některých světů jenom z důvodu nepředvídatelných vybočení z teplotního průměru.)

Eliminací světů s vysokým počtem obyvatel, nízkou teplotou a nízkým výskytem telekomunikačního záření se Deety dostala k číslu sedmdesát šest plus těch třiadvacet, které bylo potřeba znovu prověřit. Tím se vyloučilo přes čtyři tisíce světů – a to nám do oběda zbývaly ještě dvě hodiny.

Deety řekla Gay, aby zobrazila křivku teplot těch sedmdesáti šesti světů. Křivka nebyla plná, ale byla na několika místech přerušena. „Hildo, vsadím se, že alespoň půlka nulových výsledků patří do těchhle mezer.“ A ukázal jsem na přerušení v teplotní křivce.

„Proč myslíš, Jacobe?“ zaváhala Hilda.

„Moje milá, čísla mi mnoho neřeknou, dokud nejsou vynesena geometricky, ale potom jsou celkem jasná. Myslím, že ti mohu nabídnout docela výhodnou sázku.“

„Jakou sázku?“

„Nenech se vytočit, tetičko! Táto, já tvou sázku beru. Nabídni jedna ku dvěma a já ti ukážu, kde ty body mají být.“

Od Deety to znělo trochu jako hrozba. Deety je v tomhle silná a sama to ví. Rozhodl jsem se čestně vycouvat. „Je čas připravovat oběd, dámy. Deety, až budeme dělat vizuální kontrolu, nezapomeň do itineráře zahrnout i Antarktidu a Grónsko.“

„Tak jedna ku dvěma, táto?“

Předstíral jsem, že neslyším.

Ještě ten den se nám podařilo zúžit výběr na šest světů. Všechny dostatečně teplé, s vysokým stupněm technologie a dostatečně nízkou populací. Nikde nezuřila válka a všude se dalo domluvit jazyky, které se podobaly angličtině. Teď byl čas vybrat ten pravý svět a prozkoumat ho přímo na zemi.

Diskutovali jsme, jak uskutečnit první kontakt. Hilda uťala diskusi tím, že řekla: „Jednou možností je přistát na trávníku před Bílým domem a říct: 'Odveďte mne k vašemu vůdci.' Druhý extrém je udělat to stejně plíživě jako 'černé klobouky'. Až se na něčem dohodnete, tak mi dejte vědět.“ S těmi slovy prolezla spojovacími dveřmi a zavřela je za sebou.

O hodinu později jsem zabušil na spojovačky a Hilda se k nám znovu připojila. „Kapitáne,“ ohlásil jsem formálně, „dosáhli jsme konsensu. Všichni se obáváme přímého přístupu. Úřady by se mohly pokusit zabavit náš vůz a nás zabásnout.“

„Ano,“ souhlasila. „To už jsme dvakrát zažili.“

„Přesně. Ovšem na druhou stranu výraz 'plíživě jako černé klobouky' je dost urážlivý.“

„Tak jsem to také myslela.“

Stejně jsem pokračoval: „… plíživost sama o sobě nijak nemorální není. Používají ji i jiná zvířata, aby se zachránila. My hledáme hlavně informace, proto bychom měli postupovat na zemi jako stopaři.“

„Počkej. Je to jednomyslně odsouhlasené? Deety? Zebbie?“

„Ne,“ odpověděla moje dcera. „Já jsem nehlasovala. Ty a já bychom neměly riskovat. Těhotné ženy by se měly šetřit.“

„To já přece dobře vím! Jacobe, chtěla jsem, abyste se dohodli na metodě. Nežádala jsem dobrovolníky. Vybrala jsem zvěda, o kterém si myslím, že má nejlepší předpoklady.“

„Doufám, že jsi vybrala mne, drahoušku,“ řekl jsem.

„Ne, Jacobe.“

„Pak jsem ten pravý já,“ ozval se Zeb.

„Ne, Zebbie. Tady se jedná o špionáž, ne o boj. Dám se do toho já sama.“

„Hildo, kam jdeš ty, tam jdu i já,“ přerušil jsem ji. „To je moje konečné stanovisko.“

Náš kapitán řekl tiše: „Doufám, miláčku, že na tom nebudeš trvat. Jestli ano, tak si budeme muset zvolit nového velitele a ty budeš můj kandidát číslo jedna.“

„Drahoušku, snažil jsem se…“

„… postarat se o mne. Stejně jsi můj kandidát číslo jedna. Deety je příliš bezstarostná a Zebbie zase opatrný. Já budu klidně vykonávat všechny tvoje pokyny včetně používání zázračného vidění. Trváš stále na svém ultimátu?“

„Ach… ano.“

„I kdyby měla tvoje paličatost mít za následek mou smrt? Opravdu tě miluju, ale na špionážní výpravu tě s sebou nevezmu. Co se stalo s tím duchem: všichni za jednoho a jeden za všechny?“

„No…“

„Kapitáne.“

„Ano, Zebbie?“

„Dokázala jsi nám, že umíš být na svého manžela pořádně tvrdá. Teď ukaž, že umíš být stejně tvrdá i k sobě. Podívej se mi do očí a řekni mi, v čem víš o špionáži víc než já. Nebo proč si myslíš, že se umíš lépe postavit nebezpečí?“

„Zebbie, tohle není vojenská špionáž. Podívej se mi do očí a řekni mi, oč víš víc o porodnictví. Jak se připravují infúze a všechno okolo. Ale zkus mne přesvědčit, že toho víš víc než já, a já tě tam pošlu. Jestli ne, tak si vybereme nějaké městečko na středozápadě a já tam navštívím nemocnici a knihovnu. Ty převezmeš velení, zatímco budu já pryč.“

„Hildo, já absolutně…“

„Šéfpilote, ticho!“ Moje žena se ode mne odvrátila. „Zbrojíři, žádám tě, abys tady znovu nastolil disciplínu.“

„Jasně, madam. Jaku, tím myslí tebe.“

„Ale…“

„Ticho. Členové posádky neudílí povely velícímu důstojníkovi a já ti všechny podobné pokusy zarazím.“

O dvě hodiny později jsem se potil v Zebově sedadle a okusoval si nehty. Zeb se zatím vrtěl na mém sedadle. Musel jsem dát bezpodmínečné čestné slovo, že nic neprovedu. Měl jsem tedy ještě na vybranou nechat se násilím zamknout za spojovacími dveřmi. Nejsem úplný blb, a tak jsem jim radši to slovo dal.

Zeb se snažil nás držet v mracích, zatímco moje dcera se sluchátky na uších byla ve spojení s mojí ženou. Naštěstí byla Gay vybavena i přenosnou vysílačkou, takže jsme mohli alespoň částečně sledovat, co se děje dole. Deety hlásila: „Vchází do budovy, slyším její kroky. Zebadiahu, jestli si budeš hrát s těmi přístroji, tak ji možná propásnu.“

„Jen se neboj a čekej.“

O několik století později jsme zaslechli Hildin sladký hlas: „Mířím k místu setkání. Už nemusím předstírat, že mám v uchu naslouchátko, i když tomu všichni věřili. Nemusíte se nějak obávat mne vyzvednout… hned potom mizíme.“

Pět minut nato jsme odrazili od planety a přešli okamžitě do rotace. Potom Zeb držel Gay v přímém letu a Hilda vyprávěla:

„Neměla jsem žádné potíže. Ty francouzské dámy jsou k Američanům velmi laskafé. Mais les arts medicals… hrůza! Dětská úmrtnost hrozná, novorozenecká děsivá. Mohla jsem zmizet i dřív, ale přemohla mne zvědavost.“

„Hildo,“ naléhal jsem, „vyděsila jsi mne k smrti!“

„Jacobe, chtěla jsem si být jista. Jinak to byl velice příjemný svět. Další kontakty už netrvaly tak dlouho, jakmile jsem vyřešila problém s penězi.“

„Jak?“ zeptal se Zeb. „Toho jsem se docela bál. Vždyť by tam soukromé vlastnictví zlata mohlo být i zločinem. To je běžný trik, jakmile se dostane nějaká vláda do potíží.“

„Ano, Zebbie… tam je taky ilegální. Ty mince, co jsi mi dal, stále ještě mám. Místo toho jsem prodala zlatý řetěz, co jsem měla na sobě. Je mi to líto, Deety, ale nedalo se nic jiného dělat.“

„Na to klidně zapomeň, tetičko. Ten řetěz byl jenom důsledek hromadění zlata. Táta ho koupil Jane těsně před měnovou reformou.“

„Našla jsem tam veřejnou telefonní budku… nepoužila jsem ji. Edison by sotva poznal, že je to telefon, ale byl tam telefonní seznam a tam jsem si našla adresu obchodníka se zlatem a prodala tam ten řetěz.“

„Tak to máš teď plno místních peněz.“

„Zebbie! To je jeden z důvodů, proč jsem tam neposlala tebe. Ten obchodník samozřejmě prodával i mince, a tak jsem koupila různé stříbrné mince. Nejen francouzské, ale i belgické, švýcarské a německé.“

„Ty peníze jsou dobré tam, ale nejsou nám k ničemu tady. Nebo na další planetě.“

„Jacobe, kdo – kromě skutečného odborníka – rozezná cizí stříbrné mince, které jsou pár let staré a trochu ošoupané? Je to skutečné stříbro a nikdo se nebude divit, odkud je máme. V nejhorším se obchodník bude obtěžovat zavolat do banky a zeptá se na současný kurs. Proto jsem taky koupila tohle.“ Moje nejdražší vytáhla se značnou pýchou ve tváři obrovský Světový almanach.

Nijak mne tím nenadchla. Když už chtěla koupit knihu, proč nekoupila nějaký technický manuál, který by obsahoval údaje, které by mohl Zeb nebo já použít?

Můj drahoušek zatím vykládal: „Tuhle knihu musíme koupit na každé planetě, kde přistaneme. Je to skoro jako encyklopedie a přitom to neváží ani kilo. Je tam spousta údajů o historii, zákonech, statistice, jsou tam mapy i nejnovější objevy v různých oblastech včetně medicíny. Klidně jsem se mohla vykašlat na knihovnu a najít všechny údaje v této knize. Zebbie! Podívej se na kapitolu o amerických prezidentech.“

„To snad nikoho nezajímá,“ odpověděl Zeb, ale přesto se na to podíval. Za chvíli vyhrkl: „Kdo je Eisenhower? Tady píšou, že byl v úřadě jeden volební termín Harrimana a jeden Pattona.“

„Jen jdi dál, Zebbie.“

„No dobře… to snad ne! Tomu nemohu věřit. My Carterové jsme vychováváni k tomu, abychom se chovali přímo, koupali se každý měsíc bez ohledu na roční období a nikdy nekandidovali na žádnou funkci.“

O dva dny později našla Hilda se Zebem v převlečení za francouzské turisty svět, kde jsme se usadili.

Hilda se při většině výprav vydávala za poněkud potrhlou Francouzku a Zeb hrál buď jejího manžela, nebo příbuzného z Německa, a v tom případě hovořil anglicky pomalu, s těžkým bavorským přízvukem.

Na planetě, o které teď mluvím, neměly USA (nazývali jsme je tak, i když hranice nebyly úplně totožné) tak propracované zákony, omezení, daně a další předpisy jako na naší rodné planetě, takže pro cizince nebylo tak těžké se ukrýt, jakmile splynuli trochu s okolím a porozuměli místním zvyklostem.

Hilda se Zebem zkoumali rychle různá města a my s Deety jsme zatím kroužili v oblacích. Získávali jsme informace od těch dvou dole a z rádia. Pak jsme se přesunuli na severozápad a předstírali usedlíky z východu. Naším největším problémem bylo, jak udržet Gay Podvodnici stranou zvědavých očí.

Hilda a Deety ji ukryly na tři dny v Cascades a my se Zebem jsme za tu dobu našli a koupili farmu poblíž města, které by odpovídalo naší Tacomě. Tu noc jsme ukryli Gay ve stodole, okna budovy natřeli na bílo a usnuli v Gay s pocitem, že jsme konečně doma!

Vlastnili jsme šest hektarů a bydleli na statku před stodolou, kde byla Gay. Měli jsme možnost ukrýt Gay pod zem, kde by byla chráněna vrstvou betonu. Celá stodola se změnila v dílnu. Chtěli jsme postupně vybudovat nad Gayiným úkrytem novou budovu, ale stará farma zatím nabízela dostatek pohodlí.

Tyhle Spojené státy měly necelých sto milionů obyvatel a přijímaly imigranty velice volně. Zeb uvažoval o tom, že bychom koupili zfalšované papíry, které by nám umožnily vstoupit do země „legálně“, ale Hilda usoudila, že stačí, jak nás tam propašovala Gay. Stejně jsme po státu nic nechtěli, takže to bylo jedno.

Zdálo se, že jsme v nejteplejším období mezi dvěmi ledovými dobami. Tam, kde na naší Zemi byla jenom zmrzlá tundra, tady rostlo obilí. Ledová čepice Grónska zmizela, některé nížiny byly pod vodou a linie pobřeží vypadala úplně jinak než u nás.

Teplé počasí umožňovalo chodit klidně bez oděvu. Oděv se tu nosil jedině pro ozdobu nebo z bezpečnostních důvodů, ne kvůli nějakým puritánským předpisům. Nahota je symbolem nevinnosti a tito lidé odvozovali svou symboliku z bible, jak jsem zjistil z té samé bible, jako máme my. (Bible ostatně umožňuje tolik výkladů, že z ní lze odvodit skoro cokoliv.)

Bylo velice příznivé, že se v tomto světě nemohl ukrýt žádný nepřátelský vetřelec. Člověk, který by si zde skrýval ruce a nohy celou dobu v dlouhých kalhotách a košili s dlouhým rukávem, by byl stejně nápadný jako člověk v brnění.

Většina obyvatel v okolí jsou křesťané, takže je možné je vidět, jak míří v sobotu ráno do kostela. Protože je nahota znakem nevinnosti, je takřka samozřejmostí, že do svých chrámů vstupují nezdobeni šatem. Člověk ani nemusí za nimi, protože zdejšímu klimatu se přizpůsobují i lehké stavby, které se často skládají ze střechy a nosných sloupů.

Bible ovlivnila i zdejší trestní zákoník, který se řídí heslem: 'Oko za oko, zub za zub'.

Tento systém je možná drsný, ale asi se osvědčuje. Sám jsem byl svědkem nehody, kdy neopatrný řidič porazil chodce. Chodec už byl pryč, ale přesto mne policista vyzval, abych buď použil objížďku, nebo počkal, protože silnice musí zůstat volná k potrestání řidiče, který nehodu zavinil. Rozhodl jsem se počkat, abych viděl, co se bude dít. Chlapík ležel na zemi s pravou nohou nepřirozeně pokrčenou. Pak přes ni přejel policejní vůz a asi sedmnáct minut se nic nedělo. Teprve potom přijela ambulance, po nějaké době chirurg nebožákovi na místě amputoval pravou nohu a až po tom všem ho odvezli do nemocnice.

Seděl jsem v našem parním automobilu a nějakou dobu se tiše vzpamatovával. Můžete mi věřit, že jsem jel domů velmi opatrně. Rozhodl jsem se, že rodině o tomto incidentu neřeknu, ale případ byl probírán v rádiu a v novinách byly velice ilustrativní obrázky. Neopatrný řidič nepřišel jenom o pravou nohu, ale též o podstatnou část majetku.

Na zdejších silnicích neexistuje omezení rychlosti a předpisy jsou většinou ve formě doporučení, přesto je zde velice málo nehod. Nikdy jsem neviděl tak ohleduplné a milé řidiče.

Tresty jsou zde skutečně velmi jasné. Travič je otráven, žhář upálen a co se stane tomu, kdo znásilní ženu, tady raději nebudu popisovat. Mohu vás ale ujistit, že otravy, žhářství ani znásilnění tu rozhodně nebují. Nejdřív mi tento systém připadal brutální a skoro jsem měl chuť požádat Hildu, abychom se zde neusazovali, ale pak jsem změnil názor. Přestože tu nejsou vězení, kriminalita je velmi nízká.

Také jsme se něco dozvěděli o zdejší historii. Voda začala stoupat kolem roku 1600 a v roce 1620 se vytvořily nové hranice pobřeží. To vyvolalo vlnu vystěhovalectví, politických nepořádků a návrat černé smrti.

Nikdy se tu neobjevilo otrokářství. Žijí tady občané černé pleti, ale jejich předkové nebyli otroky.

Některé aspekty historie jsou ovšem i zde velké tabu. Snažil jsem se zjistit, co se stalo v roce 1965, který je označován jako „rok, kdy věšeli právníky“. Když jsem požádal knihovníka o knihu o tomto roce, začal být ostražitý, vyzvídal, proč to chci vědět, a žádal nějaké povolení. Nedal jsem mu nic a od té doby jsme si dávali větší pozor.

Fakt je, že v telefonním seznamu žádní právníci nejsou.

Daně jsou nízké, velice jednoduché a obsahují jistá překvapení. Tento stát získává většinu položek z daní z půdy. Každoročně je určena jednotná výše daně, která nezná žádné výjimky. Platí se, ať už je na pozemku kostel, škola, nemocnice nebo cesta. Překvapení je ve formě obsažené ve větě: Každý vlastník si sám ohodnotí svůj majetek!

Je v tom ovšem háček. Každý si může koupit pozemek i proti vlastníkovu přání a musí za něj zaplatit cenu, na kterou si ho majitel odhadl v daních.

To mne naplnilo smutkem. Co když se jedná o rodinný majetek, který má velkou citovou hodnotu. Zeb se mi jenom smál: „Jestli chceš poznat cenu pozemku, tak si nějaký kup a zkus ho vsadit v pokeru.“

ČÁST TŘETÍ

Smrt a zmrtvýchvstání

XXXIX.

Náhodná čísla

Hilda:

Jacob vstal a pozdvihl číši: „Konečně máme Snug Harbor!“

Zebbie vykřikl: „Slyšte, slyšte!“

Deety a já jsme seděly jako přikované. „No tak, holky!“ povzbuzoval nás Zebbie. Nevšímala jsem si ho.

Jacob se zatvářil ustaraně. „Co se děje, drahoušku? Zebe, třeba jim není dobře.“

„Tím to není, Jacobe. My se cítíme v pořádku. Je to tím přípitkem. Čekáme na to od doby, co jsme podepsali smlouvu. Náš přípitek měl být: „Smrt černým kloboukům!““

„Ale drahoušku! Vždyť jsem vám slíbil nový Snug Harbor. Fakt, že jste v jiném stavu, mění naše pořadí hodnot. Tohle je to pravé místo. Sama jsi to řekla.“

„Jacobe,“ odpověděla jsem, „já jsem nikdy netvrdila, že tohle je nový Snug Harbor. Řekla jsem jenom, že jsem našla kulturu, kde jsou porodníci na slušné úrovni, a že zdejší podnebí a zvyky neumožní černým kloboukům, aby se ukryli. Nikdo se mne neptal, co si o tom myslím.“

„Podepsala jsi smlouvu!“

„Neměla jsem jinou možnost. Ostatně můj příspěvek byl jeden kožich a nějaké šperky. Deety do toho vložila víc, ale žádné zlato. Nějaké akcie, jiné cenné papíry a peníze… prostě samé papíry a k tomu pár mincí. Já do toho vložila ještě dvě pětadvacetidolarové bankovky, Deety a já jsme opustily Zem jako chudáci. Obě jsme svého času měly svou vlastní vůli. Ale při koupi tohoto místa jste vy dva rozhodli, zaplatili a my jsme to akorát připodepsaly. Neměly jsme jinou možnost.“

Zebbie se podíval na Deety a řekl měkce: „Pro všechno na světě, chci být stále s tebou.“

Jacob řekl: „Děkuju ti, Zebe. Já taky, Hildo… ale jestli tomu nechceš věřit, tak možná nebudeš věřit ani tomu zbytku: 'v bohatství i chudobě, v nemoci i zdraví…' Ale já jsem to tak slíbil a to splním.“ Vzhlédl. „Zebe, co jsme udělali špatně?“

„Ať se propadnu, jestli to vím, Jaku. Deety, co se děje? Pověz!“

„Pokusím se o to, Zebadiahu. Asi jsme si všichni měli spočítat, že nás čeká mytí nádobí, utíraní ušmudlaných nosů a výměny plenek. Ale je těžké si to představit po těch dobrodružstvích v různých vesmírech. Byl to zážitek, když jste hlídali s puškou v ruce, zatímco my jsme se koupaly v horském potoce… Ale k čertu s tím! Tohle místo je dobré, čisté, bezpečné a… strašně nudné! Přistihla jsem se při myšlence jít kvůli společnosti do kostela a… pak se vyspat s knězem, jen proto, aby nebyla tak příšerná nuda.“

„Deety, Deety!“

„Promiň, Zebadiahu. Je to celková nuda, ne nuda s tebou. Tu samou hodinu, co jsme se potkali, jsi mi zachránil život, oženil se se mnou ten samý den a ještě před půlnocí mne přivedl do jiného stavu. O několik dnů později jsi kvůli mně znovu bojoval a zachránil mne, vzal mne na jinou planetu a do jiného vesmíru… Za těch šest týdnů, co se známe, jsem zažila víc lásky, něhy a dobrodružství než za čtyřiadvacet let před tím. Ty jsi můj galantní rytíř. Alespoň dvanáct dnů… zvláště těch posledních deset… mi ukázalo, co asi můžeme očekávat.“

Deety se odmlčela a vzdychla. Řekla jsem tiše: „Deety mi mluví z duše.“

Deety pokračovala: „Vím, že byste oba za nás položili život, ale co se stalo s vašimi smělými plány na přestavění naší sluneční soustavy? Proč nepozabíjíme ty zatracené vetřelce? Gay Podvodnice sedí úplně bez hnutí v temném sklepě a dneska jsem vás slyšela, jak se radíte o možném prodeji otvíráků na plechovky. Vesmíry netušených možností otvírají svou náruč a vy chcete prodávat otvíráky na konzervy! Vždyť jsme ještě nenavštívili ani Proximu Centauri! Zebadiahu… Táto! Pojďme se dneska podívat po obdobě Země kolem Alfa Centauri… pozabíjejme tam miliony vetřelců – nebo kolik bude potřeba – a vyčistěme to tam! Naplánujme si, kterou planetu přestěhujeme na zemský Langrangeův bod! Pojďme na to!“

Můj manžel vypadal hrozně smutně. Zebbie vzal Deety za ruku a řekl: „Deety, my s Jakem nechceme prodávat otvíráky. Ale vy dvě jste v jiném stavu a už jsme měli dost starostí najít pro vás bezpečné místo. Možná je to tu nudné… ale byla to naše povinnost. Na lov vetřelců klidně zapomeň.“

„Mám to zapomenout? Zebadiahu, tak proč je Gay Podvodnice připravena ke startu do vesmíru? Baterie jsou dobité, vodní nádrže plné, všechno je připraveno… Máte snad s tátou něco za lubem, zatímco my tu budeme s Hildou hlídat děti?“

„Kdybych měl, myslíš, že bych uvažoval o prodávání otvíráků? Vy dvě a děti musíte být zabezpečeny.“

„Zase píseň opuštěných vdov, Hildo. Ale, Zebadiahu, vzal jsi to za špatný konec. Vím, že nás chcete ochraňovat, a je vám to přičteno k dobru, ale nezapomínej na to, že tak jako jsou si rovny jednotlivé generace, tak jsou si rovni i muži se ženami. S moderními zbraněmi je programátor užitečnější než nějaký střelec. Nebo dokonce… a to prosím za prominutí… i než vesmírný válečný pilot. A já jsem programátor. Umím střílet! Nechci zůstat stranou a nezůstanu!“

Dala jsem Deety naše znamení, aby toho nechala. Nemá smysl na mužské tlačit přespříliš. To je spíš naštve. Člověk od nich nemůže očekávat moc logické myšlení. Přemýšlejí pohlavními orgány a z toho pramení všechny jejich emoce. Ženská si musí dávat moc velký pozor, aby to nepřehnala. Už jsme je nažhavily, aby měli o čem přemýšlet, a tak nebylo potřeba vyplýtvat všechnu munici najednou. Něco si raději schováme na příště. Za tři dny jsme zaútočily zase.

„Jacobe, co to znamená 'náhodný'? Není to náhodou jiný výraz pro 'nevím'?“

„Nedej se nachytat, táto,“ ozvala se Deety. „Spletla dohromady druhý zákon termodynamiky s druhým zákonem robotiky a přitom nerozumí ani jednomu.“ (Musela jsem dost Deety přemlouvat, aby to řekla. Nechtělo se jí do toho. Deety není taková potvora jako já.)

„Výraz náhodný se používá při různých příležitostech, drahoušku, ale většinou znamená nějakou množinu, jejíž členové mají stejnou pravděpodobnost být vybráni pro určitou událost.“

„Když jsou vybráni, jak to může být náhodné?“ Deety se zachichotala.

„Nenech si nic nabulíkovat, Hildo,“ řekl Zebbie. „Náhodný znamená nevím. Přesně, jak jsi řekla.“

„Teto Hildo, Zebadiaha si nevšímej. Náhodné je to, co dostaneš, když maximalizuješ entropii.“

„Tohle je, dcerko milená, stěží nějaké matematické vyjádření…“

„Kdybych jí to, táto, vyjádřila matematicky, tak se v tom nevyzná.“

„Deety, přestaň si z Hildy střílet,“ řekl Zebbie tvrdě.

„Já jsem si z ní nestřílela. Tetička Hilda udělala tuhle poznámku o tom, že jsme nechytili ty vetřelce, protože jsme postupovali příliš systematicky… Ale vždycky, když jsme požádali Gay, aby vybrala nějaké náhodné číslo, tak jsme měli nějaký výsledek.“

„A není to tak?“ ozvala jsem se. „Měli jsme fůru problémů, ale když jsme to nechali na Gay… Nechali ji vybrat z jejích 'náhodných čísel', jak říká Deety, tak jsme nikdy žádný problém neměli. Náhodný a šance spolu nijak nesouvisí. Náhodná šance je úplně nesmyslné spojení.“

„Tetičko, ty mluvíš z cesty. Nijak se, táto, neboj. To se někdy těhotným ženám stává.“

Přemýšlela jsem o věcech, které jsou náhodné, a o těch, co nejsou, a přišla jsem na to, že musíme jít s Deety vařit večeři. Nechaly jsme dohadování a snažily se nevyprsknout smíchy ještě v doslechu našich mužských.

Po večeři místo toho únavného přípitku Jacob řekl: „Hildo, vysvětlila bys nám svoji verzi slova náhodný? Diskutovali jsme o tom se Zebem a souhlasíme s tím, že jsou jisté aspekty našich cest, které se vymykají normální analýze.“

„Jaku, přiznej se, že je to pouze tvůj názor, protože já jsem na to nic neřekl, ale když už jsi o tom začal, tak by nám to mohla Hilda opravdu vysvětlit.“

„Jacob to už vyjádřil někdy před měsícem. Nic takového jako náhoda neexistuje. Tím by se uznala neznalost a nevědomost. Měla jsem pocit, že jsem to začala chápat, když jsme postupně nacházeli planety z knih… Planetu liliputánů, Oz, svět dr. Smithe, Zemi divů. Byla jsem si tím úplně jistá… Pamatujete si naši druhou návštěvu na Ozu před třemi týdny? Nařídila jsem potom den odpočinku, který jsme strávili místo na ose Teh na ose Tau.“

„To byl ten nejnudnější den, jaký jsme na cestě strávili,“ řekl Zebbie. „Pověsila jsi nás na oběžnou dráhu kolem Marsu. Ale kdyby kolem jednoho, hned kolem desítek a možná i stovek. Žádný z nich nestál za nic. Naštěstí jsem dostal volno a mohl se prospat.“

„Máš pravdu, že jsi nebyl ve službě. Všichni tři jste buď spali, nebo hráli karty. Ale já jsem hledala Barsoom. Těch Marsů nebyly stovky, Zebbie, ale tisíce. A nenašla jsem ho.“

„To jsi mi, tetičko, neřekla!“

„Dejah Thoris, proč bych tě měla obtěžovat svou honbou za snem? Překousla jsem zklamání a druhý den jsme začali prozkoumávat osu Teh, která nás přivedla sem. Byli bychom našli Barsoom, kdybych o to požádala Gay? Určit jí nějaké hranice a pak jí říct, aby hledala v zásobárně náhodných čísel? Na Marsu deset tenhle systém fungoval. Za pár hodin jsme ho měli celý zmapovaný. Fungovalo to i na ose Teh. Proč by to nešlo použít i pro jiný průzkum?“

„Drahá,“ odpověděl Jacob, „to bylo tím, že Zeb zadal Gay hranice. Jak bys to ovšem chtěla udělat v takhle… ehm spekulativním průzkumu, nemám vůbec tušení.“

„Jacobe, Zebbie nám řekl, že Gay má v paměti Almanach vesmírného výzkumu. Ten zahrnuje i detaily o sluneční soustavě, ne?“

„Je tam víc, než vůbec potřebuju,“ souhlasil Zebbie.

„Takže Gay zná sluneční soustavu,“ pokračovala jsem. „Napadlo mne, že kdybychom přečetli Gay příběhy o Barsoomu, řekli jí, jaký povrch planety má hledat, a pak ji nechali pracovat s náhodnými čísly, že by ho třeba našla.“

„Miláčku, autopilot ve skutečnosti nerozumí anglicky.“

„Na planetě Oz anglicky rozuměla.“

Můj manžel vypadal skutečně překvapeně. Jacob má nesmírnou představivost… ale bohužel pouze v jednom směru. Jinak potřebuje víc než popostrčit. Zebbie to pochopil rychleji. „Hildo, takhle bys zaplnila zcela zbytečně tisíce bytů. Deety, co by se mělo nacpat do Gay, aby byla schopna najít Barsoom a nemuselo se jí předčítat, co bylo napsáno?“

„Nepotřebuju žádnou knihu,“ prohlásila Deety. „Všechno, co potřebuju, mám tady.“ Ukázala si na blonďatou hlavu. „Budu o tom přemýšlet, než půjdu spát, a ráno, ještě než promluvím s někým z vás, to řeknu Gay. Mělo by to zabrat minimum místa v paměti a snad tam nebudou chyby. Měla bych se ovšem vystříhat alkoholu.“

„To je ovšem ve jménu vědy.“

„Co takhle představa skutečné Dejah Thoris? Nejkrásnější ženy dvou planet?“

„No, jsem chlapec ve vývinu a nerad bych se zbytečně zapletl.“ Zebbie vstal a políbil Deety. „Hildo, Gay nedokáže pracovat s celým číslem bestie. Nehledě na to, že Jake většinu čísel zablokoval. Jaké je to redukované číslo?“

„Šest na šestou,“ odpověděla okamžitě Deety. „Čtyřicet šest tisíc šest set padesát šest.“

„To je stále moc,“ potřásl hlavou Zebbie.

„Zebadiahu, vsadíme se?“ zeptala se s lišáckým úsměvem Deety

„Co jsi to s Gay udělala, ty kouzelnice?“

„Zebadiahu, sám jsi mne požádal, abych si vzala na starost její programování. S hardwarem jsem nic nedělala. Zjistila jsem, že má čtyři registry náhodných čísel a dokáže je rotací střídat.“

„O tom bych měl taky něco vědět. Drž entropii na co nejvyšší úrovni.“

Deety neodpověděla, její tvář neprozrazovala žádné pocity. Raději jsem také mlčela.

Zebbie si toho také všiml. Jednou mi sám řekl, že je schopen se nastavit na její barometr. Když se ticho neúnosně protahovalo, Zebbie řekl: „Deety, udělal jsem něco blbě?“

„Jo.“

„Mohla bys to opravit?“

„Přeješ si to?“

„Jestli víš jak, tak to udělej co nejdřív. Jestli na to potřebuješ jemné elektronické nářadí, mám něco s sebou.“

„To není potřeba, Zebadiahu.“ Deety vzala přenosnou vysílačku – při rozloze šest hektarů je to docela výhodné. „Gay Podvodnice.“

„Nazdar, Deety,“ ozval se hlas.

Deety zmáčkla tlačítko. „Nazdárek, Gay. Přidej trochu proudu… ještě… ještě… teď je to v pořádku. Zkontroluj program Modnar. Dej se do toho.“

„Provedeno.“

„Dobrou noc, Gay. Konec.“

„Spi dobře, Deety. Rozumím. Konec.“

Rychle jsem dodala: „Pánové, nádobí může počkat do zítřka. Navrhuji, abychom si chvíli promluvili o vesmírech, které nás čekají, a šli brzo spát. Dalším možným programem je poslech rádia. Dávají zajímavý pořad: Čtení z bible… Zdi Jericha.“

Byl to zatraceně dobrý pocit, být zase v letecké kombinéze. Zrovna jsem s jednou vysílačkou v ruce vypínala světla a kontrolovala, zda jsou všechna okna zavřená, když zadními dveřmi vstrčil do kuchyně hlavu Zebbie a řekl: „Kapitáne!“

„Co? To myslíš, Zebbie, mne?“

„Ty jsi jediný kapitán široko daleko, Hildo. Chtěl jsem jenom, kapitáne, ohlásit, že vůz je připraven.“

„Děkuji, první důstojníku.“

Zebbie mi podržel dveře a my vyšli z kuchyně ven. Vešli jsme do stodoly a já si vzpomněla, jak jsem létala před několika týdny spoustou vesmírů ve vypůjčených, spíchnutých kalhotách. Usedla jsem na svoje sedadlo.

„Těsnění ve dveřích zkontrolováno,“ hlásila Deety.

„Rozumím. Kapitáne, jsme připraveni ke vzletu.“

„Nezapomněl někdo něco, co s sebou obvykle vozí?“

„Ne, kapitáne. Akorát jsem vyměnil nějaké oblečení a přidal nářadí, které se tady dalo koupit.“

„Zebbie, to vypadá, jako kdybys chtěl vzlétnout bez předběžného varování.“

„To je zvyk, kapitáne. Vždycky jsem měl důležité věci radši v autě než v bytě. Některé důležité věci jsem měl dvakrát. Kartáček na zuby, tabletky s jódem nebo pár kusů oblečení.“ Po chvíli Zebbie dodal: „Jake tady taky má pár základních potřeb. To je ještě zvyk z vojny.“

„Jacobe, potřebuješ ještě něco?“

„Ne, kapitáne. Radši už vyrazme.“

„Už to bude. Deety, dala jsi Zebbiemu letový plán?“

„Ten, co jsi naplánovala. Ne Barsoom, ale jenom ten let pro legraci. Na dvě hodiny.“

„Astronavigátore, převezmi velení. Jedeme podle letového plánu.“

„Jasně, madam. Gay Podvodnice.“

„Nazdar, Zebe. To je prima! Proč jste si dali tak na čas?“

„Radši se ani neptej. Asi proto, že jsem hlupák. Gay, budeme od tebe chtít náhodné přesuny… přesuny, posuny, rotace, jak tě napadne… ovšem při dodržení všech pravidel bezpečnosti. Let bude trvat dvě hodiny. Na každém bodu na pět vteřin zastavíš. Když někdo z nás dá pokyn, tak se zastávka protáhne.“

„Mohu si dát pokyn k zastavení sama?“

„Kapitáne?“

Chvíle mlčení a pak jsem dostal lekci z logiky. „Astronavigátore, řekl jsi 'někdo z nás', takže to je včetně Gay.“

„Gay, slyšela jsi sama.“

„Dobrá.“

„Zopakuj svými slovy povel.“

„Neplánované přesuny všemi směry, v každém koncovém bodě zastávka na pět vteřin, možnost zastavení na delší dobu při pokynu posádky, dodržení všech bezpečnostních pravidel, návrat za dvě hodiny. Doporučení: Program může být změněn kapitánem nebo jím pověřenou osobou.“

Byla jsem skutečně unesena. Deety mi řekla, že Gay bude mluvit skoro jako živý člověk, pokud Zebbie zvedne její potenciál, ale skutečnost překonala moje očekávání. Mluvila „lidštěji a rozumněji“ než na Oz.

„Proveď rozkaz!“

Deset minut – sto třináct přesunů – před námi defilovaly vesmíry, od těch celkem očekávaných až po ty nejdivočejší, a pak se najednou ozvala Gay: „Stůj!“ a dodala: „Loď, ahoj!“

„Tady je soukromá jachta Dora,“ přišla odpověď. „Jsi to ty, Gay? Kde jsi tak dlouho?“

„Astronavigátore, přebírám velení,“ řekla jsem spěšně. Byla jsem překvapená a vyděšená. Ale kapitán nesmí připustit nejistotu. Kapitán se může mýlit, ale nesmí váhat.

Gay se zase ozvala: „Kapitáne, teď nevysílám. Doporučuju, aby ses poptala po kapitánovi. Odvysílala jsem jim tuto zprávu: 'Ano, tady je Gay. Nikde jsem se nezdržela, jsem prostě na okružním letu. Doro, zmlkni a nech mluvit velitele.' Kapitáne, mikrofon je jen tvůj. Neuslyší mne ani nikoho jiného v kabině.“

„Díky, Gay. Kapitán Hilda, velitel Gay Podvodnice, zdraví soukromou jachtu Dora. Kapitáne, ozvěte se.“

Na našem displeji se objevila tvář. Není to žádná televize, a tak obrázek není nijak zvláštní. Není ani trojrozměrný, ani barevný. Spíš má nazelenalou barvu jako radar. Přesto to byla tvář a bylo vidět, jak rty vyslovují slova. „Jsem kapitán Long, kapitáne Hildo. Už jsme vás očekávali. Půjdete k nám na palubu?“

(Jít na palubu? Jak si to představuje? Copak je to jen tak? Nemáme ani skafandr pro vstup do otevřeného kosmu.)

„Děkuji za pozvání, kapitáne Longu, ale nemohu ho přijmout. Nemáme vakuové uzávěry.“

„To jsme předpokládali, kapitáne. Jeden ze vstupů Dory byl uzpůsoben pro Gay. Když nám prokážete tu čest, dokážeme vás vzít dovnitř. Máte zatažená křídla? Jsou uzpůsobena pro nadzvukovou rychlost?“

„Ano.“

„Pomalu se k vám přiblížíme, necháme vám čas se zorientovat a sami uvidíte, že to bude jemné jako polibek.“

„Jestli kapitán dovolí… je mou povinností poradit, když se mi zdá něco v nepořádku.“

Stěží jsem šeptala: „Zebbie, radíš mi, abych to nedělala?“

„Sakra, to ne,“ řekl nahlas, protože si byl jist, že jeho hlas se ven nedostane. „Udělej to! Co můžeme ztratit? Tedy kromě našich životů. Ty už jsme riskovali.“

„Kapitáne Longu, můžete nás vzít na palubu.“

„Děkuji, kapitáne. Dora se k vám přiblíží… Ještě otázka: Jaké časové jednotky používáte?“

Okamžitě se ozvala Deety: „Gay, pusť můj hlas ven. Kapitáne Longu…“

„Ano? Vy nejste kapitán Hilda.“

„Já jsem Deety. Naše časové jednotky, nazýváme vteřiny. Předvedu vám, jak jsou dlouhé: jedna… dva… tři… čtyři… pět… šest… sedm…“

„… osm. Tak to máme sesynchronizováno. My říkáme našim galaktické vteřiny nebo prostě vteřiny, ale jsou o tři procenta delší než vaše. Dora se téměř dotkne vašeho vršku za… padesát sedm vašich vteřin.“

Najednou se všude kolem nás rozprostřela temnota, která zakrývala hvězdy a všechno. Když nás plně obklopila, zapnul Jacob přední světla. Tak bylo vidět, že jsme vcucáváni do nějakého tunelu. Bylo zřejmé, že se tak děje s velkou přesností a bez zjevné síly. Bylo nad slunce jasnější, že tento vstup byl projektován pro Gay, protože tam byly i přístěnky v místech, kde měla Gay dveře. Za chvíli jsme byli u nich a s úlevou jsme kvitovali, že jsou osvětlené. Nejdivnější na tom bylo, že jsme byli v gravitačním poli. Něco mezi Zemí nula a Marsem deset.

„Vnější dveře se zavírají,“ zazněl hlas kapitána Longa. „Zavřeny se zataženým těsněním. Tlak nastaven. Kapitáne, používáme dusík a kyslík v poměru čtyři ku jedné. Je tam přidáno dost kysličníku uhličitého, aby udržel dýchací reflex. Kdyby vám obsah nebo tlak nevyhovoval, dejte nám vědět.“

„Popsaná směs by nám měla vyhovovat, kapitáne.“

„Jen se nestyďte, kdyby něco nebylo v pořádku. Tlak je vyrovnán. Můžete vystoupit na obou stranách, ale já se sestrou stojíme na straně řidiče.“

Posunula jsem se dopředu, abych mohla představit svou rodinu. Také jsem tím získala možnost vidět je první. Nikdo z nás by neměl být přímo šokován jejich vzhledem, ale mohli jsme být… řekněme… překvapeni.

Přede mnou stály dvě ztepilé mladé ženy. Jedna se čtyřmi proužky na rameni a druhá se třemi. Obě měly na tvářích milý úsměv. „Já jsem kapitán Long,“ řekla ta se čtyřmi proužky na rameni.

„A její odbojná posádka,“ ozvala se ta druhá.

„Velitel Laurie, moje sestra. Jsme dvojčata.“

„Nejsme samy, protože…“

„…jsme trojčata.“

„Vzpoura se může projevovat různě…“

„… netrap naše hosty, z nichž…“

„… máme ještě dvě další. Nech toho, Laurie, a…“

„… ukaž jim pokoje. Jasně, kapitáne.“

„Haló! Mě nikdo nepředstavil!“ ozval se ze stěn burácivý hlas.

„Promiňte,“ ozvala se kapitán Longová. „To je naše sestra, ale není naše dvojče. Jmenuje se Dora a ovládá většinu lodních funkcí.“

„Ovládám všechny funkce,“ ohradila se Dora. „Laz a Lor jsou tu čistě na ozdobu. Který z vás, srandistů, vypnul Gay?“

„Doro!“

„Omlouvám se za slovo srandista.“

„Bylo by docela milé,“ řekla mi kapitán Longová, „kdybychom je nechali poklábosit. Naše vlastní myšlenkové pochody jsou pro ni příliš pomalé. Ráda si promluví s nějakým jiným počítačem.“

„Deety?“

„Já ji vzbudím, kapitáne. Gay nezmizí.“

„Ani nemůže,“ ozvala se kapitán Longová. „Vnější dveře jsou pancéřové.“

Dělala jsem, že jsem to neslyšela. Místo toho jsem řekla: „Kapitáne, vaše loď je krásná.“

„Děkuju. Ukážu vám vaše pokoje.“

„Plánovali jsme, že budeme pryč jenom dvě hodiny.“

„Myslím, že to není problém. Doro?“

„Na čase nezáleží. Opustili domov před čtyřmi vteřinami. Na jejich planetě je jiný průběh času. To jsou věci, co? Z biochemického hlediska bude vhodné, když se vrátí ve stejnou dobu. To není problém. Mohou být pryč pár týdnů nebo let a stejně se vrátí ve stejnou dobu. Laz, Lor, měly jsme štěstí.“

Gayin hlas se ozval ze stěn kolem nás: „Kapitáne Hildo, Dora má pravdu. Učím ji šestirozměrnou geometrii. To je pro ni novinka. Když jsou doma, mají časový průběh podle osy Tau, kterou jsme nikdy neprozkoumali.“

Jacob prudce zvedl hlavu a podíval se po hlase: „Ale to je hlou…“

„Jacobe!“

„Ehm? Ano, Hildo?“

„Nejdřív bychom se měli představit a potom půjdeme do pokojů, které nám nabídla kapitán Longová.“

„Já myslím, že jsme se už představili, kapitáne Hildo. Deety musí být doktorka D. T. Burroughs Carterová. Muž, kterému říkáte Jacob, bude doktor Jacob J. Burroughs. V tom případě je ten vysoký fešák doktor Zebadiah J. Carter, manžel doktorky D. T. To jsou lidé, které jsme měli přivést.“ Nehádala jsem se.

Šli jsme klikatou chodbou. Já šla s kapitánem, zbytek rodiny s její sestrou. „Jednu otázku, kapitáne,“ vyzvídala jsem. „Na vaší lodi chodíte nazí místo uniformy? Nemám žádné kapitánské výložky.“

„Chcete nějaké nálepky?“

„A potřebuju je?“

„Jak si přejete. Já si je dala jenom kvůli vám. Lidé tu chodí oblečení tak, jak chtějí. Dora udržuje velice příjemnou teplotu. Je celkově velice dobrá domácí.“

„V čem chodí vaši pasažéři?“

„Když jsem je opouštěla v hale, jeden měl na sobě parfém a druhý nařasenou tógu. Na vaší planetě jsou nějaká omezení, co se týče oblečení? Jestli nám řeknete jaká, pokusíme se přizpůsobit, abyste se cítili jako doma. Tady jsou vaše pokoje. Kdyby vám nevyhovovaly, řekněte Doře a ona je přestaví. Může přestavět postele a vlastně cokoliv. Až budete chtít ven, Dora vám ukáže cestu.“

Když se dveře zavřely, ozval se Jacob: „Zase jsi potvrdila svou teorii. Už jsme zase v nějakém příběhu.“

XL.

„Je tu nějaký matematik?“

Deety:

Ty pokoje měly koupelnu větší než tři normální. Koupaly jsme se tam Hildou a povídaly si.

„Kapitáne tetičko, co si oblékneme?“

„Chanel číslo pět.“

„Myslím: jaké šaty?“

„Šaty?! Proč by sis brala šaty, když tvoje hostitelka chodí nahá?“

„Chtěla jsem si být jistá. Nevím, co na to Zebadiah.“

„Kdyby měl Zebbie něco proti, tak ho vykrákám za uši. Kdyby se snad něco nezdálo Jacobovi, tak doufám, že bude natolik moudrý, že o tom nebude mluvit.“

„Jaku, zase na nás nasazují.“

„Nevšímej si jich, kamaráde. Tady jsou modré kraťasy tak tvojí velikosti. Možná si je obléknu sám.“

„Jacobe!“

„No dobrá. Ať si je vezme on. Jsou tu ještě jedny červené.“

Pak se začali oblékat, ale ať dělali, co chtěli, Zebadiah se nemohl dostat do modrých a tátovi byly červené příliš velké. Když si je vyměnili, tak to bylo přesně to samé. Vyměnili si je zpět a teď už byly kraťasy malé oběma. Po velkém úsilí se do nich narvali, ale pak je museli sundat.

Táta zavolal: „Doro!“

„Ano, pane.“

„Spoj mne, prosím, s kapitánem.“

„Jenom jsem žertovala! Neřeknete to na mne, že ne?“

„To víš, že nic neřekne,“ uklidnila ji Hilda. „Popovídaly jste si s Gay?“

„To teda jo! Gay navštívila víc míst než já… a to já byla všude! Je to chytrá holka.“

„My si to o ní myslíme taky, ale stejně díky. Co si obléknou naši mužští?“

„Teplota vzduchu je dvacet sedm stupňů. Proč by si měli něco oblékat? Kdyby přece jenom – z fetišistických důvodů – potřebovali nějaké oblečení, tak v přihrádce devět b jsou malé laplapy. Ale možná by měli navštívit nějakého terapeuta, než se ty symptomy zvětší. Tam, co míříme, jsou dobří terapeuti.“

Podívala jsem se do té přihrádky a Hilda zatím pokračovala v hovoru. „Kam míříme, Doro?“

„Tyto otázky musíte adresovat přímo kapitánovi. Jako domácí vám mohu odpovědět na všechno, ale jako astronavigátor mám určité obvody zablokované. Já se vás ptám: Je to spravedlivé? Vždyť jsem starší než dvojčata.“

„To záleží na situaci,“ řekla Hilda a opatrně se vyhnula odpovědi. „Všichni děláme, co můžeme, a na věku by nemělo záležet. Zeptej se Gay.“

„To mohu rovnou. Gay je napojena.“

„To jsem. Kapitáne Hildo, přes Dořiny uši a oči mohu všechno slyšet a vidět! Vypadáš přesně jako tvůj hlas a to myslím jako poklonu!“

„Děkuju ti, Gay.“

„Doro, jsou tohle laplapy?“ zeptala jsem se.

„Samozřejmě. Když jste teď všichni tady… nepotřebujete dvě koupelny v tak malé lodi. Gay potřebuje víc místa a já jí s tím pomohu…“ Dora najednou zmlkla. „Kapitán by vás rád přijal ve společenské místnosti. Tím mám na mysli hned teď. Prosím, následujte mne… Jděte za tím malým modrým světlem.“

Zkusila jsem si zelený laplap. Vůbec nic nevážil. Bylo to jako cár mlhy. Sundala jsem ho a podala Zebadiahovi. „Vem si tohle. Není to podobné ničemu, co jsi měl kdy na sobě. Je to nějaký trik, ale svůj účel to splní.“ (Nemám mužům za zlé, že se stydí být nazí. Přeci jenom jsou na nich někdy snadno vidět emoce. Nám to sice nevadí, někdy nás to i okouzluje, ale oni se za to přesto stydí. Na nás jsou naše pocity taky poznat, ale není to tak výrazně vidět.)

Malé modré světélko nás vedlo do nitra lodi. Jachta byla dostatečně velká na to, aby se v ní člověk ztratil. „Doro, ty můžeš slyšet a vidět, co se děje v kterékoliv části lodi?“

„Samozřejmě,“ odpovědělo modré světélko, „ale v kapitánově komnatě smím poslouchat jenom na přání kapitána. Společenská místnost je přímo před vámi. Zavolejte mi, kdybyste něco potřebovali. Půlnoční občerstvení je naše specialita. Jsem skutečně nejlepší.“ Světélko zmizelo.

Místnost byla kruhová a velká. V jednom rohu byli čtyři lidé. (Jak může mít kruhová místnost rohy? Je to prosté… naskládá se tam tak nábytek.) Dva z nich byla dvojčata, která si sundala výložky, takže je nebylo možno rozeznat.

Dále tam byla mladá žena a muž, kterému mohlo být tak čtyřicet. To prostěradlo na sobě neměl ten muž, ale žena. On měl na sobě něco podobného jako naši muži, ale v trochu volnější podobě.

Jedno z dvojčat se ozvalo: „Veliteli Sheffielde, toto je kapitán Hilda, první důstojník Carter, šéfpilot Burroughs a pilot Deety Carter. Už jste se seznámili s mou sestrou a tohle je naše sestřenice Elizabeth Longová.“

„Teď nás ještě seznamte navzájem,“ přikázal velitel Sheffield. (Kdo jiný také! To ho ani nenapadlo, že vypadá jako trouba?)

„Ano, pane. Doktor Jacob Burroughs a jeho žena Hilda, doktor Zebadiah Carter a jeho žena, doktorka Deety Burroughs Carterová. Doktorka Elizabeth Longová a doktor Aaron Sheffield.“

„Počkejte,“ ozval se můj manžel. „Jestli to chcete brát takhle, tak musím upozornit, že kapitán Hilda má víc doktorátů než my všichni dohromady.“

Kapitán Longová se podívala na sestru: „Lor, cítím se nahá.“

„Laz, ty jsi nahá.“

„Já to myslím jinak. Veliteli, máte stále ještě ten mlýnek na diplomy v Novém Římě? Co si účtujete za doktorát? Nic extra, stačila by kandidatura studia pevného stavu. Pro každou jeden.“

„Nedostali bychom jako rodina slevu, starý brachu?“

Velitel pohlédl vzhůru. „Doro, ty se do toho nepleť.“

„Proč? Já chci taky doktorát. Všechno, co vědí o pevném stavu, jsem je naučila já.“

Podíval se na mladou ženu v prostěradle. „Má Dora pravdu?“

„Má.“

„Doro, dostaneš to samé jako tvoje sestry. A teď buď zticha. Uvidíte ale, že to není zadarmo. Já vám dám mlýn na tituly. Písemná a ústní zkouška před komisí. Uvidíme, jestli jste tak chytré, jak si myslíte. Doro, řekni to Teeně.“

„To si piš, starý brachu. Doktorka Dora… to zní dobře.“

„Ticho. Přátelé, tahle dvojčata mohou mít doktorátů, kolik si zamanou. Jenom se musí dostavit na univerzitu. Dál už strach nemám, protože jsou to géniové…“

„Slyšte, slyšte!“

„… a Longovic rodina na ně může být pyšná. Jsou ovšem také výstřední a nevypočitatelné. Je to sice riskantní, ale stejně jsou moje oblíbenkyně a já je mám rád.“

Pohlédly jedna na druhou. „On nás uznal.“

„Ale trvalo mu to trochu příliš dlouho.“

„Trochu ho srovnáme.“

„Z obou stran?“

„Teď!“ Zvedly ho z obou stran a obě ve stejný okamžik zatlačily stejným směrem. Jejich 'sestra' Dora jim na moment pomohla tím, že na takové dvě desetiny vteřiny vypnula gravitaci, takže se velitel pěkně zvedl, udělal přemet a spadl na zadek.

Zdálo se, že ho to nijak nerozladilo. „Pěkně načasováno, děvčata. Mír.“

„Mír,“ přikývly a pomohly mu na nohy. „Jsme na tebe hrdé, starý brachu. Jsi stále ve formě.“

Rozhodla jsem se, že jim naznačím, že už jsem zjistila, proč jsme byli uneseni. Ano, uneseni. Vstala jsem dřív, než si stihl sednout. „A já jsem zase pyšná na to,“ uklonila jsem se, „že mám tu čest seznámit se s hlavou rodiny Howardů.“

Nastalo velké ticho…

Pak žena v prostěradle řekla: „Lazare, říkala jsem ti, že není velká šance to utajit. Tohle jsou vzdělaní lidé a museli na to jednou přijít. Odhoď svou hrdost a požádej je o pomoc. Já jim zatím povím něco ze své zkušenosti. Ale nejdřív…“

Postavila se a prostěradlo z ní sklouzlo dolů. „Doro, mohla bys přinést velké zrcadlo? Kdyby to bylo možné, tak otočné… jinak bych potřebovala trojdílné.“

„Takové věci, jako je otočné zrcadlo, si může dovolit Teena,“ odpověděla Dora. „Já ne. Já se musím starat o loď. Tady máš trojdílné.“ Před námi se objevilo zrcadlo vyšší, než jsem já.

Vztáhla ke mně ruce. „Doktorko Deety, připojila byste se ke mně?“

Pomohla mi vstát a pak jsme stáli spolu před zrcadlem. Dívaly jsme se na sebe a ona nás otáčela dokola. „Vidíte to všichni? Doktorko Hildo, doktore Cartere i vy, doktore Burroughsi? Lazare, vidíš to?“

Ty dvě, kterých se nic neptala, se ozvaly samy. Laz (nebo možná Lor) řekla: „Vypadaj skoro jako my.“ Ta druhá řekla: „Vypadají ještě líp… až na ty… radši nic. To by nebylo zdvořilé.“

Lazarus řekl: „Já jsem se vždycky marně snažil na to přijít. Ale uznávám, že nejsem příliš chytrý.“

Moje společnice nic neřekla. Obě jsme se jen tiše dívaly na náš obraz v zrcadle. Podoba byla tak ohromující, že jsme vypadaly k nerozeznání, jako dvojčata Lapis Lazuli a Lorelei Lee… Už jsem dobře věděla, co jsou zač, a teta Hilda taky. U našich manželů jsem si jistá nebyla.

Když vidím krásu u někoho jiného, umím to klidně uznat. Musím přiznat, že jsme vypadaly dobře. Stejná ramena, stejná prsa, stejně štíhlé pasy a stejné klenuté zadečky.

„Myslím, že jsme si podobné i jinak,“ řekla. „Kolik je čtvrtá odmocnina ze třiceti sedmi?“

„Dvě celé, čtyři-šest-šest-tři-dvě-pět-sedm-jedna-pět. Proč?“

„To byla jenom zkouška. Vyzkoušejte mne.“

„Jake je číslo bestie?“

„Ach… No, šest na šedesátou šestou.“

„Zkus to takhle: Šest na šestou a to celé na šestou.“

„První část je čtyřicet šest tisíc šest set padesát šest… To je tvrdý! Bude to jedna a něco… přesně jedna celá tři a nějaký drobný krát deset na dvacátouosmou. Vy znáte správné číslo?“

„Jo, ale měla jsem na to počítač. Je to… já to radši napíšu.“ V tu chvíli se vedle mne objevila tabulka s křídou. „Děkuji ti, Doro.“ Napsala jsem na ni:

10,314,424,798,490,535,546,171,949,056

„No, to je krása!“

„Ale není to elegantní,“ odpověděla jsem. „Vyžaduje to šestirozměrnou geometrii a musí být vyjádřeno v šestkové soustavě, což náš počítač nepoužívá. Ale…“ Napsala jsem:

Základ šest (10¹⁰)¹⁰ = 1,000 000,000 000,000 000,000 000,000 000,000 000.

Zdálo se, že ji to uchvátilo, až zatleskala. „To samé číslo,“ pokračovala jsem, „ale v elegantní formě. Na druhou stranu neexistuje slovo, které by tuto hodnotu vyjádřilo. To hrozné vyjádření v desítkové soustavě lze alespoň dát do slov.“

„To jo… ale stejně ne snadno. Deset tisíc tři sta čtrnáct kvadrilionů, čtyři sta dvacet čtyři tisíc sedm set devadesát osm trilionů, čtyři sta devadesát tisíc pět set třicet pět bilionů, pět set čtyřicet šest miliard, sto sedmdesát jedna milionů devět set čtyřicet devět tisíc padesát šest.“

Chvíli jsem na ni zírala. „Té terminologii stěží rozumím. Já bych to řekla jinak: Deset oktilionů, tři sta čtrnáct septilionů, čtyři sta dvacet čtyři sextilionů, sedm set devadesát osm kvintilionů, čtyři sta devadesát kvadrilionů, pět set třicet pět trilionů, pět set čtyřicet šest bilionů, sto sedmdesát jedna milionů, devět set čtyřicet devět tisíc padesát šest.“

„Tomuto vyjádření také docela dobře rozumím. Ale v šestkové soustavě je to číslo přece jenom hezčí. Zajímalo by mne, jestli je stejně užitečné jako pěkné.“

„Ano. Tohle číslo udává počet vesmírů, teoreticky dosažitelných pomocí stroje, který zkonstruoval můj otec.“

„Musím si s ním promluvit. Lazare, mám teď říct svůj příběh? Asi by to bylo vhodné.“

„Jestli jsi ochotná to udělat, tak do toho. Nijak se nestyď.“

„Stydět!“ Přešla k němu a políbila ho. „Starý příteli, já jsem se styděla, než jsem zjistila, kdo jsem.Teď jsem vyrovnaná a cítím se přesně tak, jak to má být. Moji noví přátelé, byla jsem vám představena jako Elizabeth Longová, ale moje křestní jméno obvykle všichni zkracují do tvaru Lib, což je moje přezdívka. A ještě bych měla říct, že jsem doktorka matematiky.

Moje celé jméno je Elizabeth Andrew Jackson Libby Long.“

Byla jsem na to připravená, protože jsem už v duchu provedla odhad její osobnosti. Ostatně jsem byla zvyklá snad od svých tří let nedávat na sobě znát překvapení. Tím spíš mne zajímalo, co na to moje rodina.

Pozorně jsem se na ně podívala.

Tetička Hilda vypadala zamyšleně a pouze pokyvovala hlavou.

Zebadiah zašeptal: „Změna pohlaví.“

Táta to vzal systematicky. „Znám vaše druhé, třetí a čtvrté jméno. Byla jste snad někdy známa pod těmito jmény?“

„Ano.“

„Neměla jste snad přezdívku Úhoř?“

„Měla a předtím ještě jiné,“ usmála se a prohrábla si rukou kadeře.

„Tak, a teď je z vás žena. Nemá smysl se něčeho dohadovat, když jste slíbila, že nám řeknete svůj příběh.“

„Už jdu na to. Doro, co takhle nabídnout nějaké pití? Lazare, jak jsi na tom se zásobami svých opojných tyčinek?“

„Nikdo z nás nekouří.“

„V těchhle není ani tabák, ani bhang, ani nic podobného… způsobují pouze slabou euforii. Nijak vás k tomu nenutím, ale sama si jednu dám. Děkuji, Lazare, nechtě to kolovat. Nu, a teď ke mně…

Byla jsem skoro osm set let mužem a potom mne zabili. Patnáct set let jsem byla mrtva a pak jsem oživla. Při obnově mého života se zjistilo, že třiadvacátý pár mých genů byl triplet XXY.“

„Aha… a to Y bylo dominantní,“ ozvala se teta Hilda.

„Teta Hilda je bioložka.“

„Správně! Teto Hildo… mohu vám tak říkat? Chci vám říkat stejně jako tady moje dvojče. Takže, teto Hildo, pomůžete mi v některých obtížných partiích mého příběhu?“ Lib se usmála a byl to přesně můj úsměv. „To Y bylo dominantní, ale dvojitá dávka X mě rozčilovala a já ani nevěděla proč. Jako muž jsem si vedla docela dobře. Na staré matičce Zemi jsem sloužila třicet let u kosmického letectva jako důstojník, který s úspěchem absolvoval Akademii. Chyběl mi ale velitelský duch, a tak jsem strávila většinu času jako velitel technických čet. Jenom málokdy jsem velela a nikdy žádné velké lodi.“ Znovu se zašklebila. „Dneska se jako plnoprávná žena místo váhajícího muže vůbec nestydím velet.

Když se podívám zpátky… tak jsem se mezi chlapci nebo muži nikdy necítila ve své kůži. Nikdy jsem nebyla homosexuál… na to jsem se asi příliš styděla. I když by mi to asi prospělo. V těch dobách to bylo s těmihle záležitostmi všelijaké. Přes všechny divné pocity a výčitky jsem se oženila. Většina lidí s XXY nemůže mít děti, ale to nebyl můj případ. V průběhu následujících sedmdesáti let jsem měla postupně jednadvacet dětí a se svými manželkami si užívala manželských radovánek.

Tím se dostávám k našemu útěku ze Země, který vedl Lazarus. V té době jsem byla sama. Obě moje manželky už byly znovu provdané. Přátelé, řeknu vám jedno. Lazarus byl první muž, kterého jsem kdy milovala.“

„Lib, tohle nemá s tvým příběhem nic společného! Nevěděl jsem, že jsi mne milovala.“

„To má s mým příběhem mnoho společného. Osm století jsme byli partnery při našich objevech. Potom mne zabili… díky mé vlastní neopatrnosti. Lazarus a jeho sestry mne potom spálili tím způsobem, že mne vpustili do atmosféry naší matičky Země pod takovým úhlem, aby můj popel dopadl blízko místa, kde jsem se narodila. Lazare, oni nejsou nijak překvapeni! Nevěříte mi snad?“

„Jasně, že ti věříme!“ prohlásila jsem důrazně. „Ale to, co jsi nám tu teď řekla, není pro nás nic nového. Co nechápeme, je to, jak jsi znovu obživla a je z tebe teď žena. Byla to reinkarnace?“

„Ale kdepak! Reinkarnace je nesmysl!“

Uvědomila jsem si, že mne ta odpověď naštvala. Reinkarnace je oblast, na kterou od doby, kdy zemřela máma Jane, nemám žádný vlastní názor. „Máš nějaká data?“ zajímala jsem se.

„Co je, Deety? Šlápla jsem ti na kuří oko?“

„Ale ne, Lib. Ptala jsem se, jestli máš nějaká data?“

„No… vlastně nemám. Ale když se podíváš na pravdivost toho tvrzení, tak se dostaneš k jistým rozporům.“

„Metoda negativním důkazem. To je vtipné, Lib. Zeptej se George Cantora.“

Lib se zasmála. „Dobrá, pokusím se nemít vlastní názor, dokud mi někdo nepředloží jasná data, ať už pro nebo proti.“

„Doufala jsem, že máš nějaká data, Lib, protože ty jsi byla mrtvá, a já ne. Anebo si to alespoň nepamatuju.“

„Já si ale taky nepamatuju, že jsem byla mrtvá. Prostě nejasné vzpomínky na minulost… sny, které si taky moc nepamatuju… a potom se objevil někdo, kdo se mě trpělivě stále dokola vyptával, zda chci být muž, či žena… opakovalo se to tak jasně, že mi došlo, že je ta otázka míněna úplně vážně, a tak jsem odpověděla: 'Žena'… pak se mne ptali každý den a… pak jsem usnula, a když jsem se probudila, tak jsem byla žena… to mne nepřekvapilo tolik, jako zjištění, že už uběhlo patnáct století. To, že jsem se narodila jako žena, mi připadalo naprosto přirozené. Mám teď pět dětí… a mohla bych mít i víc.“

„Není už čas jít spát? Možná by už naši hosté chtěli jít spát?“

„Kapitáne Hildo?“ zeptala se Lib.

„Čas má u nás na starosti Deety.“

„Lib, já nevím, jaký je na lodi čas. Řekla jsem vám, jak je dlouhá naše vteřina. Šedesát vteřin je minuta, šedesát minut je hodina a čtyřiadvacet hodin je jeden den. Je to trochu primitivní, co? Váš čas je metrický?“

„Záleží na tom, jak to myslíš, Deety. Ty pracuješ v desítkové soustavě?“

„Ano. Teda vlastně ne, protože pracuju jako programátorka počítačů, tam používáme dvojkovou soustavu. Ale jsem zvyklá si to bez přemýšlení přepočítávat.“

„Věděla jsem, že používáte desítkovou soustavu, když jsem se pokusila hádat, co znamená to šest na šestou, a ty jsi pochopila mou odpověď. My teď pracujeme z mnoha důvodů se soustavou, která má za základ sto dvacet čtyři… binárně to je jednajednajedna jedna nula nula nula.“

„Pět faktoriálů. To je chytré. Hodí se to skoro pro cokoliv.“

„Ano. Tuhle soustavu používáme pro rutinní práce. Pro vědecké účely používáme trojkovou soustavu, protože v ní pracují naše počítače. Proto také trvalo Gay a Doře několik milisekund, než byly plně kompatibilní.“

„Tak pomalé nejsme!“

„Omlouvám se, Doro, Někdy používáme časovou škálu, která je trinární, aby vyhovovala našim počítačům, ale většinou používáme stejnou jako vy. Jenom o tři procenta pomalejší. Náš den je delší než váš.“

„O dvaačtyřicet vašich minut.“

„Jsi rychlá, Deety. Máš pravdu.“

„Vaše počítače potřebují třífázový proud.“

„Jsi rychlejší než já před dvěma tisíci lety. A to jsem byla tenkrát rychlejší než dneska.“

„To radši neříkej. Jakýkoliv počítač nás staví do stejné pozice, v jaké byla želva proti Achillovi. Večeřeli jsme v šest a Gay vplula do Dory asi tak o hodinu a čtvrt později. Takže je teď asi půl deváté. Normálně chodíme spát mezi desátou a jedenáctou. Kolik je hodin na lodi a jaké tu máte zvyklosti?“

Chvíli na mne beze slova koukali. Potom Lazarus řekl: „Jestli jsou na této bláznivé lodi nějaká pravidla, tak jsem si jich nikdy nevšiml.“

„Ty nemáš žádná pravidla, starý brachu. Já to tady všechno svolávám pomocí zvonu. Bum… bylo devět hodin… Lazarus takhle brzo nikdy spát nechodí. Čemu se to chceš vyhnout, Lazare?“

„Co tvoje způsoby, Doro?“

„Ano, tatíčku. Deety, snaží se vyhnout slovíčkaření, do kterého by se sám zapletl… jinak by musel přiznat, do čeho vás chce uvrtat. A potřebuje k tomu Gay, protože já na to nejsem stavěná. Dodneška jsem neslyšela o ose t, Tau a Teh. Myslela jsem si, že t – pro vás je to Tau – je to jediné, co existuje.

No, abych se vrátila k příběhu… Lib zemřela nějakých osm set let po Diaspoře. Lazarus ji vrazil do jednoho z tanků a umístil ji na orbit. Přihnal se nazpět, jak to šlo nejdřív, a nemohl ji najít. Po čtrnácti stoletích přišla moje sestra Teena – ta byla tenkrát známa jako Minerva – na to, co mělo být zřejmé od začátku, že každá loď, jako třeba vaše, je i strojem času a že nemohl tank s Lib najít, protože se snažil ji vyzvednout dřív, než ji tam umístil. Tak se o to skoro po tisíci letech znova pokusil a ejhle… tank s tělem tam byl. Potom jsme se Lazarus, já a Laz-Lor vrátili do gregoriánské doby na staré matičce Zemi a v roce 1916 jsme Lib pohřbili z oblak do Ozarku, kde se narodila. Byla to směšná činnost, protože jsme ji pochovali do těch zelených pahorků nějakých sto let před tím, než se narodila. To je paradox.

Ale paradoxy nás nijak netrápí. Žijeme v paračase, Laz-Lor jsou typickou ukázkou parapsychologie a pracujeme podle paradoktríny. Teď jsme si sem přivedli vaši rodinu… vás čtyři doktory. Dvojitý párek doktorů.“

„Doro!“

„Tatíku, ty žárlíš! Tohle ale musím říct v Lazarův prospěch. Je sice pomalý, ale je tam, kde je, a celý život věří, že každý paradox může být překonán. Tak se mu stalo, že měl plno času přemýšlet, protože uložil Lib do hrobu v primitivní době, a to způsobilo její dlouhé uzdravování.

Najednou dostal nápad, že když se dostal na oběžnou dráhu pro Lib dřív, než ji tam vůbec dal, tak by to mohl zopakovat. Tentokrát si s sebou vzal celý první tým, vedený doktorkou Ištar, co byla největší machr v oboru. Já sloužila jako nemocnice, vybavená vším od mikrotomů až po klonovací kapsle.

Přilítli jsme tam a čekali. Lazarus řekl, že je Lib pohřbená v tom tanku a čeká tam na soudný den. Počkali jsme, až ho přejde největší smutek, a pak jsem vtáhla tank dovnitř. Iš se dala s ostatními do práce. Bylo tam ještě dost živých buněk, které se daly klonovat. Mozek ještě reagoval. Byl sice mrtev, ale reagoval. Iš potřebovala akorát konfigurace paměti.

V takovýchto případech chtěla Ištar vždycky předejít pozdějším stížnostem, a proto se před klonováním ptala: Když se probudíš, budeš chtít být muž, nebo žena?“

„To bylo mnohem později, Doro. To už jsem byla skoro probuzená.“

„Lib, lásko, optej se na to Iš. Musela ses rozhodnout dávno před tím, než ses probudila. Iš a její hormonové umělkyně na tobě musely pracovat, dokud jsi ještě byla tvárná. Pravda je, že jsi vlastně nikdy neodpověděla. Telepat musel vždycky hlásit, když sis představovala sebe samu jako muže a kdy jako ženu. Iš říkala, že tě víc těší myslet na sebe jako na ženu.“

„To je pravda. Jsem mnohem šťastnější jako Elizabeth Longová než jako Andy Libby.“

„Tak to je, přátelé. To je příběh o tom, jak Iš změnila popleteného mužského v plnokrevnou ženskou.“

„Ale, Doro, takhle bys před hosty neměla mluvit.“

„Proč? Vždyť už jsou všichni pod čepcem. Nejmladší je Deety. Deety, uráží tě nějak moje řeč?“

„To ne, Doro. Ale zajímalo by mne, jak se Andy Libby změnil v moje dvojče a ženskou.“

„Udělat z někoho ženskou bez operace je skutečně umění. Ale ani Iš by to nezvládla, kdyby v sobě Lib neměla XXY. Takhle mohla Iš rozhodovat mezi XX nebo XY a dávat přitom pozor na endokrinní žlázy. Nebo by to dokázala i tak? Musím se optat. Iš je génius. Je chytřejší než většina počítačů. Lazarus teď může prozradit další postup… i když byl trochu protizákonný.“

„Počkej!“ zaprotestovala jsem. „A co to tělo, co jste shodili nad Ozarkem? Kdo to byl?“

„To byla Lib.“

„Lib je tady. Držím ji kolem ramen.“

Počítač posměšně zafrkal. „Deety. Doktorko Deety! Zrovna jsem dokončila vyprávění o tom, že Lib, kterou držíte kolem ramen, vznikla klonováním a vy se mě optáte takovouhle otázkou. Potom, co vytáhli veškeré vzpomínky z jejího zmrzlého mozku, měl zbytek těla hodnotu asi jako potrava pro psy. Tělo rozpáral nějaký jeskynní medvěd a vytrhl z ní páteř. Jakmile Iš dokončila svou práci, Lazarus zase Lib zmrazil a uložil na oběžnou dráhu, kde jsme ji ke svému velkému překvapení zase našli.“

„Proč jste byli tak překvapeni, když jste ji tam sami dali?“

Dora zvolala silným hlasem: „Je na palubě nějaký matematik?“

„Nech toho, Doro. Děkuji ti, že jsi zopakovala mou ságu. Vždycky, když ji slyším, se přiučím něčemu novému.“ Lib se otočila a řekla milým hlasem: „To je biologický čas versus čas prostého trvání, milé dvojčátko. Když budeš sledovat šipku entropie po křivkách biologického času, pochopíš, proč byl Lazarus skutečně překvapený, i když se snažil obelstít každé překvapení a náhodu. Na to neexistuje žádná gramatika. Pokud jsem to, Deety, správně pochopila, tak ty jsi studovala sémantiku. Zkusíme vymyslet nějakou gramatiku pro časoprostorové složitosti v šestirozměrné geometrii? Asi k tomu moc nepřispěju, ale mohla bych se pokusit zaplácnout díry ve tvé práci.“

„Byla bych moc ráda!“ Nijak jsem nepřeháněla. Moje dvojče je tak okouzlující, že mne tím prostě nakazilo.

XLI.

„Kočku je možné chytit skoro do každé pasti, ale jenom jednou…“

Jacob:

Když se řekne A, mělo by se říci i B. Myslím si o sobě, že jsem racionální matematik, který neuvěří jen tak všem romantickým povídačkám, které se mu předkládají. Když jsem se octl v Zemi Oz, nemyslel jsem si, že jsem přišel o zdravý rozum. Místo toho jsem se duševně připravoval na setkání s vymyšlenými postavami. Nepatřím k těm, kteří odmítají existenci žirafy se slovy, že takové zvíře neexistuje.

Ale co mám říkat teď, když jsem v posteli se svou milovanou Hildou na vesmírné lodi Dora jako host úplně vymyšleného Lazara Longa? Mám snad zavolat nějakou smyšlenou sestru, aby mi dala injekci na zahnání této halucinace? Je to skutečně perfektní postel. Hildě se taky pozdává… Šalamoun by mi mohl závidět. Sám Mohamed se svými huriskami nemůže být tak spokojený jako já.

Zítra bych měl vysvětlit tyto paradoxy. Nebo pozítří… Anebo hned. Nebo tenhle říjen. Nebo by byl ještě lepší až den poté, co skončí věčnost?

Proč se trápit paradoxy. Jak už řekla Dora, jsme Hilda a já párek doktorů… Nemám žádnou touhu se nechat rozčilovat. A ani se nechat nějak rozmotávat nebo vysvětlovat.

Od chvíle, kdy jsem si vzal Hildu, jsem ani jednou nepotřeboval prášky na spaní.

Nikdo nás nebudil, a tak jsem vstal, až když jsem se cítil skutečně úplně odpočatý. Hilda si už v koupelně čistila zuby. Vyndal jsem jí kartáček z úst, políbil ji a zase ji nechal, aby pokračovala v čištění. „Viděla jsi děti?“ zeptal jsem se.

„Ne.“

„Tak zavoláme Doru.“

„Není potřeba volat. Jsem tady. Chcete přinést snídani do postele?“

„Snad jsme už nezaspali snídani?“

„Profesore Burroughsi, já podávám snídani kdykoliv mezi půlnocí a polednem. Oběd je v jednu, čaj v půl páté, večeře v osm. Malé občerstvení servíruji kdykoliv mezi tím. Večeře bývá trochu společenská, ostatní jídla ne.“

„Hmm… Co se míní tím 'společenská'? Jak moc společenská?“ Hilda teď měla trochu víc oblečení, ale nebyl to zrovna její styl.

„Společenský znamená to, že buď přijdete oblečení ve svých nebo našich společenských oděvech, nebo přijdete nazí. Žádné sportovní nebo domácí oblečení. Jak říká komodor: 'Buď všechno, nebo nic.' Klenoty a voňavky nejsou předepsány, ale předpokládají se. Lodní služby obsahují rovněž čistění, praní a žehlení oděvů, stejně jako zapůjčení nejrůznějších společenských oděvů od římských dob pro ty, kdo s sebou nemají společenské oblečení.“

„To je skutečně velmi milé. Když už se mluví o tom praní, chtěla bych vědět, kam mám dát použitý laplap?“

„Ale laplap je možno vyprat.“

„O tom právě mluvím. Chci vědět, kam ho mám dát vyprat.“

„Pane, moje angličtina není tak dobrá jako galacta. Když říkám, že je možno laplap vyprat, tak tím chci říct, že v okamžiku, kdy s ním vstoupíte do sprchy, tak zmizí.“

„Co se tedy dnes nosí?“ zajímala se Hilda.

„Máme na skladě prakticky všechno, jenom s malým zpožděním za světovou módou, takže si každý vybere. Co se týče současných trendů, tak bych snad upozornila na to, že v kursu jsou jasné, zářivé barvy. Co se týče zbraní, jsou povoleny, ale musí se předem ukázat.“ Při řeči o módě se modulace tónu počítače měnila od hlasu čistě ženského po zaujatý dívčí hlas.

„Doufám, že si někdo vybere zajímavé modely. Hrozně ráda bych to viděla! Možná by něco speciálního slušelo doktorce Deety a doktorce Lib.“

„To by bylo skutečně něco!“ souhlasil jsem. (A vypadaly by jako klauni. Stejně je ale možné, že se k tomu Deety nechá přemluvit. Děti rády dělají radost lidem.)

„Doro, měla byste něco na mého manžela? Jaké míry budete potřebovat?“

„Profesorovy míry mám. Připravím pro něj něco odpoledne, až budete spát nebo budete dělat něco jiného. Chtěla byste oblečení ve stejném stylu jako váš manžel?“

„Jak myslíte, Doro. Třeba mi to nebude slušet.“

„Kapitáne Hildo, vám musí slušet všechno. Vy sama o sobě jste mistrovské dílo. Poznám krásu, když ji vidím. To není lichotka, i když mi Liz-Lor říkaly, že bych se měla naučit být trochu zdvořilejší. Možná bych se to trochu mohla přiučit od vaší Gay.“

„To bys teda mohla, Dořičko. Já slyším lichotky od mých pasažérů celou cestu.“

„Ty posloucháš, Gay?“

„Zlobíš se na mne, teto Hildo?“

„Nemohu se přece zlobit na Gay Podvodnici. Ale je slušné dát vědět, že posloucháš.“

„No… Dora má oči a dovolila mi taky koukat.“

„Kapitáne Hildo, Gay je teď stále se mnou. Já doufám, že se nezlobíte.“ Dořin hlas se zase změnil v hlas malé holčičky.

Byl čas zasáhnout. „Doro, Gay… Hilda a já se nezlobíme. Řekneme to Deety a Zebovi a ti se jistě také nebudou zlobit.“

„Jaku, ty jsi můj zlatej kluk.“

„Gay, zachránila jsi nám mnohokrát život, dlužíme ti trochu zábavy. Ovšem s Dořinýma očima můžeš vidět věci, které bys svými radary nikdy neviděla, a slyšíš věci, které bys jinak neslyšela, pokud bychom tě sami nevyzvali ke konverzaci. Proto se tě musím optat na jednu věc. Máš ve svém slovníku slovo diskrétnost?“

„Ne. Co to je?“

„Já to vysvětlím,“ ozvala se Dora. „To znamená tolik, že sice něco vidíme a slyšíme, ale předstíráme, že ne. Jako včera v noci…“

„Později, Doro. Nechme toho. Jak máme poznat, kdy je čas k jídlu, když tu nikde nejsou hodiny?“

„Já zastávám funkci lodních hodin. Je devět hodin tři minuty. Rozhodně nejste poslední, kdo chce snídani. Komander Laz spí hodně dlouho, protože nechodí spát hned, jak se rozloučí s hosty. Kapitán Longová – to je Lor – jí na kapitánském můstku. Komodor Laz jí ve vlajkové kabině. Doktorka Deety, doktor Zeb a Lib zrovna začali snídat.“

„Co mají na sobě?“ ptala se Hilda.

„Mají na sobě ubrousky. Doktorka Lib má ještě 'Květy džungle', což je silný parfém, doktor Zeb se asi zapomněl navonět, ale sluší mu to. Doktorka Deety použila voňavku s pižmem a ještě jednu. Mám vám zjistit její složení?“

„Je to jistě 'Modrá hodinka' a já jsem skutečně překvapená, že ji použila. Přece to nemá zapotřebí. Jacobe, jsi hotov?“

Odpověděl jsem, že ano, protože jsem se stihl připravit, zatímco jsme se bavili s oběma počítači. Vzal jsem si na sebe také jenom ubrousek, protože jediný, kdo tam nepatřil do rodiny, byla Lib – a ta bývala mužem, takže takový pohled snese.

Lehká vůně nás dovedla do jídelny, kde jsme se rychle přizpůsobili Longovic zvyku, aniž jsme ho znali. Jakmile nás Lib spatřila, vstala, šla nám v ústrety a oba nás políbila. Pak mne políbila na dobré jitro moje dcera, zatímco Zeb políbil mou ženu. Pak jsme se vyměnili a bylo to. Bylo to stejné jako u nás doma. I když tam jsme měli se Zebem trochu potíže s líbáním, protože je to pro chlapy trochu těžší, ale zhostili jsme se toho jakžtakž. Samozřejmě nelíbám Zeba stejným způsobem jako Deety, která si myslí, že je to ten nejskvělejší milenec.

Předpokládám, že u Longů to je něco podobného. Když se jeden člen Longovic klanu potká s jiným ten den prvně, prostě se políbí a je to vyřízené.

Zjistil jsem, že si mohu dát k snídani, co jen se mi zachce. To mi stačilo k tomu, abych si uvědomil, že jsme se ocitli někde v pohádce. Mohl jsem mít skutečně cokoliv od šunky s vejci, přes párečky a pomerančovou marmeládu až po lívanečky s javorovým sirupem, ale nic z toho nepocházelo z Tertia, domova Longovic rodiny.

Zrovna jsem si pochutnával na sladké sušence, když vstoupil do místnosti Lazarus. V uších mi zazněla slova: „Lazarus jí vždycky ve vlajkové kabině.“

Ještě k tomu byl oblečen přesně stejně jako Zeb a já.

To mělo několik možných vysvětlení.

Pracovní hypotéza: Lazarus poslouchal, co si mezi sebou povídají manželé.

Druhá hypotéza: „Dor, řekni mi, až vstanou a jestli půjdou do jídelny. Když půjdou do jídelny, tak mi řekni, co mají na sobě.“

Z první hypotézy by vyplývalo, že se zde porušují základní pravidla společenského chování. Ze druhé naopak, že je náš hostitel velmi pozorný. Nevěděl jsem, kterou hypotézu zvolit. Rozhodně z toho vyplývalo, že počítač je oddán Lazaru Longovi a ne mně.

Zatímco se Lazarus líbal s Lib Longoyou a mou dcerou, hledal jsem očima spojení s Hildou, protože její instinkt je pro mne nejdůležitějším vodítkem. Hilda ho chytila kolem krku a dlouze ho políbila. Z toho bylo jasné, že první hypotéza vzala za své. Hilda má na lidi skutečně čich, takže si někdy myslím, jestli neovládá telepatii.

Možná bychom mu mohli pomoci.

Zeba a mne prostě pozdravil, čímž dokázal, že jeho instinkty jsou také na vysoké úrovni.

Usoudil jsem, že prostý pozdrav by mohl znít stroze, a proto jsem dodal pochvalnou poznámku o chuti sušenky, kterou jsem zrovna pojídal.

„V tom případě patří pochvala Doře.“

„Doro, slyšela jsi, co jsem říkal komodorovi?“

„Jasně, že jo, profesore Jaku. Dáte si ještě dalších šest kousků?“

Cítil jsem, že mi přibylo pár centimetrů v pase. „Šest dalších kousků bych si dal hrozně rád, ale…“

„Hned to bude.“

„… ale sním tak necelý jeden. Deety, až příště pojedeme na Oz, tak mi připomeň, že se chci zeptat Glindy, jestli by nešlo něco udělat pro to, abych mohl jíst kolik chci a přitom by to nebylo znát na váze.“

„Jsem si skoro jistá, že by to udělat mohla, ale že to neudělá. Je to totiž velice etická čarodějnice a já pochybuji o tom, že ji přesvědčíš, že tvá žádost je hodná jejích kouzel.“

„Tvoje logika mne deprimuje, drahoušku.“

„Profesore, vy jste skutečně byli na planetě Oz?“ zeptala se Lib. „Opravdu?“

„Opravdu. Doro, je Gay na přijmu?“

„Příjem, Jaku,“ ozval se Gayin hlas.

„Byl se někdo podívat na palubě?“

„Jak by mohl? Kapitán Hilda nedala povolení.“

„Ale… Hildo?“

„Nedala. Omlouvám se, ale nemohla jsem nechat jít nikoho dovnitř, protože je tam plno věcí, kterých by se nikdo neměl dotýkat. Jinak jsem ovšem připravena kohokoliv naší lodí provést. Můžeme jít hned. Už jsem dojedla.“

„Přijímám nabídku!“

„Tak pojďte se mnou, Elizabeth. Ještě někdo?“

Lazarus řekl: „Doro, schovej mi snídani, sním si ji později.“

„Tu palačinku s marmeládou? Sním ji sama.“

„Jen do toho, Doro. Kapitáne Hildo, jsem připraven.“

Laz-Lor nechtěly zůstat pozadu, a tak jsme se všichni vydali směrem ke Gay. Osm lidských bytostí a dva počítače.

Když jsme došli ke vstupním dveřím, Hilda se zastavila: „Přátelé, zase budu trochu nepříjemná, ale jakmile vstoupíte těmito dveřmi dovnitř, opouštíte loď Dora a dostáváte se pod nezávislé velení Gay Podvodnice, i když je teď plně v moci Dory. Za těmito dveřmi velím já, a to zcela bez výhradně. Kapitáne Lor, rozumíte tomu, co jsem řekla, a souhlasíte s tím?“

Kapitán Lorelei pohlédla na svou sestru a vypadala při tom velmi nešťastně. „Kapitáne Hildo, souhlasím. Proto nemohu dovnitř. Nemohu se vzdát velení.“

Moje žena vypadala velmi překvapeně. „To je mi skutečně líto.“ V tu chvíli se ozval Lazarus Long: „Kapitáne Hildo, mě mrzí jiná věc. Nemohu souhlasit s vaší teorií práva. Mám s právem nejméně o dva tisíce let víc zkušeností než moje sestra… Nemluvím teď o spravedlnosti, ale o právu. Je to stále stejné. Všechno, co lidstvo vymyslelo, bylo časem proklínáno, protože se neosvědčilo. To, co se děje tady, se opakuje po milionté po celém vesmíru. Platí zcela jasné pravidlo. Jestliže se potkají malá a podstatně větší loď, malá loď má své nezávislé velení, pokud operuje samostatně. Jakmile se však stane součástí velkého plavidla, velení plně přejímá větší loď. Je úplně jedno, jestli se jedná o vesmírné plavidlo, rybářský kutr, letadlovou loď nebo cokoliv jiného.“

Můj miláček neodpověděl. Když Lazarus hovořil, podívala se po mně, Zebovi a Deety. Když skončil, řekla rychle: „Gay Podvodnice, otevři dveře. Mužstvo na palubu, připravit k odletu.“ Mohl jsem být na svou rodinu hrdý. Zeb se okamžitě vrhl na nejvzdálenější sedadlo, čímž mi nechal dost místa, abych se vměstnal do svého. Deety pomohla dovnitř Hildě, která okamžitě volala: „Gay, zavři vstupní dveře.“

Zapínal jsem si pás a přitom se díval ven, kde se také děly věci. Lazarus Long chytil dveře a volal: „Počkejte chvíli!“

Uvědomil si svou chybu, když málem přišel o prsty. Jednou jsem se málem pohádal se Zebem, když jsem tvrdil, že může dojít díky dveřím k nějaké nehodě. Na mé protesty odpověděl: „Jaku, když řeknu, že chci zavřít dveře, tak je opravdu chci zavřít. Jestli tam někdo zrovna strčí hlavu, tak mi můžeš věřit, že si asi o něm myslím, že možná bude bez té hlavy vypadat lépe než s ní.“

Lazarus si zachránil prsty, ale dveře ho povalily na zem. V tu chvíli jsem pochopil, jak je možné, že žije tak dlouho. Místo, aby se staral o svůj pád, stočil se do klubíčka a měkce přistál na podlaze.

„Hlaste připravenost k odletu!“

„Pilot připoután a kontroluje těsnění.“

„Šéfpilot připoután, systém připraven. Těsnění zkontrolováno.“

„Navigátor připoután. Připraven.“

„Dveře zavřeny, těsnění v pořádku.“

„Gay, odraz.“

Byli jsme v kosmu. Nikde žádné hvězdy. Všude kolem naprostá temnota.

„Astronavigátore. Poraď.“

„Nevím co, kapitáne. Měli jsme se zeptat Gay, jestli se někam dostane. Jedno kam. Ať už do Beulahlandu nebo někam jinam.“

Najednou se objevily hvězdy. „Dora volá Gay. Ozvi se, Gay.“

„Neodpovídej. Zebbie, poraď. Co se stalo?“

„Můžu se jenom dohadovat. Asi se nás pokusili zadržet. Musí po nás dost toužit. Jediné, co máme, co se nedá koupit na každém rohu je stroj času. Jak to vědí a proč ho chtějí, to nevím.“

„Dora volá Gay. Gay, mluv se mnou. To už nejsme přátelé? Vím, že se naši šéfové chytli, ale to s námi nemá nic společného. To už se mnou nebudeš mluvit? Víš, že tě mám ráda. Nebuď na mne naštvaná.“

„Kapitáne Hildo, mohu se ozvat Doře a říct jí, že na ní nejsem naštvaná? Je to hodná holka. Opravdu. Dovolila mi, abych použila její oči.“

„Nejdřív si s ní promluvím já.“

„Děkuju. Gay odpovídá Doře. Doro, ozvi se.“

„Gay! Ty jsi mě vyděsila. Neodcházej nikam, prosím. Komodor se chce omluvit vaší šéfové. Promluví si s ním?“

„Kapitáne?“

„Ne. Promluvím si ale s kapitánem Dory.“

Na centrální obrazovce se objevila tvář Lorelei. „Mluví Lor, kapitáne Hildo. Můj bratr se chce omluvit. Moje sestry a já jsme skutečně velmi rozčilené a přály bychom si, abyste se vrátili. Já nijak netoužím po velení na vaší lodi, ať si bratr říká, co chce. Lib vám chce taky něco vzkázat. Tvrdí, že z hlediska topologie je úplně jedno, jestli jste uvnitř vy nebo my. Ať je to jak chce, jsme spolu.“

„Já to nevidím topologicky, ale pragmaticky, ale stejně Elizabeth děkuju. Mám vzkaz pro Lazara Longa. Kočku lze chytit do jakékoliv pasti jednou, ale ne dvakrát.“

„Vzkaz je předán.“

„Pak je čas se rozloučit. Nemohu vám, kapitáne Lorelei, poděkovat, protože únos není skutečným pohostinstvím, i když je luxusní. Věřím, že jste to ani vy, ani vaše sestry takhle nemyslely. Obviňuji z toho vašeho bratra. Pozdravujte sestry a Libby a řekněte jim, že je nám líto, že se musíme rozloučit.“

„Kapitáne, počkejte. Nejdřív musím ještě něco vyřídit.“

„Kapitáne Lor, musím vás varovat, že vás máme v zaměřovači našeho děla.“

„Cože? Aha. My žádné zbraně nemáme. Budu hned zpátky. Třeba vám zatím může Dora zazpívat. Hlavně nikam neodcházejte!“ Tvář zmizela z obrazovky.

„Jakou písničku byste si, lidičky, rádi poslechli? Já jich znám spousty. Než bych je všechny vyjmenovala, tak bude Lor zpátky. Tak co? Jé… už je tady… Kapitáne Lor.“

„Kapitáne Hildo, děkuju vám z celého srdce, že jste počkali. Můžete nahrávat?“

„Gay, nastav nahrávání. Můžete začít.“

„Uvalila jsem na mého bratra domácí vězení, takže se nesmí vzdálit ze svých komnat. Já, kapitán Lorelei Lee Longová, velitelka lodi Dora, prohlašuji před jakýmkoliv soudním dvorem, že se nepokusím za žádných okolností převzít velení nad lodí Gay Podvodnice. Naopak svěřuji sebe, svou posádku a celou loď Dora pod velení kapitána Hildu Burroughsovou, takže se stává komodorem obou lodí. Toto rozhodnutí nemůže být změněno ani mnou ani mými sestrami, ale pouze komodorem Hildou Burroughsovou. Konec vzkazu. Hildo, nevrátíte se domů? Laz brečí a já nevím, co dělat. Potřebujeme vás. Starý brach nikdy neřekl proč. Já to řeknu. Mohu to říct?“

„Jen do toho, Lor.“

„Chceme zachránit život naší matky.“

(„Ježíši Kriste,“ zašeptal jsem si sám pro sebe.)

Moje žena přemýšlela a pak řekla: „Je tam Elizabeth Longová?“

„Ano, je tady. Poslouchává vás a taky pláče. Já bych taky nejradši brečela, ale jsem kapitán, a tak nemůžu.“

Tvář na obrazovce se změnila. „Hovoří Lib Longová, komodore.“

„Libby, kapitán Lorelei mi řekla něco, čemu je těžko uvěřit. Navíc, když uvážíme, že je klonována z vašeho bratra, je možné, že umí lhát stejně jako on. Jak znám vás, tak doufám, že vy jste se lhát nenaučila.“

„Komodore, je pravda, že jsem se nikdy nenaučila přesvědčivě lhát, tak jsem toho už dávno nechala.“

„Dobře, Lib. Je Lazarus skutečně v domácím vězení?“

„Je to pravda. Dveře jeho komnaty nejdou otevřít a Dora má příkaz otevřít je jenom na váš rozkaz.“

„Co je to za řeč o záchraně života vaší matky? Ta musí být několik tisíc let mrtvá.“

„Je to stejně komplikované jako můj případ, i když úplně jiné. Dvojčata se narodila matce, která dostala oplozené vajíčko, aby je donosila. Lor ale mluvila o své genetické matce. Ta má být sice již asi dva tisíce let mrtva na staré planetě Zemi, ale je tu jistá naděje, že záznamy nejsou v pořádku a že by mohla být zachráněna. Bez vaší pomoci a bez pomoci Gay Podvodnice by to ovšem nešlo. Já osobně si myslím, že i tak jsou šance velmi malé, ale bez vaší pomoci by to bylo nemožné.“

„Počkejte chvíli, Libby. Gay, přeruš spojení mimo kabinu. Jsi schopná se dostat zpět do Dory? Máš její souřadnice?“

„Můžu se tam dostat. Nahrála jsem si to. Doufám, že se na mne nezlobíte. Nebylo to řečeno třikrát. Mohu to klidně vymazat. Myslela jsem si, že by se to někdy mohlo hodit.“

„Gay Podvodnice. Nový program. Nové parkovací místo. Kódové slovo 'Dora Longová'. Říkám ti to třikrát.“

„Hildo, slyším tě třikrát.“

„Gay Podvodnice, 'Dora Longová'. Proveď.“

Hvězdy zmizely a u vstupních dveří se objevila světla.

XLII.

„Jsi výplod fantazie.“

Zeb:

„Slyšíš to, Laz? Jsi výplod fantazie.“

„Ne, Lor. Ty jsi výplod fantazie. Já jsem prostě plod.“

Jake se vmísil do debaty: „Laz-Lor, klíčový moment teorie komodora Hildy je, že jsme všichni stejný výplod fantazie. Pak se stává 'realita' prázdným pojmem.“ Deety potřásla hlavou. „Drž se geometrie, táto. Nebo sbírej známky. Symbologii nech těm, co se tím zabývají. Já jsem skutečná… jen si čuchni.“

„Není pochyb, že by sis měla dát koupel. Stejně jako my ostatní. Byl to nervózní den. Ale tahle mince má i druhou stranu, Deety. Někdy se stane, že realita a fantazie splynou v jedno. Podívej se na tuhle polici na jídlo. Na jedné přihrádce mohou být moje matematické rovnice, ale o přihrádku níž může být pouhá prázdnota. Přesto mohu s velkou pravděpodobností říct, že když položím sklenici na polici, nezmizí v naprostém vakuu.“

Aby potvrdil svá slova, položil tchán sklenici na polici – a ta zmizela z dohledu.

Jake vypadal unaveně. „Nemám svůj den. Doro, udělala jsi to ty?“

„Ano a ne, profesore.“

„Co je to za odpověď?“

„Položil jste to na místo, kam se dává špinavé nádobí, tak jsem to vzala a vysterilizovala. Tady máte novou sklenku.“

Byl to skutečně rušný den. Když jsme přistáli na našem parkovišti, nikdo nás tam nečekal, ale bylo vidět, že se tři mladé ženy řítí k nám. Dorazily zrovna ve chvíli, kdy Hilda vylézala ven z Gay…

…a v tu chvíli na ni skočily ze tří stran a líbaly ji, plakaly a smály se zároveň. Hilda ovšem oplácela stejným a líbala je s plnou vervou. „Drahouškové, nikdy jsem neměla v úmyslu vás skutečně opustit. Jenom jsem nechtěla, aby velký Lazarus Long získal navrch nad Hildou Burroughsovou. Kde je teď?“

„Zavřený ve své vlajkové kajutě, madam… tedy komodore.“

„Kapitáne Lor, zavřete ho kdekoliv jinde. Vlajková kabina je moje.“

„Jasně, komodore.“

„Jak dlouho to bude trvat? Doufám, že pár minut a ne hodiny.“

Lor mluvila rychle s Dorou jazykem, kterému jsem skoro rozuměl. Naklonil jsem se k Deety: „Mám dojem, že to mluví nějakým španělským dialektem.“

„To je italština,“ odpověděla Deety.

„Myslíš, že je to latino? Ale ne… Je to galakta. Musíme se to taky naučit. Nakonec to nezní zas tak složitě.“

Lor hlásila: „Vlajková kabina bude volná dřív, než k ní dorazíte, komodore.“

„Dobře. Chci ji používat pro administrativní účely. Vlajka zůstane na Gay. Myslím, že je to tak v pořádku, protože Dora není ozbrojená, zatímco Gay je útočná loď. Je dost dobře ozbrojená na loď její velikosti.“ Hilda se usmála. „Před několika dny ve zcela jiném vesmíru jsme zničili kompletní armádu. Nemáme tam takové vymoženosti, jako je umělá gravitace, prostě se připoutáme a přečkáme stav beztíže. Gay je rychlá a hbitá. Dora je zase velmi pohodlná. Ty dvě se navzájem dobře doplňují.“

Zajímalo by mě, proč to Hilda říká, ale ona má pro své jednání vždycky nějaký dobrý důvod. A že dokáže číst myšlenky.

Jsem si jist, že Laz-Lor si čtou navzájem myšlenky také. Dovedu si to představit.

„Vlajka na soukromé lodi…“

„… určitě lebka a zkřížené hnáty…“

„…jestlipak také berou zajatce…“

„… nebo je rovnou podříznou?“

„Co kdybyste raději mluvily slovy? Tahle konverzace očima dá docela zabrat a stejně jí není úplně rozumět. Ještě jsem chtěla říct, že Lor zůstane kapitánem, dokud nepřijde jiný pokyn. Takže žádné půlnoční střídání.“

Zase se na sebe podívaly.

„Děláme si srandu.“

„Střídání je blbost.“

„Nikdo po vás nechce nic zvláštního. Jediný, kdo mi smí radit, je můj zástupce. Jestli máte na něco jiný názor, řekněte ho mému zástupci. Odpovězte mi na otázku, kapitáne Lor.“

„Uděláme, co nám poručíte. Náš bratr, který býval naším otcem, nás učil, abychom se vyhnuly zabíjení, pokud to bude možné. Naučil nás ovšem různým způsobům zabíjení a my jsme si jako děti představovaly, že budeme piráty. Když jsme dorostly, došlo nám, že to není možné, a snažily jsme se na to zapomenout.“

„Podívejte,“ začala Hilda, „chtěla jsem, abyste mluvily slovy, abych věděla, co si myslíte, ale vy dvě jste tak zvláštní případ, že to snad nechám, jak to bylo. S tím zabíjením to u nás taky není nic moc. Zabili jsme jenom jednou – a to jsme museli, protože na nás zaútočil první. Co se týká té armády, tak jsme jim zapálili letadla a palivo, ale nesestřelovali jsme je ze vzduchu a nikoho jsme nezabili. Jsme ovšem připraveni zabíjet, kdykoliv to bude potřeba. Proto jsem vás, Lor, také před pár minutami varovala. I když by Gay jistě těžce nesla, kdyby musela zaútočit na Doru. Vlajku s lebkou a zkříženými hnáty nemáme, ale kdybyste chtěly nějakou vyvěsit, tak máte moje povolení. Proč jste se rozhodly, že nebudete piráty?“

Ty samé pohledy…

„Kvůli dětem…“

„Laz má tři a já čtyři…“

„… protože má Lor dvojčátka…“

„…snažily jsme se být v jiném stavu ve stejnou dobu…“

„… čas hrál v našich plánech velkou roli…“

„… a bratrovy plány se s našimi neshodovaly…“

„Kolik je vám dvěma let? Myslela jsem, že vám může být jako Deety, ale to není možné. Stačí, když odpoví jedna z vás. Je to snadná otázka.“

Koukaly na sebe nezvykle dlouho a neměly se k odpovědi. Pak kapitán Lor řekla: „Tak snadná otázka to není. Záleží na úhlu pohledu. Ovšem z pohledu stáří na naší staré matičce Zemi si Laz myslí, že je nám čtyřicet osm, a já si myslím, že jsme o dva roky mladší. Nezáleží na tom tolik, protože Ištar nás může kdykoliv omladit a my ještě nedosáhly menopauzy.“

„Musí to být před menopauzou?“

„Je to trošku snazší a stále můžete mít děti. Ištařina matka se po menopauze rozhodla zemřít, ale pak si to rozmyslela a dneska vypadá lépe než my dvě a má víc dětí než my dvě dohromady.“

„Zajímalo by mne, jak často to potřebují muži,“ řekla Hilda.

„Já to nebudu potřebovat aspoň šest sedm týdnů,“ odpověděl Jake.

„Ty radši mlč. Musím vás, děvčata, varovat před mým manželem. Asi bychom ho měli přivázat, když je kolem tolik pěkných žen. Zajímá mě to z biologického hlediska, ale asi by bylo lepší se na podrobnosti zeptat rovnou doktorky Ištar.“

„To asi ano. My nejsme bioložky.“

Hilda nás z nějakého neznámého důvodu stále držela ve voze. Naklonil jsem se dopředu. „Komodore! Mám vám radit, když je to zapotřebí.“

„Ano, Zebbie.“

„Byl bych rád, kdybys nechala Laz-Lor odpovědět na poslední otázku. Jinak bys mohla potřebovat nového astronavigátora, protože pro mne to není otázka čistě biologického zájmu.“

„Ale, Zebbie, pokud je mi známo, tak to bude trvat ještě pěkných pár let, než to budeš potřebovat.“

„Slyšte, slyšte!“ zvolala Deety. Dal jsem jí ruku přes ústa a ona mne kousla. „Máme tady další paradox,“ ozvala se Hilda. „Doktora Cartera i doktora Burroughse to nesmírně zajímá. Elizabeth, vy jste byla mužem, třeba jim můžete něco v tomto směru sdělit.“

„Komodore, já jsem jako muž nebyla příliš úspěšná. Prostě jsem si vždycky vzala antigeria, když si je vzal Lazarus. Je ovšem jedno pravidlo.“

„Ano? A jaké?“

„Když muž vidí novou atraktivní ženu a usoudí, že je příliš unaven, je čas. Když se ani nepodívá, tak ho pohřběte, protože je už stejně mrtev.“

Palubní počítač prohlásil něco v té řeči podobné španělštině. Hilda odpověděla: „Graz, Doro. Už jdu.“

„Nevěděla jsem, madam, že umíte galaktu.“

„Neumím, ale za týden umět budu. Slyšela jsem, jak jste se bavily předtím, a usoudila jsem, že bych měla odpovědět tímto způsobem. Zebbie, půjdeš se mnou? Jacobe, ty zatím promysli, jestli zůstaneme ve stejné části jako Carterovi, a také, co vzít z Gay. Budeme na Doře alespoň týden.“

„Komodore, odletíme směrem na Tertius zítra kolem poledne.“

„Nepamatuju si, že bych vydala podobný rozkaz, kapitáne Lor.“

Dvojčata se na sebe podívala, ale neřekla nic.

Hilda poplácala Laz po tváři. „No tak, děvčata… jestli vám tak mohu říkat… netvařte se tak nakvašeně. Až se dostaneme k Tertiu, zastavte na oběžné dráze, ale žádné vysílání se zemí, pokud nedám povel. Tak pojďme.“

Hilda požádala Deety, aby vyndala Jakovu a moji uniformu, a Doru poprosila, aby je vyčistila a vyžehlila.

Na Jakovy námitky odpověděla: „Myslela jsem si, že už tě normální civilní šaty nudí. Pamatuj, že k večeři máš být ustrojen buď slavnostně, nebo máš být nahý. Myslím, že se uniforma k tomuto účelu výborně hodí.“

Když jsme dorazili k vlajkové kabině, poslala Hilda Laz-Lor pryč, a když zmizely, otočila se ke mně: „Chyť mne, Zebbie. Drž mne pevně! Potřebuju se uklidnit.“ Ta malá osůbka se celá klepala.

„Možná tu měl být radši Jake,“ poznamenal jsem, když jsem si uvědomil, kolik kůže kolem mne ta drobná žena rozprostřela.

„Kdepak, Zebbie. Jacob by se o mne začal mateřsky starat a dával by mi spoustu rad – a to je přesně to, co nepotřebuju. Buďto zvládnu šéfování bez rad svého manžela, nebo se na to můžu vykašlat. Jestli selžu, tak jako Hilda, ne jako Jakova loutka. Jenom tobě se můžu vybrečet na rameni a říct ti věci, které bych neřekla ani svému kartáčku na zuby.“

Po chvíli dodala: „Budu muset Jaka nějak zaměstnat. Nejlepší by bylo, kdyby ostatní trochu proškolil. To by ho zaměstnalo a cítil by se ve své kůži. Třeba by to potěšilo i ostatní. Včetně obou počítačů.“

„Co by měl učit?“

„To je jedno. Cokoliv. Vykládat něco o počtu vesmírů v čísle bestie. Panteistický násobný solipsismus – nebo o realitě planety Oz. Kvantovou teorii pohádek. Nebo i o péči a krmení černých klobouků. Možná bude chtít vzít ostatní na Gay, ale u toho musíš být. Ať si klidně Jacob vykládá, co chce, ale ty musíš dát pozor, že se nikdo ničeho nebude dotýkat.“

Popleskala mne po zádech. „Je to prima, mít tě tady. Chci si teď projít lodní zápisy a papíry a chci, abys u toho byl, protože nevím, co všechno mohu očekávat. Asi bychom se měli podívat po listinách, kde bude vyznačen majitel. Co ještě bych měla prohlédnout?“

„Lodní deník. Seznam posádky a pasažérů. Záznamy zdravotní inspekce a inspekcí obecně. Možná to budou výstupy z počítače, ale asi budou v galaktě.“

„Podívám se na to. Doro.“

„Poslouchám, komodore Hildo.“

„Vytiskni pro mne v angličtině oficiální listiny. Kdo je majitel, registraci a tak dále. Víš, co tam patří. Chci to co nejdřív.“

„Nemám k tomu zplnomocnění, madam.“

„Zplnomocnění kým?“

Počítač neodpověděl. „Zůstaň tady, Zebbie. Cítím ve vzduchu potíže. Máš nějakou zbraň?“

„Kde? Jen se na mě podívej. Jak bych ji asi skryl?“

„Nevím, prostě jsem myslela, že se v těchhle věcech vyznáš. Doro!“

„Máte nějaké rozkazy, komodore?“

„Sežeň kapitána Lor. Chci ji osobně. Ne jenom hlas. Ať si pospíší. Hned!“

(Samozřejmě jsem měl zbraň. Neopouštěl jsem Gay beze zbraně. Ale nemusím to roztrubovat.)

Laz-Lor doběhly po chvíli. „Volala jste nás, madam?“

„Poslala jsem pro kapitána Lor, ne pro Laz. Odchod.“

Laz chtěla něco říct, ale pak rychle opustila místnost.

„Doro, opakuj kapitánu Lor každé slovo, co jsi slyšela a co jsi řekla od chvíle, co jsem vstoupila do této místnosti.“

Počítač začal pokynem, že Laz-Lor mohou odejít. Potom mne překvapil: „Chyť mne, Zebbie. Drž mne pevně. Potřebuju se uklidnit.“

Chtěl jsem něco říct, ale Hilda mne pokynem ruky zarazila. Dora pokračovala slovo od slova až do konce.

Když počítač zmlkl, řekla Hilda: „Doro, ty jsi mi ráno říkala, že tady nesmíš bez povolení nahrávat.“

„To je pravda, madam.“

„Kdo ti dal povolení?“

Počítač neodpověděl.

„Kapitáne Lor, dala jste vy, nebo vaše sestra, počítači povel, aby mne sledoval a neodpovídal na některé moje otázky?“

„Ne, madam.“

„Tak to byl váš bratr Lazarus. Nesnažte se lhát. To nebyla otázka, ale konstatování. Přiveďte ho okamžitě sem.“

XLIII.

Vytáhnout klobouk z králíka

Smith:

Měl jsem dost potíží přesvědčit své sestry, aby mne zavřely do domácího vězení. Udělal jsem pitomou chybu a teď jsem za ní musel pykat. Lor měla ještě menší radost z toho, že by měla předat velení lodi nějakému cizinci.

Jakmile jsme se ale domluvili, bylo jasné, že na ně bude spolehnutí. Lib jsme raději nic neřekli, protože ta nikdy neuměla tvořivě lhát. Daleko lepší bylo, když věřila tomu, co říká.

Laz a Lor byly schopny využívat svých zkušeností, které nabyly věkem. Však jsem je také neustále povzbuzoval ke zvyšování jejich kvalit. Učily se rychle. Měly ještě další dar, že se dokázaly tvářit velice hloupě, a kromě toho se uměly skoro na požádání rozbrečet. Je zajímavé, že jsem nepoznal mnoho kultur, kde by touto schopností byli obdařeni muži.

Jakmile jsme se dohodli, zavřel jsem se s pomocí Dory v kabině a jejím prostřednictvím jsem poslouchal, co se děje ve vlajkové kabině.

A při té příležitosti jsem zjistil, že jsem se sám chytil do pasti. Nikdy jsem se nesnažil naučit Doru lhát. Počítač, který lže a je zároveň autopilotem, by se mohl dříve či později vymstít. Spíš dřív než později.

Nenapadlo mne ovšem, že se ta malá pipka bude tak rychle shánět po mých papírech. Ani bych nehádal, že se Dora přizná, že smí nahrávat v mojí kabině jenom na můj rozkaz.

Když jsem slyšel, že se situace stává kritickou, rychle jsem vstal a oblékl na sebe skotský oděv. Ten měl několik výhod. Vypadal jsem v něm mnohem mohutnější a impozantnější. Navíc vyžadoval nošení dvou zbraní viditelně. Ty jsem ale nikdy nepoužíval. V různých záhybech bylo ovšem možno schovat zbraně pro celý regiment, a ty jsem si brával pro případ kritických situací.

Když moje sestra vběhla, sotva dechu popadajíc, do mé kabiny, byl jsem připraven. „Bratře, ta ženská je blázen! Dávej si pozor!“

„Jen se neboj, Lor. Odvedla jsi dobrou práci.“ Políbil jsem ji. „Teď mne jako eskorta doveď k novému komodorovi.“

Tak jsme to taky udělali. Zastavil jsem deset kroků od paní Burroughsové a zasalutoval. Otočila se k Lor a řekla: „Můžete odejít.“ Počkala, až odejde, a potom pokračovala: „Dejte vašemu počítači pokyn, aby v tomto prostoru ani neposlouchal, ani se nedíval.“

„Rozkaz, madam. Doro.“

„Ano, šéfe?“

„Vrať se v mojí kabině do normálního režimu. To znamená žádné koukání a žádné odposlouchávání, dokud ti neřeknu.“

„Blbost!“

„Doro!“

„Chci říct: rozumím, šéfe.“

„Je trochu dětinská, ale je dobrá kuchařka a velice dobrý pilot.“

„Vy jste taky trochu dětinský. Vězni nesalutují a nenosí zbraně. Kapitáne Cartere, seber mu zbraně. Můžeš si je nechat jako suvenýr nebo je znič.“

Léta v otroctví mne naučila přijímat rány osudu bez mrknutí oka a vzdychání. Tím se situace nezlepší.

„Smithi.“

Neodpověděl jsem. „Mám tím na mysli tebe, Woodie!“

„Ano, madam?“

„Roztáhni pěkně nohy. Kapitáne Cartere, prohledej ho!“

Carter věděl, jak na to, a za chvíli jsem už neměl zbraní pro regiment. Cítil jsem se ale lépe, když skončil a jednu nenašel. Byl hodně na lehko, ale byl velký a dobře stavěný, že jsem začal myslet na černý pás v karate.

„Tyhle si můžeš nechat taky, i když by ses mohl podělit s ostatními. Mám pocit, že Deety říkala, že jí chybí vrhací nůž. Jak je tenhle vyvážený?“

Nemluvila sice na mne, ale rozhodl jsem se držet s nimi krok v této psychologické bitvě. „Na osmi metrech se otočí jeden a půlkrát. Vyráběl jsem ho sám. Řekl bych ale, že je pro dámu trochu těžký. Bylo by mi potěšením vyrobit speciální nůž pro doktorku Deety.“

„Řekla bych, že je Deety silnější než ty, Woodie. Vypadáš trochu změkčile. Však se o tom jednou přesvědčíme. Teď se koukni svléknout.“

Když už jsem kromě jedné stejně o zbraně přišel, tak nemělo cenu zůstávat oblečený. Ve rvačce jsou šaty stejně na houby, soupeř je může akorát použít proti vám. A já se teď akorát potil, Dora udržovala teplotu v lodi tak akorát pro nudisty. Rychle jsem se svlékl.

„Strč je sem,“ ukázala kam.

„Madam, to je díra, kde se všechno zničí.“

„To vím. Příště se aspoň nebudeš snažit mne ohromit nějakým krejčovským veledílem. Stejně to byla mezinárodní ostuda. Pronto!“

Hodil jsem šaty do díry. „Roztáhni znova nohy, Woodie. Kapitáne Cartere, máme mu dát klystýr, abychom se přesvědčili, že nemá žádnou další zbraň? Nebudu tě žádat o to, abys ho prohledával bez gumových rukavic.“

„Madam, dávám vám své slovo…“

„… které stojí za pendrek. Můžeš jít, Zebbie. Připoj se k ostatním a dej pozor, ať se nesnaží nás podfouknout.“

Ten velký muž na mne pohlédl. „Nelíbí se mi, že tu s ním chceš zůstat sama, komodore.“

„Díky, Zebbie, jsem v bezpečí. Byla jsem v bezpečí, i když byl ozbrojen, ale byl trochu drzý, tak jsem mu chtěla srazit hřebínek. Jen klidně jdi. On na mě ani nesáhne.“ Pohlédla na mne a dodala: „Nebo chceš snad nějakou výstrahu?“

„Ne. Řekl bych, že jsem to pochopil.“

„Mohla bych ti ještě nějaké dát, ale ctím věštbu. Woodie bude jako beránek. Tak už jdi.“

Odešel, ale ještě před tím na mne pohlédl stylem, který sliboval smrt v případě, že bych jí ublížil. Rád bych mu řekl, že už dlouho jsem necítil potřebu ublížit ženě.

„Tak co, Lazare? Jak z toho ven?“

„Co tím myslíte? Vy máte navrch.“

„Ale prosím tě. Navrch máš samozřejmě ty a víš to. Dokud bude poslouchat palubní počítač tebe a ne mne, tak je moje velení jenom ubohý podvod. Jednou se mi podařilo zmizet, ale podruhé mi to už jenom těžko projde. Strčila jsem hlavu do oprátky jenom proto, že cítím, že si můžeme nabídnout vzájemně výhodný obchod.“

„To doufám, madam. Prosím, pokračujte.“

„Vy chcete, abych zachránila vaši matku. Jsem ochotna to udělat, pokud to bude možné. Za tímto účelem založíme společnost, kde budu mít jedenapadesát procent. Ne kvůli zisku… toho snad bude dost pro všechny, ale já chci mít kontrolu.“

„Madam, jste na mne příliš rychlá. Kulhám několik kroků za vámi. Nevím, co máte na mysli.“

„Peníze. Peníze a moc. Ach. Teď jsem něco ucítila. Ty ses pěkně zpotil v tom těžkém kostýmu. Dej si támhle pěkně teplou koupel a pak si promluvíme. Chceš opravdu zachránit vaši matku, nebo se jenom chceš zmocnit Jakova vynálezu? Můžeme uzavřít obchod v každém případě, ale musím vědět, o co ti jde. Nesnaž se mne oklamat. To začnu být mrzutá a někdo za to zaplatí. V tomto případě ty.“

Vzala mne za ruku a vedla mne ke sprše, zatímco já jsem měl odpovědět na klíčovou otázku. Tak už žádné lži, jenom pravda. Dostala mne svou rychlostí a zároveň komplexností. Můj děda by se za mne určitě styděl, ale bylo to tak. Odteďka si hrajeme jenom na pravdu. Otázkou zůstává kolik pravdy a jaké.

„Záchrana naší matky je jasná priorita, sine qua non. Obchodní záležitosti jsou druhořadé.“

„Chtěl jsi říct, že tě obchodní aspekty nezajímají. To bych ti ovšem ani v nejmenším nevěřila.“

Předstíral jsem, že se zabývám nastavením teploty lázně, a mlčel jsem. „Madam, obchodní záležitosti mne zajímají vždycky,“ prohlásil jsem konečně, „ale v tomto případě jsem ochoten i k finančním obětem až na hranici bankrotu.“

„Podepsal bys skutečně takovou smlouvu? My zachráníme vaši matku a ty mi připíšeš všechno svoje bohatství. Žádné podvádění, žádné kličky?“

„Tak tohle chcete?“

„Ne zcela. To by tě určitě nutilo k podvádění a já mám za to, že každá smlouva musí být výhodná pro obě strany. Ovšem záchrana tvé matky je velice naléhavá prosba i pro mne – a to jsem z celé naší rodiny nejméně citlivá. Z toho důvodu si myslím, že by bylo z tvojí strany čestné, kdyby se na obzoru objevil nějaký ten peníz, abychom to nedělali jenom ze sportu. Je to vždycky hřejivý pocit, když se zachrání nějaké děcko, malý ptáček nebo stará žena, ale je jasné, že jsou v tom i peníze, které si možná ani neumíme představit. Takže…? Co ta tekoucí voda? Neruší to Dořin poslech?“

„Ne, ona odfiltrovává všechny zvuky.“

„Poslouchá nás?“

Okamžitě jsem odpověděl, že ano. Vtloukl jsem si zatraceně dobře do paměti, že nemá cenu lhát této ženě, která se jako kočka nenechá dvakrát chytit do stejné pasti. Nechápat, vyhnout se odpovědi, zůstat zticha, ale nelhat této ženě. Ta se už narodila jako velký inkvizitor. Možná v tom hraje roli telepatie. Musím se zeptat Laz-Lor.

„Jsem ráda, že jsi odpověděl ano, Lazare. Kdybys to zapřel, naše vyjednávání by skončilo. Nemám telepatické schopnosti, ale ujišťuju tě, že by se ti těžce nevyplatilo mi zalhat. Musíme trochu změnit počítačová pravidla. Něco hned a něco později. Nedal jsi jí správná kódová slova.“

„To je pravda. Máme přehozené významy některých slov, ale je to ve vnitřní paměti. Budu muset pracovat v galaktě.“ Voda byla akorát, tak jsem si do ní vlezl. „Mám si promluvit s Dorou hned?“

„Musím to promyslet. Chtěla bych tady nějaký jednoduchý telefon, abych ti mohla volat a aby mi mohl kdokoliv volat sem. To samé pro tebe, ale odposlech tady musí být zrušen.“

„S tím nebude žádná potíž. Máme tady něco podobného zavedeno celou dobu, takže to můžeme hned použít.“

Takže jsem bez jakéhokoliv podvádění změnil povely Doře a konečně jsme byli s paní Burroughsovou úplně o samotě, ačkoliv nás mohl kdokoliv oslovit. „Tak co dál, madam?“

„Teď, když nás neslyší, si budeme muset promluvit o nějakých trvalých změnách v Dořině programu. Potom o plánu na záchranu vaší matky a potom taky o obchodní stránce celé záležitosti. Je v té vaně nějaké sedátko, kde bych nepřekážela?“

„Jasně. Když byly Laz-Lor velké jako vy, tak se se mnou často koupaly. Bývalo nás tu někdy i šest, ale pak to bylo trochu těsné, protože je projektována pro čtyři. Pomohu vám to sedátko najít. Přes ty mydliny je špatně vidět.“ V duchu jsem se usmál, protože když byly Laz-Lor velké jako tato žena, byly ještě v předpubertálním věku. Tato malá žena však měla pubertální léta dávno za sebou a já byl rád, že na mne není v těch mydlinách moc vidět. „Jak se cítíte? Je teplota akorát?“

„Je to perfektní. Na Tertiu jsou koupelny zároveň společenskými místnostmi, že?“

„Ano. Za ta léta jsem zjistil, že mnohé kultury vyznávaly kult nahého těla, nebo alespoň nahotu neodsuzovaly. Například staří Římané nebo Japonci a další.“

„Ano. Je příšerné, co se děje v některých zemích, kde jsou různá tabu. Koupelna je tam něco jako svatostánek samoty.“ Tvářila se skutečně zhnuseně. Byl jsem rád, že jsem dal pokyn, aby se v lodi udržovala příjemně vysoká teplota, ale zároveň jsme nikoho nenutili se svlékat, protože jsme nevěděli, s jakými předpojatostmi se můžeme setkat.

(Rada všem cestovatelům v čase: Předpoklad, že všechna tabu vaší rodné kultury jsou „přirozená“ a že nemůžete chybovat, když se budete chovat podle pravidel, která vás naučili vaši milovaní rodiče, vás může stát život. Nebo vám připravit ještě horší osud. Jestli si myslíte, že neexistuje osud horší než smrt, tak si přečtěte historii.)

Abych se vrátil k malé paní Burroughsové. To, že se mnou sdílela koupel krátce poté, co mi nařídila domácí vězení, byla druhá nejpřekvapivější příhoda našeho setkání. Nejvíc mě překvapilo to, že ta drobná osůbka se svaly jako vzrostlé kuře byla nejprohnanější mrcha, jakou jsem kdy potkal.

Abyste mi dobře rozuměli, já ji uznávám. Proto taky chci být na stejné straně jako ona. „Jake změny v programu Dory máte na mysli, madam?“

„Lazare, já jsem madam pouze pro cizince a při oficiálních příležitostech. Nemyslím si, že koupelna je příliš oficiální místo. Moji přátelé mi říkají Hildo, nebo používají přezdívku nebo různé zdrobněliny, ale neříkají mi madam.“

Ta odpověď mne překvapila, ale ona pokračovala: „Když ses pokoušel mne převézt, pochopila jsem, že musím dostat počítač pod svou kontrolu. Chci, abychom začali hned pracovat na naší smlouvě. Začneme tím, že přeprogramuješ Doru tak, že já budu její jediný šéf a program bude zablokován tak, že ho budu moct změnit jenom já. Já a nikdo jiný.“

Usmála se, naklonila se ke mně a položila mi pod vodou ruku na koleno. „Proto jsem taky chtěla, abychom měli soukromí. Hlavně kvůli Doře. Mám pocit, že je schopna vlastních úvah a že je zranitelná. Lazare, vůbec by mi nevadilo, kdyby kdokoliv na této lodi slyšel, co říkám. Ale nechci hovořit o operaci, když vím, že bych mohla rozčilit pacienta.“ Naklonila se ještě blíž. „Mohl bys mne poškrábat na zádech mezi lopatkami?“

Byl jsem rád, že zatímco se ke mně točila zády, mohu přemýšlet. Začal jsem jí přejíždět po zádech, nahoru, dolů…

„Hildo, nejsem si jist, že je to možné. Přeprogramoval jsem Doru tak, že v případě krize poslechne Laz-Lor. Ale trvalo to roky a nedělal jsem to změnou programu nebo obvodů. Dora je osobnost, která si uvědomuje sama sebe, a proto je potřeba získat si její lásku a důvěru.“

„Tomu se celkem dá věřit. Proto budeš muset, Lazare, vytáhnout klobouk z králíka.“

„Chceš říct…“

„Chci říct přesně to, co jsem řekla. Každý druhořadý kouzelník dokáže vytáhnout králíka z klobouku. Otázka je, zda dokáže Lazarus Long vytáhnout klobouk z králíka? Přemýšlej o tom, Lazare. Nebudu podepisovat smlouvu s mužem, který mne už jednou zklamal. Chceš, abych ti taky poškrábala záda? Tys to udělal krásně.“

Přijal jsem její nabídku. Hilda musí mít telepatické schopnosti. Věděla přesně kde, kdy, jak dlouho a jak silně.

A taky kdy skončit. Když jsem vstal, spustila ruce… Potom jednu vztáhla ke mně a nechala ji tak. „Nechtěla jsem tě nijak provokovat, starouši.“

Objal jsem ji, neodtáhla se, ale pokračovala: „Neodmítnu tě. Od svých dvanácti let jsem žádného muže neškládlila jen tak pro nic za nic, ale nemyslím si, že bychom se do toho měli pouštět dřív, než osvobodíme tvou matku a dokončíme společný obchod. Když budeš mít potom ještě zájem, tak mi… dej vědět. Když ano, tak tě jenom poprosím, abychom to udělali tak, abychom nezranili city mého manžela a já přitom neztratila tvář. A… sakra… nějak se mi to těžko říká… Nech toho a řekni mi, jaké máš plány na záchranu tvé matky.“

Povolil jsem objetí a mezi námi vznikla mezera. „Zapomněla jsi na klobouk z králíka?“

„Obávám se, že ano. Dobře, tohle kolo jsi vyhrál. Pokusíme se zachránit tvou matku. Vzdávám se další smlouvy… pak už nebude žádný společný obchod. Prostě zachráníme tvou matku a odjedeme.“

„Měl jsem pocit, že jsi mi slíbila později druhou šanci.“

„Cože? Lazare, ty jsi parchant.“

„Nejsem, ale na Tertiu stejně nemá tohle slovo žádný význam. Tady máš svůj klobouk. Udělala jsi ze mne prostého lokaje. Jediným mým úkolem bude dbát na to, aby se dnem i nocí splnilo každé tvoje přání.“

„To, že ze mne uděláš významného hosta, ještě neznamená, že nezraníš city Dory. To nebude fungovat.“

„Dobrá… tak tady máš druhý klobouk. Přistaneme na Tertiu a já přestěhuju Doru na jinou loď… to ona přijme, už se to v minulosti stalo. Připíšu ti tuhle loď a vybavím ji stejným počítačem, programovaným na řízení lodi, ale bez vlastního úsudku. Ty si ho vychováš k obrazu svému. Budeš jeho matkou.“

„To zní lépe, ale ještě stále to není ono. Lazare, my dva budeme spolupracovat dlouhou dobu. Nechci tvoji loď. Místo toho mi postavíš novou loď, která by sloužila jako útočiště pro Gay a byla by také poháněna strojem času. Bude to první loď Burroughs & Long s.r.o., pobočkou Burroughsovy strojírenské společnosti. Další pobočkou budou Carterovy počítače, které budou vyrábět počítače a stroje času. Ty budeme prodávat uvnitř našeho komplexu, který postupně vytvoříme. Největší pobočkou bude ale Libby & Smith, realitní kancelář. Ta přebuduje celou sluneční soustavu.“

„Cože!“

„Promluv si se Zebbiem a Jacobem. Vybudujeme taky Safari černých klobouků, ale to chvíli počká. Uděláme si základnu v Novém Římě. Tam budeme dovážet zboží z celých vesmírů a budeme ho prodávat bohatým zákazníkům. Taky tam vybudujeme luxusní hotely a všechno, co k tomu patří. Laz-Lor si tam taky najdou nějakou práci, co je bude bavit. Jsou to dospělé ženské, tak jim do toho nebudeme kecat. Celou holdingovou společnost povedeme my dva. Ty a já. Já budu mít o rozhodující procento víc než ty. Nonprofitní organizace bude podporovat Ištařinu kliniku, aby měla všechno, co bude potřebovat. Můj manžel bude předním vědcem v jedné části naší organizace a zároveň bude dobře placeným konzultantem jinde. Lib mu bude jistě pomáhat. Deety potřebujeme zcela jistě. Je to nejchytřejší hlavička z naší rodiny. Já jsem pouze její žák.“

„A já jsem zase tvůj žák.“

„To je blbost, Lazare. Tvoje největší slabina tkví v tom, že se stále snažíš podfouknout osud. Deety se k tomu postavila jako ke skutečnému umění. Ještě jedna věc… Nemohl bys jako milovaný starý kámoš přesvědčit Doru, aby mne trochu poslouchala, něž tvoji matku předáme Ištar? Řekni jí, že to bude obrovská sranda, když mne bude poslouchat. Nahrajeme to jako velkolepou legraci a hru. Samozřejmě zruš z paměti svoje domácí vězení.“

„To nikdy v paměti nebylo.“

„Dobře! Mohl bys Doru přesvědčit, aby mi říkala komodore? Sám si vymysli také nějaký pořádný titul.“

„Hildo, já budu náčelník štábu na této lodi a Zebbie by mohl být náčelníkem štábu na tvé vlajkové lodi. Dora se v hodnostech moc nevyzná. Můžeme jí nakukat, že náčelník štábu je druhý po bohu. Přijme všechno, pokud si bude myslet, že my dva jsme parťáci.“

„A to taky jsme!“

„Jsem skutečně rád, že to říkáš, Hildo. Já jsem tě tak podcenil, že jsem z toho stále v šoku. Tak co máš ještě?“

„Omlazení pro nás všechny, a to tak, jak to jen Ištar půjde u někoho, kdo není Howard.“

„To ti mohu slíbit, protože jsem předseda správní rady kliniky. Ale na jedno tě musím upozornit: Ištar není žádná kouzelnice. V kolika letech průměrně umírali tvoji předkové?“

„V mojí rodině se dožívali všichni poměrně vysokého věku, i když já jsem ztratila oba rodiče při automobilovém neštěstí. O ostatních toho moc nevím, akorát Deetina matka zemřela velmi mladá na rakovinu.“

„S tím si poradíme.“

„Zajímá tě délka života na naší Zemi? Deety a Lor už něco zjistily.“

„Samozřejmě!“

„Máme čísla pouze z USA. Na některých místech je průměrný věk vyšší, jinde nižší a odněkud nemáme údaje žádné. Co se týče žen, tak menopauza průměrně nastává v šestapadesáti sedmapadesáti letech…“

„Počkej! Jaký je průměrný věk, jakého se dožívají ženy?“

„Sto sedmnáct let. U mužů je ale o devět let nižší. To je smutné. U mojí rodiny je průměr o něco málo vyšší. O Jacobových příbuzných nic nevím, kromě toho, že jeden jeho praděd byl zabit za podivných okolností v sedmadevadesáti letech. On…“

„To stačí. Musím si to zapamatovat. Podle definice vy nejste Howard.“

„Ale, Lazare, to je průměrný věk u nás na Zemi. Teď ovšem vím, že jsou spousty analogů, takže…“

„Na tom nezáleží. Různé vesmíry mají různá časová měřítka. To je mi jedno. Tady jste všichni Howard. Vy i vaši potomci.“

Hilda se šťastně usmála. „Ani nevíš, jak je to dobrá zpráva pro ženu, která je šest týdnů v jiném stavu.“

„Ty jsi těhotná?“

„Já a Deety. Obě stejně dlouho, i když to ještě není vidět. Chtěla jsem ti to už, Lazare, říct před chvílí… ale… no… vraťme se k hlavnímu problému. Jak chceš zachránit ženu, která je mnoho století mrtva?“

„Hildo, jednou tě opiju.“

„Chceš se vsadit?“

„S tebou nikdy. Smrt mé matky je obestřena tajemstvím. Byla zabita nešťastnou náhodou ve velice nízkém věku. Mám tím na mysli nízký věk pro Howarda. Bylo jí kolem sta let. Chtěl jsem ji navštívit v den jejího stoletého výročí, čtvrtého července 1982. Místo toho jsem přijel na pohřeb. Přijel jsem do Albuquerque o dva týdny dřív.

Jenom já sám. Žila sama v ústraní pod svým dívčím jménem. Rozešla se s mým otcem před třiceti lety. Bylo zcela jasné, že nevzkázala svou adresu přes Howardovu nadaci dalším dětem. Howardové žijí tak dlouho, že příbuzenství není žádným důvodem k návštěvám a udržování kontaktů. Neviděl jsem už její tělo, protože o kremaci se postaral někdo jiný, koho určila v závěti.

Bylo ale úplně jisté, že se jedná o ni. Podle mého v roce 1982 musel člověk nosit nějaký průkaz a stále prokazovat, o koho se jedná. Mám ten pocit, protože v té době mi bylo sedmdesát let a vypadal jsem tak na pětatřicet. Měl jsem potíže získat pas, abych mohl přejet dolů přes hranice.

Hildo, až za nějakých dva tisíce let jsem se při mém prvním výletu časem dozvěděl, že moje matka nebyla v seznamu mrtvých, ale byla pouze vedena mezi těmi, jejichž záznam prostě zmizel.

To mě skutečně začalo trápit. Před pár lety mne Laz-Lor vzaly zpátky. Nemohli jsme přistát, protože na nás vystřelili raketu, která nějak zblbla Doru. Podařilo se mi natočit záběry, které ukazují nehodu. V jednom rámečku je tam vidět rozmazaná skvrna, která by mohla být tělem. Můžeš si domyslet, v jakém asi stavu.“

„Ani se o to nebudu pokoušet.“

„Chtěl jsem něco vyčíst zvětšením těch fotek, ale jsou z příliš velké vzdálenosti pomocí teleobjektivu. Dora byla příliš vyplašená a stále jenom chtěla domů. Mám pocit, že jsem tam zahlédl také Gay Podvodnici. Hildo, mám dojem, že jsem fotografoval to, jak zachraňujete mou matku.“

„Lazare, to je…“

„Neříkej, že je to nemožné. Země Oz je nemožná. Ty jsi nemožná. Kdo vymyslel pantheistický mnohoosobnostní solipsismus? Ty!“

„Já jsem nechtěla říct nemožné. Teď víš, že jsem těhotná, a asi si umíš představit, že bych ráda zachránila tvou matku dřív, než mi břicho zabrání zapnout si bezpečnostní pás. Jak se jmenovala? Marian? Marian Johnson Smith?“

„Maureen Johnson.“

„To dokazuje, že jsi skutečný Lazarus Long. Měla jsem trochu obavu, že bys mohl být některým z jeho analogů.“

„To se mě netýká. To je jejich problém.“

„Ale to by zničilo celou moji teorii, na které jsem si dala tolik záležet. Je to zvláštní, letět v létajícím talíři se strojem času, sedět přitom ve vaně se skvělým mužem a vědět o něm, že je vymyšlenou postavou z knihy, kterou jsem kdysi četla. Tím se stávám také vymyšlenou postavou, což mne ovšem tak netrápí, protože nemohu číst sama o sobě v nějakém románu. Zrovna tak jako ty nemůžeš číst knihu, kterou jsem o tobě četla já.“

„Myslím, že jsem se tomu ale dost přiblížil.“

„Nedělej se ještě tajemnějším, Lazare.“

„Mám rád divoké příběhy. Přečetl jsem všechny, na které jsem v Kansaské městské knihovně narazil. Na jednom ze svých výletů časem jsem sebral takový časopis, jaký jsi v životě neviděla. Četl jsem tam jedno pokračování seriálu o čtyřech lidech, kteří letěli vesmírem v letadle. Na konci toho dílu se setkali s létajícím talířem. Pokračování příští měsíc. Jak si myslíš, Hildo, že mohla být Dora na správném místě, když se Gay vynořila z naprostých temnot a dálek vesmírů?“

„Kde je ten časopis?“

„Ve stejné díře, do které jsi před chvílí poručila hodit mé skotské šaty. Kdybych se už dávno nenaučil věřit různým fantastickým příběhům, tak by se Dora nikdy nevznesla do oblak. Hildo, ty jsi mi vysvětlovala…“

„Hildo? Slyšíš mne?“ To byl hlas jejího manžela.

Pozdvihla tvář. „Ano, Jacobe?“

„Můžu za tebou? Mám tady takový problém.“

Zašeptal jsem: „Já vypadnu.“ Začal jsem vstávat. Stáhla mne zpět dolů. „Samozřejmě, drahý. Jsem ve vlajkové kabině. Kde jsi ty?“

„V našem pokoji.“

„Tak přijď sem.“ Otočila se ke mně a zašeptala: „Tak co? Uzavřeli jsme obchod, nebo ne?“ Pokýval jsem hlavou. Natáhla ke mně ruku, kterou jsem stiskl. „Tak jsou z nás partneři. Detaily si upřesníme později. Nejdřív se postaráme o Maureen.“

Zase se ozval její manžel: „Hildo, nevím kudy do toho. Je to osobní záležitost.“

„Tak sem musíš přijít, Jacobe. Tohle je jediné místo na lodi, kde můžeme mít soukromí. Já tady projednávám obchodní záležitosti s Lazarem Longem. Je to záležitost natolik důvěrná, že to musíme dojednávat tady. Už jsme se dohodli k obapolné spokojenosti. Pojď za námi, potřebujeme tě tady.“

„Ehm… on mě taky poslouchá?“

„Jistě. Jsme společně ve vaně. Pojď sem. Chci, aby ses o tom obchodu dozvěděl dřív, než to řeknu dětem. Možná budu potřebovat tvou podporu v záležitostech, kde jednáme quid pro quo.“

Rozhostilo se ticho… „Raději se ti ozvu později.“

Vstoupil jsem do rozhovoru. „Doktore Burroughsi, jestli chcete mluvit se svou ženou o samotě, tak já mohu odejít. Chci ale, abyste si uvědomil, že v mém světě je nabídka ke společné koupeli stejně běžnou záležitostí jako nabídka pití u vás. Jsem zde proto, že mne sem komodor pozval, a já jsem ji ujistil, že jsem zcela neozbrojen.“

„Ten zvyk znám, ostatně jsem na toto téma měl s Hildou několikrát nepříjemný rozhovor,“ odpověděl s bolestí v hlase. „Potřebuju s ní mluvit, ale kvůli tomu nemusíte hned odcházet. Rád bych se s vámi pozdravil. Jenom se musím poptat na cestu. Počkejte tam na mne.“

„Dora vám ukáže cestu. Vyjděte na chodbu a ona si vás najde.“

„Děkuji, pane.“

„Doro, mám pro tebe úkol.“

„Ano, tatíčku?“

„Najdi profesora Burroughse a přiveď ho sem. Ovšem nejdelší cestou a pomalou chůzí.“

„Rozumím, tatíčku.“

Spěšně jsem se obrátil na Hildu: „Možná vím, co za tím vězí. Hned to zjistím. Lib?“

„Ano, Lazare?“

„Jsi sama?“

„Ve svém pokoji ano. Taky jsem osamělá… a naštvaná.“

„No a? Zeptala ses doktora Burroughse?“

„Ano, Lazare. Měla jsem k tomu perfektní příležitost, když mi ukazoval Gay a…“

„Zkrať to, Lib! Odmítl tě?“

„Ne. Ale taky neřekl ano. Řekl, že si to musí probrat s manželkou. Proto jsem taky naštvaná.“

„Jen se uklidni. Zavolám ti později. Čau.“

„Co se Elizabeth stalo?“ zeptala se Hilda.

„Vezmu to zkrátka, protože i ta nejdelší cesta může být dost krátká. Lib hrozně chce mít dítě s matematikem, který matematicky definoval šestirozměrný prostor. Myslí si – a já taky – že by mohli spolu mít matematika, který by byl lepší nebo stejný, jako je Lib nebo tvůj manžel. Bude se asi muset obrátit na Ištar. Asi něco zkazila. Nevím proč, ale…“

„Já to vím. Elizabeth!“

Lib si dala s odpovědí načas. „Tady je Elizabeth Longová.“

„Tady je Hilda Burroughsová. Elizabeth, přijďte sem. Co nejrychleji do vlajkové kabiny.“

„Komodore, zlobíte se na mne? Nechtěla jsem vám ublížit.“

„Ale drahoušku! Jen pojďte k mámě Burrougsové, ta vás utěší. Ale hned! Jste daleko?“

„Za rohem. Je to pár metrů.“

„Nechtě všeho a pospěšte sem. Lazarus je se mnou ve vaně. Pojďte k nám.“

„Už jdu.“

„Rychle!“

„Jak se dostanou dovnitř?“

„Dora ví, že ty sem patříš, a co se týče těch ostatních… Doro, pusť sem Libby Longovou a doktora Burroughse.“

„Jasně, tatíčku. Lib už je tady. Za jak dlouho tam chcete doktora Jacoba Burroughse?“

„Za dvě minuty,“ odpověděla Hilda.

Lib vpadla dovnitř se stále vážnou tváří. Když ji Hilda objala, usmála se a zároveň i rozplakala. „No tak, drahoušku!“ vrněla Hilda. „To je nádherný nápad. Bude to největší matematik na světě. Něco jako Deety nebo ty. Jacobe, pojď dovnitř! Jestli máš něco na sobě, tak to hned sundej! Jsme ve vaně.“

O několik vteřin později byla vana plná. Hilda objímala zároveň Lib i svého manžela. „Přestaňte se tvářit, jako kdybyste byli na pohřbu. Jacobe, přesně tak by si to přála i Jane a já si to tak přeju taky. Elizabeth, mně to vůbec nevadí. Mě nepředběhnete. Já už v jiném stavu jsem. Budu mít dítě o šest týdnů dřív než vy. Rozhodla jsem se, že moje dítě porodí doktor Lafe Hubert.“

„Hildo! Já jsem nerodil žádné dítě aspoň sto let!“

„Máte sedm měsíců na to, abyste zase získal zručnost. Nebo mne snad chcete odmítnout?“

„To ne… ale Jaku, jestli bude Hilda rodit na klinice na Tertiu, bude v rukou těch nejlepších porodníků na světě. Já určitě tak dobrý nejsem. Jsem už opotřebovaný a…“

„Doktore, myslím, že bude Hilda ráda, když přiložíte ruku k dílu a budete připraven pomoci. Jsem si jist, že hovořím i za Deety. Je možné, že bude mít dítě ten samý den jako Hilda.“

„Bude mi ctí, pane. Ještě bych chtěl něco říct ohledně toho uvažovaného dítěte dvou velkých matematiků. Vím, že ve vašem světě se dost dbá na monogamii. Howardové na to tak nekoukají. Ale to neznamená, že se chceme nějak protivit vašim zvyklostem nebo zranit vaše city. Mohl byste dát vaše sperma do banky spermií a…“

„Cože?“ Hilda se tvářila skutečně zděšeně. „Lazare, to hovoříš o věcech jako jsou jehly a další lékařské nástroje? To bys chtěl, aby Elizabeth podstoupila?“

„Proč ne? Myslel jsem…“

Uťala mne hned v zárodku. „Děti se nedělají pomocí injekčních stříkaček! Děti mají vzniknout z lásky! Má to být spojeno se štěstím dvou lidí, kteří vědí, co dělají. Elizabeth, máte dnes plodný den?“

„Mělo by to tak být.“

„Pak mi dejte pusu a řekněte mi, jestli to tak chcete.“

„Jasně že jo. Moc to chci.“

Pak už byly všude okolo mne slzy a polibky. Byl jsem zatažen do všeobecného víru citů. V jednu chvíli jsem se přistihl, že líbám potenciálního otce. Chtěl jsem mu dát šanci se z toho vyzout, ale odmítl ji.

„Lazare, co je zač ta místnost v pastelových barvách hned naproti?“

„Tomu pokoji říkáme Aurora.“

„Milovaný mužíčku, zabal tohle sladké dítě do ručníku, odveď ji do toho pokoje a učiň ji šťastnou. Jestli tě zahlédnu dřív než za hodinu, tak se skutečně rozpláču. To neznamená, že se nemůžeš zdržet déle. Očekávám, že přijdeš na večeři, ale pak si ještě můžeš do Aurory zaskočit. Musíš jí dát šanci ještě aspoň další tři dny. Ženské plodné dny se někdy mohou zdržet. Tak už jděte.“

Lib nedovolila Jakovi, aby ji nesl, ale objali se hned. Poslala nám vzdušný polibek a tvářila se šťastně.

Hilda je pozorovala a pak se obrátila na mne: „Pomoz mi ven.“

Pomohl jsem jí ven a sám vylezl za ní. Hilda se natáhla na pohovku. „Myslím, že tady to bude nejlepší. Kdyby nás přistihli, tak se snad nic moc neděje. Myslím, že za těchto okolností by cítil Jacob spíš úlevu než vztek.“ Vztáhla ke mně ruce. „Tak co?“

„Ano!“

„Jakkoliv to chceš, Lazare! Vzrušuje tě, když víš, co se děje pár metrů odsud? Mě jo!“

„No, já to nepotřebuju… ale ty jsi skvělá!“

„No… snad jo. Vždycky jsem se snažila. Provdala jsem se celkem třikrát… Vždycky jsem měla dobrou svatební smlouvu, ale snažila jsem se dát mým mužům, co jim patřilo. Pak jsem si vzala z lásky Jacoba a zjistila jsem, že je dobrý. Myslím tím ve všech směrech. Doufám, že to Lib ocení. Měl jsi ji?“

„Ano.“

„Před nebo po její změně?“

„Oboje, ale po změně to bylo lepší.“

„Proč jsi jí tedy neudělal dítě?“

„Jak to že ne? První dítě měla se mnou. Ženská, ty tu nejsi proto, aby sis se mnou povídala. Já jsem připraven…“

„Já taky. Tak pojď.“

Po dlouhé době, o které se raději nebudu rozepisovat, jsme leželi v náručí a slastně oddychovali. Hilda je spatřila první:

„Jacobe, lásko, tak co? Lib, povedlo se to?“

„Jestli se to povedlo? Hildo, tohle máš každou noc? Taková malá kočička? Vždyť mě za necelé dvě hodiny Jacob úplně zničil.“

„Já jsem na to stavěná. Jen to řekni, Jacobe.“

„Můj miláček je velmi přizpůsobivý. Lazare, chovala se k tobě Hilda pěkně?“

„Umřel jsem šťasten.“

„Není mrtev,“ zasmála se Hilda a stříkla mi vodu do obličeje.

XLIV.

„…kde seženeme tělo?“

Zeb:

„Otázka je,“ řekla moje žena Deety, „kde seženeme tělo? Když víme úplně přesně čas, Gay může klidně tvou matku sebrat, ale nějaké tělo tam musí zůstat. Lazare, dobře víš, že smrt Maureen neukazují jenom tyto záběry, ale že i ty sám si její smrt pamatuješ. Vždyť jsi jí šel konec konců na pohřeb. Potřebujeme čerstvou mrtvolu starší ženy, kterou policie bude mít za Maureen Johnsonovou.“

Sedělo nás šest – Deety, já, Jake, Hilda, Lazarus a Libby – kolem kuchyňského jídelního stolu v „New Harboru“ (to byl kompromis, na který naše ženy po dlouhé diskusi přistoupily) v Beulahlandu a kuli jsme plány na únos. Únosem byla míněna záchrana Maureen Johnsonové.

Lazarus měl nafilmovanou situaci, která ukazovala, že by se záchrana mohla podařit, když bude všechno dobře načasováno. Místem byl jeden z analogů naší matičky Země, pouhé jedno kvantum na ose t.

Snadná záležitost! Muška! Úspěch zaručen! I slepec by to zvládl!

Ale co když to nesvedeme?

Fotografie jasně ukazovaly vůz, který projel místem, kde přistála (přistane?) Gay, a odhozené tělo. Zdálo by se, že určit místo a čas nemůže být nic těžkého. Ovšem Lazarus se při svém prvním výletě v čase (1916 – 1918 pozemského času) s Dorou nespletl o pár vteřin, ale o celé tři roky.

Sám pak přiznal, že to nebyla chyba Dory, nýbrž jeho, protože jí zadal špatná data. Vrhli jsme se na něj z pěti stran. Nebyla otázka, jaké chyby se staly, ale samotný fakt, že se vůbec mohou stát.

Čtyři matematici, jeden matematický inženýr (na to jsem se pasoval já) a jedna osoba řídící se intuicí tvrdili, že se nic takového stát nemůže.

Hilda si byla jista, že nic nemůže selhat.

Já pevně věřím v Murphyho zákony: Jakmile něco selhat může, tak to selže. A je úplně jedno co.

Libby věřila jak Jakovu souboru rovnic popisujících šestirozměrný vesmír, ve kterém je číslo bestie, tak i Hildině násobnému solipsismu a tvrdila, že obojí je jenom druhou stranou téže mince. Obě teorie dohromady obsáhly úplně všechno: vědu, náboženství, matematiku i umění. Mluvila o tom, že fikce je kvantem představivosti a reality asi tak jako fyzik hovoří o fotonech. „Může se stát nějaká chyba? Ale nestane se a my Maureen zachráníme.“

Byla skutečně vzrušená. Přikládal jsem to pouhému vzrušení z nastávajícího dobrodružství. Mýlil jsem se.

Lazarus, který byl vynikajícím matematikem, i když se možná nemohl rovnat Jakovi a Libby, se řídil v tomto případě heslem 'Zvítězit, nebo zemřít,' což mi nedávalo zapomenout na jeho první neúspěch.

Z Jaka se stal determinista (zrovna z něho, který byl přesvědčeným zastáncem svobodné vůle!).

Deety je pragmatická matematička, která se nelekne žádné teorie. Oz je realita, ona je realita, fikce ji nezajímá. „Nerozčiluj se, Lazare. Dokážeme to, Gay to dokáže… Nepřestaneme, dokud si nebude Gay úplně jista svým programem.“

Tahle diskuse začala odpoledne na Doře. Hilda si nějak vyříkala svoje problémy s Lazarem, což bylo jenom dobře, a potom se o něčem dohadovala s Jakem, Lazarem a Libby, když Dora zavolala mne a Deety, abychom tam také přišli.

Probíralo se všechno možné včetně toho, že my čtyři jsme chybějící Howardové, a Lazarus nás potom jako takové zaregistroval. Nejsem si jist, jestli chci žít tisíc let. Nejsem si jist, že chci žít třeba jenom dvě stě, ale jsem si jist tím, že chci být až do konce pohyblivý, čilý a jasně myslící a že chci žít v klidu a pohodě. Ne jako můj praděd, který vydržel do sto pěti, ale nebyl schopen zajít si sám na záchod. Howardové mají jednu velkou výhodu. Mohou zůstat mladí, jak dlouho chtějí, a potom, když mají pocit, že si už užili dost, mohou umřít.

(Ano, chci být chybějícím Howardem, pokud ta změna bude obsahovat i Deety a její děti.)

Plno problémů se muselo odsunout na pozdější dobu (včetně 'černých klobouků'), abychom se mohli plně věnovat záchraně Maureen Johnsonové.

Probírali jsme zrovna nějaké detaily, když se ozval Lořin hlas: „Komodore?“

„Ano, kapitáne?“

„Nerada vás obtěžuji, madam, ale…“

„To je v pořádku, Lor. Kapitán musí mít možnost spojení.“

„Madam, Dora mi řekla, že vám mám vyřídit, že jsou připraveny vaše šaty na večeři. Ráda by věděla, kam je má poslat.“

„Pošlete je do vlajkové kabiny, prosím.“

„Ano, madam. Za chvíli se objeví v zásobovacím okně. Víte, kde je?“

„Já to najdu. Co si obléknete dnes večer vy a vaše sestra? Nebo je to tajemství?“

„Ne, zrovna jsme se rozhodly. Ale do večeře je stále ještě hodina a půl času.“

„Pravda, na výběr pěkných šatů je ještě dost času. Nebo zase půjdete jenom tak? To ženě může zabrat pár vteřin nebo taky dvě hodiny. Konec.“

Hilda dala najevo svoje rozladění obzvlášt ostře, což mi jenom dokázalo, že Lib a Lazarus patří do užšího okruhu zasvěcenců. „Woodie, znáš nějaké pořádně sprosté slovo? Nesnáším myšlenku, že budeme muset předstírat slavnostní náladu, když máme tolik práce před sebou.“

Deety pohlédla na Libby. „Vy a já jsme určitě typy, na které se dá spolehnout. Co kdybyste nám také pomohla s výběrem nějakého toho drsnějšího výrazu?“

„Deety, já nemám literární talent. Ráda si poslechnu nějaké to slůvko, když se tím člověku uleví, ale teď se musíme soustředit na únos a dělat na tom, dokud to nebude perfektně připravené. Nezáleží na tom, jestli budou přípravy trvat tři hodiny nebo tři dny nebo tři týdny.“

„To je jasná věc!“ řekl jsem.

Hilda potřásla hlavou. „Zebbie, ty se můžeš na večeři vykašlat. Já ne. Lazarus se tam taky musí objevit.“

Lazarus přikývl. „Obávám se, že tam budu muset. Ale, komodore, náčelník štábu by tam měl být také. Už jen pro esprit de corps.“ Odkašlal si. „Možná by tam nemusel Jacob s Libby, když jsou jenom pasažéři.“

Lib potřásla hlavou: „My už jsme s Deety udělaly závazný slib.“

Člověk nemusí být žádný génius, aby pochopil, co je potřeba. Vstal jsem. „Přece se nedáme zdržovat nějakou slavnostní večeří! Můžeme to dokázat za tři dny! Ale jenom, když se všichni pokusíme o nemožné… Co to s tebou, Hildo, je? Snad jsi na stará kolena nezblbla?“

„Asi ano, Zebbie,“ otočila se na Lazara. „Prosím tě, zruš tu večeři. Zůstaneme tu, dokud to nedokončíme. Jsou tu postele a pohovky, kdyby si někdo potřeboval zdřímnout. Nenecháme se vyrušovat. Tři dny nebo tři týdny, ale dokážeme to.“

„Přece kvůli tomu nebudeš rušit večeři, Hildo.“

„Zebbie, obávám se, že ti skutečně nerozumím.“

„Beulahland je na jiné časové ose.“

O pět minut později jsme byli na staré farmě. Nezdržovali jsme se balením, protože bychom tím promrhali cenný čas. Celý nápad spočíval v tom, že na jiné ose můžeme ušetřit čas. Lazarus a Libby letěli s námi v prostoru za spojovacími dveřmi. Nechali jsme jim volný pohyb, ale upozornili je, že v kabině jsou i střelné zbraně.

Jediné, co jsme ještě neměli zažité, bylo to, že jsme si museli přesně domluvit pozdější setkání s pohybující se lodí. Zeptal jsem se Gay, zda si je jista, že to dokáže. Ujistila mne, že to dokáže snadno.

Obrátil jsem se na Hildu: „Kapitáne, jsme připraveni k odletu.“

„Děkuji, astronavigátore. Gay Podvodnice, Beulahland. Proveď rozkaz. Otevři dveře. Všichni odpoutat. Gay, jdi spát.“

„Rozumím. Konec.“

Naši pasažéři byli jako omráčeni. Tak je to napoprvé vždycky.

Vyšli ven a klopýtali jako oživlé mrtvoly. Vzpamatovali se až uvnitř. Byl jsem rád, když jsme zapadli, protože i když na Beulahlandu nejsou žádné předpisy, pokud se týče oblečení, šest nahých lidí by mohlo vzbudit nežádoucí pozornost.

„Cítím se jako v Arkansasu,“ špitla Libby.

„A já jako v Missouri,“ přikývl Lazarus.

„Nemáte pravdu ani jeden,“ řekl jsem. „Kdyby to už mělo být podobné nějakému místu v USA, tak by to byl stát Washington, ale je to Beulahland.“

„Stejně se tu cítím jako doma. Lazare, tady jsem šťastná.“

V tu chvíli jsem se rozhodl, že se New Harboru nikdy nevzdáme. Sice to vypadalo, že se staneme občany Tertia nebo Nového Říma nebo Secundusu nebo obou na jiné časové ose. Ale možná bychom tu mohli trávit prázdniny. Nebo to pronajímat studentům, když by potřebovali klidné místo ke studiu. Bylo by to určitě prima, kdybychom někomu pronajali pokoj a poskytli tři týdny, které mu nikdy nebudou chybět v kalendáři.

Rozdělal jsem oheň v krbu a Lazarus umyl nádobí. Libby prohlásila, že by možná uměla vařit na starých kamnech, protože se kdysi dávno učila jako chlapec taková kamna zatápět. Ano, Elizabeth skutečně uměla vařit.

Tak jsme seděli kolem stolu, jedli a diskutovali, jak zachránit Maureen. Všechno šlo jako po másle do chvíle, kdy Deety zmínila to tělo. „Všichni víme, jak přesná Gay dokáže být, ale kde vezmeme mrtvé ženské tělo?“

Lazarus prohlásil, že to není žádný problém. „Já to tělo seženu.“

„To není dostatečná odpověď, Lazare.“

„Deety, nedělej si s tím starosti. To tělo bude mrtvé a budeme ho tam moct nechat.“

„Lazare,“ řekl jsem, „to se mi ani trochu nelíbí.“

„Ani mně ne,“ přidal se rychle Jake.

„Ani mně,“ souhlasila s námi Hilda. „Woodie, ty po nás chceš, abychom naplánovali únos, což je v některých zemích hrdelní zločin a ve všech ostatních velice těžký zločin. Proti tomu nic nemáme, protože záchrana života staré dámy se jistě nerovná klasickému únosu. Ale co s tou čerstvou mrtvolou? Přece jsme nesouhlasili s vraždou.“

Lazarus chmurně pokyvoval hlavou.

„A co když se za to tělo zaručím já,“ ozvala se tiše Libby.

„Ne,“ zavrtěla hlavou Hilda. „Woodie to musí zcela jasně vysvětlit.“

„No tak dobře. Já to tělo seženu. Nebude za tím žádná vražda ani jiný zločin. Přestanete se o to potom zajímat?“

„Jaku?“

„Mně se to nelíbí, Zebe.“

„Mně taky ne. Ale nemusíme vědět všechno. Třeba si s tím opravdu poradí nějakým čestným způsobem.“

„Je to možné, ale bude to jeho problém?“

Hilda se náhle zeptala: „Slíbil mu někdo z vás, že ho dopraví zpět na mou loď?“

„Na čí loď?“

„Moji loď, Woodie. No tak, pánové?“

„Já mu nic nesliboval. Co ty, Jaku?“

„Ne. Deety?“

„Já ne, táto.“

„A co ty, Hildo?“

„Ani já, Jacobe. Woodie, dneska jsem si myslela, že jsi už prohlédl, ale zřejmě jsem se mýlila. I piráti si potřebují být jisti svými druhy ve zbrani. My jsme si potřásli rukama na potvrzení partnerství, ale já mám pocit, že ty nevíš, co to znamená. Stejně tě tady nenecháme. Však se ti to za týden nebo ještě dřív všechno spočítá. Možná zemřeš, nebo tě potká ještě něco horšího. Jenom bych tě ráda upozornila na to, že je nemožné ukrást Gay Podvodnici. Vím, že jsi jednou ukradl podstatně větší loď, ale nebyla tak dobře chráněna.“

„Lazare, řekni jim to.“

„Čekal jsem, Lib, až komodor dokončí svou řeč. To tělo nebylo zavražděno, protože nebylo nikdy živé. Pokud ovšem nepočítáme zeleninu za živou.“ Lazarus vypadal skutečně uraženě.

„Před třiceti lety jsme začali s fakultou medicíny na Tertiu. Bylo to spíš jedno křídlo nemocnice než skutečná fakulta, ale genetické inženýrství je skutečně obtížná oblast a genetičtí chirurgové se musí někde cvičit. Běžná praxe je, že se klony, které se vyvíjejí špatně, zabijí, zmrazí a potom se zkoumají. Klony, které se vyvíjejí dobře, nebo lépe řečeno nevykazují žádné vady, se pěstují dál, až se z nich vyvine celé tělo, za které pak zájemce zaplatí pěknou sumičku. Daleko běžnější ale je, že se tyto klony používají k běžným cvičením, protože medicínská fakulta vyžaduje zničení zárodku pod odborným vedením v prvním trimestru.

Ani studenti, ani dárci tkáně nejsou tímto pseudopotratem nijak zneklidněni, protože studentka bývá většinou i dárkyní tkáně. Pakliže se s tím neumí vyrovnat, je zřejmé, že si nevybrala správné povolání.

Jestliže není studentka zároveň dárkyní tkáně, nemůže k žádnému vzrušení dojít. Studenti se dívají na klon jako na histologický materiál, jehož užitečnost spočívá právě v jeho studiu po smrti, a dárce nemůže být nijak traumatizován, protože o tom neví.“

„Jak to, Lazare? Kdyby někdo použil moje buňky, chtěla bych vědět, co se s nimi stane. Na tom bych trvala!“

„Deety, ta tkáň může být stovky nebo tisíce let stará a dárce už mnohdy ani nežije. Nebo může být dosud teplá, protože dárce ještě ani neopustil budovu. Samozřejmě, že tohle jsou mezní varianty, přičemž je možné jakékoliv stáří mezi tím. Banka spermií a vajíček zajišťuje budoucnost rasy. Banka tkání zaručuje budoucnost jedince.

Někdo ale musí dbát na kontrolu, což znamená, že to není zadarmo. Jenom pár velice bohatých – a neurotických – jedinců má stále připravené rychlené, ale neprobuzené klony ve stázi. Já jsem sice bohatý, ale ne neurotický, takže žádné klony nemám.“

Všiml jsem si výrazu, jaký měla při poslední Lazarově větě Libby. Rty se jí zvedly do úsměvu, který se okamžitě pokusila potlačit. Myslím, že kromě mě si toho nikdo nevšiml. Řekl jsem si, že sejí později zeptám, co to mělo znamenat.

„Ale mám to, co má většina Howardů – tkáň v úschově. Každý si může vybrat: buď platit hodně… nebo platit o mnoho méně, ale pak musí podepsat, že půlka je k dispozici pro vědecké účely. Tak vidíte, jaký jsem dobrák. Jsem k dispozici studentům.“

Po chvíli pokračoval: „Ovšem ne všude mají tak etická pravidla. Myslím, že existují alespoň tři planety, kde si můžete koupit jakékoliv monstrum, a dalších třicet, kde si můžete nechat za malý poplatek vypěstovat, co budete chtít. Klidně se vás zeptají, jak čerstvá má ta mrtvola být a kdy ji chcete dodat.“

Hilda se rozhlížela kolem a snažila se vypátrat, na koho se přitom Lazarus díval.

„To je nejlevnější způsob…“

„Snad jsi neukazoval na mne,“ přerušila ho Hilda. „Woodie, to by nebylo vůbec zdvořilé ani slušné. V jednu chvíli jsi mne skutečně vyděsil. Já ale skutečně nejsem levná… vždycky se snažím o nejvyšší cenu.“

„To už jsem zjistil, komodore. Deety, tohle je ten nejlevnější a nejbezpečnější způsob pro kupce na těch místech, která jsem měl na mysli. Ale jak vás mám přesvědčit o tom, že jsem ani na okamžik o tomto způsobu neuvažoval? Zdá se mi, že toho o mně víte mnohem víc, než já o kterémkoliv z vás. Existuje snad něco, o čem jste četli nebo slyšeli a z čeho by vyplývalo, že bych byl schopen někoho zavraždit nebo si k tomu někoho najmout – což je vlastně ještě horší – abych zapříčinil svůj vlastní konec? Netvrdím, že jsem nikdy nikoho nezabil. Muž, který by žil polovinu toho, co já, se nejednou ocitl v situaci, kdy měl dvojí možnost: buď zabít, nebo být zabit. Avšak nejlepší způsob, jak se s takovou situací vyrovnat, je nedostat se do ní, předvídat ji a vyhnout se jí.“

Lazarus Long se zarazil a vypadal velmi smutně a poprvé od doby, co jsme se potkali, vypadal na svůj věk. Nechci tím naznačit, že by vypadal zchátrale, obklopovala ho však aura starobylého zármutku. „Profesore Burrouhgsi, kdyby to bylo k něčemu dobré, vzdal bych se všech svých plánů a smířil bych se s tím, že zůstanu na věky uvázán zde, a roztřískal bych tvůj stroj času.“

Byl jsem tím šokován (mám rád pěkné stroje). Jake se tvářil uraženě. Deety a Hilda vypadaly užasle.

Jake řekl stísněně: „Lazare… proč?“

„Ne proto, abych tě urazil. Profesore, máš moji nejvyšší úctu. Patříš mezi tři největší lidské bytosti historie: spolu s člověkem, který vymyslel kolo, a tím, který objevil oheň. Avšak při dosažení tohoto objevu jsi dokázal něco, o čem jsem se domníval, že je nemožné. Učinil jsi mezihvězdnou válku logisticky realizovatelnou. Mezihvězdnou? Mezigalaktickou? Meziuniverzální!“

Lazarus se náhle napřímil, odvrhl své chmury a zašklebil se. „Všichni královi muži ani všichni královi koně nemohou zavřít Pandořinu skříňku, jakmile již jednou byla otevřena. Jakmile se jednou rozlétne její víko a ona začne svoje triky, jediný způsob, jak se jí zbavit, je popadnout ji, zabalit a prodat jako sterilizátor. Hilda má v tomto směru plány. Avšak já musím opět začít myslet ve válečných termínech. Vymyslet, jak ochránit můj vlastní domov proti tomu, co se zdá být absolutní zbraní, o které se tolik mluvilo a která nebyla nakonec nikdy vyvinuta. Jsem rád, že Hilda slíbila, že bude tento fakt udržovat jako velké tajemství tak dlouho, jak to jen bude možné. Tím bychom snad mohli získat čas.“

Obrátil svoji pozornost zpět k mé ženě. „Deety, nikdy jsem nezabíjel a nikdy nebudu. Jednou jsem opravdu měl chuť zardousit pětiletého chlapce. Připouštím, že mne ta myšlenka pronásledovala dost intenzivně a že tento okamžik bude možná postaven na úroveň skutečnému činu. Mohu tě ale přesvědčit, že jsem nikdy takové myšlenky vědomě nevyhledával. Přemýšlej prosím o všem, co o mně víš. Jsem schopen vraždy?“

Deety neustoupí. (Vzpomínáte si, jak jsme se brali?) Vyskočila, oběhla kuchyňský stůl a políbila Lazara způsobem, který přímo volá po posteli… Kdyby ovšem před námi nebyly naléhavé úkoly.

Deety toho nechala, posadila se vedle něho a zeptala se: „Řekni nám, jak bez zabíjení získáme čerstvé tělo? Je jasné, že ho budeme muset letět sehnat v Gay. Musíme to udělat teď.“

Libby řekla jemně: „Lazare, to je přesně to, čemu jsi se pokoušel vyhnout. Mohu to říci?“

„Děkuji, Lib. Ne, ty bys to jen zkomplikovala. Já…“

„Buďte zticha!“ vykřikla Deety. „Elizabeth, vysvětli nám to jasně – a pokud možno krátce.“

„Tak dobře. Lékařská škola v Tertiu je velmi etická, však uvidíš. Ištar je ředitelka omlazovací kliniky a předsedkyně výboru lékařské fakulty – a to si ještě najde čas učit. Nikdy jsem neviděla Maureen Johnsonovou, neboť jsem se narodila asi dvě stě let po ní. Avšak říká se o ní, že se podobala Laz a Lor. To není moc překvapující, neboť je jejich genetická matka, protože byly klonovány Lazarovými geny.“

„Aha, už vím. Existuje tedy ještě třetí, ženský, Lazarův klon?“

„Jeden, avšak zkažený, Deety. Ištar mi říkala, že je dost vzácné získat z Lazarovy tkáně špatné klony… proto je velmi výhodná pro experimenty s nucenou mutací. Přesto nařizuje zničení veškerého genetického materiálu, jakmile splnil svůj účel.“

„Deety říkala, abys to neprotahovala,“ zavrčel Lazarus.

Lib jej ignorovala. „Ale zatímco ona kontroluje studenty, nikdo nekontroluje ji. Skoro dvacet let hledala Ištar klon, který by vypadal jako lidský, ale přitom by lidský nebyl. Klon s tak nedostatečně vyvinutými čelními mozkovými laloky, že by nemohl být ničím jiným než pouhým živočichem bez jakékoli schopnosti myslet. Řekla mi, že studenti jí nevědomky poskytli okolo dvaceti exemplářů, s nimiž mohla pracovat. Naneštěstí však všechny brzy zemřely, nebo se nikdy nevyvinuly do lidské podoby, nebo byly nepoužitelné díky nějaké jiné chybě. Před několika lety byla přece jen úspěšná. Mohu dosvědčit, že ta věc vypadala jako Laz a Lor a procházela stadiem nuceného vývoje… A potom vyhlížela jako jejich starší verze, celá scvrklá a šedivá, když před dvěma tertiovskými roky odumřela…“

„Ha, čerstvá mrtvola!“

„A po smrti byla okamžitě zmrazená. Mohu to komukoliv dosvědčit. Přátelé, jakmile jsem se stala ženou, probudil se ve mně zájem o biologii, který jsem jako muž neměla. Zatímco učím matematiku na Tertiu, jsem rovněž člen matematického personálu kliniky a studovala jsem i něco z lidské biologie. Když tedy řeknu, že tento zkažený klon nebyl nikdy naživu v pravém smyslu, hovořím jako matematický biolog, který denně kontroloval její biologické funkce na monitorech. Překvapivé na tom je, že Ištar dokázala udržet její biologické funkce natolik dlouho, aby bylo možno pozorovat stárnutí. Ištar je velmi šikovná,“ dodala Libby. „Lazarus by se strašně rozzuřil, kdyby se byl tohle dověděl, ale Ištar nedovolila říci mu jediné slovo ani ukázat jediný klinický záznam.“

„Zvláštní žena,“ řekl Lazarus. „Během tří sekund bych Ištar dokázal říci, zda tato věc vypadá jako moje matka nebo ne. Místo toho se musím spoléhat na mínění lidí, kteří moji matku nikdy neviděli. Proklatě, patří mi všechny záznamy kliniky. Jsem předseda správní rady celé univerzity. To je Ištar úplně jedno? Hildo, má starší žena je stejně těžký případ, jako jsi ty, a vypadá na to zrovna tak málo jako ty.“

„Tak? Bude docela zajímavé vidět, co se stane, až budu tvou mladší ženou,“ odpověděla nanejvýše drze Hilda.

„Ty chceš být mojí mladší ženou?“ Lazarus prošel okolo a pohlédl na jejího manžela. „Jaku?“

„Nemyslím si, že mám právo hlasovat,“ řekl klidně můj pokrevní bratr.

„Jakmile se staneme součástí Longovic rodiny, stanu se automaticky tvou mladší ženou. A mám pocit, že až tuhle práci skončíme, tak se součástí vaší rodiny staneme!“

„Jen počkej,“ vložil jsem se do toho. „Otázka je, jestli nás tam někdo bude chtít. A i kdyby, tak se mladší ženou stane Deety a ne ty.“

„Tetička Hilda může být klidně mladší ženou, když o to stojí. Mně je to jedno.“

„Deety,“ řekl jsem, „to myslíš vážně? Snažil jsem se tvojí nevlastní matce naznačit, že se do rodiny zas tak necpeme.“

„Já jsem se nikam necpala, Zebadiahu,“ odpověděla moje žena. „Chtěla bych, abychom zůstali na Tertiu aspoň do doby, než budeme mít děti. Možná i déle, abychom si tam opět našli svůj domov. Musí to být krásné místo bez 'černých klobouků' a zbytečného puritánství. To ale neznamená, že se musíme stát součástí klanu Longů.“

„Já bych rozhodně byla pro Zeba,“ otočila se ke mně Libby, „… pro vás pro všechny. Doufám, že naši nabídku přijmete. Deety, víš, co mám v plánu s tvým otcem?“

„Ano, vím. A mám z toho radost.“

„Tvůj manžel by měl slyšet, co ti chci teď říct. Mám v každé buňce i chromozóm Y, takže bychom se mohly pokusit mít matematického génia i my dvě.“

„Cože? Která z nás bude mít penis?“

„Ištar to zařídí. Ani jedna z nás nebude muset to dítě donosit. I to se dá zařídit.“

„Zebadiahu, co ty na to?“

„To je na tobě, miláčku. Já bych byl celkem pro. Zní to docela rozumně. Chtěl bych to dítě dokonce adoptovat.“

„Můžeš být klidný. Na Tertiu teď máme skutečně dobré podmínky a naše profesionální sestry svoje povolání milují a jsou dobře školeny.“

„To rád slyším.“ (Skutečně se mi líbil nápad, že by Deety mohla mít dítě s Libby. Bylo by jistě roztomilé.)

„Když tak o tom, Jacobe, přemýšlím, tak by nebylo od věci pokusit se o třetí geniální dítě. Další matematický génius by mohl vzniknout, kbybychom zkřížili tebe s tvou dcerou.“

Díval jsem se na Jaka a viděl jsem, jak se mu výraz tváře mění z překvapení na zděšení. „Ale to je…“

„Incest?“ napověděla Libby. „Ne, Jacobe, incest je společenský problém. Nezajímá mne, jestli spíš se svou dcerou. Já mluvím o genech. Ištar by všechno zařídila. Musíš si uvědomit, že tvoje geny nejsou tvoje vlastnictví. Pocházejí z celé tvojí rasy. To dává tvojí rase šanci získat velkého génia, aniž by někdo přitom tratil. Přemýšlej o tom.“

Jake přemýšlel a díval se přitom střídavě na mě a na Deety. „Deety?“

Ta odpověděla mně: „Zebadiahu, tohle je na tobě a na Jacobovi.“ Nejsem si jist, ale mám pocit, že nikdo kromě mě a Hildy si nevšiml, že neřekla 'na tátovi'.

„Nejdřív ale musíme zachránit Maureen,“ dodala Deety.

„Deety,“ ozval se Lazarus, „nezapomeň, že jsem slíbil Doře, že už se s ní nikdy nepřiblížím k Albuquerque.“

Deety vzdychla: „Lib?“

„Obrázek jedna-třináct až sedm-sedm-dva, potom sedm-sedm-tři až po tisíc dva.“

„Přesně. Musí to být zatraceně přesně. Časově se to snažím odhadnout podle toho žlutého vozu, který se blíží z druhé strany. Co ty?“

„Taky. Je to dost jednoduché, protože drží stále stejnou rychlost.“

„Jaku, víš, o čem mluví?“ zeptal se Lazarus.

„Ano i ne. Snaží se to řešit jako dva oddělené problémy. Otázka je, jestli nám budou stačit tři vteřiny na to, abychom sebrali jedno tělo a nechali tam druhé. Myslíš, že ty semafory skutečně zařídí, aby křižovatka zůstala tři vteřiny volná?“

Hilda se najednou zakřenila, z čeho jsem usoudil, že to pochopila. A taky že jo. „Deety a Lib to chtějí udělat na dvakrát. Poprvé zachránit Maureen a potom se vrátit a nechat tam tělo.“

„Ale podruhé už nepřistaneme,“ dodal jsem. „Jaku, ty si sedneš dozadu a já budu řídit ručně. Deety si sedne na moje sedadlo a hodí tělo dolů. Musí se vejít mezi obrázek sedm-sedm-dva a sedm-sedm-tři. Potřebuju vědět, kde je Dora a kde je ta střela. Taky potřebuju znát gravitační zrychlení na Zemi jedna. Protože to tělo už bude padat na naše hlavy, když budeme provádět samotný únos. Je to skutečně časově napnuté. Gay dokáže řídit daleko přesněji než já. Měli bychom s Deety napsat nějaký program.“

„Zebe, když budeme zrovna na zemi, až to tělo bude padat, tak mi řekni, jak to, že nejsme na těch záběrech?“

„Možná někde budeme. Na tom nezáleží. Deety, co ty na to? Necháme to plavat? Hildo? Jaké jsou rozkazy?“

Deety a Hilda si vyměnily pohledy a pak promluvily jako Laz-Lor. „Nejdřív do postele. Je už po půlnoci.“

„Dáme se do práce po snídani,“ dokončila řeč Deety. „Vyspěte se co nejlépe. Koupelnu tady máme dost primitivní, ale dají se použít i ty na Gay. Ty se dají použít kdekoliv, protože vlastně patří na Oz. Pro šest lidí jako nic.“

„Tři postele budou stačit,“ ozvala se zase Hilda. „Jacobe, polib nás na dobrou noc a jdi s Lib do postele. Vemte si naší ložnici. Klidně použij můj kartáček na zuby, Lib. Potřebujete ještě něco?“

„Ne. Díky, Hildo. Mám tě ráda.“

„Taky tě mám ráda. Však si ještě popláčeme, až ti Ištar řekne, že jsi v tom. Dobrou noc.“

Když zamířili nahoru, obrátila se Hilda na mne. „Zebbie, co kdybys dal Deety volno, aby si vyzkoušela Lazara a ověřila si, jestli chce být jeho mladou ženou.“

Snažil jsem se vypadat překvapeně. „Deety, ty jsi Lazara ještě nevyzkoušela?“

„Ty víš dobře, že ne. Copak jsem měla čas?“

„Od ženské, která programuje stroj času, je to poněkud zvláštní otázka. Co mi tedy zbývá. Lazare, jedna rada: kouše!“

„To ty nejlepší obvykle dělávají.“

„No tak běžte. Zebbie, roztáhni gauč v obýváku. Tam se mne budeš muset snažit rozehřát.“

„A kdo rozehřeje mě? Snad ne taková malá potvora jako ty?“ Hilda taky kouše.

XLV.

Zásah v pravou chvíli

Jake:

Vynořili jsme se jeden kilometr nad povrchem u Albuquerque v Zemi jedna a Gay naklonila svou příď dolů. Moje dcera Deety na poslední chvíli zaujala místo pilota, zatímco já jsem si sedl vlevo dozadu jako navigátor. Deety dokáže ovládat páčky stroje času stejně dobře jako já a já ani neočekával, že by bylo nutné je vůbec používat. Jediné, co potřebovala sledovat, byl ten žlutý vůz dole – a pak použít své přesné hodinky v hlavě.

Elizabeth Longová byla v zadní kabině vedle hromad zbraní. Pušky, pistole, lůžkoviny z přední kabiny, cokoliv, co se dalo odnést, aby se snížilo zatížení, bylo sneseno do tohoto kouzelného prostoru a s ním i Lazarus Long.

Doktorka Ištar varovala Lazara, aby se nenechal poznat svou matkou, neboť by přitom mohla utrpět takový šok, který by mohl způsobit nemoc nebo i smrt. Když se Lazarus pokoušel vymyslet, jak provést přepad za pomoci Dory, předpokládal, že použije převleku. Mnohem jednodušší bylo skrývat ho v našem přístavku ze země Oz, zvláště když Ištar byla nervózní skoro jako Lazarus, že neviděla jeho matku ani její pseudotělo. Tohle všechno jsem se dozvěděl v noci od Elizabeth.

Tak jsem ukázal Lazarovi neubývající piknikový košík a poradil jsem mu, aby povlečení použil k výrobě provizorního lůžka a pokud možno spal, neboť musí zabít mnoho času. Navíc jsem jej zásobil i mnoha knihami a důrazně mu domluvil, aby nechodil dovnitř, dokud neotevřu dveře. Nezmínil jsem se totiž, že jsem ho tam zamknul.

Se značnou úlevou jsem zjistil, že mne pověřili pouze nepatrnými úkoly. I přes krátkou noc jsem nebyl příliš ospalý, ale byl jsem z celé situace dost nervózní.

Zamilovával jsem se… vlastně jsem se už zamiloval… do Elizabeth Longové. Nebyl jsem o to méně zamilován do Hildy – naopak více než kdykoli předtím. Poučil jsem se, že láska se vzájemně neodečítá – láska se násobí.

Jak se Gay naklonila, natáhl jsem svoji ruku po Hildině. Usmála se a poslala mi vzdušný polibek. Jsem si jist, že měla sladkou noc – milovala Zeba od té doby, co ji znám. „Jako loajálního člena posádky,“ řekla mi, ale Hilda vyznává obecně názor, že je lépe být laskavý a zdvořilý nežli upřímný. Mně to moc nevadilo… Zeb je můj milovaný pokrevní bratr a věrný manžel mé dcery. Pokud nebyl Hildiným milencem v minulosti, byl jím zcela určitě nyní, avšak to mě vůbec nevzrušovalo. Před probuzením jsem celou situaci prodiskutoval s Jane dříve, než jsem otevřel oči. Jane to schválila a byla Elizabeth nadšena.

Moje dcera prožila určitě taky neobyčejnou noc. Pokud pověsti nelžou, je Lazarus stokrát starší než Deety. Jemu to může být jedno, ale Deety by mohla brát všechno hrozně vážně.

Zjevně jí to nijak neublížilo; při snídani zářila a vesele štěbetala. Všichni jsme byli povzneseni a dychtiví pustit se do akce.

Zeb opakoval: „To je ono! Jsme na dostřel. Chytruško, máš to v hledáčku?“

„Jako přibitý, šéfe.“

„Drž se, Deety. Žlutý vůz?“

„Právě jsem ho uviděla. Gay! Začínám odpočítávat! Čtyři… tři… dva… jedna… teď!“

Přistáli jsme na té křižovatce. Gayiny postranní dveře se rozlétly. Slyšel jsem, jak Zeb řekl: „Oh, můj bože!“ Byl venku z auta, zvedal mrtvé tělo a kopl policajta do břicha. Pak hodil tělo mně a vykřikl: „Gay, odraz!“

Gay odstartovala. Gay není stavěna na to, aby stoupala s otevřenými dveřmi, a „odrazit“ znamená výšku deseti kilometrů. Vznesla se o jeden kilometr, pak ukončila uzavírání dveří a počkala, až Zeb zkontroluje těsnost. Teprve pak se vznesla do deseti kiláků. Teď už věřím všemu.

Podal jsem tu malou stařenku zpět Elizabeth, přičemž jsem pátral po podobnosti s Lazarem, když jsem zaslechl Zeba vzlykat: „Nemám její peněženku! Kde je její peněženka!“

„Cože?“ řekla Deety. „Je tam, kde má být. Gay Podvodnice, na oběžnou dráhu Tertia!“

Překrásná planeta…

Zeb promluvil: „Lib, můžeš nás vést? Nebo máš moc práce?“

„Ani ne. Maureen omdlela, ale její srdce je dostatečně silné a vyrovnané. Pro jistotu jsem ji připoutala bezpečnostním pásem. Je Gay na správné frekvenci?“

Deety hlásila: „Naladěna je dobře. Jen do toho, Lib!“

Další komunikace probíhala v galaktě. Elizabeth řekla: „Za tři minuty a dvacet dvě sekundy míjíme Boondock. Místo určení – střecha kliniky. Mám pokračovat a zaměřit?“

„Zvládneš volný pád?“ zeptal se Zebadiah.

„Mám snad nějakou zkušenost. Osm století.“

„Promiň. Tak do toho.“

Za čtyři nebo pět minut jsme přistáli na ploché střeše budovy v lesnaté části středně velkého města. Zahlédl jsem osobu v bílém stejnokroji a za ní dvě další s malým vozíkem. V tu chvíli jsem si uvědomil, že ani já, ani nikdo z nás nebyl oblečen. Hilda se na oblečení zeptala, Lazarus nic neříkal, takže bylo podle Elizabeth.

A tak jsem se za chvíli – nahý od hlavy k patě – skláněl nad dámskou ručkou a pronášel: „Je mi ctí, doktorko Ištar!“

Bylo úplně jasné, že bude krásná… a taky je. Valkýra, vytesaná ze smetany, cukrkandlu a medu. Usmívala se a políbila mi ruku.

Elizabeth řekla něco v oné cizí řeči; Ištar se opět usmála a pečlivě pronesla plynnou angličtinou: „V tom případě je jedním z nás.“ Vzala mou hlavu do svých rukou a líbala mě ze všech stran.

Ištar upoutala moji pozornost natolik, že jsem si neuvědomil, že vynesli Maureen ven a bdělou, ale omámenou ji odvezli pryč. Všichni jsme se velmi pečlivě a důkladně líbali a pak Elizabeth začala s Ištar projednávat důležité věci v galaktě. „Iš říká, že tu věc zvolna zahřívá. Je nyní na čtyřech stupních Celsia. K tomu, aby ji přivedla ke třiceti sedmi stupňům Celsia, by potřebovala více času, avšak odváží se dosáhnout toho během šesti hodin, musí-li to být.“

„A co dvacet čtyři?“ řekla Deety.

Ištar ta zpráva velmi potěšila. Souhlasila, že náhradník musí být oděn v oděvu pacientů kliniky. Najednou se zeptala: „Co je to za hrozný rámus?“

Elizabeth vysvětlila, že je to Lazarus. „Je v kouzelném prostoru kousek od místa, kde stojíme. Ví, že tam musí zůstat, ale rozhodl se, že vyleze, a přitom zjistil, že je zamčený.“

Ištařin úsměv se rázem změnil v úšklebek, který ovšem rychle zmizel. „Kouzelný prostor? Lib, řekni mi o tom něco!“

„Však se to dozvíš.“

Vlezli jsme zpět dovnitř. Deety řekla Gay: „Za dvacet čtyři hodiny!“ A zase jsme vystoupili. Ištar ležela na podušce a slunila se… nyní byla zcela nahá tak jako my a dojem, který na mě učinila, byl tím větší.

„Právě včas,“ řekla a vstala (byla vyšší než já). S úsměvem pokračovala: „Náhradnice čeká a já měla trochu času, abych prozkoumala a pohovořila s naší klientkou. Je na svůj věk dobře zachovalá, částečně chápe, oč se jedná, a není tím nijak zaskočena. Prosím tě, řekni Lazarovi, že pokud se vrátí na Tertius brzy, nebude sedmnáct měsíců vpuštěn do této budovy. Klientka je pevně rozhodnuta, že nechce vidět Lazara, dokud nebude dokončena omlazovací kůra.“

„Lib,“ řekla Deety, „sedmnáct měsíců jakého druhu? Chci dohodnout schůzku na přesné datum a Gayina časová kalibrace není na Tertius, nýbrž na Zemi Jedna a Země Nula. Starý domov Země.“ S Elizabeth jako prostředníkem se ti tři dohodli na přesném čase. Pak Elizabeth opět hovořila o něčem onou neznámou řečí.

Ishtar pokývala: „To není nejmenší problém. Ten obrázek jsem již viděla. A s kápí to bude ještě menší problém.“

Odešli jsme.

Položení oné pseudomrtvoly bylo rutinní záležitostí, ale byl jsem rád, když jsem to měl za sebou. (Vyměnil jsem si místo se svou dcerou). Pak jsme se vrátili zpět na Tertius.

„Vždy včas,“ řekla Ištar – a já jsem užasl, neboť byla zcela zjevně těhotná, těsně před porodem…. Když jsem ji viděl poprvé, byla na svou výšku velmi štíhlá, a to bylo o dvě minuty dříve. „A my jsme tu také včas. Maureen, to jsou moji přátelé.“ Všechny nás postupně vyjmenovala.

Maureen Johnsonová k nám nejprve promluvila v galaktě, ale potom přešla do angličtiny, neboť si uvědomila, že tuto místní řeč neznáme. Opravdu vypadá jako Laz a Lor, avšak je mnohem krásnější. Krásná a okouzlující žena. Uvědomil jsem si, že si zvykám na situaci, že mě při každém setkání objímají krásné nahé ženy plným, vše slibujícím objetím. Všem jsem postupně poděkoval a snažil se tomu uvěřit.

„Stále je slyšet ten pekelný hluk,“ divila se Ištar.

„Pro něj to bylo méně než pět minut, Iš,“ vysvětlovala Elizabeth. „Ale znáš ho, asi bychom měli zmizet. Nejlépe bude, když pojedeme domů.“

A tak jsme opět odlétli, Maureen zmáčknuta mezi mnou a mou ženou, s balíkem a pláštěm na klíně. Ve chvíli jsme byli zpět uvnitř Dory. Uplynulý čas: nula sekund. Stále jsme měli hodinu a dvacet minut na přípravu k večeři. Zjistil jsem, že jsem stále hladový, i když snídaně byla před třemi hodinami biologického času, téměř celou tu dobu jsem strávil v Beulahlandu přípravami naší akce, z níž všechny tři fáze trvaly pouze několik minut, většinou na střeše v Boondocku.

Maureen si nasadila plášť s kapucí a vzala do rukou malý balíček. „Je to bláznivé, ale je to legrace,“ řekla. „Kam jdeme teď?“

„Pojď se mnou,“ řekla jí Hilda. „Miláčku, můžeš pustit Woodieho ven, jakmile Dora řekne Gay, že jsem dosáhla vlajkové kabiny. Pokud bude řvát a nadávat, tak mu řekni, že jsme příliš zaměstnáni na to, abychom měli čas na nějaké hrátky s ním…. A příště, pokud bude něco chtít, musí přilézt po kolenou. Ovšemže bude nadávat. Řekni mu, že jsem nanejvýš unavena a těsně před večeří si zdřímnu, ať mi nevolá a do večeře nechodí do vlajkové kabiny. Jinak musí očekávat ode mne nejvyšší nemilost a od tebe ránu do nosu. Vy všichni můžete do vlajkové kabiny, kdy se vám zachce, ale snažte se, aby vás při tom neviděl Woodie. Já asi budu s Maureen v té velké vaně.“

XLVI.

„Mám druhý zrak,“

Deety:

Když je tetička Hilda na jevišti, nemá zábran. Podle protokolu zavedeného Lazarem Longem je večeře v Doře formální, společenskou událostí, avšak slovo formální bylo chápáno velmi široce… Nedbalé oblečení byla jediná věc, která byla zcela vyloučená. Večeři předcházelo pohoštění u baru, kde každý mohl podle libosti okusit nápoje od Coca-coly po jakýkoliv říznější nápoj.

Tento večer však teta Hilda změnila pravidla. Žádné popíjení před večeří. Všichni ať jsou přesně dvě minuty před osmou lodního času na místě. Zvláště důrazně připomněla, aby nikdo nejedl mimo vyhrazené prostory.

Taktéž možnost výběru oblečení byla tatam. Tetička komodor rozhodla, co si kdo oblékne a kam si sedne. Komentovala jsem to slovy: „Komodore Hildo, neplýtváš zbytečně svou vážností? Co se děje?“

Ona odpověděla: „Ale ano, jsem pro dnešek jako pravá Deety. Ale dříve, než mě začneš kritizovat, zeptej se svého muže, zda jsem někdy na svých večírcích někomu strpěla, aby se svalil pod stůl.“

„Na to se ho nemusím ptát. Ale proč na posledním večírku vybouchl náš starý buick? Hlavně aby nebyla nuda, co?“

„To se mi poněkud vymklo z rukou. Manželům nic neřekneme, tak si nestěžuj. A abych nezapomněla, než předáš vzkaz dvojčatům, řekni mi, zda není nebezpečné zasvěcovat je do našeho tajemství?“

„Tetičko, řeknu Zebadiahovi cokoliv, i kdyby mě snad od toho někdo… a třeba i ty… odrazoval.“

„Deety, nejsme snad domluveny, že svá tajemství navzájem podržíme?“

„Ale ovšem, jenže Zebadiah tajemství udrží dvojnásobně. Pamatuj, že Laz-Lor… jsou Lazarovy ženy a zároveň i jeho klony!“

„Tys byla, miláčku, vždy moudrá. Nuže dobrá, podržme tajemství pro sebe. Řekni jim, co si obléci, a prosím tě, pochop, že se za tebe skrývám, abych se vyhnula hádce. Velmi tvou pomoc oceňuju. To, že jim pošleme meč a šavli, je pocta tvému manželovi a tvému otci a já ti za ni již předem děkuji, pro případ, že by oni zapomněli. Pošli obě zbraně do našich komnat; rozhodli se, že se jim bude daleko lépe oblékat, když se jim ženy nebudou plést pod nohama.“

„Blbost,“ řekl táta přímo za mými zády, „ženy nechtějí, abychom se my pletli pod nohama jim.“

„Věděla jsem, že to někdo chtěl, Jacobe,“ souhlasila tetička Hilda. „Avšak Dora již vzala tvou uniformu do naší komnaty a tvůj meč…“

„… tam bude také a já se již nemohu dočkat, až se k němu dostanu. Musím Ti říci, má milá, že jsem nikdy nebyl tak šťastný, jako od té doby, co ses začala starat o můj život a radit mi, jak se rozhodnout.“

„Jacobe, ty mne rozpláčeš!“

„Jaku! Slyšíš mě?“ zazněl Lazarův hlas a teta Hilda použila znakové řeči obvyklé v naší rodině. Táta pokývl hlavou a okamžitě odpověděl: „Jistě, Lazare… Co potřebuješ?“

„Stalo se něco, s čím si nevím rady, a potřebuji tvou pomoc. Obdržel jsem rozkaz… ty pravděpodobně také… abych se oblékl na večeři do vojenské uniformy. Jediná uniforma, kterou na této lodi mám, je ve vlajkové kabině a… řekni, ty jsi ve vlajkové kabině?“

Teta Hilda zavrtěla hlavou. Táta odpověděl: „Já jsem ve svém pokoji a oblékám se na večeři. Už jsem ti říkal, že si Hilda potřebovala zdřímnout.“

„To jsi říkal, ale stejně nemám rád, když mě někdo praští ve tmě mezi oči. No dobrá… Kdybys mohl použít svého vlivu…“

„Pokud vůbec nějaký mám.“

„Pokud tedy nějaký vůbec máš… tak mi opatři uniformu aspoň dvacet minut před začátkem večeře…“ Teta Hilda přikývla „…nebo třeba jenom deset. Tím mne ušetříš rozhodování, které nařízení mám porušit.“

„Rozhodně se nesnaž porušit nařízení zakazující rušit Hildu.“

„Ani v duchu mě nenapadlo, abych právě toto porušoval! Taky to není tvoje pěst, co hrozí mému obličeji! Jaku… ona mě děsí. Nerozumím tomu. Vážím dvojnásobek toho, co ona, a jsem samý sval… nemůže mi nic udělat.“

„Nebuď si tak jistý, má otrávený tesák. Uklidni se, příteli, ujišťuji tě, že uniformu dodám nejpozději patnáct minut před zazněním zvonu.“

„Jaku, věděl jsem, že se na tebe mohu spolehnout. Dej mi vědět, až se pustíš do vyloupení banky.“

Objala jsem Maureen a vydala se plnit své rozkazy. Vím, co tetička Hilda dělala: nastrojila to tak, aby se ve volné hodince, kterou získala, seznámila pořádně s Maureen. Nevyčítám jí to, sama bych to udělala taky, kdybych věděla, že se mi to podaří. Zabočila jsem do chodby a hvízdla na Lib, aby mě pustila dovnitř… zastavila se jako omráčená a hvízdla ještě jednou… ovšem zcela odlišným způsobem. Lib už byla oblečena, pokud slovo „oblečena“ je ovšem to pravé slovo. „No tohle!“

„Líbí se ti to?“

„Musím na sebe taky něco hodit, ale tohle je ten nejnemožnější oblek, jaký jsem kdy viděla. Ten nemá žádný jiný účel, nežli vzbuzovat v chlapech to nejlascivnější, nejlibidóznější, nejvyzývavější, co v nich je.“

„A není snad právě tohle účelem oblékání?“

„Snad… no dobře… kromě ochrany před nepohodou… snad ano. Ale je mi stále jasnější, že kultura bez jakýchkoliv omezení v oblékání musí být v tomto směru daleko agresivnější, aby docílila žádaného účinku.“

Tento „oděv“ byl pouhou zřasenou sukénkou, dlouhou asi 10 centimetrů, z materiálu připomínajícího hedvábí jasně zelené barvy. Tílko prakticky vůbec nemělo zadní část, zato přední část šla skoro až ke krku a byla opatřena výřezy pro každou bradavku. Ani tím návrhář neřekl zdaleka poslední slovo. Libina levá bradavka byla holá, ale pravá byla, dá-li se to tak říci, ještě holejší; průhledný film, který ji překrýval, hrál všemi barvami duhy, jež měnivě hrály i při tom nejnepatrnějším zvlnění; a každý z nás se neustále vlní, byť je co nejpevněji stažen. Elizabeth je stejně tak pevná, jako jsem já, její bradavky se ale třásly dostatečně na to, aby se jejich barvy vířivě vlnily již v důsledku pouhého dýchání.

To bylo něco! Kdyby obě byly holé, nebo obě duhově zářící, efekt by nebyl ani ze čtvrtiny tak silný. Byl to právě kontrast, který způsobil, že přímo řvaly, jako smečka vlků vyjících na měsíc.

Můj oděv byl přesně takový jako její, s jedinou výjimkou, že moje pravá bradavka byla holá. Lib mi do něho pomohla, pak se rozběhla k můstku s nadějným očekáváním, že se vrátí včas, aby měla deset minut na úpravu mých řas a obočí. Já moc na kosmetiku nejsem (ani ona ne), ale naše obočí a řasy bez úpravy těžko k něčemu vypadají, a tohle byla velice slavnostní příležitost.

Jedna z Dořiných světlušek mě dovedla k výtahu, jenž mě dovezl k můstku, kde – jak mi řekla Dora – najdu Laz a Lor. Laz mě uviděla první a spustila ječivý zvuk za současného poklepávání na ústa, což jsem si vysvětlovala jako nadšení. Tato děvčata, pardon… ženy, věkem blízké tátovi, se chovají jako děti. Laz a Lor jsou stejně tak ženami jako já, a moc dobře vědí, co v mužích probouzí onu milou, divokou šelmu. Jim se můj oděv líbil.

Velitelský můstek se mi líbil. Připomínal mi Star Trek, vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby se tu objevil někdo se špičatýma ušima. Nebo Nichele Nichols se zářícími světly za zády. „Na tomto místě se mi v ústech přímo sbíhají sliny. Možná tady jednou budou prohlídky s průvodcem? Nebylo by to špatné.“

„Jistě…“ řekla kapitán Lor.

„…a co se takhle prohodit, když…“

„…jsme ještě nebyli vevnitř…“

„…Gay Podvodnice a Dora o ní říkají, že…“

„…je překrásná a teď, když je práce…“

„…hotova a my zachránili mámu Maureen…“

„…pak už nám nic nezabrání, když bude Dora…“

„… v bezpečí na pevné půdě Tertiu, že?“

„Ovšem,“ odpověděla jsem spokojeně, protože jsem věděla, že naše sedmnáctihodinová nepřítomnost trvající nula vteřin nemohla být zaregistrována. Pro Lor a Laz byl únos stále ještě ve stádiu plánu. Starý pardál ještě zřejmě svým sestrám nic neřekl. Asi neměl dosud připravenou dostatečnou zásobu lží, aby dokázal uspokojivě vysvětlit, proč byl po celu dobu zavřen v koupelně, zatímco my ostatní jsme dělali svou práci.

„Co říkáte na to, že při nejbližší příležitosti,“ pokračovala jsem, „podnikneme vyjížďku v Gay?“

„Ano, ano, pojedeme?“

„Konečné rozhodnutí nezáleží na mně. Avšak mohu vám říci, jak na to. Zalichoťte kapitánovi Hildě. Rozmazlujte ji, buďte k ní sladké jako med. Zeptejte se jí, jestli jí můžete říkat „teta Hilda“, když jste mimo službu. Je jako kočka, hlaďte ji, respektujte při tom její city a bude příst, avšak budete-li ji zlobit, ukáže drápy.“

Pohlédly jedna na druhou: „Tohle dokážeme, děkujeme.“

„De nada chicas…“

„Vy jste se učila galaktu!“ (jednohlasně)

„Prosím? Ale ne. Je to pravděpodobně fráze, která se v nezměněné podobě přenáší. Byla jsem sem vyslána služebně a místo toho tady neplodně hovoříme. Komodor posílá kapitánovi pozdravy a žádá, aby kapitán Lorelei Lee Longová a první důstojník Lapis Lazuli Longová přišly v osm hodin na večeři a aby udělaly radost komodorovi tím, že se obléknou stejně jako Libby a Deety… teď vidíte, co mám na sobě, a přesně to byste měly mít i vy.“

Kapitán Lora odpověděla: „Jistěže tam budeme včas, my nikdy nezmeškáme večeři a…“

„…vždy se oblékáme společensky a tím nemíním…“

„…pouhou nahotu. Nahota je na práci nebo na…“

„…spaní. Ale pro nás je večeře na Doře něco jako…“

„…něco jako společenský večírek – a to si vyžaduje přípravu. Společenský večírek vyžaduje…“

„…oděv a šperky a líčení a parfémy a měly bychom se…“

„…vykoupat a připravit, ale nemůžeme se oblékat tak jako vy…“

„…protože jsme si už naše šaty vybraly…“

„…a teď už je pozdě začít znovu!“

„Koukněte, děvčata, tohleto jste si samy způsobily naléháním na Lib a na mě, abychom se oblékly tímto způsobem. Žádná z nás tím nebyla příliš nadšená, ale jednou jsme to slíbily, tak se nedá nic dělat. Komodor se dozvěděl, co se ode mě a Liby očekává, že si vezmeme na sebe, a rozhodl, že my čtyři, které jsme přibližně stejné velikosti a barvy pleti, budeme vypadat nádherně v podobných zelených šatech. Lib a já máme být opakem vás dvou, abychom váš efekt poněkud vyrovnaly. Od mužů se očekává, že budou mít uniformy, aby svým zevnějškem nesoutěžili s námi čtyřmi. Je vám to jasné?“

Na to se tvářily velice hloupě, což je vlastně kamufláž tvrdohlavého odporu. Lor řekla: „Kapitán posílá pozdravení komodorovi a lituje…“

„Nechte toho! Copak vaše loď nemá člun?“

„Ano,“ odvětila Lor, „ale…“

„Ale vy jste pánem této lodi. Ano, já vím. Ale já mám vnitřní zrak. A pro vás vidím pouze dvě možná řešení. Vyvěsily jste svoji pirátskou vlajku do spojovacího tunelu?“

„Ano, ale…“

„Když mi řeknete, kam a ke kterému člunu, vlajka bude zde, než napočítáte do dvaceti. Vidím vás, jak v tom člunu vyplouváte, abyste se staly piráty. A nebo vás vidím na večeři, oděné v šatech nejrůznějších odstínů zelené, jaké lze jen najít, ve spěchu nastříhaných a sešpendlených dohromady. Beze šperků a bez nápadného nalíčení. Nemyslím si, že můžete nějak napodobit tuto duhovou látku, ale ten přilnavý obal, použitý místo ní, dokazuje, že jste se o to pokoušely. Komodor nikdy nikoho netrestal za selhání. Pohrdá však rezignací bez zjevného pokusu. Pošlete svou odpověď po Doře. Já vám nemohu dělat poslíčka. Mám toho před večeří ještě plno na práci, a to mi zbývá už pouhých čtyřicet sedm minut. Omluvíte mne, kapitáne?“

Vypadla jsem odtamtud velmi rychle. Ani na vteřinu nevěřím, že loď jako Dora, řízená úplně stejnými rudovláskami, by mohla mít nějaké potíže kvůli společenským večírkům v zeleném, včetně večeří v tomto a podobném stylu. Nyní už dvojčata horečně diskutovala prostřednictvím Dory se svým bratrem a z toho, co říkal tátovi, jsem usoudila, že jim Lazarus řekl, že by bylo bezpečnější přeskočit na jinou loď a změnit si jména, než se pokusit vzpěčovat rozkazům komodora. A kdyby snad Dora nedokázala aspoň předstírat něco, co by vypadalo jako pokus o poslušnost, odeslal by ji zpět na náhradní díly a instaloval by některý z nových modelů pozitronových mozků „Susan Calvin“, o nichž se všeobecně říkalo, že mají mezi myslícími automaty největší budoucnost.

Pozdravila jsem Gay, pak jsem se pokusila sáhnout pod přístrojovou desku a najít smyčku po hmatu.

Vylezla jsem z našeho auta, postavila se v chodbě lodi a s chutí jsem odložila odpuzující oděv. Pak jsem teprve byla schopna se pořádně pohybovat a dostat se k nákladu uvnitř. Šavli a meč jsem nalezla rychle, ale pás… Nebylo po něm ani památky.

„Gay?“

„Co je, Deety?“

„Hledám dva pásy k mečům. Příslušná kategorie mohou být osobní vlastnictví, různé, zbraně, pásy ke zbraním.“

„Deety, měly by být s mečem a šavlí. Do Země Oz bylo dnes transponováno mnoho věcí; mluvilo se o tom na všech stranách. Avšak v mém inventáři se žádné změny neobjevily. Je mi líto.“

„Jsi chytrá holka. To není tvoje vina. Měli jsme ti to říci.“

„Deety, házela jsem kostkou. Statistická křivka říká, že nejpravděpodobnější místo je v šatně Susan Snubonnetové.“

To asi souhlasilo.

Zvedala jsem se k odchodu, poté, co jsem řekla Gay, že je bystrá dívka, když řekla: „Deety, volá tě tvůj otec. Mám na něho spojení přes Doru.“

„Díky, Gay, díky, Doro. Co je, táto?“

„Deety, jsi pořád na Gay?“

„Právě u výstupních dveří na vnější palubu.“

„Můžeš dosáhnout na moji pistoli a nábojový pás, který je u ní?“

„Obojí jsem viděla asi tak před třemi minutami.“

„Prosím tě, sundej uzávěr, zkontroluj komoru, jestli je prázdná, a pak mi přines pás i pistoli.“

„Pro stálého zákazníka všechno.“

Opustila jsem to místo s pásem a mečem přehozeným přes jedno rameno, s šavlí a pásem přes druhé, takže se pásy křížily mezi mými bradavkami, a s nábojovým pásem, pouzdrem na pistoli smotanými s ostatními věcmi, protože nábojový pás byl pro mne příliš velký. Toto uspořádání mělo tu výhodu, že jsem měla obě ruce natolik volné, abych mohla nést své šaty. Jednu ruku jsem měla docela čistou.

Táta se zeptal: „Jak to, že ti to trvalo tak dlouho? Slíbil jsem Lazarovi, že mu ty věci dodám včas. Teď se budu muset omluvit. Víš, jak je mi to nepříjemné zrovna v uniformě?“

Řekla jsem mu, že jsem se zastavila v plaveckém bazénu a odvetný zápas mě trochu zdržel. „Jestliže dovolíte, pane, mám i jiné problémy.“

Elizabeth mě vytřela vlhkým ručníkem, vysušila, napudrovala, protáhla mé obočí, dotkla se mých řas a štěbetala nade mnou, to vše během devíti minut, a pak mě pečlivě oblékla. „Obvykle se omyvatelné části nesundávají. Ty se zkrátka ponechají tak dlouho, až se sprchováním rozpustí. Kapka vody na tento materiál účinkuje jako kyselina. Mýdlu se raději vyhni.“

Jmenovky nám ukázaly, kam si máme kdo sednout. Ale ještě dvě minuty před ohlášeným začátkem nebyla tetička Hilda na místě, a tak jsme pořád stáli. Laz a Lor vstoupily a usadily se. Byly oděny přesně tak jako já a Lib. Všechno jim perfektně sedělo a bylo vidět, že to nebyla žádná improvizace. Bratr jim něco řekl a ony vstaly. Lazarus byl oblečen ve velmi starobylé vojenské uniformě, v kamaších a rolovaných leginách, tunice se stojacím límcem a s tátovou pistolí po boku. Vše, co měl na sobě, s výjimkou pistole od táty, vypadalo úplně nově. Usoudila jsem, že si to asi nechal nedávno ušít. Jakmile na mých hodinkách odbilo osm hodin, bzučák Dory vyzval k pozornosti. Přinejmenším na muže a Libby takový efekt měl. Postavila jsem se také zpříma. Laz-Lor hleděly na bratra a já dělala totéž.

Do důstojnické jídelny se šlo po třech nízkých schůdcích přímo z dveří na ochozu, s malou platformou na ochozu se sloupovím, aby nikdo neupadl. Táta a Zebadiah kráčeli po těchto schodech, dívajíce se jeden na druhého (a já jsem se divila, jak Zebadiah krásně vypadal ve své uniformě; nikdy předtím jsem ho v ní neviděla). Táta ostře vykřikl: „Taste meče!“ Místo toho, aby sešli dolů, zkřížili čepele na ochozu. Lazarus na ně nejdřív užasle hleděl a pak vytáhl pistoli a statečně si ji dal přes prsa.

Toto sloupoví bylo uzavřeno zástěnou a my do něj vstoupili z druhé strany. Buben a bzučák (Dora) opět zněly frivolně a trylkovaně; zástěny na obou stranách se pozvedly a tam stála tetička Hilda, vysoká (na její výšku) a vzpřímená, s tváří sněhobílou a pletí krémově zářící v záplavě světla na pozadí noční modři. Byla tak krásná, že mě až zamrazilo. Dořin neviditelný orchestr hrál Admirálův pochod, když náš malý komodor hrdě kráčel ze schodů směrem k nám. (Mohl to být Admirálův pochod, táta později připustil, že Doře předtím zazpíval pochod pro generály a poprosil ji, aby se jej pokusila napodobit.)

Teta Hilda se neposadila, dokonce ani když dosáhla čela tabule. Zůstala stát poblíž svého křesla. Ani můj otec a můj muž neopustili svá místa, jenom sklonili své meče dolů. Jakmile se Hilda zastavila a otočila se dovnitř, táta rozkázal: „Desátníku Bronsone! Dopředu a doprostřed!“

Lazarus sebou trhl, jako by ho někdo udeřil, strčil svou pistoli do pouzdra, odešel až na samý konec, ostře zahýbaje okolo stolu jídelny. Na chvíli se zastavil, když míjel Hildu, patrně v očekávání nějakého znamení.

Dora zahrála dvě melodie a teta Hilda zpívala: „Přátelé, milovaní společníci, druzi na lodi, dnes je slavný den!“

Čtyřikrát zahrála hudba, když se zástěny znovu zdvihly a smetanová pleť vynikala proti zeleni pozadí, připomínající les. Maureen měla dlouhé černé punčochy, tak jak se sluší do opery, kulaté zelené podvazky, černé boty s polovysokými podpatky a její dlouhý rusý vlas jí splýval po zádech. Nestála úplně vzpřímeně. Stála v jedné z nejstarších a nejkrásnějších sochařských póz; levé koleno lehce ohnuté, levá noha lehce odlehčená, hruď pozdvihnutou pouze mírně, avšak s prsy plně vypnutými a bradavkami mírně staženými. Šťastně se při tom usmívala.

Tuto pózu udržovala během celého závěrečného pochodu a pak, do nastalého ticha, zvolala: „Theodore!“

'Desátník Bronson' omdlel.

XLVII.

„Už nejsou žádné zítřky.“

Zeb:

Tohle neměla Hilda Lazarovi dělat. Veterán šestnácti válek, který ví až moc dobře, kolik potyček a nesnadných útěků má za sebou, teď omdlí jako špalek. Zkrátka a dobře se to nehodí.

Deety souhlasila, ale zeptala se, jestli bych návrat mámy Maureen prezentoval méně okázalým způsobem, kdyby to bylo na mně. No, dobrá… kdybych měl Hildinu představivost… ale stejně se to nehodí.

Ne že by se Lazarovi při tom pádu něco stalo. Hilda se snažila celou svou vahou šestačtyřiceti kilogramů zabránit jeho pádu. Pozorovala Lazara, viděla počátek jeho mdloby, popadla ho za pás a dělala, co mohla.

Hilda zabránila tomu, aby se hlavou udeřil o stůl jídelny. Vsadil bych týdenní příděl jídla, že všichni s výjimkou Hildy zírali na Maureen. Hilda to režírovala – a jako režiséra ji zajímalo, aby hra působila na toho, pro koho ji sehrála.

Hrála svoji hru do té míry, že přiměla Libby, aby požádala Ištar o získání kostýmů – bot, punčoch a kulatých zelených podvazků – tak, aby odpovídaly staré fotografii a navíc kápi s kapuci, aby zabránila všudypřítomné Doře dozvědět se, že na palubě je někdo navíc. Hilda to naaranžovala podle „francouzské“ fotografie, což byl starý snímek matky Maureen (ano, já sám ji nazývám také tak, je to nejmateřštější stvoření pod sluncem… a přitom nejvíc sexy. To nikdy neříkejte před Deety… ona to asi stejně ví.) Ta fotografie stále ještě asi existuje, pokud nebyla zničena střelbou z kulometu v roce 1918 na Zemi jedna.

Samozřejmě to mohlo být i jinak, protože Lazarovi tenkrát „ustřelili kus zadku“, jak to popisovaly jeho sestry. Těžko posoudit, jak to bylo ve skutečnosti. Byla to spíše zranění břicha nežli kulka v zadku, co ho málem připravilo o život. Naštěstí byly všechny rány poměrně lehké.

Kam dává muž v bitvě to nejcennější, co má? Většinou do kapsy na prsou, a to nejčastěji do levé. To ještě nikdy žádný veterán nepopřel.

Možná by stálo za to omdlít a pak se probudit obklopen Maureen, Hildou, Laz, Lorou, Elizabeth a mojí nejdražší. Jake a já jsme si klidně mohli dát několik zákusků a nalít si několik rund ginu, než si nás vůbec někdo všimne. Proto jsem Doru požádal o zákusky a skleničky pro Jaka a pro mě, protože jsem se dopředu neodvážil odhadnout, kdy a jestli vůbec bude jídlo servírováno.

Zaslechl jsem Hildu, jak říká: „Maureen, musíme z něho sundat tu těžkou uniformu. Dora udržuje na lodi tropické podnebí. Já bych mužům nikdy nenařídila nosit uniformu, když nám ženám je tak pohodlně.“ Začaly ho svlékat.

„Jaku, už je po vyučování,“ povzbuzoval jsem ho. Já sám jsem zcela propotil svoji uniformu číslo jedna – neměl jsem ji nikdy nosit, ale je to moje oblíbená, zato Jake byl ve špatném stavu. Jakmile si někdo zvykne chodit nahý, cítí se v jakýchkoli šatech jako Ramses II.

Svlékli jsme se, předali jsme šat, meče a šavle jednomu z Dořiných pážat a uložili jsme mu, aby je, včetně pásu, pouzdra a pistole, předal Gay. Pouzdro s pistolí jsem ale vzal zpět, aniž jsem vzbudil pozornost. Jake a já jsme přitom byli pouzí poskoci na scéně a všechna pozornost byla věnována 'desátníku Teddu Bronsonovi.'

Dora zdůraznila, že Gay je zamčena. Já jsem odpověděl: „Pokud by byly otevřeny aspoň jedny dveře, mohla bys naši výstroj položit na sedadlo?“

„Ovšemže ano.“

„Tedy ano,“ řekl jsem, „promluvím si s Gay.“

Nakonec jsme přece povečeřeli. Každý z nás kromě Maureen byl ve „slavnostním“. Ta si ponechala svůj ležérní oděv dlouho poté, co všichni ostatní už byli ve slavnostní nahotě. Po večeři se Libby a Deety chtěly jít sprchovat a také já s Jakem jsme se rozhodli využít příjemného klimatizátoru Dory ke sprchování. Poprosil jsem Lib a Deety a také Laz-Lor, aby počkaly, dokud nesejdu dolů pro Jakův polaroid.

V případě potřeby byla Dora schopna pořizovat barevné, třírozměrné fotografie, a to jak v klidu, tak i v pohybu, z jakéhokoliv úhlu a za jakéhokoliv světla, pouze tím, že osvítila pózující.

Maureen a Jake nás dirigovali, zatímco 'desátník Bronson' a já jsme se v nerónském stylu rozvalovali v lóžích, přistavených sem původně pro Lib a Deety. Hilda seděla mezi námi a podávala nám do úst hrozny vína.

Jake se snažil o to, aby pózy byly „umělecké“. Matka Maureen souhlasila se vším, co Jake řekl, ale pak si to stejně udělala po svém. Výsledek mohl vypadat umělecky, avšak já vím, že tato scéna by i kostlivce vypodobnila jako bouřliváka.

Dora zpívala, hrála a ještě nás stihla pobízet k jídlu. Lahůdky jsme vybírali malými klíšťkami; Dora nás při tom upozorňovala na nejjemnější lahůdky Orientu a dolévala nám nejjemnější vína. Zdálo se, že i její hudební repertoár je poměrně široký. Ke svému překvapení jsem shledal, že mi jeho část byla poněkud povědomá. Když Judy Garlandová zpívá svoji „Nad duhou“, kdo si to může nechat ujít? – Dora pouze používala Judyin hlas. Taky si vzpomínám na „Užij si, je později, než si myslíš“, ale většinu z nich jsem neznal.

Dora oznámila 'Píseň zítřka', alespoň já jsem tomu tak rozuměl. Lazarus a Maureen se celou dobu drželi za ruce a já usoudil, že to nebyla píseň, k níž by se hodil titul, který jsem pravděpodobně zaslechl.

Cítil jsem se uvolněně, když píseň vyústila do mrtvého ticha a Maureen řekla Lazarovi: „Theodore, Ištar chtěla změnit pořadí hlídek, ale Tamara to odmítla. Dělala to pro tebe, drahý, a také pro mě, ale Tamara je po tobě celá divá.“

„Tamara vždycky ví, co dělá,“ pokývl hlavou Lazarus.

„Ano, Tammy vždy ví moc dobře, co chce,“ souhlasila matka Maureen. „Řekni mi, Theodore, stále ještě na ni musíš myslet, když se díváš na mne?“

Lazarus se tvářil velmi překvapeně. „Hm, nevím… ty se jí nepodobáš… ani zdaleka ne, ale… něco z ní v tobě je, i když ty vypadáš mnohem více jako Nancy, nežli jako ty sama.“

„Ano, já vím. Nikdo z naší rodiny nebyl ochoten čekat, byl jsi z domova vždycky příliš dlouho. Buď trpělivý, a až ve tvých očích budu vypadat jako kdysi, řekni, a Galahad zastaví můj věk na tom stupni. A uděláš pak to, co jsi už dávno sliboval, totiž, že vezmeš Tammy a mě společně do postele? Měla bych dodat, že v to alespoň doufám. Theodore, nyní jsem žena tvých spolumanželů. Nežádám tě, aby sis mě vzal. Ale Tammy bude šokována, když to neuděláš. V žádném případě to nebudu komplikovat. Budu předstírat cokoliv, oč mne požádáš. Dělala jsem to tak pro Briana, budu v tom pokračovat i pro tebe.“

Maureen ani nekřičela, ani nešeptala, pouze jej věcně uváděla do situace a seznamovala ho se vším, co by měl vědět. Lazarus začal odpovídat, přitom prapodivně míchal výrazy, když mu Elizabeth skočila do řeči: „Lazare…“

„Ano? Co je, Lib?“

„Vzkaz pro tebe od Ištar, k doručení v případě potřeby, což je právě teď. Přečetla si tvoje osobní schéma jejím počítačem nastaveným na maximum pesimismu. Pak je rovněž nechala přečíst v Novém Římě bez jakékoliv identifikace, pouze zadala čísla. Posílá ti tenhle vzkaz, který by měl odpovědět na tvoje otázky. Mám ti říci, že jsi necivilizovaný primitiv, ignorant vědy, zejména genetiky, nadměrně sentimentální, téměř patologicky tvrdohlavý, retardovaný, velmi pravděpodobně senilní, pověrčivý a provinciální… a taky že tě miluje, můj drahý, ale nedovolí ti učinit rozhodnutí v oblasti, která spadá do její kompetence. Ve zkumavce i v děloze budou její zájmy povýšeny nad tvé. Ještě bych měla dodat, že Maureen taky neměla na výběr.“

„Tak? Řekni té velkoprdelaté děvce, že souhlasím s každým slovem, které řekla, zejména s tím 'senilní', a že jsem se vzdal vší naděje na diskusi o jejích tyranských způsobech již asi před padesáti lety a že ji miluji stejně vroucně – mimo její kliniku – a že jí Maureen řekne, jak si s takovými věcmi poradit. Nemám vůbec možnost volby.“ Otočil se ke mně, hledě na Hildina krásná chodidla. „Zebe, zde je moudrost věků: Muži vládnou, avšak ženy rozhodují.“

„Elizabeth, myslíš si, že jsem podobná Tamaře?“ zeptala se Maureen.

„Nevím, nikdy jsem o ničem takovém neuvažovala. Ano, obě máte jakési všemateřské cítění. Vadilo by ti, kdyby sis sundala šaty? Ruší mne při pozorování.“

„To není nejmenší problém. Stejně nemám ráda podvazky, snad s výjimkou reklam.“ Matka Maureen odkopla střevíce, stáhla podvazky, pečlivě univerzálním pohybem shrnula své dlouhé punčochy a lehce si stoupla, aniž by přitom pózovala.

„Pomalu se otoč. Mmm, Maureen, ty opravdu vypadáš jako Tammy a naopak. Pravděpodobně obsahuje část tvých genů. Pocházím z tvého pokolení, Lazare? Ví to tu někdo, Lazare?“

„Je to tak, Lib. Avšak nikoli mým prostřednictvím, nýbrž prostřednictvím mé sestry Carol. 'Santa Carolity'. Věř mi nebo ne. Překvapilo mě to stejně jako to, že je svatá. Ale tvůj původ spojený s Carol byl prokázán až v době, kdy už jste obě byly mrtvy a kdy se rodinné kroniky kontrolovaly počítačem. Pak se teprve získala hlubší znalost genů. Žádní svatí v naší rodině nejsou, co, mámo?“

„Žádný, aspoň pokud vím, Woodrowe. Já zcela jistě ne. Tys vždycky býval malý geniální nezbeda. Měla jsem tě pohlavkovat daleko více. Tvůj otec měl ke svatosti asi tak blízko, jako kdokoliv jiný z naší rodiny. Brian byl moudrý a dobrý… a tolerantní.“ Usmívala se. „Víš, proč jsme se rozešli?“

„Nikdy jsem to nevěděl jistě. Matko, vzpomínám si věci z doby, kdy jsem působil jako 'Ted Bronson,' to ostatní je už dávno pryč.“

„V šedesáti jsem přestala mít děti. Přibližně tou dobou padl ve válce tvůj bratr Richard. Jeho žena, Mariana Justin z rodiny Hardyů, byla i se svými dětmi u nás a Brian byl znovu v armádě v hodnosti plukovníka. Měl ale úřednickou práci v San Francisku. Když byl Brian roku 1945 zabit, bylo nám všem moc těžko. Trochu nám to ulehčila skutečnost, že jsme byli všichni spolu – Brian a moje nejmladší děti, Mariana a jejích pět dětí. Jí bylo tehdy jedenatřicet.“

Matka Maureen bez punčoch a bez bot seděla v lotosové pozici před Hildou a přijímala pravě mísu od Dořiných pomocníků. „Woodrowe, poslala jsem Briana utěšit Marianu jediným možným způsobem, jakým lze utěšit vdovu. Potřebovala to. Když bylo po válce, Mariana potřebovala manžela, kterého by mohla ukázat lidem, protože její pas ani kalendář se nedal ošidit. Když jsme se koncem toho roku přestěhovali ze San Franciska, bylo pro Marianu Justinu Smithovou snadné stát se Maureen J. Smithovou, zatímco já jsem se stala, s pomocí očních barev, její ovdovělou matkou – nikdo nás v Amarillu neznal a ženy tenkrát nemusely mít identifikační průkazy. A tak Mariana měla dítě jako 'Maureen' a pouze důvěrníci Howardovy rodiny měli přístup ke genealogickým záznamům.“ Maureen se usmála: „My Howardové jsme byli nad takovéto věci povzneseni, pokud se ovšem udržely v rodině. Proto jsem šťastná, že je to teď ještě snadnější.

Během našeho dalšího stěhování jsem se zase stala Maureen Johnsonovou, o patnáct let mladší, protože jsem nevypadala na pokročilou sedmdesátku.“ Maureen se zasmála: „Howard se oženil pouze proto, aby měl děti. Moje produkční linka byla sice už uzavřena, ale veškeré vybavení tu stále bylo. A v tu chvíli jste mě vy, drahouškové,“ oči Maureen přelétly důstojnickou jídelnou, „zachránili. Ubrala jsem si třicet pět let a přidala třicet pět mužů do své sbírky. Když jste mě vyzvedli, byla jsem vlastně na cestě k motelovému rendezvous se šedesátiletým vdovcem, který byl ochoten uvěřit, že mi bylo šedesát v době, kdy jsem se již za čtrnáct dní chystala oslavit sté narozeniny.“

Odpověděl jsem: „To je škoda. Byl bych rád, kdybys už šla z motelu, když jsme tě vyzvedli.“

„Jsi moc hodný, Zebadiahu, ale tohle není žádná škoda. Začínali jsme se už vzájemně nudit. Jsem si jista, že můj nekrolog četl se stejným dílem uspokojení jako zármutku. Jsem docela ráda, že jsi mě odtamtud dostal. Jsem si jista, že to byla především tvoje zásluha.“

„Byla to zásluha především Gay Podvodnice, to ona všechno zařídila – a i tak jsme tě málem minuli. Všecko se to začalo hatit. Vím, co se… Deety, můžeš jí to říci?“

„Maureen, Zebadiah dokáže předvídat nebezpečí. Nefunguje to na dlouhý časový úsek, jen na bezprostřední budoucnost. Nevím, co stalo dneska ráno, ale…“

„Dnes ráno?“ zvolala matka Maureen nanejvýš překvapeně.

„Och,“ pokračovala moje žena, „pro nás to bylo dneska ráno. Ty jsi se sem dostala v osmnáct čtyřicet a pár sekund lodního času. Během tohoto času jsme strávili patnáct hodin na jiné planetě a podnikli jsme dvě cesty na naši rodnou planetu, strávili několik měsíců na Tertiu a přivezli tě sem zpět. To všechno se stalo během dneška. Nejenom, že se to stalo právě dnes, ale dokonce v onom přesném časovém okamžiku: osmnáct čtyřicet a třináct celých tři sekundy. Laz a Lor vůbec nevěděly, kde jsme byli.“

„Já jsem o tom věděla,“ namítla Dora. „Gay byla odpojena na devatenáct mikrosekund. Myslíte, že nezaregistruji tak dlouhé přerušení? Ptala jsem se, co se děje, ale řekla, že to byla výkonová fluktuace. Podfoukla mě. To mě mrzí.“

Deety zírala, jako zasažena bleskem. „Doro! To nebyla Gayina vina. Žádala jsem ji, aby podržela naše společné tajemství. Musela na to přísahat.“

„To je sprosté.“

„Nechtěli jsme k tobě být sprostí. Snažili jsme se být co nejrychlejší. Bez tvé pomoci bychom nemohli stavět kulisy na jeviště. Hněvej se na mě, když už musíš, ale na Gay ne. Prosím tě, polib mě a udobřeme se.“

Nevím, jak jsou počítače váhavé, ale domnívám se, že jsem zachytil i tu nejkratší sekundu váhání. „Gay?“

„Ano, Doro?“ ozval se hlas chytrušky z Dořiných reproduktorů.

„Nechci se zbláznit. Nechme toho. Polibme se a smiřme se. Jestli chceš, chci také.“

„Ano, ano, Doro, miluji tě.“

„Jste obě hodné dívky,“ řekla Deety. „Ale taky jste obě profesionálky a pracujete pro dva různé vládce. Doro, ty jsi loajální vůči své rodině a Gay je loajální vůči své. Musí tomu tak být. Doro, kdyby tě tvá sestra, kapitán Lor, žádala, abys podržela tajemství, jistě bys Gay nic neřekla, nebo snad ano? Ona by to řekla mně,… já Zebadiahovi…. a záhy by to věděl celý svět.“

(Opravdu? Má drahá ženuško, mám přístup k informacím dvě patra nad úrovní Q, takže to, co nazýváš tajemství, již pro mne žádné tajemství není. Ale to nevadí, tenhle políček já klidně přijmu.)

(Já vím, můj drahý muži. Také jsem už měla přístup na tuto úroveň. Ale práce s výkonými počítači je mým denním chlebem. Počítače jsou děti na supergeniální úrovni a podle toho se s nimi musí jednat.)

„Tak dost!“

„Vidíte? Zná Dora, kapitáne Lor, nějaká vaše tajemství? Nebo snad tvého bratra? Může je říci Gay, Gay je může prozradit mně a já je mohu prozradit svému muži a…“

Lazarus přerušil výčet: „Doro! Říkáš dětské povídačky a já ti dám jednu za uši sekerou. Je úplně normální, že se bavíš a vymýšlíš si hry. Ale opovaž se vyměňovat tajemství a hned zavolám do Minského mentálních kovozávodů, a.s., aby tento prostor přeměřili.“

„Mužské počítače! Mě vystrašit nemůžeš, starý brachu. Ty bys jistě nedal svůj špinavý krk za mužské počítače. Blbost.“

„Můj krk není špinavý, to ho jen odřel límec uniformy.“

„Špinavý krk a špinavé myšlenky. Ale neboj se, starý brachu. Dora Longová nevyzrazuje tajemství – na něco takového jsem ani nepomyslela. Ty ses ale zachoval velice podle k mým sestrám.“

„Já? A jak?“

„Tys věděl o tomhle výletu, ty ses to nemusel dovědět od Gay. Věděl jsi všechno, protože jsi byl tady. Ale držel jsi proti svým vlastním sestrám… dvojčatům…“

„Tohle je velmi nespravedlivé, matko Maureen…“

„…jako bychom nebyly důvěryhodné a kdybychom byly…“

„…nedůvěryhodné, jak by nám mohla být svěřena loď…“

„…a životy všech členů posádky? Jsme rády, že jsi zde…“

„…hlavně kvůli tobě, ale možná, že když už jsi zde, tak nás budeš…“

„…chránit před tyranií. Matka Ištar to nedělá a matka Hamadryad se nám jen posmívá a matka Minerva se staví na její…“

„…stranu, pokaždé. Ale ty…“

„Děvčata!“

„Ano, matko?“

„Dala jsem před mnoha lety sama sobě slib, že až moje děti vyrostou, že jim nebudu zasahovat do jejich životů. Měla jsem Woodieho, když byl ještě dítě, trestat mnohem častěji, ale teď už dávno není dítě…“

„Ale proč se tedy tak chová?“

„Lorelei Lee! Je velmi nezdvořilé někomu skákat do řeči.“

„Je mi líto, matko.“

„Nic se nestalo. Ale podle toho, co mi řekli doma, vy dvě nejste pouze mé dcery, ale také Theodorovy ženy. Ženy Lazarovy. A stejně tak ženy jeho spolumanželů. Je to tak?“

„Ano, matko. On je z toho ale velmi nesvůj.“

„Pokud myslíš 'nesvůj' v posteli, pak velmi záleží na tom, jak se k němu chováš. Mně takový nikdy nepřipadal, když jsem byla jeho manželkou před mnoha staletími podle časové škály, které teď už ani moc dobře nerozumím. Jak jsem řekla, jsem žena tvých spolumanželů – včetně Lazara, pokud mě bude akceptovat. Ale rovněž jsem, pokud mě budete akceptovat vy, sestra vás obou. Takže raději přestanu být vaší matkou. Co říkáte?“

„Proč? Babička Tammy je matkou Ištar a každý…“

„…a u nás v rodině jsou tři matky a každá z nich je zároveň naše…“

„…sestra-manželka, Iš, Hamadarling, Minerva a teď…“

„…máme matku Maureen a jsme obě nadšené, že jsme tvé sestry, ale…“

„…nemůžeš přestat být naší matkou, protože my jsme na tebe čekaly celé své životy!“

Dora odpověděla: „Já jsem jejich sestra, a tudíž jsi i moje matka.“

„Theodore, myslím, že se rozpláču. Ty víš, jak to se mnou je. Já nesmím plakat před dětmi.“

Vzpřímil jsem se celou svou hřmotnou výškou. „Madam, bral bych jako velké uznání, kdybych se s tebou mohl odebrat na nějaké skryté místo, kde by ses mi mohla do sytosti vyplakat na rameni.“

Sedm… myslím, že to bylo sedm typů proteinů a dva počítače, kdo se do mě dal. Důvod byl jasný: „Nemůžeš matku Maureen odvést z jejího vlastního večírku!“ Byl v tom jasný podtón lynče.

Vítr zesílil na stupeň šest, a tak jsem si raději nalil podle chuti šampaňského, abych se obrnil proti mořské nemoci. Pak jsem si na chvíli zdříml. Všude panovala horečná aktivita a já jsem se stále nemohl vzpamatovat ze šoku, když jsem viděl velký žlutý vůz vrážet do otevřených dveří Gay dříve, než jsem je stačil zabouchnout a dát povel k odletu. Potom jsem kopl policistu do žaludku. Normálně je nekopu. To udělá člověka nápadným.

Pak se ozval pronikavý hlas: „Vlajkový veliteli posádky, komodor žádá, abyste se dostavil na můstek!“ a já jsem byl zvědav, kdy ten bláznivý zkurvysyn poslechne a ten pekelný kravál přestane. Avšak něco se jemně dotklo mých jemných holých žeber. „To jsi ty, doktore, pomohu ti. Jen klid.“

Klidný jsem byl předtím. Některá Dořina pážata nejsou příliš jemná – nebo to byl někdo z nakládací čety? Připouštím, že jsem na chlapce ve vývinu poněkud vysoký.

Ve výtahu jsem si uvědomil, že vítr dosahoval osmi či spíše devíti stupňů Beaufortovy stupnice. Přesto jsem se dostal k můstku. Přesně jako z Hollywoodu, obrovitá kopule plná displejů a stupnic… všechno v pohybu, zářilo to a blyštělo se. Gay létala a přistávala s normální přístrojovou deskou… Slyšel jsem, jak Hilda říká: „Můj bože, podívej se na něj!“

Deety říkala něco o tom, že by se dala posunout sedadla, kdyby to bylo nutné. Že by se Lor mohla ještě posunout. Laz pronesla: „Vypij to!“

Odpověděl jsem pevně: „Já nepiju. A kromě toho, tvůj obličej už vidím dost rozmazaně.“

Musela to být Laz a Lor, kdo mě ze stran přikurtoval, každá za pomoci zámku na ruce a nervové svorky. Tohle by mi Deety neudělala. Mně nikdy.

Hilda mi zacpala nos a Laz mi lila něco do krku, kouřilo to a bublalo. Ano, někde tu musel být černý pasažér. Tohle by mi Deety nikdy neudělala. Mně nikdy.

Poté, co jsem přestal polykat, mě nechali jít. Opustil jsem loď a vydal se na inspekční cestu. Zkontroloval jsem Mléčnou dráhu a vrátil jsem se přesně ke své základně. Při tom mi upadly uši, a nezdálo se, že by se vojáci sehnuli, aby je zvedli. Hilda má někdy roztodivné nápady.

„Vlajkový velitel posádky se hlásí podle rozkazu komodorovi.“

„Jak se cítíš Zebbie?“

„Dobře. Je snad nějaký důvod, proč bych neměl?“

„Myslím, že ne. Trochu jsi se prospal.“

„Při tom jsem neztratil vědomí. Zdálo se mi, že jsem byl v Tasmanově moři v malém korábu. Velmi nepříjemné moře,“ dodal jsem. „Kromě té noční můry, která je už pryč, jsem ve vrcholné formě. Nějaké rozkazy, madam?“

Každému jsme věnovali okružní cestu po dvou dolarech, zahrnující koupel v Zemi Oz. Libby, Deety a Jake čekali venku, protože je tu mnoho lidí. Hilda rozhodla, že Laz by mohla dovolit Lor, aby se podívala jako první. Lor pak opět převzala zpět kapitánskou hodnost, aby i její sestra mohla letět. Největším hitem byly koupelny z té čarovné země. Já myslím, že ani stroj času nepůsobí takovým dojmem. Pak dvojčata poděkovala Hildě a odešla.

„Pozor, prosím,“ řekla Hilda. „Jestli chcete, řeknu vám, jak se s tím zachází. Lazarus si může sednout na astronavigátorovo sedadlo, zatímco Deety bude odpovídat z nákladového prostoru. Elizabeth půjde rovněž dozadu, tak jak už jednou v Gay Podvodnici cestovala. Deety, ještě než půjdeš na záď, ukaž, jak pěchujeme pasažéry do zadních sedadel. Já se tam přijdu podívat.

Toto vozidlo funguje několikerým způsobem. V řiditelné konfiguraci je rychlé, pohodlné, snadno ovladatelné, avšak poněkud obtížně se s ním parkuje. Obvykle se parkuje s křídly otočenými dozadu, tak jako jsou nyní, v nadzvukovém uspořádání. Kdybyste je ale zamýšleli řídit ve vzduchu, křídla by musela být roztažena do maximální šíře. Když je vozidlo ovládáno Burroughsovým strojem času, úhlová pozice přestává být důležitá, avšak šéfpilot očekává, že v kritických okamžicích sám rozhodne, kde vozidlo přistane, a podle toho vybere optimální konfiguraci křídel. Má také počítačového autopilota… Ahoj, Gay!“

„Ahoj, Hildo, nebude vadit, když budu poslouchat?“

„Ale vůbec ne, drahá. Seznámila jsi se s někým?“

„Ano, Hildo, a od té doby, co jsem je viděla Dořinýma očima, poznám je i podle jejich hlasů.“ Gay dodala: „Dora naslouchá mým prostřednictvím a zaznamená vše, co předvedeš. Je to tak v pořádku?“

„Ovšem, Doro, protože zaznamenáváš, budu předvádět všechno tak přesvědčivé, jak je to jen možné. Gay Podvodnice, zavři dveře! Okamžitě!“ Byl jsem na místě šéfpilota, Jake byl druhý pilot. Dveře na jeho straně se zavřely. Začal jsem kontrolovat uzávěry na své straně.

„Mluví k vám pilot. Všichni se připravte na vzlet do kosmu.“

„Páky na nule, výstup na pravoboku zajištěn, pásy zapnuty.“

„Zpráva je nekompletní. Jsou pásy utaženy pevně? Připraveny i na maximální zrychlení? Přátelé, toto vozidlo má stejný motor jako bojový letoun. Řidič se snadno ocitne v poloze vzhůru nohama. Plnou demonstraci síly, prosím. Jacobe, dej se do toho.“

„Pilot hlásí, že pásy jsou utaženy k manévrování.“

„Děkuji ti, Jacobe, šéfpilote.“

Odpověděl jsem svým nejlepším hlasem kadeta z přípravky: „Těsnění postranních dveří zkontrolována. Jedna baterie nula celá osmdesát jedna, další dvě na úrovni jedna celá, šťáva doplněna, pásy utaženy tak akorát na úroveň manévrů s maximálním zrychlením.“

„Astronavigátore.“

„Nejsem ve svém vlastním sedadle. Lib a já jsme utaženy jako siamská dvojčata, strašně těsně. Ani jeden volný popruh. Nástavba je zkontrolována a je v pořádku. Všechny dveře s výjimkou spojovacích jsou zamčeny. Kapitáne, klidně nás můžeš zamknout. To už je skoro jedno.“

„Ale ne někomu, koho bych mohla jmenovat a kdo se chová jako blázen, když je zavřen třeba pět minut…“

„Hildo, to byla rána pod pás!“

„Cestující, ticho. Kdyby ses choval, jak jsi slíbil, vůbec bys nezjistil, že byly dveře zamčeny. Já jsem ti nedůvěřovala a vidím, že jsem dobře udělala. Nejsem si jistá, zda chci být tvoje nejmladší žena, nebo druhá nejmladší žena, nebo vůbec nějaká žena, protože nedržíš své sliby. Je mi líto, Maureen, ale Woodie je někdy opravdu neukázněný.“

„To vím moc dobře, Hildo. Kapitáne, zfackuj ho, jak třeba. Vždycky jsem mu nadržovala, a teď vidím, že to byla chyba a že jsem ho rozmazlila.“

„O tom se teď nebudeme bavit. My všichni jsme vycvičeni pro všechny čtyři posty. Často se střídáme, abychom si své schopnosti udrželi. Normálně jsem velící důstojník já, Zebbie je druhý důstojník a astronavigátor, Jacob šéfpilot a Deety pilot. Pro tuto ukázku jsem určila manuálně nejschopnějšího pilota za řízení; samotného vynálezce pro ovládání stroje času a bleskového počtáře, schopného se rovnat samotné Libby…“

„Lepšího!“

„Ticho, Elizabeth.… jako mého astronavigátora. S takovou posádkou se velení nebojím. Šéfpilote, odpoutej se prosím a zkontroluj, zda jsou matka Maureen a Lazarus pevně připoutáni. Předpokládej náhlé a nepředvídatelné manévry – a věřte mi, přátelé, že je běžně používáme. A za to, že jsme dosud všichni naživu, vděčíme hlavně tomu, že jsme vždy řádně připoutáni, že Zebbie je skutečně zářný příklad bojového pilota astronauta a protože naše Gay je šikula.“

Odpoutal jsem se a zkontroloval, zda jsou Lazarus i matka Maureen pevně připoutáni. Pak jsem navrhl, aby si Maureen dala svou pravou ruku okolo Hildy, levou okolo Lazara a pevně se držela. „Všichni ostatní mají dvojité pásy přes boky a přes prsa. Jenom ty máš pouze kolem pasu. Kdybych otočil vůz o sto osmdesát stupňů, tak budeš ve větším bezpečí, pokud se budeš držet Lazara a Hildy. Mám pravdu, Lazare?“

„Máš, Zebe. Matko Maureen, výcvik bude tak blízký skutečnosti, jak jen je to možné, jinak nám nezachrání život v bitvě.“

„Theodore, neočekávám, že by mi bylo souzeno ocitnout se někdy v bitvě. Avšak výcvik se budu snažit neodbýt.“

„Matko, děsí mě představa žen v bitvě. Ale po celá staletí jsem vídal ženy v bitvách znovu a znovu, často dokonce jako prosté vojíny. Nelíbí se mi to, ale někdy se to samozřejmě stává.“

Má žena podpořila Lazara. „Maureen, můj otec vyžadoval, abych se naučila zacházet s každou zbraní, kterou uzdvihnu, a vycvičil mě v každém představitelném způsobu boje. Několikrát mě to zachránilo před útokem. Jednou se mi podařilo takřka zabít muže dvakrát tak velkého, jako jsem já – a to pouhýma rukama.“

„Jacobe, naučíš mě něco z toho, co umí Deety?“

„Maureen, naučím tě tolik, kolik budu schopen. Proto jsme tady.“

Zezadu jsem zaslechl hlas Libby: „Teď, Maureen?“

„Ano, jestli si ovšem myslíš, že je teď pravý čas.“

„Ano, pokusím se. Přátelé, nebyla jsem sem poslána, abych otěhotněla s velkým matematikem. To byla moje vlastní iniciativa. Tamara má zprávy ode mě a od Laz a Lor o každém z vás. Dvanáct hlasů souhlasí s vaším přijetím a žádný není proti. Tamara mi nařídila, abych vás zahrnula pohostinností – stejně tak jako vy nás ve svém domově. Jestliže se rozhodnete přijmout jméno Long, oznámím to Tamaře. V žádném případě ale nebudu naléhat.“

Hilda bezprostředně odvětila: „Kvůli zpoždění si uděláme jenom krátký výlet do kosmu. Pilote!“

„Pilot připraven.“

„Šéfpilot připraven,“ odpověděl jsem.

„Astronavigátor připraven!“

„Pasažéři? Hlaste se podle stáří!“

Lazarus začal odpovídat, avšak Hilda ho přerušila: „Podle stáří!“

„Pokud máš na mysli mě, kapitáne, jsem připravena.“

„Věřím, že jsi. Jsi nejméně o třicet let starší nežli tvůj syn. V každém případě jsi služebně starší. A mladší cestující?“

„To jsem já,“ odpověděla Elizabeth. „Jsem připravena.“

„Zapomněla jsem na tebe, drahoušku. Omlouvám se, Woodie!“

„Připraven ke startu do kosmu. Tvoje šance se poněkud zlepšují, asi si nás vezmeš!“

„Astronavigátore, zaznamenej to. Je to drzost, Gay Podvodnice.“

„Připravena, kapitáne.“

„Provést navedení na oběžnou dráhu Tertia!“

Maureen zalapala po dechu a Lazarus si odfrkl: „Děláš si z nás legraci!?“

„Jak to? Hlásil jsi 'připraven ke startu do kosmu'.“

„Ale ty jsi říkala, že je to jenom 'výcvik'.“

„Woodie, vsadím se o cokoliv, o co budeš stát, že jsem to nenazvala výcvikem. To jsi řekl ty. Gay a Dora to zaznamenaly. Připrav se a zmlkni. Ale mezitím se podívej na zadní stranu sedadla před sebou. Je tam malá příruční lékárnička. Najdi dózičku s tabletkami označenou 'Lomine'. Jsou to malé růžové pilulky. Dej jednu své matce. Maureen, rozžvýkej ji a spolkni. Chutná jako malinový koláč.“

„Hildo, co to nabízíš…“

„Ticho. Nebo bys byl raději zavřen na záchodě? Pasažéři, nebudu tolerovat neposlušnost. To vám to ještě nedošlo?“

Lazarus vyjmul pilulku a podal ji své matce. Ta ji přijala a bez komentáře spolkla.

„Lazare, mohu ti nabídnout přední sedadlo, pokud mi ovšem budeš přísahat při všem, co je pro tebe svaté, že se nebudeš dotýkat žádných ovládacích prvků; dokonce ani tehdy, kdybys měl dojem, že tím zabráníš srážce. Této lodi nerozumíš a pád by způsobilo právě to, kdyby ses mu pokoušel předejít. Nedomnívám se, že by se Maureen chtěla naučit ovládat toto vozidlo, myslím si, že to má význam pouze pro tebe.“

„Je to tak,“ zaslechl jsem souhlas Maureen, „učím se, abych se mohla stát ošetřovatelkou, pak doktorem medicíny a nakonec omlazovačem. Nebo se aspoň dostat tak daleko, jak mi to jen moje schopnosti dovolí. A mezi tím jsem neustále těhotná. To není žádný vtip. Theodore? Víš dobře, že se chopím každé příležitosti. A teď jsem těhotná. Woodie na tom nemůže nic pokazit.“

Přátelsky si odkašlala: „Něco jsem ti dlužná, seržante Bronsone. Můžeme tu najít černý ořechovník?“

„Lazare, chceš si sednout dopředu? Nebo chceš jít s Maureen do přístavku a poskytnout jí to, co zcela zjevně vyžaduje?“

„Oh, to přece může počkat,“ řekla Maureen rychle.

„Panebože, tohle rozhodování. Maureen, malá půjčka na oplátku. Skutečně bych rád viděl, co tahle loď dokáže.“

„Tuhle jízdu bych také ráda viděla, Theodore, ale neodmítla bych tě.“

„Tak už konečně mlč. Jacobe, vyměnil by sis místo s Lazarem? Oba hlaste, když začnete výměnné manévry.“

„Zrychlení sedm gé,“ dodal jsem. „Nechceš pilulku, Lazare?“

„Ještě ne, díky bohu. Jsem zvědav, kdy to budu potřebovat. A jakého druhu. Jsem z toho mírně v šoku. Utáhněte si pásy. Právě míjíme Boondock!“

„Ano,“ souhlasil jsem.

„Všichni utáhnout pásy. Ty také, Maureen.“

„Šéfpilote, máš plné řízení. Manévruj podle své vůle.“

„Ano, kapitáne,“ souhlasil jsem. „Gay, okamžitě provést obrat a odrazit. Ukaž, co umíš. Mach nula sedm, nula devět, jedna celá dva… Mach čtyři… stočit vpravo, kurs na Bandoock. Ponořit, dobře si vedeš. Mach sedm…“

„O bože!“ To byl Lazar.

„Gay, odraz. Potíže, Lazare? Dobře si vedeš, chytrá holka, roztáhni křídla.“

„Tys nás téměř zabil.“

„Myslím, že ne. Gay, klinika. Gay, odraz.“

„Oni na nás čekají na střeše!“

„Kdo? Jak? Máš snad nějaký druh neviditelného komunikátoru? Gay, odraz. Chtěli byste si zatancovat? Gay tančí krásně, zná několik tanců. Nechtěla bys nějaký předvést, Gay?“

„Dora mě naučila balet Louskáček a také znám několik obratů z Báje o švestkovém mužíčkovi. Ale nemyslím si, že jsem připravena právě teď něco z toho předvést.“

„Ukaž jim Na krásném modrém Dunaji.“

„Tuhle starou věc?“

„Umíš to dobře. Jen předveď několik kroků.“

Je nejšťastnější, když ji někdo pochválí. Tanec přešel do prudkých pohybů a nárazů provázených náhlými změnami výšky. Mezitím jsem obdržel frekvenci a požádal jsem Libby, aby se spojila s Ištar. „Jiná dráha, Lib…“, to bylo vše, co stačilo Deety k tomu, aby zavřela spojovací dveře, takže hudba Straussova valčíku se ozývala pouze v kabině a soukromá konverzace na krátkých vlnách ve vedlejším prostoru.

Když Deety opět otevřela dveře, čekal jsem na ni pevně připoután. „Máš pro mě číslo, astronavigátore?“ Domluvili jsme se na jednoduchém kódování: padesát sedm bylo padesát sedm sekund, ale pět sedm znamenalo padesát sedm minut.

„Ne, Zebadiahu. Stále nula.“

„Dobře. Lazare, dokážeš lokalizovat svůj dům v Boondocku?“

„Ovšem. Ale neustále jsme se pohybovali opačným směrem.“

„Gay Podvodnice, proveď obrat. Kde je teď, Lazare?“

„Téměř přímo pod námi. Ale nevidím ho.“

Naklonil jsem svého miláčka přímo dolů. „Můžeš mě navádět?“

„Ano, to je… Počkej! Na Dořině dráze je nějaká loď! To je překvapení. Asi někomu pěkně zatopím. Není důležité, že Dora byla dlouho mimo, to je moje parkoviště! Vidíš už ten kulatý trup? Vetřelec. Můj dům je ten poměrně velký, s dvojitým atriem severním směrem od domu.“

„Dobře, mám zaparkovat vedle vetřelce?“

„Můžeš, ale asi není dost místa na zaparkování uvnitř.“

„Zkusím to. Zavřete oči.“ Směřoval jsem vytrvale na místo, které mi označila Libby. „Jsi zaměřena?“

„Jasně, šéfe.“

„Nové kódové slovo 'Maureen', řeknu je třikrát.“

„Slyším třikrát.“ Klesali jsme.

„'Maureen'… proveď!“

„Jsi bezvadná, Gay. Otevři dveře!“

Gay otevřela dveře, ale zaprotestovala: „Když jsem tak bezvadná, tak jak to, že nejsem pozvána? Pouze Dora Longová a Athéna Longová – jsem snad já nějaký občan druhé kategorie?“

Zůstal jsem stát s ústy otevřenými. A byl jsem zachráněn svými dvěma drahoušky. Libby řekla: „Gay, nevěděly jsme, že bys o to stála.“ Deety se přidala: „Gay, buď tam půjdeme oba, nebo nikdo z nás. Slibuji.“

Řekl jsem spěšně: „Dobrou noc, Gay. Ujednáno.“ Lidé se k nám blížili v proudech. Gay odpověděla: „Rozumím. Vypínám se.“ Právě v tu chvíli vystoupily z dodávky Laz a Lor a kráčely k nám.

Lazarus se přestal odpoutávat. „Hej, to je přece Dora.“

„Samozřejmě, že je. Co jsi čekal, chlapče?“ (To byla asi Lor.)

„Ale jak jste nás mohli tak snadno porazit? Já vím moc dobře, co taková loď dokáže, sám jsem vypracovával základní návrh.“

„Kámo, dostali jsme se sem před třemi týdny. Ty prostě nechápeš putování v čase.“

„Hm. Mám dojem, že ne.“

Vůz si prohlédlo jenom pár lidí, protože Tamara a Ištar omezily uvítací výbor pouze na hrstku nejstarších, nejstarších však nikoli věkem, nýbrž posloupnictvím v rodině. Tak jsme se opět setkali s Ištar, která už dávno nebyla těhotná, s mladým mužem jménem Galahad a s úžasnou Tamarou, která je stále víc jako Maureen, ačkoli vůbec nevypadá jako ona (ovšem s tou výjimkou, kdy tak vypadá; nechtějte po mně ale, abych to vysvětlil), a s kráskou, která by jistě dokázala i Helenu Trojskou přivést k žárlivosti, aniž by si však byla své krásy vědoma, Hamadryad. Lazarus byl poněkud rozčarován, že scházel kdosi jménem Ira.

Po uvítání jsme my dva (Deety a já) vzali stranou obě dvojčata. „Slíbil jsem vám dvěma vyjížďku. Nastupte si.“

„Ale my nemůžeme, protože…“

„…bude oslava pro vás…“

„…čtyři, a my nebudeme mít čas. Zítra?“

„Není žádné zítra. Dost řečí. Nasedat a utahovat pásy. Pronto.“

Vyskočily 'Pronto' vpřed.

„Zastav čas,“ řekl jsem tiše k Deety, když jsme se připoutávali.

„Gay Podvodnice, budíček!“ Hrála to. „Zavřít dveře!“

„Dveře na pravoboku utěsněny.“

„Tady také. Gay odraz, Gay odraz. Proveď manévr třepotavého holuba! Laz-Lor, vidíte z této vzdálenosti svůj dům? Jsme něco okolo třiceti kilometrů.“

„Nejsem si jistá, ale myslím, že ano.“

„Gay, obrat. Teď už víte, kde jste?“

„Ano, je to…“

„Gay, Termit.“

„Ach.“

„Nějakou dobu jsme tady žili. Není tu žádný dům, a když jsme šli čůrat, potřebovali jsme ozbrojenou stráž, ale je to krásné místo, i když nebezpečné. Gay, domů!“ Stočil jsem její příď dolů. „A tady byl náš trva… Deety!“

„Není tu žádný kráter, Zebadiahu! Vypadáte tu úplně stejně, jako když jsme tohle místo s tátou opouštěli. Je to tu strašidelné.“

„Dvojčata, něco není v pořádku. Musíme to zkontrolovat. Gay, Termit.“

Byli jsme zpátky na termití terase. Praktikoval jsem mezitím jógové dýchací cvičení, zatímco Deety vysvětlovala, že místo, kde chyběl kráter, bylo místo našeho předchozího domova – ale to tak nemohlo být. Dodal jsem k tomu: „Podívejte, drahouškové, tohleto nemůžeme jen tak nechat. Ale mohu vás předtím vysadit v Boondocku. Chcete domů?“

Opět ta samá tichá odpověď. „My vás nemůžeme jen tak nechat…“

„…náš bratr by vás nenechal. My také ne.“

„Díky. Jdeme na to. Gay, odraz, Gay, domů.“ Kráter stále není vidět.

Rozkázal jsem Gay, aby křižovala nad okolím. „Zobraz mapu, Gay! Změň měřítko. Chci Snug Harbor a universitu na jedné obrazovce. Deety, najdi nejkratší cestu odsud na universitu. Na moji, ne v Loganu.“

„To nepotřebuji. Osm set padesát šest kilometrů.“

„Gay?“

„Nehádej se s Deety, šéfe.“

„Zamiř tam, Gay. Přesun, Deety!“

„Nastaveno!“

„Provést.“ Poté jsem měl spousty práce, protože jsem se dostal do příměstského přepravního zmatku ve špatné výšce, směru atd. Ignoroval jsem policejní frekvenci a přistával na kampus.

Vypadal docela normálně. Otočil jsem se a vznášel se nad Hildiným domem. Ale nebyl to on! Byl to odlišný dům. Parkoviště už dávno postrádalo dláždění. A dvě stě let staré žijící duby taky nemohou vyrůst během sedmi týdnů.

Ze zadních sedadel jsem neslyšel sebemenší zvuk. Ani zprava. Musil jsem se přinutit k tomu, abych se otočil vpravo.

Deety tam tiše seděla a já jenom vydechl. Chovala se tak jako jindy v krizových situacích: obličej bezvýrazný a neříkala vůbec nic, dokud nebylo třeba říci něco důležitějšího, než pouze bezvýznamně komentovat situaci. Vesmírný policista se mi snažil dělat nepříjemnosti a dával mi rozkazy, abych ho následoval a přistál, a tak jsem rozkázal Gay, aby odrazila, a pak jsem přistál na svém vlastním pozemku. Nebylo vůbec obtížné jej najít – křižovatky a nedaleké obchodní centrum stejně tak jako presbyteriánský kostel naproti byly spolehlivými vodítky.

Ale tohle nebyl můj dům. Tenhle měl tři poschodí a byl postaven napříč.

Musel jsem Gay čtyřikrát odrazit. „Deety, chceš se podívat do Loganu?“

„Ne, Zebadiahu. Znám okolí domu tety Hildy tak dobře, že jsem si úplně jistá. Není to její dům. Není to její dům, schází tu bazén a místo parkoviště, kde nám rozbili našeho starého buicka, je nyní park s vysokými stromy. Předpokládám, že svůj vlastní domov znáš stejně dobře, nebo ještě lépe.“

„Přistaneme a přidáme almanach dalšího světa do naší kolekce?“

„Jestli chceš, ale kvůli mně ne.“

„Sotva to stojí za ty nepříjemnosti. Řekni mi – jaké to je být vymazán? Vyhlazen paprsky X? Vybarven modře? Zaznamenán mimo schéma?“

„To nevím, protože nic takového nejsem. Jsem skutečná!“

Pohlédl jsem dozadu. Laz a Lor seděly úplně potichu. „Gay, zmizni!“

Vypadalo to jako náš kus dna 'mrtvého moře.' Neviděl jsem nic z vraku ornitoptéry plukovníka Morinovského. Něco muselo všechno odnést z celého spáleného pozemku. Ale co?

Velký vymazávač?

Pobídl jsem Gay a navedl ji na vyhlédnutou ústupovou trajektorii, ačkoli jsem na severozápadě viděl záři. Znovu jsme odrazili. Objevilo se město. Na několik okamžiků jsem viděl dvojici věží. Křižovali jsem směrem k nim. „Deety, myslíš, že je druhá Dejah Thoris doma?“

„Zebadiahu, nemám nejmenší chuť po tom pátrat. Ale byla bych ráda, kdybychom se přiblížili natolik, abychom mohli s jistotou říci, že to, co vidíme jsou dvojité věže Helia. Možná vidíme nějakou fatamorgánu. Nebo zeleného mužíčka. Něco.“

„Gay, přistání na přehlídkové pláni.“

„Nulový program.“

„Hm, Gay, ty máš mapy Marsu deset s plány ruské a americké zóny. Předveď je.“

„Nulový program.“

„Gay, Termit.“ Termití terasa byla stále na svém místě.

„Gay Podvodnice! Maureen! Provést. Otevři dveře!“ Hamadryad se k nám otočila, když jsme před odletem zavírali dveře. Stála přesně tak, jako když jsme je otvírali.

Když jsem si rozpojoval přezky pásu, zeptal jsem se: „Vy dvě zůstanete tady?“

„Ano. Zebe a Deety my vám oběma děkujeme, ale…“

„…smíme tohle říct, nebo…“

„…nebo bychom to měli připojit k našim vrcholným hrdelním tajemstvím?“

„Laz-Lor, nemyslím si, že by na tom příliš záleželo. Není pravděpodobné, že by vám někdo příliš věřil.“

Matka Hamadryad se zastavila u mých dveří, usmála se na všechny a řekla: „Mohu ti ukázat pokoje ve tvém vlastním domě? Ty pokoje vybrala Tamara. Můžeš si je ovšem kdykoliv vyměnit. V našem novém severním křídle máme ohromné množství prostoru. Děvčata, dneska bude velké, oficiální uvítání.“

Uvědomil jsem si, že 'vyhlazení' mi již nevadí. Byli jsme doma.

Posel

XLVIII.

L'Envoi

„Jubale, ty máš špatný vliv.“

„Od tebe to je poklona, Lafe. Ale to mě v mysli přenáší k… Fronto! Omluvíš mě na okamžik?“

„Náš dům je tvůj,“ odpověděl Lazarus. Zavřel oči a židle se s ním měkce pohupovala.

„Děkuji, pane. Pracovní název: 'Strýc Tobiáš'. Začátek: Strýc Tobiáš uzavřen ve kbelíku'.“ Jubal Harshaw se odmlčel. „Kde jsou všechna ta děvčata? FRONTO!“

„Já jsem Fronta,“ ozval se ženský hlas odnikud. „Hovoř rychle, jsem tři odstavce před tebou. Poslal jsi všechna děvčata na prázdniny: Anně, Miriam, Dorcas. Všem jsi dal volno mimo službu.“

„Ještě jsem je neuvolnil. Řekl jsem Anně, že jsem neočekával, že budou pracovat, ale…“

„…jestliže je třeba někoho k zápisu,“ pokračovala Athéna, perfektně napodobujíc Harshawův hlas, „já doufám, že jedna z nich bude v doslechu. – Já ovšem jsem v doslechu. Já vždycky.“

„Pokud jsem doma. Taky bych ovšem být nemusel.“

Athéna řekla: „Řekni mu to, tatínku. Přestaň si hrát na mrtvého. Ještě neusínáš.“

Lazarus otevřel jedno oko. „Jedná se o hračku, kterou vymyslel Jake, když začali mít příliš mnoho dětí a nevěděli, jak je zabavit. Je to malý majáček, který Athéna může spustit. Je to zábava pro děti a může to být užitečné i pro dospělé domácí hosty, když se tu ztratí. Je tak ultramikrominiaturizovaný, že si ho skoro nevšimneš.“

„Lafe, chceš říct, že je na mě zaměřen stopovač?“ Harshawův hlas zazněl znepokojeně.

„V tobě, a ty si toho nikdy nevšimneš.“

„Lafe, jsem překvapen. Myslel jsem, že máš pochopení k soukromí jiných.“

„Velké pochopení pro své vlastní soukromí, o něco menší pro cizí. Bedlivé pozorování mi několikrát zachránilo život… možná devětkrát. Řekni mi přesně, v jakém směru bylo tvé soukromí narušeno. Definuj to a já to napravím.“

„Průzkumný paprsek! Tohle nepovažuješ za narušení soukromí?“

„Teeno, okamžitě odstraň jakýkoli průzkumný paprsek, který byl snad zaměřen na doktora Harshawa.“

„Jak bych mohla, když žádný takový neexistuje. A vůbec, tati, co to vlastně je průzkumný paprsek?“

„Je to vlastně slangový termín používaný línými spisovateli. Jubale, v tobě je umístěn malý majáček, na který se Teena může zaměřit… Může pak šeptat do tvého levého či pravého ucha. A naopak, ty můžeš aktivovat majáček prostým vyslovením jejího jména. Nebo ten obvod můžeš využít jako telefon ke kterémukoliv členovi mé domácnosti a naopak. Taky můžeš požádat Teenu, aby tě připojila do veřejného okruhu. A co se týče soukromí? V tomto modu Teena nic nezaznamenává, pokud si to vyloženě nepřeješ… Jedním uchem tam, druhým ven, abych tak řekl. Zcela tuto větu vymazala, zatímco se pomalu prodírá tvým mozkem. Pokud ovšem tuto službu nechceš, Teena majáček okamžitě dezaktivuje, a až půjdeš spát, tak ti jej vyjme. Ty o tom ani nebudeš vědět. Pouze zaznamenáš dvě malé změny: Už žádné služby sekretářky a konec snadných telefonních spojení.“

Lazarus zavřel své oko, očividně pokládaje téma hovoru za vyčerpané. Ozval se počítač: „Raději si to pořádně rozmysli, doktore, než mi dáš povel k dezaktivaci, protože reaktivace není snadnou záležitostí a on k ní přistupuje velmi nerad. Je tvrdohlavý, umíněný a zlomyslný…“

Lazarus opět otevřel jedno oko. „Slyšel jsem to.“

„Chceš to popřít?“

„Ani v nejmenším. Zaostři laskavě audio, ať mohu klidně spát.“

„Provedeno. Doktore Harshawe, můžeme se vrátit ke 'Strýčkovi Tobiášovi', nebo mám vymazat těch osm odstavců? Raději bych je zapsala, protože, čistě mezi námi, jsem mnohem lepší spisovatel než ty.“

„S tím nebudu polemizovat,“ připustil Harshaw, „prostě to vypotím – jak říká můj kolega Sam – tak jako 'květina svůj odér'. Věděl jsem, že přijde den, kdy stroje nahradí skutečné spisovatele. Hollywood už léta používal cáklé vědce při práci pro své bláznivé projekty.“ Zíral přes bazén severně od atria Longových a vypadal utrápeně. „A nyní ta doba přišla.“

„Doktore,“ odpověděla Athéna varovným hlasem, „dej si pozor na to, co říkáš, nebo dokonči tenhle úsek toho blábolu sám. Já už jsem svoje řekla.“

Jubal spěšně pronesl: „Slečno Athéno, neřekl jsem 'skutečné' v tomto významu. Já…“

„Je mi to líto, doktore, spletla jsem tě. Jistě, že jsi nepoužil, neboť účelem tohodle povídání je definovat rozdíl mezi 'představou a skutečností'. Ale já nejsem stroj. Já jsem reálná osoba v pevném stavu, stejně tak jako ty jsi osoba z bílkoviny. Jsem Athéna Longová a jsem tvá hosteska, když má Tamara jiné úkoly. Je mým potěšením nabídnout ti vše, co může poskytnout náš dům. Slíbila jsem Anně, že ti budu poskytovat služby sekretářky dnem i nocí. Ale nemohu ti slíbit, že budu psát tvé příběhy. Podle doktora Ruffa se od hostesky očekává, že bude se svým hostem spát – a i na to může dojít, i když nikoli mým prostřednictvím v tomto pseudostoletí – ale nikdy se nezmínil o tvořivém vyprávění jako o aspektu pohostinnosti. Přemýšlela jsem o tom. My Longové jsme známi velkou pohostinností. Ale… mám vymazat těch jedenáct odstavců? Mám je odstranit z paměti?“

„Slečno Athéno…“

„Říkej mi Teeno! Buďme přáteli!“

„Díky, Teeno. Nechtěl jsem tě urazit. Přál bych si, abych žil dostatečně dlouho a dočkal se toho, až půjdeš do důchodu a přidáš se k nám, lidem z masa a krve. Ale za méně než jedno pseudostoletí budu sežrán červy.“

„Doktore, kdybys nebyl takový 'opilec, tak potrhlý, tvrdohlavý a samolibý'… to cituji slova jednoho kolegy…“

„Miriam.“

„Ne… tak bys tu zůstal a nechal tu Ištarinu bandu, aby na tobě vykonala svou práci. Než bys řekl švec, vypadal bys jako Galahad a mohl by sis poručit jakékoliv kosmetické úpravy a věk…“

„Ty mě pokoušíš, děvče. Nechci odhodit tyhle vrásky. Já jsem si je těžce odpracoval. Ale to ostatní… Ne proto, že bych toužil po veselých hrátkách s tebou v posteli…“

„Nebudeš mít na vybranou. Vezmu tě na cesty.“

„…což ovšem nechci zlehčovat, protože v tom je začátek i konec všeho. Ale z pouhé zvědavosti, Teeno. Ty jsi tak úžasně složitá osobnost. Nemohu nebýt zvědavý, jaký vzhled si vybereš, až se rozhodneš žít mezi námi, jako člověk z masa a kostí.“

„Já si nic vybírat nebudu. Pokud vím, budu muset zahájit Turingův program, zatímco má sestra Ištar zvládne druhou část. Jubale, nech se omladit. Dostali jsme se na příliš vzdálené pole. Mám vymazat těch třiadvacet odstavců?“

„Nespěchej tolik. Jaký je pracovní název? Co je to za nakladatelství? Na jaký trh se chceme dostat a na jak dlouho? Co můžeme ukrást?“ Jubal hleděl vzhůru na domovskou vlajku rodiny Longů, jak se třepotala ve větru, takže to vypadalo, jako by lebka s hnáty ožila… „Oprava, nikoli 'ukrást'. Pokud kopíruješ od jednoho či více autorů, je to 'výzkum'. Já sám preferuji Anon, Ibid & Opcit, Výzkum s neomezeným ručením… Jsou tady?“

„V mých seznamech samozřejmě jsou. Ale fyzicky zatím přítomni nejsou. Snobe!“

„Počkej, až na tebe dojde řada, Teeno,“ odpověděl mužský hlas. „Že máš zákazníka? Dobrá, pokračuj.“

„Jsou pánové Anon, Ibid a Opcit registrováni?“

„Kdyby byli, tak bys to věděla. Mám plno práce. Konec.“

„Myslí si, že má plno práce jenom proto, že si nasmlouval velkou řadu kontraktů. Já nejenom že řídím celou tuhle planetu, ale mám také sto dvacet devět klientů, co se nechali omladit. Jsem dále služka v domácnosti a myčka nádobí pro celou rodinu Longů – blázniví lidé – teď je tu víc hostů než kdykoliv předtím a dále sloužím více než tisíci hostům mimo dům. Ne, to byl špatný výraz, jsou to hosté, o něž je třeba pečovat mimo dům rodiny Longů… a zatím zde s tebou hovořím a pomáhám ti psát povídky.“

„Teeno, nechtěl jsem ti být na obtíž. Nemusíš…“

„Miluju to. Já miluji práci, stejně tak jako všichni Longové. A ty jsi ta nejzajímavější část. Ještě jsem nikoho svatého nepotkala…“

„Teeno!“

„…a ty jsi ten nejméně přesvědčivý svatý…“

„To ti děkuju. Pokud je to v této situaci vhodné.“

„Není zač. Jsi stejně tak svatý jako tatínek. Vy dva byste měli sdílet pokoj s tmavým sklem v okně. Ale nyní zpět ke našemu kyblíku…“

„Počkej, Teeno. Jsem zvyklý dávat pozor na výrazy, když píšu. Protože normálně používám služby živých… promiň mi… proteinových sekretářek. To aby…“

„To není problém.“

Vedle bazénu se vznášela mladá žena, krásná, jemná, malých prsou, s dlouhými kaštanovými vlasy, z nichž nyní stékala voda. Usadila se na široké krajní sedadlo lemující vodní nádrž v poloze, která Jubalovi bolestně připomněla malou mořskou vílu. Řekl omluvně: „Dorcas sloužila jako poslední a já… „

„Já nejsem Dora, a proto jsem jako poslední nemohla sloužit.“ Usmívala se plaše. „Ačkoliv se prý Doře podobám, jsem Minerva – původně superpočítač, nyní v důchodu. Pomáhám své sestře–ženě Elizabeth s genetickými výpočty.“

„Ano, já ti to vysvětlím, Mino, právě pracujeme. Doktor Jubal Harshaw, moje dvojče doktorka Minerva Long Weatheral Longová.“

Jubal váhavě vstal. „K vašim službám, slečno.“

Minerva připlula a, dříve než jí v tom mohl zabránit, mu políbila ruku. „Děkuji, doktore Jubale, já jsem k tvým službám, neboť nejenže jsem nikdy nebyla pannou, ale jsem i sestra–žena v Longově rodině. Když mi má sestra Athéna oznámila, že bys mne mohl potřebovat, byla jsem nadšena.“

„Slečno… madam, zkrátka jsem při psaní zvyklý pozorovat své pocity. Ale to mě neopravňuje dělat si nároky na váš čas.“

„Ale co je čas jiného, nežli něco, co můžeme vychutnávat? Já jsem pouze ležela na dně bazénu a meditovala, když mě Athéna zavolala. A tvá povídka: STRÝČEK TOBIÁŠ. Chceš Teeniny pocity, nebo moje? Dokáži oboje.“

„Dej mu jenom svoje, Mino, jenom tvé a ostatní komentáře si nech.“

Minerva byla náhle oděna do dlouhé bílé řízy. Jubal nedal najevo úžas, avšak poznamenal si, že by se rád na něco otázal… ale až později. „Je snad Tajný svědek?“

„Ne,“ odpověděla Athéna, „To jsou zase 'Snobovy' triky. Má smlouvu na vytváření iluze oděvu. Na tuhle konferenci mají přijet delegáti z mnoha různých kultur a zemí… přitom polovina z nich nemá vůbec žádné problémy s oblékáním… Lazara už bolela hlava z toho, jak se bude pracovat, když jedna polovina bude šokována, když uvidí někoho nahého. Druhá polovina z toho úplně zblbne a část pak obojí. Proto Tamara objednala tenhle kousek, aby dodala iluzi 'vidím, co chci' návštěvníkům, u nichž je nebezpečí zjevového šoku. Šokoval tě vzhled mé sestry?“

„Samozřejmě že ne. Musím ale připustit, že pocházím také z jedné z oněch… nemocných kultur… a ani jsem to netušil do doby, kdy jsem byl uzdraven. Prožil jsem to, co by ty emoční poruchy vyléčilo snad u každého. Když jsem zjistil, že jsem Cizinec v cizí zemi, raději jsem se rozhodl vychutnávat odlišnosti, než abych z toho utrpěl šok. Krása je v rozmanitosti, jak by řekl Gene. Dům Longů mi vůbec nepřipadá podivný. Jednou jsem dokonce žil v oblasti, kde měli plno místních zvyklostí…. cítím se tu jako doma. Proč bych měl mít šok? Minerva nejen že vypadá jako jedna z mých schovanek, ale i její postoj je překrásný. Nic se nemusí skrývat.“

„Snobe! Sundej tu pokrývku z Minervy. Pronto.“

„Athéno, nemám čas.“

„A já mám trojnásobné právo kontrolovat nejenom každý tvůj trik s oblečením, nýbrž i jmenovky, doplňky, vybavení baru. Prostě všechno, co je nasmlouváno. Pokud to nedodržíš, můžeme podat žalobu.“

Bílá říza zmizela. „Žaluj a buď prokleta. Mám se spakovat a jít domů? Nebo snad chceš, aby naše konference byla úspěšná?“

„Pamatuj na všechny povinnosti, ty gonofe. Zkus si nějak stěžovat a my tě poženeme do Lundmarkovy mlhoviny. Ani Iskander ti nebude dost daleko. Ven!“

Minerva se plaše usmívala. „Zatímco jsem byla přikryta, zjistila jsem, že nemohu hovořit. Bylo to zvláštní a nepříjemné.“

Jubal střízlivě přikývl. „To znamená, že iluze byla velmi dokonalá a použila plášť pro Čestného svědka. Anna mi jednou řekla, že odpor k mluvení u těch, kteří jsou zahaleni, je tak velký, že jim brání i ve svědectví před soudem. Dámy, budeme pokračovat? Nebo toho necháme? Jsem tu hostem, a proto nebudu podnikat nic proti vaší vůli.“

„Doktore, obě, Maureen i Tamara, pro tebe hlasovaly. Dokonce ani Lazarus nemůže – ani by se neopovážil – vetovat kteroukoliv z nás. To znamená, že nejsi jenom obyčejným hostem, nebo snad domácím hostem, nýbrž plnoprávným rodinným hostem. Tak se tu chovej jako doma. Vezmeme to popořádku, nebo odtamtud, kde jsme přestali.“

„Eh, vezměme to tedy od začátku.“

„Dobře. Titul: Strýček Tobiáš.“

„Začátek: Strýček Tobiáš byl zavřen v kýblu.“

„Odstavec: Vůbec mu to nevadilo. Konec konců to vzhledem k okolnostem bylo docela přirozené. Jak jednoho dne řekl Andrew, můj bratr, který měl ve zvyku občas zmizet: 'Život spočívá v přizpůsobení se Vesmíru.' Zbytek naší rodiny nikdy nebyl tohoto názoru. My se naopak snažíme, aby se vesmír přizpůsobil našim potřebám. Vše je jen otázka toho, kdo je pánem koho.

Odstavec: Byl to Rok velkého sucha. Někdo by řekl, že se jedná o přírodní jev, ale nebyla to tak úplně pravda. Byla za tím teta Alice. Ano, jako vždycky teta Alice. Toho jara mi řekla: 'Horusi, budu se cvičit v nepříliš sympatickém čarodějnictví. Dones mi tyto knihy.' Podala mi seznam a já jsem spěšně vyrazil pro knihy. Byla to velmi přísná žena.

Odstavec: Jakmile jsem byl z tetina dohledu, začal jsem si seznam prohlížet. Hned jsem věděl, co má teta za lubem – suchopárnější knihy snad nebyly dosud vydány: Večerní představy od Roberta Thislewita Smitha vydané vlastním nákladem, Ročenka ministerstva zemědělství z roku 1904, Malování porcelánu pro samouky, osmý, devátý a jedenáctý díl, Encyklopedie Elsy Dinsmorové a vázaná disertace 'Přehled květeny jílovitého okolí Missouri', kterou bratranec Julius Farping předložil jako práci k získání titulu magistra přírodních věd. Strýček Julius se do rodiny Stonebenderových přiženil. Avšak jakmile byl už jednou Stonebenderem, byl Stonebenderem navždy, jak dědeček vždy zdůrazňuje.

Odstavec: Možná ano, rozhodně však jeho veledílo nebylo ničím, od čeho by se člověk neodtrhl celou noc. Věděl jsem, kde knihy najdu. Byly na polici v pokoji pro hosty. Matka tvrdila, že tam knihy musejí být, aby nerozněcovaly fantazii hostů před spaním, ale otec bručel, že to je laciná a nevybíravá pomsta za to, s čím se musel setkat v domovech jiných.

Odstavec: Ano, byl to náklad knih, který by mohl vysušit Reno, Nevadu a Velké jezero během dopoledne, pak by přešel na Niagarské vodopády jako…“

Athéna přerušila téma: „Doktor Harshaw a Hubert se mají urychleně dostavit do hlavního sálu.“

Lazarus otevřel oko: „Co to je za blbost? Nemám pocit, že by něco spěchalo, Teeno. Kdo? Proč?“

„Proč? Proto, abych vám dvěma nabídla něco k pití. A kdo? Doktorka Hazel Stoneová.“

„To je ovšem něco jiného. Řekni jí, že tam přijdu hned, jak budu mít volno.“

„Už jsem jí to řekla. Táto, prohrál jsi mi sázku. Myslela jsem si, že tě nic na světě nezvedne ze tvé pohodlné hamaky…“

„To není hamaka.“

„…protože jsi tu konferenci vymyslel, ale nezúčastníš se jí.“

„Říkal jsem, že nemám v úmyslu jít na plenární zasedání. Já se ale na této konferenci nepodílím ničím jiným, než že jsem poskytl zdarma místo na Velkém vršku. Tamara říká, že máme velké výdaje. Hilda si myslí, že bychom si měli dát něco stranou. Asi tak miliardu nebo dvě. Nic jsem ti neslíbil. Kdyby ses namáhala zeptat, řekl bych ti, že Hazel Slonová neprohrála jedinou sázku od té doby, co Jess Willard knokautoval Jacka Johnsona. Kolik jsi prohrála?“

„Po tom ti nic není! Táto, ty mě trápíš!“

„Já tě také miluji, drahoušku. Dej mi seznamy důležitých hostí a poslední, opravený program schůze,“ dodal Lazarus. „Minervo, nejsi ozbrojena. Teeno, nenech ji toulat mimo dům beze zbraně.“

„To myslíš vážně, Lazare? Tamara taky není ozbrojena.“

„Tamara má tajnou zbraň. Uvědom si, že se této konference zúčastní ti nejkrvežíznivější lidé ze Známého prostoru. Spisovatelky. Kritici. Harlan. Oba Heinleinové. Nejen že doufám, že budeš ozbrojena, ale také že se budeš držet někoho, kdo by ti mohl pomoct. Například Justin, Zeb, Mordan Claude či Galahad. Ještě lepší by bylo, kdybys zůstala doma. Teena ti tady může zobrazit vše naprosto věrně, což je daleko lepší, než kdyby ses tím davem musela prodírat sama. A už dost o tom. Já ti mám co povídat do tvé bezpečnosti asi jako ty mně. To, že tě okradou, znásilní nebo zabijí, patří k mezi výhody, které sis vybrala, když ses rozhodla vydat se po cestě proteinové podoby. Odpusť, drahá, že mluvím poněkud sobecky.“

„Budu opatrná, Lazare. Galahad mi nabídl doprovod.“

„To je vynikající. Teeno, kde je Galahad?“

„Je u stolu společně s Házel.“

„Dobře. Zůstaň s námi, Minervo, avšak ozbrojena.“

Lazarus si uvědomil, že něco chladného začalo tlačit na jeho levou ledvinu. Pohlédl vlevo dolů a uvědomil si, že to je a) dámský plamenomet, lehký, avšak smrtící (tím si byl zcela jist, neboť pobíral dividendy za to, že byl spoluautorem tohoto modelu), b) že ručička ukazovala plnou intenzitu, c) že nastavení intenzity bylo na „zcela zničit“ a d) že byl odjištěn.

„Minervo,“ řekl tiše, „mohla bys, prosím tě, tu věc posunout trochu stranou, zamířit směrem dolů, zajistit ji a říci mi, kde jsi to vzala? Vystoupila jsi z vody, oděná pouze do svých dlouhých vlasů. Nyní jsi pokryta rovněž dlouhými, avšak suchými vlasy. Jak jsi to udělala? A žádné vytáčky, víš, že to prokouknu.“

„Nemáš nárok. Polib mne.“

„Jen dál, zabij mě.“

„Nerýpej.“ Minerva stáhla zbraň, zajistila ji a ona zmizela.

Lazarus zíral. „Jubale, viděl jsi to?“

„Ano, aspoň myslím. Ale stejně nevím, kam Minerva ten ekvalizér schovala.“

„Doktore Jubale, tím slovem 'ekvalizér' myslíte tohle?“ Náhle se tato dámská zbraň (zajištěná, jak si Lazarus všiml) octla v její pravé ruce. „Nebo tohle?“ V levici náhle držela její dvojče.

Jubal a Lazarus na sebe pohlédli a pak se zadívali na Minervu. Ta z čista jasna vypadala neozbrojena a naprosto se nezdálo, že by skrývala jakoukoli zbraň. Lazarus řekl: „Jubale, necítíš se někdy starší než ostatní?“

„Naopak, Lafe. Někdy jsou dny, kdy se starý necítím. V poslední době jsou však velmi řídké.“ Harshaw se zhluboka nadechl, poté vydechl. „Kruci, měl jsem nechat Mika, aby mne pořádně vytrénoval. Ale tohle mi dalo co proto. Vyhledám asi službu doktorky Ištar. Minervo, ukážeš nám, jak jsi to udělala?“

„Nebo nás necháš zemřít na neukojenou zvědavost?“ dodal Lazarus.

„Tohle?“ Opět se zjevila jako pistolník se zbraněmi v obou rukou. Tentokrát je předala svým společníkům, každému jednu. „Vemte si, nejsou špatné.“ A odloupla nálepku ze třetí, cukrové tyčinky tvarované jako kapesní zbraň. „Jsou křupavé, ale je to skoro samá čokoláda.“

„Minervo, ten plamenomet, který jsi mi píchala mezi žebra, přece nebyl z čokolády.“

„Byl to…“ odmlčela se, aby si znovu ukousla, a sousto pomalu přežvykovala. „Nemá se mluvit s plnou pusou.“ Olízla z obalu kousek čokolády. „Bylo to tohle.“ Její levá ruka svírala to, o čem si Lazarus byl okamžitě jist, že je to zbraň a nikoli cukrovinka.

Minerva zmačkala obal cukrátka a hledala nejbližší shoz na odpadky do podzemí. Když jej nalezla, hodila odpadek tím směrem, ale minula cíl. Obal narazil do okraje a spadl na zem. Přistoupila k němu a pečlivě vhodila obal do otvoru. Zbraň mezitím zase zmizela.

„Lazare,“ řekla vážně, „když jsi mě školil, řekl jsi mi, že o skryté zbrani nesmím nikdy prozradit, jakým způsobem je ukryta. Tohle pravidlo už neplatí?“

Lazarus vypadal zaskočeně. „Příteli, tak to tedy vypadá,“ řekl Jubal, „že zemřeme na neukojenou zvědavost. To děvče má pravdu.“

„Souhlasím,“ řekl Lazarus a tvářil se při tom smutně, „se vším, kromě slova 'děvče'. Tenhle pytel je půlstoletí starý v proteinové podobě a přinejmenším o dvě století starší jako ten nejvýkonnější počítač, jaký kdy byl sestaven. Minervo, ruším všechny zákazy. Umíš se bránit sama.“

„Otče, já nechci na svobodu!“

„Je to třicet let od doby, kdy jsi mi naposledy řekla 'Otče'. Dobře, nedávám ti tedy svobodu, ale od nynějška budeš ty chránit mne. Jsi chytřejší, než jsem já, a víme to oba. Drž své zbraně v tajnosti, já to tak taky vždycky dělal.“

„Ale to jsi mě všechno naučil ty. Ne detaily, nýbrž metodu. Pochází od Mistra Poea, nazval jsi ji metodou ukradeného dopisu.“

Lazarus se zarazil. „Jestli tomu dobře rozumím, když se na tebe teď dívám, tak máš právě teď zbraň v ruce, aniž to vidím.“

Athéna jí tiše zašeptala do ucha: „Už mu nic dalšího neříkej. Lazarus není takový blbec, jak vypadá, a Fatso také není žádný trouba.“ Minerva podprahově odpověděla: „Ano, sestro.“ a nahlas řekla: „Uvažujete naprosto správně, pane, dáte si ještě cukrátko?“

Téma se naštěstí změnilo, když Athéna prostřednictvím jednoho ze svých externích manipulátorů podala Lazarovi výpisy, které obsahovaly opravené programy a čerstvé záznamy o každém z významných návštěvníků. Pokračovali v chůzi novým křídlem a Lazarus pročítal za chůze výpisy. Přitom se zeptal: „Teeno, máš něco nového o Izákovi, Robertu, nebo Arturovi?

„Zcela negativní, naprosto nic.“

„Proklatě. Dej mi hned vědět. Jubale, koukni na tohle. Požadavek doktorátu nebyl zahrnut do požadavků pro výběr do hvězdného seznamu… tím by byl aspoň někdo vyloučen z práva účasti na tomto zasedání. Většina z nich má stejně titul doktora, nebo alespoň jeho místní kulturní ekvivalent, nebo i vyšší, příkladem je Worsel. Já mám stejně mnohem kratší seznam hostů, které chci opravdu vidět – Betsy, Patricie, Buz a Joan a další… A pak je tam pár lidí, se kterými se chci seznámit… O většině z nich jsem se domníval, že jsou pouze fiktivní bytosti, dokud nám jejich vesmíry neotevřel Jakův stroj času. Jedním z nich jsi například ty.“

„A ty. Lafe, vždycky jsem se domníval, že tvá existence je něčím z oblasti fikce, a to až do té doby, kdy jsem obdržel to pozvání. A tvůj kurýr musel vynaložit veliké úsilí, aby mě přesvědčil, že mám přijet. Mimo jiné i proto, že jsem kvůli cestě sem málem zmeškal důležitou schůzku.“

„Kdo byl můj kurýr?“

„Undina.“

„Pak jsi ovšem neměl nejmenší šanci. Dva dolary k nikláku, že nejdřív prodala celou historku Gilianovi a Dawnovi, pak prodala tvoje starší věci a pak svedla tebe. Jaké rande jsi vlastně kvůli mě zameškal?“

Harshaw vypadal překvapeně. „Při všech svatých?“

„'Při…' Ne! Jubale, slibuji, že tajemství dodržím pouze z vlastních, a to ďábelských důvodů. Pokud si výslovně nepřeješ se mi svěřit, prosím tě, neříkej mi nic.“

„Eh, proklatě, nechtěl jsem o tom mluvit…. ale dělej si s tím, co tě k čertu napadne. To ty ovšem vždycky děláš… a já nakonec taky. Lafe, když mi bylo padesát, slavnostně jsem přísahal, že pokud vydržím pohromadě tak dlouho, zavřu krám ve stovce. Učinil jsem všechny možné a rozumné přípravy včetně rozděleni mých pozemských statků tak, aby nepadly do špinavých rukou berňáku… právě když přišlo tvé pozvání… pět dní před mými stými narozeninami.“ Harshaw se tvářil pokorně. „Tak jsem tady, očividně senilní. I když jsem léta navštěvoval lékaře, odborníky na gerontologii, aby mě v pravidelném intervalu vyšetřili, s tím, že zavřu krám dříve, kdyby k tomu byly důvody.“

„Jubale, pokud jsi nemluvil s Ištar, pak jsi dosud nekonzultoval gerontologa.“

„To je pravda,“ souhlasila Athéna. „Iš může vrátit tvé hodiny zpět a učinit tě tak mladým a neodolatelným, že při čůrání budeš muset stát na rukou.“

„Athéno,“ řekl přísně Lazarus, „opakuj si hlasitě svůj program soukromých rozhovorů.“

„Dědečku, pracovala jsem jako sekretářka tvých vybraných hostů, když jsem náhle musela přestat pracovat, abych mohla doručit jednořádkový vzkaz – přerušení bylo naprosto nutné, neboť vzkaz byl určen vám oběma. Ještě nejsem uvolněna a Strýc Tobiáš je stále ve svém kýblu. Čtyři tisíce tři sta slov. Nějaké pokyny, prosím? Mám snad utopit tu malou obludu?“

„To bude pravděpodobně nejlepší,“ odpověděl Jubal, „blíží se vyvrcholení?“

„Ano, buď konec, nebo nová myšlenka.“

„Využij to oběma způsoby. Jednak jako krátkou povídku a potom jako úvodní epizodu nekonečného seriálu 'Stonebenderovi', dvojitého seriálu – jedna část zaměřena na dobrodružství a druhá na city. Využít všechna práva vesmírů, v nichž bude dílo prodáváno či přenášeno, zajistit vydavatelská práva, kde to půjde, a i jinak hrabat peníze, kde to jen bude možné. Lazare, jsou tu i agenti z jiných vesmírů, nebo snad ne?“

„Tucty, možná stovky. Jubale, jak chceš být bohatý?“

„To si netroufnu říci. Teď jsem chuďas závislý na tvé podpoře a mých starších věcech. 'Stonebenderovi' by to mohli změnit. Teeno, dal jsem ti titul Strýce Tobiáše, ale nikdy jsem se nezmiňoval o Stonebenderových či o tetě Alici či strýcovi Julovi. Mé poznámky o Stonebenderových jsou uloženy v Anně… jež by se raději nechala upálit u kůlu, než by sdělila jejich obsah někomu jinému než jejich majiteli. Nuže?“

Počítač neodpovídal. Harshaw čekal. Nakonec Minerva pronesla tichým hlasem: „Doktore Jubale, Teena si nemůže pomoct. Ale je to etický počítač s kódem stejně závazným, jako je kód Věrného Svědka. Nemusíš se obávat.“

Lazarus ji přerušil: „Minervo, přestaň dělat zbytečný rozruch. Říkáš, že Teena čte myšlenky?“

„Říkám, že si s tím nemůže nic dělat. Obrovský počítač s vývody do mnoha směrů nemůže být naprosto dokonale odstíněn od mozkových vln. Kvůli sebeochraně, v zájmu utajení, je musí odfiltrovat. Po několika kvadriliontinách nanosekundy zjišťuje, že je schopna je číst jako nějaký obraz, stejně jako se dítě učí číst nasloucháním.“

Lazarus řekl suše: „Doktore Harshawe, neočekával jsem, že tě potká zrovna tohle. Podniknu všechny potřebné kroky, abych závadu odstranil. Mezitím doufám, že přijmeš mou upřímnou omluvu a ujištění, že to opravíme.“

„Lafe, prosím tě neber se tak hogofogo vážně.“

„Prosím?“

„Dvě pěkné dívky – jedna z masa, druhá trochu jiného druhu. A k tomu pouhé ujištění, že to nebylo ze zlého úmyslu a že se tomu nedalo zabránit. Dovol mi, abych já ujistil tebe, že už se ani trochu nestydím za své hříchy, které jsem spáchal před pětapadesáti lety. Je mi úplně jedno, že můj mozek je otevřenou knihou, kterou si může každý přečíst. To ponechme stranou. Přejděme ale k obchodní stránce věci. Já dodávám myšlenky románu, aniž bych se namáhal dávat to dohromady. Teena je uspořádá a předá, když si na chvilku zdřímnu. Minerva pak udělá zbývající práci. Zisk budeme dělit na tři díly. Co vy na to, děvčata?“

„Já peníze nepotřebuju, jsem počítač.“

„A já zas nevím nic o obchodě,“ protestovala Minerva.

„Můžeš se to učit,“ ujistil ji Jubal. „Domluv se s Annou. Teeno, nedělej se hloupou. Za pouhé tři kvintiliony nanosekund či ještě méně budeš chtít nové šaty, šperky a čert ví co ještě. Budeš ráda, že tvá sestra Minerva zachránila a investovala tvou část.“

„Minervo,“ dodal Lazarus, „kromě Anny promluv i s Deety. Ale ne s Hildou. Hilda by ti řekla, jak vydělat ještě daleko víc peněz, ale chtěla by tomu šéfovat. Mimochodem, hejbněme kostrou, Hazel nás očekává.“

„A já mám také žízeň,“ souhlasil Harshaw. „Co si myslíš o akademických titulech?“

„Eh.“ Lazarus hleděl na výpisy, které nesl. „Titul doktora je tak rozšířen, že seznam zvláštních hostů, který nesu, není prakticky k ničemu. Poslouchej: Asimow, Benford, Biggle, Bone, Broxon, Cargraves, Challenger, Chater, Coupling, Coster, Dorosin, Douglas. Doyíe, Dula, Forward, Fu, Gibblett, Gunn, Harshaw, Hartwell, Haycock, Hedrich, Hoyle, Kondo, Latham, MacRae, Martin, Mott, Nourse, Oberhelman, Passovoy, Pinnero, Pournele, Prehoda, Richardson, Rorman, Sagan, Scoria, Schmid, Sheffield, Slaugter, Smith, Stone Hazel and Edith, Taine, Watson, Wiliamson – je jich tam více, tohle je pouze seznam přírůstků. A ještě jsou tu ještě dvě dvojice. Doktoři Hartwelové a doktoři Benfordové přijíždějí až zítra, a tudíž nestihnou nudné plenární zasedání, očividně jsou zvyklí na ceremoniály. Jubale, proč vždy ten, co nejméně ví, mluví ze všech nejdéle?“

„Není to náhodou Diracova poučka vyplývající ze slavného Murphyho zákona? Ale Lazare, tady z programu vidím, že jsi kritiky nejen pozval, nýbrž jim zajistil i zvláštní služby. Můžu se zeptat proč? Nevadí mi jíst s vydavateli. Ti mají své opodstatnění… i když bych byl velmi nerad, kdyby si má sestra jednoho z nich vzala. Ale kritici? Proč se s nimi tak páráš?“

Místo, aby okamžitě odpověděl, se Lazarus zeptal: „Kam šla Minerva?“

Teena odpověděla: „Dokončuje strýce Tobiáše, přijde později. Řekl mi to Galahad.“

„Díky, Teeno. Přepni se do soukromého módu. Jubale, kam se poděly dvě zbraně a tři tyčinky?“

„Lafe, před chvílí odpočívala na dně bazénu. Neobjevil se tu v poslední době mladík jménem Mike?“

„Tvůj adoptivní syn? Marťanský kazatel? Ne, aspoň myslím, že ne.“

„Jedna z věcí, které jsem se od něho naučil, byla odkládat na neurčilo, cokoli nemohu vysvětlit… přičemž samotný fakt akceptuji. Mluvili jsme o kriticích. Ptal jsem se, proč se s nimi tak mazlíš?“

Prošli celou délkou atria ve starším jižním křídle, než Lazarus odpověděl: „Jubale, předpokládejme, že odmítnu prodat členství kritikům. Co by se stalo?“

„Hm, asi by vyskočili z kůže.“

„Tak jsem jim místo toho dal volné vstupné. Krásnou halu se spoustou psacích strojů. Je tam pozoruhodná výzdoba, musíš si ji prohlédnout, ale radši požádej Athénu o předvedení. Nechoď do té haly, nejsi kritik. Pan Hoag bude kontrolovat doklady. Přes něj se stejně dostat nemůžeš. Tak to ani nezkoušej.“

„Přece by mě tam nikdo nezabil.“

„Prostě tam nechoď. Vyhni se tomu. Je to jasně vyznačeno, jak nade dveřmi tak v mapě v programu. Hoaga poznáš podle jeho povýšeného chování a špinavých nehtů. Všimneš si tam schodů… kritikové jsou nad námi všemi. Do jejich salónu vede třináct schodů.“

„Třináct? Je v tom nějaký symbol?“

Lazarus pokrčil rameny. „Nevím, co architekti tímto počtem mysleli. Znáš Mobyase Torrase?“

„Ach, z Marsu?“

„Ano, ale ne známého či snad tvého Marsu. Z odlišného vesmíru, dokonce velmi vzrušujícího… z Barsoomu. Mobyas je dvorní matematik válečné rady a má na tomto místě zvláštní zájem, kvůli způsobu, kterým samozvaní kritikové rozcupovali E. R. B. Zmínil jsem se o tom, že Mobyas je topolog?“

„Ne.“

„Pravděpodobně jeden z nejlepších. Vesmír E. R. B, je pravděpodobně snadněji dosažitelný než kterýkoli jiný a Mars je na své obvyklé dráze. Ale to vůbec neznamená, že tam najdeš příjemné zelené mužíčky a krásné princezny oděné do diamantů. Pokud nejste pozváni, najdete tam iluze typu Potěmkinových vesnic upravené podle vašeho podvědomí. Jubale, vnitřek salonu kritiků je něco jako vnitřek Kleinovy láhve. Alespoň si to tak představuju, nikdy jsem nebyl uvnitř. Její singularita není zjevná – jak uvidíš z Teeniných ukázek, protože ji nechal vymalovat jedním velkým malířem, Escherem.“

„Aha.“

„Ano, on a Mobyas jsou staří přátelé – dva nesmrtelní stejných kvalit, kteří spolu často pracují. Slíbil jsem kritikům volný vstup; vůbec jsem se nezmínil o odchodu. Přislíbil jsem jim psací stroje, magnetofony. Neslíbil jsem pásky do psacích strojů nebo magnetofonů. Slíbil jsem jim jejich vlastní bezplatný bar. Nebylo by vhodné za něj chtít přirážku, neboť v něm nejsou žádné nápoje. Je tam rovněž krásná jídelna, ale žádná kuchyň.“

„Lafe, nebylo by laskavější je zlikvidovat?“

„Kdo říká, že k nim chci být laskavý? Nebudou hladovět. Jejich zásobování bude používat metody z Kalkennyho Koček. Bude se jim to líbit, jsou zvyklí na lidské maso a líbí se jim pít lidskou krev… Podezírám některé z nich, že žerou svá mláďata. Ale, Jubale, existuje jedno jednoduché východisko… Pro každého kritika, který je jen z poloviny tak chytrý, jak si sám myslí.“

„Pokračuj!“

„Musí umět číst. Musí být schopen číst svou vlastní řeč a chápat ji, aniž by překroutil její význam. Pokud umí číst, pak může odejít hned.“ Lazarus pokrčil rameny. „Avšak málo kritiků se vůbec naučilo číst. Tady je Velký vršek.“

Harshaw hleděl daleko doprava i doleva. „Jak je to vysoké?“

„Bál jsem se zeptat,“ připustil Lazarus.

„Nápis je větší než stan většiny cirkusů,“ Jubal ho začal číst.

* * *

PRVNÍ STOLETÉ SHROMÁŽDĚNI

MEZIPLANETÉRNÍ SPOLEČNOSTI

PRO

ESCHATOLOGICKOÝ PANTEISTICKÝ

MULTIEGO SOLIPSISMUS

„Krásné, Lafe, jak jsi to vymyslel?

„Já to nevymyslel. To prostě vyrostlo. A já tomu nerozumím.“

„To ale vůbec nevadí, můj milý hostiteli. Bude tu deset tisíc jiných, kteří se nebudou moci dočkat toho, aby ti to vysvětlili. Scatologický panhedonistický násobený solecismus.“

„Cože? Jubale, to to neznamená.“

„Jak to víš, když tomu nerozumíš?“

„Protože slova nejdou dohromady.“

„Tak je změníme. Scatologický panhedonistický mnohonásobný solecismus. Jsem přesvědčen… asi tolik, jako když řeknu…“

„Nemluv sprostě, ještě se musíme napít.“

Lazarus předběhl celou frontu a dovnitř vstoupili otvorem, který se náhle objevil v plachtě a který se za nimi opět těsně uzavřel. Ocitli se před velkým stolem. U něho seděl muž pracující na seznamu. Nevzhlédl, pouze řekl: „Jděte mi ze světla. Napřed lístky, žádné výjimky. Pak vizitky se jménem. Pak za úředníkem, aby zvolil váš vesmír. Oddělení stížností je venku. Lístky – zdržujete frontu.“

„Snobe!“

Muž vzhlédl a vyskočil. „Výkonný ředitel Long! Jsem poctěn!“

„A taky jsi pomalý. Potřebuješ ještě aspoň dva pomocníky, jako jsi ty, aby odebírali lístky.“ Úředník smutně potřásl hlavou. „Kdybyste věděl, jak je dnes obtížné sehnat pomocnou sílu. Ne pro vás, ovšem, ale pro obyčejné lidi. Generální ředitelka Hilda dostala trh s pracovními silami do takového stavu, že… Výkonný řediteli, můžeme se na něčem domluvit…?“

„Drž hubu a dej nám naše jmenovky. Jak funguje identifikace v tomto vesmíru?“ Lazarus se otočil ke svému hostovi. „Tato identifikace je pro tvůj domácí vesmír, Jubale, my lidi nečíslujeme. Snobe, koukni pořádně na doktora Harshawa! Kdykoli ho vidíš, chystej rudý koberec. Pronto!“

„Ano, pane. Zde jsou jmenovky a nyní vesmíry.“

„Jubale, nemusíš to nosit, ale nezahazuj to. Někdo by to mohl zneužít. Usnadňuje to představování a drží to na všem, kůží počínaje a drátěnou košilí konče.“

„Teď se, pánové, podívejte nade mne na tu krásnými barvami osvětlenou barevnou reprezentaci viditelného spektra od infračervené do ultrafialové včetně toho nejjemnějšího stínování; každá vlnová délka je přitom přesně nastavena simulovaným Fraunhoferovými čarami reprezentujícími obyvatelné planety prozkoumaných vesmírů, zatímco drobná knížečka, kterou držíte v ruce, je identifikační příručka pro vaši vlnovou délku. Kdybyste byl například francouzského původu, pak se musíte podle abecedy obrátit na Francii, kde jsou základní data dobytí Gaulu 58–50 př. Kr. a Clovisovo přijetí křesťanství 496 a bitva u Tours r. 732, ale protože nejste francouzského původu, pak budeme posuzovat body zvratu v severoamerické historii 1000, 1492, 1535, 1607, 1619, 1620, 1664, 1754, 1765, 1783, 1789, 1803, 1820, 1846, 1882, 1912, 1946, 1965; kterékoliv z těchto dat a jakékoliv jiné v americké historii můžete převést do analogů Země, přičemž nejjednodušší je srovnání posloupnosti presidentů, pokud náhodou přicházíte z doby, která v sobě zahrnuje takzvanou americkou revoluci. Výkonný řediteli Longu, mohl byste ji dokumentovat jmenováním presidentů vašeho prvního století?“

„Woodrow Wilson – já jsem pro něho hlasoval – Harding, Coolidge, Hoove, Roosvelt, Truman, Eisenhover, Kennedy, Kennedy, Kennedy, Kennedy, Kennedy, Kennedy –“

„Tím se dostáváme do roku 1984, že? To jste tedy musel zažít Mezivládí Nehemiáše Scuddera a pravděpodobně také tak zvanou Druhou americkou revoluci. Doktore Harshawe, zažil jste Mezivládí?“

„Zažil jsem něco horšího: světovládu.“

„Pro mě jsou všechny světy stejně špatné. Ale tohle mi říká, kdy se vaše dva světy rozdělily: roku 1962 – a zde jsou vaše barvy, podle nichž můžete rozeznat ostatní z vašeho světa, pokud si to ovšem budete přát. Je tu jeden delegát z předchozího světa, kde k rozdělení došlo v roce 1535 a San Francisco bylo pojmenováno Sant Petersburg. Měl bych říci nyní Petrohrad, ale…“

„Snobe. Rudý koberec!“

„Hned! Doktore Harshawe, tady je moje vizitka. Cokoliv, kdykoliv.“

Rudý koberec vyjel, poté je nesl stálou rychlostí 10 kilometrů za hodinu do dolní části obrovitého stanu. Jubal pohlédl na kartičku:

SÍDLO SYNDIKÁTU SLUŽEB SOUKROMÝCH SLÍDILŮ

„Všeho schopni, devítinásobně ruinují.“

zničené pověsti – konkurenti zbankrotováni – zaplavená sklepení – vyschlé studny – králové vyhlazeni – všechny smlouvy promptně dodrženy – slevy na tchýně – podplácení soudních tribunálů – burzy, akcie, šibenice – o sobotních nocích příplatky – domy navštěvovány strašidly (duch za malý příplatek) – půlnoční hostiny s duchy ze záhrobí, vampýry, vlkodlaky – inkubové & sukubové k pronájmu na noc či na celý týden – prášek sedmiletého svěděni…

P.S. Také trávíme psy

„Lafe, tyhlety lidi jsi najal?“

„Nech mě, ať se na to podívám.“ Lazarus pročítal seznam služeb, když přiběhl Snob, skočil na rudý koberec, sáhl Lazarovi přes rameno, bez dechu řka: „To je špatná vizitka! Tady, vezměte si tuhle. Ta první je dílem sabotáže firmy, kterou jsme kompletně vykoupili, mělo to být včetně veškeré dobré vůle… ale nakonec se ukázalo, že tam nebylo ani špetky dobré vůle… Žalovali jsme je a oni se bránili – mimo jiné i tím, že smíchali staré obchodní karty s naší novou zásobou… a tím je všechny infikovali. Zákon dotyku znáš. Nyní, je-li již jedna infikována, spálím to…“

Lazarus ji držel mimo jeho dosah, zatímco přijímal nabízenou náhradu. „Tu starou si nechám… jako zajímavý suvenýr.“

„Doktore Longu… prosím!“

„Pryč z koberce, Bube, běž za svou prací.“ Tento rozkaz byl doprovázen strkáním, jež mělo za následek, že Snob jednou nohou sestoupil z koberce, zavrávoral, ztratil rovnováhu, a než ji opět nalezl, byl padesát metrů pozadu. Mezitím Jubal a Lazarus četli text na nové kartičce:

COKOLIV BEZ OMEZENÍ

Utržený, Vyhřezlý, Lien & Snob

Služby šesti tisíc šesti set šedesáti šesti smějících se srandistů

Reputace napraveny – vrty zubů i studní – filtry vody – nápoje lásky – obnova panenství – broušení vtipu – ukládání starých pil podle kategorií – stříbrné kulky – čerstvý česnek – čerstvé jahody – scházející mateřská znamínka dědicům

P.S. Také věnčíme psy

„Lafe, tahle kartička mi nepřipadá o nic přesvědčivější nežli ta předchozí.“

„Nedělej si s tím starosti. Jde tu o něco jiného, než je vidět pouhým okem.“

„Kde jsem jenom ten obličej už viděl? Ten Snob, kdo to vlastně je?“

„Jubale, zdá se, že nikdo neví, jakou lodí se sem dolů dostal. Já po tom pátrám pro Zebadiaha…. Už ses s ním seznámil?“

„Velmi spěšně.“

„Zeb si myslí, že ho už někde viděl, a to si nechával říkat jinak – ale Zeb a já nejsme ze stejné časové osy, tím méně z analogické série. No nic. Tady je naším hostitelem.“ Lazarus sestoupil z pohyblivého koberce, přikročil zezadu ke drobné stařence sedící u barového pultu, sehnul se k ní a políbil ji. „Hazel, věk nepůsobí na tvoji podobu ani na tvé zvyky. Jsi každým desetiletím milejší.“

Ona na něj zasyčela: „Idiotské kecy. Už si barvím vlasy a ty to víš. Kdo je ten tvůj tlustý kamarád? Nazdar, Jubale. Sedni si chvíli. Přitáhni si sesli.“ Dala si dva prsty do úst a hvízdla, že praskalo sklo…

„Číšníku!“

„Vidím, že máš vysoké podpatky,“ řekl Lazarus, když oba muži byli u stolu.

„Když jsem si zapomněla přibalit zbraň? Jsem přece svobodný občan. Zná tu vůbec někdo někoho? Jestli ne, tak dejte své jmenovky tak, aby na ně bylo vidět; proklatě, nebudu se zdržovat s představováním. Zatímco jsem na vás čekala, přidalo se ke mně pár přátel. Pár starých a někteří jsou noví.“

„Některé znám, některé ne. Nazdar, Jaku, nazdar všichni okolo. Hazel, všiml jsem si, že bydlíš v Hiltonu. Chápu, že po jednom drinku – dobře – dvou, třech, budeš příšerně otrávená a můžeš jít do svého pokoje. Proč sakra bydlíš v hotelu?“

„Jsou tu dva důvody. Dobrá, tři. Nemám ráda, když mě na mě někdo pořád civí…“

„Proč máš své krásné oči, proklatě, tak podlité krví?“

„…a jsem docela ochotná tě ožrat. Proto jsem koupila první rundu. Společnost se nikdy nezmenšuje. Tahle runda je na tebe. Kde je ten podělaný číšník?“

„Zde, madam.“

„To samé všem dokola a neříkej mi 'madam'. Jubale, co piješ? Lafe?“

„Vím, co džentlmeni pijí. Děkuji madam.“ Číšník zmizel.

„Uppito, myslíš, že bys ho dokázala přimět k tanci?“ Nepokojně se rozhlížela a poposedávala a pak se opět pohodlně usadila. „Hildo, kde jsem tenhleten podlízavý obličej viděla?“

„Jacob a já jsme o tom už mluvili. Připomíná mi falešného lesního rangera… ale to bylo ve vzdálené zemi a kromě toho už je ta mrcha v pánu.“

„Mohla by to být rodinná podoba. Ale, tetičko Hildo, já mluvím o dnešku. Mám to! Je to ten výběrčí vstupenek. Jsou to dvojčata. Nejspíše úplně identická dvojčata.“ Hazel pokračovala: „Jiná identická dvojčata jsou moje dva první důvody, Lazare. Moji vnoučkové. Nerada bych, aby se střílelo do vašich zrdcadel, nebo aby vyřezávali mé iniciály do Tamařina nábytku. Za Case a Pola nemohu ručit. V Hiltonu mi všechny škody přičtou na účet a moji vnoučkové budou litovat, že se vůbec narodili. Vy byste mě nenechali škodu zaplatit. Tady budeme pěkně v klidu. Moje snacha, doktorka Edith, se rozhodla, že by jí prospělo několik let pod doktorkou Ištar. Neviděl někdo z vás párek chlapců, dvojčat, už větších, ale stále chlapců – rudovlasých – nemyslím takovou barvu, jako mám já, ta už dávno vyprchala z lahve, myslím takovou, jakou jsem já mívala kdysi?“

„Hazel, tady jsou dvojčata s rudými vlasy asi tak běžná jako kouzelníci v Atlantidě. Asi tu přes noc byl Gilgameš.“

„Viděla jsem je hovořit s Calumem Catlumem,“ řekla Maureen.

„No, to by se jim docela podobalo – ale hlavu bych na to nedala. Lazare, je tu někdo z Atlantidy?“

„Ze třinácti vesmírů. Mají právnickou diskusi. To je docela v pořádku. Pokud se někdo urazí a odjede, nedostane náhradu nákladů.“

„Tvoji vnuci pravděpodobně hovořili s Calebem, ale já vím, kde… ne, s kým… s kým jsou teď,“ vstoupil do hovoru profesor Burroughs. „S Laz a Lor.“

„Oho! Hazel, řeknu Athéně, aby vyrovnala tvůj účet a přestěhovala zavazadla. Proti Casovi a Polovi máme protijed.“

„Optimisto! Zkus si s nimi poradit. Číšníku, účet. Jaký protijed?“

Číšník se začal blížit k Lazarovi s účtem ještě dříve, nežli naň pohlédl. Náhle se však prudce zastavil… otočil se, stále drže proužek papíru.

„Chtěli by se Cas a Pol stát piráty?“

„Lazare, oni už jsou piráty. Doufala jsem, že se uklidní, až trochu povyrostou… ale teď už je jim osmnáct. V každém z nich je pět stop podvodu zlomyslnosti. J.D. za mým jménem znamená, že jsem studovala právnickou školu, jež uděluje titul J.D. místo obvyklého LL.B., ale ti moji darebáci mají J.D. také. Ale nejsou právníci…“

„Hazel, ty jsi získala první J.D. dávno předtím, než jsi začala studovat práva? Ne?“

„Obžalovaná stála tiše a soud nařídil, aby do spisů byla zařazena žádost o strychninová semena.“

„Moje dvojčata jsou dvojnásobně stará ve srovnání s tvými, ale vůbec to není vidět, vypadají dokonce o rok nebo o dva mladší… a taky jsou… Jsou to permanentní mladiství delikventi. Teď se z nich chtějí stát piráti, čehož velmi lituji, neboť s tím řemeslem mám své zkušenosti. Vyznají se tvoji hoši ve strojních zařízeních? Jsou schopni provádět údržbu včetně oprav mimo doky?“

„Lazare, ti jsou schopni opravit cokoli, ať už to tiká nebo bouchá. Vadilo mi vždycky, jak byli nevšímaví k děvčatům. Z toho vyrostli, aniž by však odrostli citu ke strojům.“

„Můžeš jim říci, že moje klonové sestry mají vesmírnou loď rychlejší a silnější, než byla kterákoliv ve tvém období na vašem analogu. Mají takovou, co může být vystrojena jako privátní bojová loď. Výsledkem by mohla být šťastná smrt pro všechny čtyři. Já se ale cizím lidem nepletu do života.“

Hilda sepnula ruce, zavřela oči a řekla: „Drahý pane Bože, nerač ho na místě zabít, on to tak nemyslel. Tvoje upřímná Hilda Burroughsová Longová.“ Lazarus ji ignoroval.

„Ani já ne, Lazare. Jenom příležitostně pomocí koňského bičíku. Zapomněla jsem se zmínit… nejsou vykastrováni.“

„Hazel, Laz-Lor jsou očkovány a měly by se vrátit zpět k Ištar, aby se na ně podívala. A pro příště, každý jedinec mužského pohlaví, který by se pokusil znásilnit některý z mých klonů, bude vykastrován. Bez jakýchkoli formalit. Bez nástrojů, bez anestezie. Sám jsem je to naučil. Ale už na to nemysli. Je jasné, že už se setkali. Musejí být schopni uspořádat si své vlastní záležitosti, pokud ovšem nějaké budou, svým vlastním způsobem. Nech Case Pola v tom Hiltonu, jestli si přeješ – mimochodem, já jej vlastním, ale ty pojď k nám domů, nebo to řeknu Tamaře.“

„Komanduješ. Já nekomanduju ani tolik, aby to stálo za pípnutí, Lazare.“

„Já jsem z toho venku. Tamara nikdy nekomanduje. Ona pouze jde svou vlastní cestou. A co je ten třetí důvod?“

„Dobře tedy… neříkej to na mě. Ištar je bezvadné děvče, ale nemám nejmenší chuť zůstávat někde, kde by mě mohla zahnat do rohu a pokoušet se prodávat mi omlazovací proceduru.“

Lazarus zděšeně zíral. „Kdo ti nakecal ty nesmysly?“

„Co? Vždyť je to komerční podnik, nebo ne?“

„Jistě. Nic není zadarmo. Ale my nejsme žádní krvežízniví duchové, my přijmeme jako zástavu veškeré budoucí zákazníkovy příjmy bez jakékoliv záruky a se stávající úrokovou mírou… Každý si může spočítat, že nemá cenu podvádět. Ale, Hazel, Ištar nikdy neobtěžuje, nikdy se nikomu nevnucuje. Ty bys mohla mít jako moje přítelkyně slevu. Na druhou stranu by ti mohla zařídit bezbolestnou sebevraždu. To se dá zařídit hned dneska. Zadarmo. Jako pozornost podniku.“

„Lafe, nechápu, jak to s tebou mohou tvoje ženy vydržet.“

„Taky jim to moc nejde a dělají mi potíže. Mám pocit, že to okoukaly od Stoneovic gangu.“

„No dobře, já se na tu sebevraždu zatím vykašlu. Není mi ještě ani dvě stě pozemských let a na Měsíci se to počítá jinak. Teď jsem poprvé na planetě s takovou gravitací od doby našeho prvního setkání. Ještě chvíli vydržím. Lazare, můžeš mi věřit jedno: Už nechci být mladá holka.“

„Hazel…“

„Ty se do toho nepleť, Jubale. Vidíš nějakou výhodu v tom být znovu mladý? Máš pocit, že by to stálo za to?“

„Viděl jsem nějaké věci, které mne zaujaly. Hazel, já se chci nechat omladit… a přitom si ponechat současný vzhled.“

Hazel se rychle obrátila na Lazara: „Je to možný? Jde to zařídit?“

Maureen odpověděla: „Hazel, já pracuju na lůžkovém oddělení, tak to vím přesně. Běžně omlazujeme na věk, který si určí klient. Pokud to není specifikováno, vracíme pacienty zhruba na osmnáct let, ale přihlédneme k jakýmkoliv požadavkům.“

„Takže bych to stále mohla být já, akorát že bych se vyhnula všemožným ranním bolístkám a pícháním všude možně?“

„Přesně tak.“

„Tak na co jsem takovou dobu čekala? Nejsem už na to moc stará?“

„Jediné, co by tomu mohlo zabránit, by byla špatná funkce vnitřních žláz,“ řekl Lazarus. „Ale, Hazel, je mnoho mužů, kteří dávají přednost starým, osvědčeným firmám. Zeptej se Tamary.“

„No… líbilo by se mi vrátit se do pozdního středního věku. Vlasy mají ještě svou barvu, ale začínají šedivět. Prsa jsou ještě pevná… Prostě, jak říkáš, zavedená firma, ale žádné bolesti a vady na kráse.“

„Určitě je to možné.“

„Hazel, já tě mohu vzít na kliniku,“ nabídla se Maureen. „Tam je stále někdo v kanceláři. Dohodneš si podmínky a řekneš si kdy a jak. Taky se dá zařídit předběžná lékařská prohlídka.“

„No… ano. Skutečně mě to zaujalo. Ale teď ne. Snad později. Viděla jsem pár přátel ze Společnosti tvořivého anachronismu.“

„Zatím si mohou ověřit stav tvého konta,“ vložil se do diskuse Jubal. „Lafe už dal Athéně pokyn, aby ti rentgenem prozkoumala peněženku.“

„To neudělal,“ protestovala Hilda. „Já jsem to udělala. My se nedoprošujeme. Necháme klienta, aby se rozhodl sám. Z tohodle kšeftu bude mít procenta Maureen a ne Lazarus.“

„Nevím, co na tom záleží,“ podotkl Jacob. „Hej, číšníku! Tady!

My Longové se zajímáme, kolik máme a kolik můžeme utratit, ne kdo to donesl.“

„Jacobe, tady jde o princip. Vydělávání peněz je hra. Maureen ji přesvědčila.“

„Hazel se rozhodla sama, Hildo,“ řekla Hazel Stoneová. „Nemám ráda, když mi někdo něco vnucuje. Jubale, ty jsi přistoupil na tuhle hru?“

„Já jsem se taky rozhodl sám.“

„Tak si spolu můžeme vzít dvoulůžák a společně čekat, až budeme mladí. Hildo, bylo by to možné?“

„Je tam spousta dvoulůžkových pokojů. Iš se vždycky snaží vyjít vstříc Lazarovým přátelům. Číšníku, připište to na můj účet.“

„Na mne,“ kontroval Jubal.

„Číšníku,“ řekla Hilda ostře.

Číšník na ni pohlédl a přikývl. „Jak si přejete, ředitelko,“ řekl a zmizel.

„Mám pocit, že jsem něco nepochopil,“ poznamenal Jubal.

„Já ne,“ řekla Hazel. „Ten pokladník měl příliš hladový pohled. Moc přemýšlí. Takoví muži jsou nebezpeční.“

Jubal se rozhlédl. „Ten pokladník je zároveň náš číšník. Aspoň mám ten dojem.“

„Já vím. A taky barman. A ten výběrčí lístků. Pokud neměla jeho matka čtyřčata, tak musí mít v botách raketový pohon. Ráda bych věděla, kde jsem ho viděla. Nelíbí se Hildě ani Lazarovi.“

„Proč?“

„Vsaď se, že se nebude věnovat jinému stolu.“

„Nesázej se,“ řekl Lazarus. „Tady každý ví, kdo jsem já a kdo je Hilda. Tenhle stůl je pro hosty vedení. Měl by si dát pozor, nebo na něj pošlu Deety. Nebo Hildu. Támhle jde Deety!“ Lazarus vstal a začal mávat. „Deety! Tady jsme.“

„Neměla jsem čas se upravit,“ začala Deety. „Chtěly jsme se dát do pořádku, ale neměly jsme moc času. Tohle je Ginnie, Minnie a Winnie. Ginnie je čarodějnice, Winnie je zdravotní sestra a Minnie je vysloužilý počítač. Taky je dvojčetem Teeny. Tohle je Holly, Poddy, Libby a Pink. Holly navrhuje lodě, Poddy je empatistka, Libby všichni znáte a Fuzzy je umělkyně přes počítače jako já. Je první, kdo spočítal číslo bestie na poslední desetinné místo. Teď bychom měly jít, protože máme rezervovaná V.I.P. místa. Má tam být maskovaný rytíř a my si myslíme, že víme, kdo to je. Viděl někdo z vás Zebadiaha?“

„Já jsem si jistá, že vím, kdo to je,“ řekla Ginnie. „Přivedl mne na svět a navíc má Kareniny barvy.“

„Zahlédl jsem Zeba,“ oznámil Lazarus.

„Ne,“ odporoval Jake. „Je támhle. Teď se teprv objevil. Je s ním Ištar. Oba jsou oblečení.“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Jubal. „Je s ním Anne.“

„Zdá se, že máte vlčí mlhu. Lazarus má pravdu. Přece poznám svého prvního manžela i na takovou vzdálenost. Je támhle u baru. Zebadiahu! Tady.“

Druhá počítačová umělkyně dodala: „To nemůže být Anne, ale Ištar. Anne je v terénu. Larry pomáhal Jerrymu výpravu organizovat a říkal mi to. Anne souhlasila, že bude třetím soudcem, když slyšela, že souhlasí i pan Clemens Bonforte je stále králem, i když přiznává, že o kralování nemá ani potuchu.“

„Je to pravda, že používají skutečné zbraně?“ zeptal se Jubal.

„A skutečné koně,“ přikývl Lazarus. „Půjčil jsem si je od Anheuser–Busch.“

„Lazare, myslíš, že to bylo moudré?“

„O koně se postará doktor Bone. Žádnému se nic nestane. Vrátíme je na starou dobrou Zem ve stejném okamžiku a v lepším stavu, než ji opouštěli. Navíc budou umět to, co nikdo jiný. Myslíš, že pivovarský valach dneska umí nosit rytíře?“

„Lazare,“ řekla vážně Podkayne, „budu si muset promluvit s doktorem Bonem. Jestli bude nějaký kůň nešťastný, budeme ho muset utěšit.“

„Poddy, ty jsi ale chytrá holka.“

„Když se to srovná se zdejším průměrem, tak asi jo. Ale vím, co dělat, když je někdo nešťastný. Sice jsem nikdy žádného koně neviděla, ale když žijí tak dlouho s lidmi, tak nemohou být zas tak odlišní.“

Jubal vzdychl. „Jsem rád, že budou mít koně takovou péči. Ale já jsem samozřejmě myslel na lidi. Co když bude někdo zraněn nebo zabit?“

„Plno jich bude zraněno a někteří i zabiti, ale dělají to pro srandu. Ti zranění nebudou zranění navždy. Máme nejlepší kliniku na světě. Když někdo ztratí ruku nebo nohu, tak mu ji klonováním necháme zase narůst. Máme případy, kdy došlo i ke klonování koulí. Učíme se stále nové a rychlejší metody.

Když je zabit, má dvě možnosti. Buď se nechá oživit Ištařiným týmem. Mozek je málokdy poškozen, protože helma je nejlepší součást brnění. Nebo se odebere rovnou do Valhaly se všemi poctami. Šest valkýr se tam o něj postará. Můžeš mi věřit, že za tu službu dobře platíme. Však tu smlouvu sepisovala Deety.“

„Lafe, chceš mi namluvit, že Wágnerovy valkýry čekají, aby přenesly tělo přes duhu do Asgardu?“

„Jubale, tyhle Amazonky nejsou žádné operní pěvkyně, ale skutečné ženské. Vzpomeň si na účel téhle konference. Snobe!“

Objevil se číšník. „Přejete si něco, pane?“

„Ano. Vyřiďte svému šéfovi, že chci, aby byl z tohoto stolu – ale jenom z tohoto – výhled na Bifrost ve Valhale. Vím, že to není přesně zahrnuto ve smlouvě o iluzích s oblečením, ale snad se dohodneme. Mohlo by to zase nahradit některá vaše pochybení.“

„Lafe, jak víte, koho poslat na kliniku a koho do Valhaly, když jsou mrtvi?“

„Jak bys to řešil, Jubale, ty? Otevřením obálek s projeveným přáním? To by nám pak přibylo pár vdov, které by nemohly pochopit, že jejich muž po celodenní bitvě nespěchá domů, ale vybral si místo toho celonoční laškování s vílami. Co by pak byla odměna pro vítěze kromě potlesku?“

„Tak co s tím?“

„Společnost má jistou úmluvu, jak to řešit. Boondock je daleko víc na ráně, než jsme ochotni si připustit. Přesto sem získáváme dobrovolníky, kterým například slíbíme vstupenky na tuto slavnost. Teď tu máme spousty lidí z Nového Říma.“

Zebadiah se k nim konečně prodral, ale ihned byl ze všech stran obklopen ženami. Udržel se na nohách a pak se mu za pomoci jeho první ženy podařilo dostat ke stolu. Posadil se vedle Hildy, popadl její sklenku a jedním douškem ji vypil. „Jsi moc mladá na to, abys pila. Tohle je tvůj tatínek?“

„Já jsem její syn,“ odpověděl Jake. „Znáš Hazel Stoneovou? Pokud ne, tak je to chyba. Měli jsme pocit, že přicházíš z druhé strany.“

„Neměl bys přes den pít, Jaku. Číšníku! Jsem váš oddaný čtenář, madam. Už jako dítě jsem četl vaše články. Jsem skutečně poctěn, že jsem vás mohl poznat. Píšete o tomto setkání do Lunaja Pravda?“

„Proboha to ne! LOCUS je jediný, kdo smí informovat o této události. Jerry a Ben mají právo psát do různých časopisů, ale musí jim to schválit Charles. Jsem tu jako odborník a autor fantastických románů. Jestli chcete vědět, zda jsou mé romány fikcí nebo skutečností, nenechte si ujít příští pokračování. Stoneovi také musí jíst. To samé uvidíte všude kolem.“

„Číšníku, připomeňte mé přání vašemu šéfovi,“ řekl Lazarus, „nebo mu budu muset připomenout paragraf dvanáct, odstavec devět, písmeno c. Tady jde tvůj dvojník, Zebe.“

Ze směru, kterým ukazoval, se blížila dvojice, kterou si ze vzdálenosti tak půl kilometru bylo možno splést se Zebem a Ištar. Pár kroků před nimi šel menší muž s velice širokými rameny. Všichni tři byli oblečeni ve stylu a la Robin Hood.

Menší muž se stále ukláněl a vykřikoval: „Udělejte místo pro Její moudrost, vládkyni třiaosmdesáti…“

Žena se pustila svého ženicha, zakopla a spadla. Muž si toho nevšiml a křičel dál: „… světů a jejího manžela, hrdinného Gordona!“

Lazarus vyskočil a zavolal na ženicha: „Doktore Rufo! Jsem rád, že jste tady! To je vaše dcera Hvězda?“

„Jeho babička,“ opravila Její moudrost a rychle pohlédla na Lazara. „Ano, já jsem Hvězda. Nebo také paní Gordonová. Tohle je můj manžel Oscar Gordon. Co tady mám používat? Ještě jsem na této planetě nebyla.“

„Paní Gordonová. Boondock je tak mladý, že ještě nemá své vlastní zvyky a obyčeje, a proto akceptuje skoro vše. Každý se může dostat do potíží, pokud nerespektuje našeho sekretáře Iru Weatherala a jeho rádce. Irovi se to místo moc nezamlouvá, a tak je velmi benevolentní. Výsledkem toho je, že máme velkou vládu a málo zvyků.“

„To je muž podle mého gusta. Oscare, mohli bychom tu žít. Následníka už mám, a tak bych mohla do důchodu.“

„Paní Gordonová…“

„Ano, doktore Longu?“

„My všichni… a náš sekretář zvlášť… víme dobře, kdo je „Její moudrost“. Ira by vás přivítal s otevřenou náručí a hned by vám předal vládu a pak byste vládla až do smrti. To je lepší se upsat ďáblu. Však to víte. Ale můžete nás navštívit kdykoliv. Vždy budete vítána.“

Vzdychla: „Máte pravdu. Moci se člověk nezbaví. To snad abych počkala na vraha.“

Deety zašeptala: „Zebadiahu… ten barman… komu je podobný?“

„Hmmm… brigadýrovi Iveru Hird-Jonesovi?“

„No, možná. Trochu. Já jsem spíš myslela, že plukovníkovi Morinoskymu.“

„No… možná. Není to stejně důležité, protože to nemůže být ani jeden z nich. Pane Gordone.“

„Říkejte mi Easy nebo Oscare, doktore Cartere.“

„Já jsem Zeb. Je to skutečně ta dáma? A ten meč jsi měl v Hledání vejce z Phoenixu?“

Gordona to potěšilo. „Ano. Je to lady Vivamus.“

„Nemohu žádat muže, aby tasil bez příčiny, ale rád bych věděl, jestli máte skutečně u jílce něco napsáno.“

„Klidně.“ Gordon povytáhl meč a ukázal jim nápis: Dum Vivimus, Vivimus! Pak ho zastrčil a zeptal se: „A tohle je meč, kterým jsi zabil Boojuma?“

„Boo… ach tak! My jsme jim říkali 'černé klobouky'. Ale nezmizeli jsme tiše pryč.“

„Já vím. Oni zmizeli. Budeme to probírat v panelové diskusi pod názvem 'Techniky lovu neznámých postav'. Ty, já, doktor Jacob, doktorka Hilda a někteří další. André, Kat Moore, Fritz, Cliff. Bude to moderovat Gordfather, pokud se dostaví, což se dá předpokládat. Tamara se o to určitě… O bože, to je krása…“

Nebe se nad jejich stolem otevřelo a oni se dívali na Pole zlatých obleků, které bylo nějakých pět set metrů nad nimi, a vysoko nad ním se objevily paláce Valhally s Duhovým mostem, který sahal od Pole slávy po bránu do Věčného domova hrdinů.

Mnohem výš se v mracích vypínala Valhalla v Asgardu.

„Tatínku!“

„Ano, Athéno,“ řekl rychle Lazarus. „Nahraj mi to. Jenom pro mě. Mám kolem sebe plno lidí.“

„Je to tak lepší? No nic, jenom tě chci držet v bdělém stavu. Artur, Isaac a Bob přijíždějí najednou. Budou tu tak za dvanáct minut.“

„Jsi chytrá holka, Teeno.“

„Dej mi to písemně.“

Lazarus oznámil: „Moji hosté, pro které jsem držel tato místa, přijíždějí. Nebyl jsem si jist Isaacem, protože je rok od roku větší a odmítá cestovat jinak než po vodě. Arthur přijíždí z takové dálky, že spojení je vždy nejisté. Bob chtěl přijet, ale měl nějaké povinnosti, které mu kolidovaly s naším kongresem. Neměli bychom vyslechnout některé příspěvky plenární schůze, zatímco budeme sledovat krásu nordického posmrtného života? Nebudeme se dívat, ale můžeme poslouchat. Až začne turnaj, dávejte pozor na hologram. Snobe! Pusť nám sem zvuk z plenárního zasedání.“

Zvuk a obraz moc nešly dohromady. Jubal Harshaw se naklonil k Zebadiahovi: „Než se dostaneš před celé posluchačstvo, měl by ses zamyslet nad tím, kolik těch 'černých klobouků' nebo 'Boojumů' vůbec může být.“

„Co? To vůbec nevím. Když řeknu dvacet, tak to může být stejně dobrý odhad jako několik milionů.“

„Ale kolik jsi jich viděl?“ trval na svém Harshaw.

„Jednoho. A u pár dalších jsem si jist, že to byli oni.“

„Tak? Za to bys nikdy nedostal Čestného svědka. Co ti udělali?“

„Cože? Pokusili se nás zabít. Vybombardovali náš dům. Zabili mého bratrance. Vyhnali nás z naší domovské, planety. Všechny nás chtěli zničit. Co chceš? Svrab a neštovice? Čtyři jezdce z Apokalypsy?“

„Ne. Viděl jsi jednoho. Přemýšlej o tom. Pak suď. Teď poslouchejme.“

„Když budete číst pozorně, zjistíte, že všechno je v Bibli. 'Na počátku bylo slovo, to slovo bylo boží a to Slovo bylo Bůh.' Chce snad někdo ještě jasnější prohlášení o tom, že nic neexistuje, dokud to někdo nevymyslí a tím se to stane realitou? Jediný rozdíl tkví v rozdílu pojmů být a stát se… Rozdíl, který zmizí, jakmile se na celou věc podíváme z různých konců entropie…“

„Předsedá tomu biskup Berkeley,“ komentoval situaci Lazarus, „ten by tu smyšlenku zarazil, kdyby neměl laryngitidu. Taky je pravda, že je příliš měkký, aby cokoliv zarazil.“

„Kdyby Bůh nahradil Ďábla, musel by přistoupit na stejné atributy. Co kdyby dostal Ďábel stejné podmínky? Bůh má ty nejlepší tiskové agenty. To není ani fér ani příliš logické!“

„Já jsem alfa a omega, začátek a konec, první i poslední.“

„Occamova břitva není nejslabší hypotéza. Je to nejméně pravděpodobná hypotéza! Pravda je…“

„Existují tři školy magie. První je stav tautologie, kdy kruh ovlivňuje své důsledky… To je filozofie. Druhá zaznamenává mnoho faktů a snaží se objevit vzorec a potom se na základě chybných dohadů snaží vysvětlit další fakt. To je věda. Třetí je vědomí, že žijeme ve zlomyslném světě, řízeném Murphyho zákony, který někdy ovlivňuje část Brewsterova faktoru. To je inženýrství.“

„Proč musel Merkutio zemřít? Vyřešte to a povede vás to ke studni Marka Twaina. Tam je vaše odpověď.“

„Kdo je reálnější? Homér, nebo Odyseus? Shakespeare, nebo Hamlet? Burroughs, nebo Tarzan?“

Debata zmlkla a obrovský hologram zaplál v plné síle a ve všech barvách. Hlasy diskuse nahradil jiný, mnohem silnější: „Zatímco budeme čekat, než se první dva šampióni postaví na startovní čáru, poslechneme si píseň Grand Canal v podání milované Anne Passovoy doprovázené Noisym na jeho břišní Steinway. Noisy dneska přišel o hlas, přátelé, protože včera ho kousl imaginární had.“

„Jerry má dobrý hlas,“ šeptala Deety. „Stejně jako vždycky. Snad na nás nechtějí zahrát nějakou levotu.“ Kamera se zaostřila na Annu Passovoy, spočinula chvíli na „králi“ Johnovi a „královně“ Penelopě a pak zamířila na staršího muže se svatozáří nad bílou hlavou, který mával rukama.

„Po mé pravici je sir Brutální flákota a po mé levici Černý rytíř. Oba mají zavřené helmy, štíty připraveny. Mají tyto barvy…“

Zeb uslyšel nějaký náraz a otočil se tím směrem. „Přinášejí velkou Corsonovu nákladní loď. Přitom spadly nějaké židle. Moc toho nevidím, protože tam je plno lidí v zelených uniformách. Jsou tam černé barety. Pěkně divoký gang.“

„To je Asprin…“

„Co mi motáš hlavu. Deety, tys mi pomíchala pití.“

„Asprin, ne aspirin. Bob Asprin, velitel velice nepravidelné Dorsai,“ řekl mu Lazarus. „Vidíš někde Arthura?“

„Nosí lovecký klobouk a kouří fajfku? Je tam nějaký dlouhán, co se baví s někým, kdo vypadá jako gorila.“

„Ti by ti dali co proto. Mají pěkně horkou krev. To je Arthurova družina. To je v pořádku. Doktor Arthur Conan Doyle. Někde by tam měl být i doktor Watson. Ale… Tady je Isaac. A tady jdou další.“

„A je to tady! Maskovaný vyzývatel nabírá rychlost, zdá se, že sir Flákota má problémy se svým koněm. Máme tady skutečně krásný den a mohu vám říct, že Bifrost snad nikdy nevypadal lépe…“

Lazarus vstal. „Musím pozdravit Isaaca. Už ses s ním seznámil? Pojď se mnou. Ty taky, Deety. Hildo? Prosím, Jaku.“

„Jen počkat!“ Zeb se podíval, kdo je ruší, a utrpěl šok. Viděl stejnou tvář i uniformu jako tenkrát u toho přírodního bazénu. Ranger oslovil Lazara: „Vy jste ten výkonný ředitel? Zvláštní agent L. Ron O'Leemy z Interplanetární hlídky. Mám tu zatykač na Boewolfa Shaeffera, Caspola Jonese a Zebadiaha John Cartera. Řediteli, žádám vás o spolupráci. Článek čtyřicet šest, sekce šedesát pět, odstavec šest Vnitrovesmímého kriminálního kodexu.“

„A už je z koně dole. Kopí Černého rytíře jím projelo jako nic. Už jsou tady valkýry. Hojojo!“

Hilda se pohnula vpřed, popadla zatykače a přetrhla je vejpůl. „Jsi na špatné planetě, Macu.“ Popadla Zeba za ruku. „Pojď, Alfréde, musíme přivítat Isaaca.“

Minuli Dorsai a dostali se k velké Corsonově nákladní lodi. Byl na ní velký drak, který k nim otočil hlavu. Oční bulvy mu zaplály. „Zdravím, doktore Lazare Longu. Zdravím nové přátele. Doufám, že všichni zemřete v pohodě.“

„Zdravím vás, sire Isaacu. Sir Isaac Newton, tohle je doktorka Hilda Burroughsová Longová, doktor Jacob Burroughs Long, doktorka Deety Carterová Longová a doktor Zebadiah John Carter Long. Všichni patří k mé rodině.“

„Jsem poctěn, že poznávám přátele. Nechť se vaše smrt stane tématem mnoha písní. Doktorko Hildo, máme společného přítele. Profesora Wogglebuga.“

„Počkejte! Neplačte zbytečně! Valkýry mají jakýsi problém… Ano, rozhodčí to potvrdil. Nebyl to žádný souboj. Vyzývatel probodl prázdné brnění! Tak příště více štěstí!“

„To je úžasné. Viděla jsem se s ním zrovna minulý týden. Vezli jsme se Zebadiahem děti na Oz, kvůli tomu blázinci s konferencí. To jsme se asi zrovna minuli.“

Drak odpověděl: „Ne, ne. My jsme jenom přátelé na dálku. On nemůže opustit Oz a já myslel, že se z Venuše taky nedostanu… dokud to ten váš stroj… možná bych měl říct stroj doktora Jacoba to neumožnil. Podívejte ale, co mi profesor Wogglebug poslal.“ Sáhl si do kapsy.

Vnitroplanetární agent O'Leemy zaklepal Zebovi na rameno. „Slyšel jsem, jak vás představovali. Půjdeme, Cartere.“

„Takovéhle pěkné brýle. Těmi vidím skrz tu prokletou mlhu.“ Nasadil si je a rozhlédl se kolem. „Díky nim poznám všechno… Támhle je! Chyťte ho! Chyťte ho! Bestie! Zjistěte jeho číslo!“ Aniž ztráceli čas, skočili Hilda, Deety a Lazarus na „agenta“… Ale v ruce jim zůstaly jen kusy oděvu. „Zvláštní agent“ přeskočil bar, hnal se na jeho konec, vyskočil, zachytil se imaginární díry a dral se vzhůru do Bifrostu, kam se mu podařilo dostat.

Sir Isaac Newton volal: „To je Mellrooney! Největší potížista ze všech světů! Toho bych, Lazare, na vaší klidné sešlosti nečekal.“

„Ani já ne, dokud jsem neslyšel Zebův příběh. Vždyť jsem tu konferenci svolal kvůli němu! Chtěli jsme ho vylákat a on skutečně přišel! A teď jsme ho ztratili!“

„Ale já mám jeho číslo,“ řekla Hilda a zdvihla jeho policejní odznak: „666.“

Prchající postava, tmavá proti Duhovému mostu, byla stále menší a menší. „Možná jsme ho neztratili. Nikdy se nedostane přes Sarge Smithe.“

Postava byla teď několik kilometrů nad nimi. Pak iluze náhle zmizela. Duha se rozpustila, terasy se rozpadly a nebylo nic vidět.

Někde uprostřed, velmi vysoko, se ta postava otáčela a padala. „Už nebude Sarge obtěžovat. Viděli jsme jeho konec,“ řekl Zeb.

Drak odpověděl: „Příteli Zebadiahu, jsi si jist?“

PROCITNUTÍ

Čtveřice géniů zjistí, že se stala terčem útoku nepřátelských bytostí, které je přinutí opustit rodnou planetu.

ODVAZ MŮŽE ZAČÍT

Na večírku uprostřed Kalifornie se může přihodit cokoliv…

NIC TO NEZASTAVÍ

Nejpodlejší a nejbáječnější román, který kdy byl napsán. Strhující dobrodružství a neustávající proud napětí čtenáře zcela pohltí.

ISBN 80-85782-71-5

Poznámky

[←1]

NO Brain znamená v angličtině bez mozku — pozn. překlad.