Markus Heitz v nakladatelství FANTOM Print

Trpaslíci Trpaslíci

Válka trpaslíků Pomsta trpaslíků Osud trpaslíků

Legendy alfů Spravedlivý hněv Spalující nenávist Temné stezky

Ulldart – Doba temnoty Stíny nad Ulldartem Řád vysokých mečů Znamení temného boha Před zraky Tzulana Panovníkova magie Prameny zla

Jidáš Děti Jidášovy

Syn Jidášův*

Dcera Jidášova*

Ritus

Sanctum

Krvavé brány

* Připravujeme

Copyright © 2007 Droemersche Verlagsanstalt Th. Knaur Nachf. GmbH & Co. KG, Munich, Germany

The book has been negotiated through AVA international GmbH, Germany

(www.ava-international.de).

Translation © Svatava Kretková

Cover © Lukáš Tuma a Yaroslav Gerzhedovich

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.mahet.de

Prolog

20. listopad 2007

Německo, Sasko, Lipsko, 23.59

Znám melodii života.

Není jí ptačí cvrlikání, šumění větru v korunách ani dětský smích. Je mnohem méně kýčovitá.

Melodie života je velmi monotónní, elektronická. Zřídkakdy se mění, a když přece, většinou to nevěstí nic dobrého.

Znám každičký její tón, a přece mě vždycky zaskočí, jak rozdílně může znít u mužů, žen a dětí. Za minutu se ten tón rozezvučí padesátkrát až osmdesátkrát, prostý metronom udržuje takt tu více, tu méně dobře.

Stává se, že se do melodie vmísí jiné nástroje. Také ony znějí střízlivě a věcně, stále stejně. Jen člověk určuje, v jakém rytmu hrají, jakým způsobem tvoří chór. A přece je může ovlivnit jen velmi vzácně.

Poslouchám tu melodii moc ráda, protože znamená život.

Chodím do onoho zvláštního operního divadla, v němž je podávána melodie života mnoha interpretů, několikrát za týden. Nikomu by ani na mysl nepřišlo, aby ji stáhl z programu. Sedím vždycky v první řadě, blíž než já se k orchestru dostane málokdo. Melodii pokaždé hraje jednotlivec. Starý, mladý, chudý, bohatý, muž či žena, v tom není rozdíl. Každý smí, i když by to ne vždycky chtěl.

Dívám se tomu osamělému hudebníkovi často do očí, držím ho za ruku, když je příliš neklidný, a konejšivě k němu promlouvám. Někteří mají zavřená víčka, jako by sami naslouchali jakési písni; dalším se něco zdá, jak poznám podle jejich pohybů.

Existuje celá řada možností, jak tu melodii interpretovat, a já se odvážím tvrdit, že je znám všechny. Ne, řekněme raději: znám je skoro všechny.

Ale jedno je vždycky stejné – odcházím v slzách, teprve když odezní poslední tón. To jsem muzikantovi dlužna.

A následné ticho ve mně vzbuzuje závist.

Dnes je hudebníkem malá dívenka.

Jmenuje se Thea. Je jí jedenáct, pochází z Lipska a dlouho se vzpouzela hrát s orchestrem. Včera, čtyři týdny po její operaci, už to nešlo jinak. Lékaři ji připojili k různým monitorům, aby mohli podrobně sledovat, jaká je její srdeční frekvence, jak se chová její krevní tlak, o čem svědčí rozličné hodnoty. Nikoliv proto, že by se báli nejhoršího, právě naopak, jsou plní naděje. Podali dívce nové léky, které jí mají pomoci. Jde jen o dohled. Nikdo nevidí to co já, v tom jim nepomáhají ani jejich přístroje. „Je to čistě preventivní opatření,“ řekli rodičům. Nelžou, věří tomu. Nemají potuchy – na rozdíl ode mne.

Od chvíle, kdy jsem Theu spatřila poprvé, pohubla ve tváři. Když si člověk představí, čím vším si muselo to nebohé stvoření projít, je s podivem, že vůbec ještě má maso na žebrech. Tak málo jedla, tolikrát zvracela.

Spí pevně a hluboce. Byla to náhoda, že rakovinu vůbec odhalili, zvrhlá hříčka přírody, jak rychle se rozbujela. Šéflékař tvrdil, že tak velký nádor se v tak malé hlavičce vyskytuje velmi vzácně. Nejsem si jista, zda Thea a její rodiče pociťují při pohledu na naměřené hodnoty podobný entuziasmus jako profesor Angerer. Po operaci rodičům slíbil, že se všechno dá do pořádku.

Sedím vedle lůžka, jedním uchem naslouchám zvuku elektronického orchestru a melodii života a potom se zaměřím na Theiny rysy. Jsou klidné a stejnoměrné. Prozatím.

Zápach dezinfekčních prostředků a ozónu, vycházejícího z přístrojů, už vůbec nevnímám, na to jsem na takových odděleních až příliš často. Normální návštěvníci k němu rychle získávají odpor.

Dotknu se rukou jejích jemných rysů, pohladím ji po bledé tváři a odhrnu z čela všetečnou světlou kadeř dřív, než sklouzne na nos a Theu polechtá. Rudě zářící jizva na čele je památkou na zákrok. Neuvěřitelně mi připomíná tvář dívky, která žila před mnoha, mnoha staletími a o níž jí někdy vyprávím. Thea má ty příběhy ráda. Já sama si tím nejsem tak jistá.

Pod pokrývkou leží vpravo vedle ní její Paddy, hnědý medvídek na hraní, kterému jsem už dneska taky dala najíst. Nebo jsem to každopádně předstírala. Thea má ráda, když jí vyprávím příběhy, zpívám jí a hraju si s ní a Paddym. Hned potom zase vyzvracela tu trochu kaše, kterou do sebe nasoukala. Bylo to samým rozrušením a radostí? Rozesmála jsem ji až příliš? Teď dostane živný roztok přímo do krve.

Když se jí dotknu, otočí hlavu, pevně mi sevře prsty a usměje se ve spánku. Musím potlačovat slzy, protože vím, že už ten úsměv mockrát neuvidím. Žádný člověk už ho po dnešní noci neuvidí; nanejvýš na fotografii.

Existuje pohádka, ve které lékař vidí stát u lůžka svých pacientů smrt a pozná, zda se nemocný ze své choroby uzdraví, či nikoli. Já sice smrt nevidím, ale cítím ji. Je to nadání, o které jsem se neprosila. Možná mi bylo propůjčeno, protože jsem se tak často zabývala smrtí a musela doprovázet při umírání víc lidí, než jiní potkají živých. U They jsem věděla od prvního dne, že už si ji dávno vyhlédla. Byl to jeden z těch okamžiků, kdy pochybujete o Bohu. Přitom je krajně nespravedlivé ho obviňovat. Chci říct, co by dělali ateisté? Mohou někoho činit zodpovědným? Pokud náhodou v blízkosti Theina bytu nestojí atomová elektrárna a prokazatelně v ní nedošlo k úniku záření, které způsobilo nádor, měl by to ateista asi těžké někoho obžalovat.

Mluví o osudu – a až příliš často tím přece jen myslí Boha. I když člověk na nic nevěří, věří.

Jiná náboženství obdobně tvrdí, že člověk dostane, co si zaslouží. Nebo že platí za věci, které udělal v minulém životě. Je těžké si představit, že by tak milé dítě jako Thea mohlo v jiném životě spáchat strašný zločin, za který musí v tom dnešním pykat; navíc by to bylo zase nefér, protože si není své tehdejší viny vědoma. Stejně nefér jako vinit Boha.

Opatrně vytáhnu ruku zpod They, opět ji pohladím a jsem ráda, že nejsem ateistka. Moje víra je silná, překoná i smrt nevinného malého děvčátka, aniž bych se hašteřila s Bohem. Jsou věci, které se nedají změnit. My lidé jsme udělali všechno, abychom ji zachránili. Já jsem udělala všechno, abych ji zachránila, a to, aniž by si toho někdo všiml. Ale nemoc byla silnější. Lékaře její smrt překvapí.

Nejsem ovšem zdaleka tak otrlá, jak to možná vypadá. Pozoruji spící Theu – a nejradši bych někoho praštila přímo do obličeje. Abych se chránila před vlastním smutkem, vztekám se, uchyluji se k agresi, zuřivosti. Bylo zapotřebí mnoha let, než jsem to dokázala kontrolovat. Nebo lépe řečeno: než jsem našla ventil.

Dosud měla štěstí, ta malá Thea. Žádné úrazy, dokonce ani zlomená noha nebo klasická zranění, která člověk utrpí jako dítě. Byla premiantkou třídy a příští rok měla přejít na gymnázium, přeskočit celou jednu třídu. Takové chytré děvče.

Thea sebou trhne. Melodie života dostává krátký, ostrý, nelibozvučný tón.

Uchopím její chladnou ruku do prstů. „Pšt, pšt, jsem tady, Theo,“ šeptám přívětivě a vřele, současně se nakláním dopředu, aby na ni dopadl můj stín a ona podvědomě ucítila moji přítomnost. „Buď klidná, miláčku. Jsem tady.“

Zvuk mého hlasu ji uklidní, srdeční frekvence se vrátí na zdravou míru, ale velmi dobře jsem to poselství pochopila. Jednou rukou stisknu dorozumívací zařízení.

„Sestro Doris, uvědomte, prosím, Theiny rodiče,“ řeknu tiše. „Jejich dcera brzy zemře.“

„Děkuji, paní Sarkowitzová,“ zazní odpověď. Žádné dotazy, žádné Jste si jistá? nebo Zbláznila jste se? Při tak skvělých hodnotách? Má to svůj důvod. Doris mě zná už sedm let a ví, že každá z mých předpovědí vyjde. Jak často jsme si obě přály, abych se jednou zmýlila. Jen jedinkrát. Bohužel nám nikdy nebylo dopřáno zažít tento malý triumf nad smrtí.

„Ať si pospíší. Už to nebude dlouho trvat,“ dodám a zadívám se na monitor, kde elektronika znázorňuje tlukot Theina srdce coby poskakující body s doznívajícími zářivými čarami.

Najednou otevře tmavě hnědé oči. „Mám žízeň,“ řekne chraptivě a sevře mi ruku. „Je mi tak horko, Sio.“

„Počkej, něco ti dám.“ Pravačkou jí naliju směs rudé hroznové šťávy s vodou, kterou tak miluje, zatímco dívenka se marně snaží posadit, a najednou působí vysíleněji než kdykoliv předtím. Oči jí spočívají hluboko v důlcích, má pod nimi kruhy jako padesátnice. Opatrně jí vpravím do úst několik doušků, potom se rozkašle a já odložím sklenici. „Je to lepší?“

„Ano,“ odpoví slabě a zašátrá po Paddym, kterého jí okamžitě vtisknu do náruče. „Děkuji, Sio.“

Sia není moje skutečné jméno, ale zkratka pro Theresii. Theresia Sarkowitzová, stálý dohled, třicet sedm let, aspoň tak to stojí v personální dokumentaci nemocnice. A přece by mi ani ten nejkritičtější pozorovatel neodhadoval víc než třicet. Udržovala jsem se fit a jsem velmi hrdá na své tělo, které toho už hodně přestálo. Má pokožka poznala pohmožděniny, řezné rány od nožů a skleněných střepů i spoustu jiných věcí, aniž by jí to připomínala nějaká ošklivá jizva.

„Nechtěla bys raději zase spát?“ zeptám se holčičky a položím jí ruku na čelo. Je ledově studené a vlhké.

Zavrtí hlavou, ale její pohyby postrádají sílu. „Ne. Potom zase přijdou sny. A příšery.“ Thea k sobě tiskne medvídka, svého ochránce a společníka, jak to jen jde. „Nemám je ráda. Může přijít Skylla a zahnat je, Sio?“

Skylla, dívka z mého vyprávění. „Nemusíš se rozrušovat, maličká,“ pronáším rozvážně. „Pošlu ti Skyllu a ona ty příšery zažene, slibuji. Ale teď…“

Tóny srdečního monitoru zrychlují. Rychle vypnu přístroji zvuk a koutkem oka sleduji tančící čáry. Maličké srdce bije jako splašené!

Najednou sebou Thea škubne. „Sio!‘“ Tvář se jí stáhne bolestí a námahou, jen oči zůstávají velké a široké. Připadá mi, jako by se snažila bolest a nemoc ze sebe vytlačit, očistit se. Zrychleně dýchá.

„Nenechám tě samotnou, Theo,“ slibuji jí. „Paddy a já dáme pozor, aby se ti nic nestalo.“

V tu chvíli se už otevírají dveře pokoje, dovnitř vpadá profesor Angerer se záchranným týmem a hledí na monitory přístrojů. Ozývají se rychlé pokyny, co mají lékaři a ošetřovatelé dělat, natahují se stříkačky a pronikají do hadičky s infuzí. Posouvám se trochu k čelu postele, abych jim nepřekážela, ale nepouštím tu malou ručku. Spočívám očima na dívence, nic jiného mě nezajímá. Smrt se do ní už vplížila a pátrá po její duši, aby ji odnesla s sebou.

Krátké, úsečné pokyny šéflékaře skoro nevnímám.

Thea ke mně ještě jednou otočí hlavu, závoj na jejích zorničkách mi připomíná zamžená okna. Svírá mi prsty, tak pevně, jak to dělali i dospělí, které jsem provázela při umírání. Jak silné dokážou být děti.

Usměju se na ni a pohladím ji po tváři. „Neboj se, Theo. Neboj se.“ I když je to pro mě neuvěřitelně těžké, pobroukávám jí jednu ze svých mnoha písní, důvěrně známé tóny ji uklidní.

Thein pohled pohasne.

Smrt z ní vyletěla a odnesla s sebou její duši.

Nepochybuji, že se dostane na lepší místo než já.

Zatlačím jí oči. Vedle mě stojí Angerer a strohým pohybem zastavuje ctižádostivého asistenta, který nabil defibrilátor. To je důvod, že jsem před tímto vrchním lékařem nikdy neztratila respekt. Při veškerém elánu, se kterým přistupuje k léčbě, ví, kdy prohrál boj a nemusí už své pacienty dál trápit.

„Nechápu to,“ pronese kdosi ve skupině zaraženě. „Přece to vypadalo dobře. A ten nový lék…“

Angererova tvář je nehybná. Je to výraz naprosté bezmoci.

Slzy se už nedají dál zadržovat. Poddávám se smutku nad ztrátou mladého, nevinného života a doufám, že do mě brzy vjede zlost.

Kdo mě tak vidí u lůžka, mohl by se domnívat, že jsem matka, teta, nějaká blízká Theina příbuzná, a tak nesprávné to zase není. Cítím se být s mrtvými velmi úzce spjata, vždyť jsem je přece doprovázela a ušla s nimi kus cesty, po níž kráčí jen jednou. Je to cosi jedinečného. Cosi, co nás sbližuje.

Po několika minutách se zase vzpamatuji a vstanu. Teprve teď pouštím dívčinu ruku a otírám si kapesníkem vlhkost z očí a tváří, i když vím, že si tím zničím make-up. To je jedno.

Angerer se svou bílou kohortou už zase odtáhl dál, možná nový urgentní případ nebo rutina umírání v nemocnici: napsat zprávu, pacientka zemřela v důsledku svého závažného onemocnění rakovinou, nezapomenout na čas a v žádném případě nezaznamenat nečekaně, jinak by státní zástupce zvedl hlavu.

U dveří se ještě jednou otáčím a prohlížím si Theu, jak tam leží, medvídka v náručí. Stále cítím její prsty v dlani, na pokožce se mi rýsují její otisky. Taková ztráta.

Nohy mě nesou na sesternu, kde vládne zaražené mlčení. Noční směna už samozřejmě ví.

„Tady, paní Sarkowitzová,“ uvítá mě Doris a podá mi šálek čaje. Je to náš rituál už sedm let.

„Děkuji.“ Nenávidím vlastní hlas, když zní nosově. Je na ženu nezvykle hluboký, a přece jasný. Jenom po tom zatraceném pláči zním, jako bych mluvila skrz kropicí konev. Po spoustě cukru a mléka ochutnám čaj.

Na chodbě vidím Theiny spěchající rodiče.

„Postarám se o to,“ prohlásí Doris, vstane a vyjde ven, aby je šetrně informovala o smrti jejich dcery. Tak si dělíme práci: Já doprovázím lidi při umírání, ona rodinné příslušníky při truchlení. Zvládá to lépe než kterýkoliv lékař, proto ji potají nechávají.

Doušek po doušku vyprazdňuji šálek a snažím se uspořádat si myšlenky. Místo toho mám před očima Theinu tvář, ten milý malý obličej. Bude mě pronásledovat přinejmenším týden, o tom není pochyb. Smrt dospělých se mě zdaleka nedotýká tak jako úmrtí dětí.

Moje poslání na onkologii je u konce. Momentálně není na oddělení žádný další kandidát, který by se musel brzy rozžehnat se životem. Zadívám se na hodiny nade dveřmi. Displej ukazuje 01.01. Brzy začne moje druhá práce.

Postavím šálek zpátky na stůl, vstanu a vydám se ke dveřím, když tu se vrací Doris. Teď má i ona slzy v očích. Na chodbě slyším hlasitý, zoufalý ženský pláč.

„Vůbec netuším, jak snášíte smrt, paní Sarkowitzová,“ vyhrkne Doris stísněně. „Když vidím příbuzné a jejich žal, mohla bych celé hodiny plakat s nimi.“ Sáhne si do pláště a hledá kapesník.

„Vidíte, milá sestro Doris, to je důvod, proč doprovázím umírající, a ne příbuzné,“ opáčím. „Co myslíte, jak bych brečela, kdybych musela pomáhat rodičům? Slova útěchy mi nesedí.“

Podáme si ruku, dotkne se mě navíc na rameni a projde kolem mě do sesterny.

„Máme ještě někoho na jiných odděleních?“ zeptám se čistě ze zdvořilosti, i když už znám odpověď.

Doris zavrtí hlavou. „Ne, paní Sarkowitzová. Na intenzivce urologie sice leží postarší pán bez příbuzných, ale to už víte. Šéflékař se domnívá, že mu nezbývá moc času, ale…“

„…ale to říkal už před týdnem,“ dokončím za ni větu a přívětivě se na ni usměji. „Nedělejte si starosti, sestro Doris. Zbývají mu tři dny, možná čtyři. Zajdu za ním zítra v noci.“ Další velmi smutný případ: zapomenutý, osamělý starý člověk. Právě oni mívají často největší strach ze smrti, i když předstírají, že by pro ně byla vykoupením. Většina lže. Budu mu věnovat obzvláštní pozornost. „Dobrou noc,“ rozloučím se se všemi a jako vždy nečekám na odpověď.

Kráčím chodbou ke schodišti, zatímco za zády slyším hlasitý pláč matky, truchlící nad Theou. Určitě se k ní neotočím. Nemám ráda pohled na zoufalé rodinné příslušníky. Člověk by je nejraději popadl za ramena a křičel na ně, že by měli být laskavě rádi, že jsou ještě naživu; že jsou tady a smí truchlit; že nejsou nuceni zabíjet vlastní děti…

Vzteklým kopnutím otvírám dveře a sbíhám po schodech. Jedenáct poschodí, dlouhé kroky, nový rekord na Theinu počest. Tak rychle jsem se do haly ještě nedostala.

„Dobrou noc, paní Sarkowitzová,“ volá za mnou vrátný, mladý muž nanejvýš osmnáctiletý, nový civilkář. Přicházejí a odcházejí tak rychle, že si nepamatuji jejich jména. Zvednu prostě ruku a vyřítím se ven.

Může přijít Skylla a zahnat je, Sio?

Dospěla jsem k rozhodnutí. Už dlouho zvažuji, že to udělám, ale Thea teď rozhodla za mě: Konečně sepíšu všechny ty příběhy o malém děvčátku, které mě tak dlouho pronásledují.

Jedno je jisté: Budou to děsivé příběhy. Protože já smrt nejen cítím – jsem jedna z jejích bohyň.

1. kniha

Dívka

I. kapitola

12. březen 1670

Gruža (srbská oblast), Osmanská říše

„Přijdou i k nám, mami?“ Dívenka hleděla ven zpola slepenými okny a nespouštěla z očí ulici, v níž v dešti kráčeli od domu k domu vojáci. Soudě podle prostého ošacení a zbraní patřili k pomocným oddílům tureckých okupantů, pravděpodobně dobrovolníci z jiné vesnice. Hlavička děvčátka se pohybovala doprava a doleva, jak se vyhýbala neprůhledným místům na skle; na něžné tvářičce se zračilo nadšení.

„To je možné, Jitko.“ Matka stanula za ní a položila dítěti ruce na ramena. Nesdílela jeho nadšení, ale také neexistoval důvod, proč by se Janja měla cizinců bát. Osmadvacetileté vdově a osmiletému děvčátku nebylo co vzít. Povzdechla si, upravila dceři prosté, tmavě hnědé šaty a úhledně jí narovnala na zádech cop, spletený z černých vlasů. Při tom pozorovala okna ostatních hrázděných budov, za nimiž se daly tu a tam rozeznat vystrašené tváře. Lidé, kteří chtěli vyjít z domů, aby si promluvili s vojáky, byli výmluvnými gesty posíláni zpět.

Jitka k ní vzhlédla jen na okamžik, nechtěla ztratit muže z očí. „Smím jít s nimi, mami?“

Janja se na ni udiveně zadívala a musela se dokonce proti své vůli zasmát. Její dcera se stávala postupem let stále neohroženější, po celé vesnici už mezitím proslula touhou po dobrodružství. „Nevzali by tě s sebou, květinko, protože…“

Něco upoutalo její pozornost. Janja spatřila, že přijel pancířem chráněný muž a hledí k jejich malému domu, volně stojícímu na konci ulice; potom seskočil z nádherně vyparáděného, obrněného koně. Janičář, poznala udiveně. Tito obávaní elitní válečníci byli rozeznatelní podle zvláštního vystrojení. Vlastně bylo janičářům zakázáno jezdit na koni, ale Janja věděla, že si daleko od Konstantinopole a od sultána ledacos dovolí.

Janičář k sobě přivolal muže v orientálním rouchu, jemuž po boku kráčel nosič deštníku, a dali se do řeči. To, že pomocné oddíly doprovázel podobný bojovník, bylo víc než nezvyklé a nejspíš to nevěstilo nic dobrého. Za normálních okolností jim bylo zakázáno navazovat kontakt s obyvatelstvem. Nedbali ale spousty věcí, jen aby si zajistili blahobyt a moc.

„A proč ne, mami?“

Janja byla ponořena v myšlenkách. Kdysi slyšela, že neexistuje žádný překlad toho slova, jen opis, který zhruba říkal, že janičář je nesvobodný člověk, který žije jen pro válku. To, že se jeden z nich objevil ve vesnici, ji zneklidňovalo.

„Nemají rádi holky,“ odpověděla Janja zadumaně. Sledovala, co se odehrává nedaleko od nich, a rostl v ní podivní neklid. Přitom by k tomu neměl být důvod. Pod vládou Turků takřka neexistovala omezení, a dokud všichni platili poplatky a daně, nechávali fanarioti – správci řeckého původu – i soudci, zvaní kádíové, vesnice na pokoji. Janja své dávky zaplatila právě včera.

Převážná většina obyvatel tohoto kusu země zůstala křesťany, okupanti upustili od násilného obracení na víru – i když zvony na věžích už nesměly svolávat k bohoslužbám. Odůvodnění znělo, že jejich zvuk uráží uši muslimů. Některé kostelní věže musely být poněkud zmenšeny, aby nesahaly výš než minarety.

V jejich malém městečku žádný minaret nebyl, proto se věž tyčila nerušeně do výše. Existovaly ovšem vesnice, které beze zbytku přestoupily na islám, což jim přinášelo výhody. Tito vojáci dozajista pocházeli z jedné z nich.

Co ovšem vždycky vedlo k neklidu, bylo devširme, odvádění chlapců, při kterém musely křesťanské rodiny přenechávat nejstarší syny sultánovi, jenž z nich nechával dělat janičáře. Byla toto příčina příchodu vojáků?

„Ale vždycky tvrdíš, že jsem někým zvláštním, mami,“ namítla Jitka tiše a tleskla do dlaní, když spatřila, že janičář kráčí závoji deště poháněnými větrem k jejich domovu. „Možná udělají v mém případě výjimku?“

„Hlavně jsi moc zvědavá. To nemůžou vystát už vůbec. Viděla jsi přece, jak zahnali lidi zpátky do domů.“ Janja se sklonila k dceři. „Turci nejsou našimi přáteli, na to nikdy nezapomeň.“

Ke dveřím se přiblížily těžké kroky holínek, hned poté do nich zabušil těžký předmět. Janja přes sebe přehodila tmavě hnědý plášť, přitáhla si těsněji k tmavým vlasům bílý čepec a spěchala ke dveřím. „Budeš mlčet, Jitko,“ nařídila tiše, ale velmi naléhavě, před tím, než otevřela.

Světlo svící dopadlo na muže a zalilo ho zlatavou září. Jitka při tom pohledu zazářila. Na prahu stál janičář, o jakém vyprávěly příběhy a jakého si dívenka vždycky představovala. Pod pláštěnkou z kvalitní, těžké látky se třpytila drátěná košile ze snýtovaných železných kroužků; byla ozdobena brožemi a znaky. Coby ochrana hlavy sloužila těžká útočná přilbice, jejíž kroužkový závěs chránil šíji, čelo a líce. Na přilbici nadto seděla vysoká čapka z bílé plsti, v níž nad čelem trčela pozlacená tulej na chochol. Ruce a předloktí pokrývaly dlouhé obrněné rukavice. Dívka s údivem pozorovala výzdobu, kterou dozajista zhotovil nadaný zlatník. Ve svitu tančících plamínků se třpytily květinové vzory, ryté geometrické ornamenty, pozlacené přezky a kování.

Janičáři visela u boku zakřivená šavle, za opaskem se mu rýsovaly dvě tak nádherně vypracované pistole, až to bralo dech. Rukojeti zbraní zdobily nákladné intarzie, jaké si obvykle mohla dovolit jen knížata. V pravici svíral kulatý štít, ozdobený hedvábím a stříbrným drátem. Nohy vězely v kalhotách z modré látky, chodidla ve vysokých holínkách.

Jitka se skoro neodvažovala dýchat, jako by tak mohla zabránit tomu, aby toto takřka pohádkové stvoření zmizelo stejně rychle, jako se objevilo. Jen voda stékající z přilbice se zdála být opravdová; její kapky se řinuly po tváři, na níž se skvěl velkolepý hnědý knír.

„Hledáme chlapce,“ oznámil janičář bez pozdravu Janje. Jeho světlé oči pátravě hleděly do skromně zařízené místnosti. „Pokud jste ho tady před námi ukryli, řekni to raději rovnou.“ Sklonil se a vstoupil, plstěná čepice se otřela o dveřní rám. „Jestli ho najdu, povede se ti zle.“ Hovořil nejen bez přízvuku, ale také bez sebemenší stopy emocí v hlase. „Ukradl část vesnických poplatků.“

„Nikoho jsem neschovala. Žiju tady sama se svou dcerou,“ opáčila Janja a sklonila hlavu před janičářem, který jí připadal jen o málo starší než ona sama. „Nikdy bych se neopovážila vzepřít se sultánovým rozkazům, kádí to ví.“ Byla nejistá, protože netušila, jak s ním smí hovořit – a zda vůbec. Neznala ve městě nikoho, kdo by tak kdykoli předtím učinil.

Do domu vstoupili čtyři vojáci, na janičářův pokyn se rozdělili a dali se do prohledávání. On sám prošel kolem Jitky, ale neuznal ji hodnou pohledu, zatímco dívenka na něj zírala a už nedokázala odtrhnout zrak. Měla tolik otázek! Především se jí líbila dýka u jeho boku, nádherný a jedinečný kousek, jehož jílec sestával ze dřeva, ale byl pobit velkým množstvím stříbra. Motivy a vzory se třpytily, zlaté kování tvořící květiny a úponky se vinulo kolem pouzdra, a dokonce i rukojeť byla zdobená. Neměla nic společného se zubatými, opotřebovanými noži, které při sobě nosili muži z vesnice na každodenní práci. Vůbec neslyšela zasyčený matčin rozkaz, aby zůstala u ní.

Jitka následovala muže, kteří prohlíželi tři malé světničky, otvírali skříně, šmejdili za velkými kotli a pánvemi, a dokonce nakukovali pod postel. Přitom si stále udržovala odstup, sledovala každý janičářův pohyb, zbroj, ozdoby.

Vojáci ale jako by v ní viděli jen součást domku. Když překážela, odsunuli ji nikoliv hrubě, ale lhostejně stranou jako kus nábytku.

Janičář tu a tam turecky uděloval společníkům krátké pokyny. Jitka nasála mužův pach, který sestával ze směsi potu, železa a spousty mokrého sukna; pod ním se ukrývala kořeněná, příjemná vůně. Jitku fascinoval: oživlá postava z legend, která k nim přišla rovnou z bitevního pole!

Nakonec se janičář zarazil a pomalu se k ní otočil. „Na co koukáš?“

„Na vás,“ odpověděla Jitka, aniž by si vzpomněla na matčino varování. I když před mužem maličko couvla, v duchu se mu už chystala položit jednu ze svých mnoha otázek.

Najednou za ní stanula matka, popadla ji za ramena a vystrkala ji z ložnice. Její sevření bolelo. „Počkej venku!“ rozkázala nezvykle ostře, potom se zadívala na janičáře. „Znám tě.“ Přistoupila k němu blíž. „Ty jsi Branko. Odvedli tě před patnácti lety, pokud si dobře vzpomínám.“

Muž se zasmušil. „Já jsem tě poznal hned, Janjo, ale nevěděl jsem, jestli jsi na tom stejně.“ Zaklesnul volnou ruku za opasek, vedle jílce dýky z damaškové oceli, a nijak neskrýval odpor. Bylo na něm vidět, že tady nechce být. „Teď jsem se vrátil se svým plukem. Je zvláštní hovořit starým jazykem a vidět tváře, které jsem považoval za zapomenuté. Většina z nich už nehledí přátelsky.“

„Tebe to udivuje?“ Janja netušila, co to do ní vjelo, ale poznání, že janičář kdysi býval jedním z jejích druhů z dětství, jí dalo zapomenout na veškerou obezřetnost. „Daně, devširme…“

„Daně je třeba platit vždycky,“ odmítl její námitku, „a sultán potřebuje janičáře pro armádu. Ale k žádnému odvodu chlapců nejspíš nedojde, ledacos se mění.“ Světlé oči si prohlížely její tvář. „Ty ses vdala?“

„Ano.“

„Za koho?“

„Znáš ho. Za Radomíra.“

Branko povytáhl obočí. „Je to sice už dávno, co jsem tady žil, ale pokud je tohle jeho dcera, musím se ptát, proč mu není vůbec podobná. Každopádně ne mladému Radomírovi.“

„To se stává.“ Janja se proklínala za to, že zapomněla na opatrnost a dala se s ním do řeči. Bývalý přítel si na první pohled všiml největší poskvrny její dcery. Proč jenom nemohlo to dítě někdy poslouchat? Janja cítila, jak se jí Jitka zezadu tiskne k sukni. „Proč tě vyslali, abys hledal toho kluka?“ pokoušela se odlákat janičářovu pozornost.

„Měl jsem shromáždit daně.“ Protáhl ústa. „Nepředpokládal jsem, že místo toho budu muset pronásledovat obyčejného zlodějíčka.“ Branko cosi zavolal na jednoho z mužů a voják začal hlasitě a zkoumavě dusat do prken podlahy. Pátrání po dutých prostorech začalo.

„Tvoje dcera je zvědavá a všetečná,“ obrátil se voják znovu na Janju. „To má po tobě.“

„Chtěla by se stát janičářkou,“ odpověděla s hrdým úsměvem – a vylekala se, když si všimla, jak se mu stáhlo obočí. Prudce zvedla levačku ke krku a dotkla se poloviny stříbrného amuletu, která tam visela na tlusté šňůrce. „Někdy dokáže být hrozně divoká,“ řekla rychle, „a i když tu a tam sevře ruce v pěst, jejími silnými stránkami jsou přece jenom tanec a zpěv. Boj přenecháváme mužům.“

„V tom případě bude za několik let něčím pro sultánův harém,“ pronesl Branko zamyšleně. „Už teď je moc hezká. Nespustím tu malou z očí.“

Janja polkla. Teď jí její vlastní vinou přece jen měli co vzít!

„Co je harém?“ zaslechla otázku své dcery.

„Místo, kde vedou hezké mladé princezny pěkný život. Možná se staneš ženou sultána, nejmocnějšího muže světa,“ vysvětloval janičář a obdařil ji trochu přívětivějším pohledem, potom ukázal rozmáchlým gestem na světnici. „Budeš spát v měkkých postelích z čistého hedvábí, koupat se v nádherných kašnách, pokožku ti budou potírat mlékem a medem. Je tam každý pokrm, jaký si jen dokážeš představit, a sladkých zákusků, kolik jen budeš chtít. Žádné přání ti nebude odmítnuto. Staneš se paní paláce a nebudeš jako tady,“ do jeho hlasu se opět vmísilo staré pohrdání, „polapena ve staré, zchátralé chatrči, která kdysi bývala koňskou maštalí.“

Jitka doslova visela muži na rtech. Tmavě šedé oči se jí rozzářily a nadšeně tleskla do dlaní; při tom se jí vyhrnuly rukávy šatů. „To zní báječně!“

Janja strnula. Najednou bylo vidět kapkovité, ohnivě rudé znamínko na levém předloktí. Jitka musela zapomenout kožený náramek, který na něm normálně nosila.

Branko ho okamžitě spatřil, červeň jako by zazářila z čiré zlomyslnosti. „ Copak je… to má od narození? Tohle znaménko?“

„Jitko, říkala jsem, že máš jít ven,“ oslovila Janja řezavým hlasem dceru, sklonila se a postrčila ji za sebe. „Branko…“

Zvedl ruku, kroužky zařinčely. „Už dávno se nejmenuji Branko. Jsem Mohamed a řídím se zákony koránu a slovem prorokovým,“ odkázal ji úsečně do patřičných mezí. „Co to znaménko na její paži? Není to spálenina, nýbrž to, co se nazývá slibem přesahujícím smrt.“ Výhružně k ní postoupil. „Je to tak? Klidně to přiznej. Znám ty staré legendy z dřívějška.“

Janja se snažila zaplašit strach. „Pak tě prosím kvůli starým časům. Zapomeň, co jsi tady viděl, a…“

„Tvoje obavy jsou bezdůvodné,“ přerušil ji a stanul teď přímo před ní. Tišeji, ale s číhavým podtónem dodal: „Pokud mi prozradíš, kdo je jejím skutečným otcem.“

„Radomír.“

„Pravdu, ženská!“

Ani jeden neuhnul před pohledem toho druhého. Na kratičký okamžik jako by se zastavil čas – dokud mezi nimi nepropadla kapka voda a nepřistála na zemi. Janičár zvedl se zjevným údivem oči a objevil na hrubém, trhlinami posetém stropě mokrou skvrnu. Prostor kolem nebyl nasáklý a nabobtnalý, což znamenalo, že tam vlhkost ještě nebyla příliš dlouho.

„Jak se dostanu pod střechu?“

Janja si také všimla vody nad hlavou teprve teď. „Nechápu…“

Rychlým pohybem ji odstrčil z cesty a hned poté prudce zvedl paži se štítem; okraj narazil do fošen.

Vyděšený výkřik z prostoru nad nimi zaslechli všichni.

Mohamed zařval něco turecky a tasil zakřivenou šavli, zvenku okamžitě přišla odpověď. Dva jeho vojáci popadli Janju, zatímco další přisunuli pod ono místo stůl, vylezli na něj a bodali šavlemi do skulin.

„Nechte mě!“ Janja se jim vytrhla a upadla, potom se pozadu přeplazila k Jitce. Dítě se muselo dostat do bezpečí! „Uteč ven,“ nařídila rozčileně. „Ukryj se tam, kde se schováváme, když řežeme kozám trávu.“ Zadívala se k otevřeným dveřím, k nimž se blížilo několik mužů. Do jejího domova mířili další vojáci!

Janja se třásla po celém těle a zírala na turecké válečníky, kteří k nim přicházeli a cosi hlasitě volali. „Co bude s tebou, mami?“

Políbila ji na čelo. „Nic, květinko. Ukáže se, že jsem nic neprovedla. Do té doby zůstaň v úkrytu.“ Janja vyskočila, pošoupla dítě k východu – když vtom se jí zmocnili vojáci. „Utíkej, než tě chytí! Přijdu si pro tebe, až se všechno vysvětlí.“

Jitka zaplašila slzy – a spatřila na prahu dva ozbrojence. Bez dlouhého rozvažování se rozběhla doleva, vyskočila na židli, odtamtud na stůl a otevřela okno, kterým hned poté vyskočila na ulici.

Jak vstávala, uklouzla jí noha, a ona upadla, instinktivně se ale překulila přes rameno a předešla tak zranění. Při hraní a dlouhých potulkách lesy si často všimla, že je výjimečně obratná; ale teď záleželo hlavně na rychlosti.

Jitka se hnala ledově studeným deštěm, který jí v mžiku promáčel šaty. Nohy ji nenesly k městské bráně, nýbrž k Milanovu domu. Býval jejím nejlepším druhem při hrách, dokud ji ostatní děti postupně víc a víc nevypudily ze svého středu kvůli znaménku na předloktí a zlému pohledu, který údajně měla. Milan se jí také stranil, ale když se náhodou setkali, hleděl na ni pořád přátelsky. Jitka proto chtěla hledat útočiště raději u něj. Nevěděla, jak dlouho bude muset čekat ve skrýši, a v noci mohli před městskými hradbami číhat strašní tvorové.

Celá udýchaná doběhla k domu a zaklepala. Milan otevřel a udiveně se na ni podíval. „Jitko?“ Vykoukl ven. „Sama? V tuhle hodinu? Co…“

„Zajali mou matku,“ vysvětlovala přerývaně. „Prosím, pusť mě…“

Dveře se otevřely ještě víc a objevil se Milanův otec. Díky vousům, dlouhým tmavým vlasům, hnědé košili a hnědým kalhotám vypadal jako medvěd. „Kdo ji zajal?“ Pokřižoval se a učinil gesto, které mělo chránit před kouzlem zlého pohledu.

Jitka se třásla. „Turci!“

„V tom případě je k tomu důvod.“ Muž ji odstrčil zpátky do studeného deště; jen o vlásek neupadla. „Zmiz! Ať tě tady nenajdou a nepřivedete do neštěstí i nás,“ nařídil a zabouchl dveře.

Jitka to nechápala. Zahlédla za oknem Milanův obličej; tvářil se hrozně nešťastně. Rty se mu pohybovaly, ale dívka nechápala, co se jí snaží říct.

Uličkou se rozezněly kroky, slyšela volání v turečtině. Pronásledovatelé se nevzdali; takže jí nezbývalo než uposlechnout matčiných příkazů. Přidal se klapot koňských kopyt, v čemž viděla důkaz, že ji teď stíhá i janičář. Z jejího hrdiny se stal nepřítel, kterého už kvůli ničemu neobdivovala.

Jitka se opět dala do běhu, kličkovala jako zajíc, stále znovu se s bušícím srdcem ukrývala, až nakonec dokázala nepozorovaně proklouznout branou Gruže. Pospíchala přes louky, na nichž se tu a tam povalovaly zbytky sněhu. Drobná chodidla se zvedala a klesala, jak nejrychleji dokázala; dívenka se neodvažovala ani ohlédnout. Měla příliš velký strach, že by objevila pronásledovatele. Byla pevně přesvědčena, že když žádné neuvidí, nespatří ji ani oni.

Celá udýchaná dorazila Jitka konečně ke skalnímu útvaru, z něhož se jako obrovský, zkamenělý nos vysouval dopředu převis a skýtal ochranu před živly.

Dívka se vrhla do slámy, která tam byla naskládaná, mokrá a páchnoucí po kozách. Zahrabala se hluboko do kupky jako myš a poprvé vykoukla z úkrytu směrem k městu.

Nikdo ji nepronásledoval. Ale Jitka si ještě nechtěla dopřát oddech. Napjatě hleděla na louky a pozorovala silnici, vedoucí z Gruže.

Nastal soumrak, zvlhlými stébly se do dívčina těla, chvějícího se zimou, vkrádal chlad. Neúnavně se modlila za matku, za její zdraví a vlastní záchranu. Kdo se to ukrýval tam nahoře na půdě? A proč zrovna v jejich domě? Nenapadala ji žádná odpověď.

Zamyšleně se dotkla ohnivého znaménka na předloktí. Byla zvyklá, že se jí lidé kvůli němu vyhýbají; ovšem s janičářovými dotazy na otce si nevěděla rady.

Po šeru následovala noc. Do země dál bubnoval déšť, se žbluňkáním protékal skalními trhlinami kolem dívenky, přes kámen se přelévaly malé potůčky a zurčely do kaluží. Navzdory únavě, chladu a pevnému předsevzetí vrátit se přes matčin zákaz domů se Jitce zavřely oči a usnula.

Ve snu se vrátila domů, spolu s matkou – a jakýmsi mužem!

Nikdy nespatřila jeho tvář, vždycky ji něco zakrývalo. Byl vysoký a silný, nosil hezké šaty a měl štíhlé, čisté prsty; na levém prostředníčku se mu třpytil zlatý pečetní prsten. Symbol na něm dokázala zřetelně rozeznat: Byly to tři zkřížené páry dýk, jeden nahoře, dva pod ním.

Stáli v kuchyni, z kamen se linulo příjemné teplo a vonělo to tam bábovkou. Muž držel její matku v náručí. Šťastně se smála, políbila ho a sklonila se k ní. „Pozdrav svého otce, květinko,“ vyzvala ji s blaženým úsměvem.

Sen se rozplynul ve chvíli, kdy se Jitka vší silou pokusila zahlédnout mužovu tvář. Zaslechla tiché zašelestění a zapraskání.

Spatřila ohýnek, který někdo ve skrýši zapálil. Plameny už vysušily slámu i její šaty. Takže teplo, které vnímala ve snu, bylo skutečné!

Vstala, z těla jí se zašustěním spadla stébla. „Matko?“ Natahovala uši, ale nic neslyšela. Déšť ustal, místo toho zalévala louky jako bílé moře mlha sahající až po pás, jemně se pohybovala a kolébala v tichém vánku. Na nebi se třpytily hvězdy. Jitčin dech se srážel v bílou páru.

Mrazilo ji, rozhlížela se v úkrytu po stopách, ale žádné neobjevila. Někde ve tmě štěkala liška, druhá se k ní přidala. Jitka najednou dostala strach.

„Mami, kde jsi?“ zvolala a přisunula se blíž k ohni.

Měla dojem, že na stěně za svými zády zahlédla stín velikosti člověka, který se neuvěřitelně rychle pohyboval.

Každý chloupek na šíji se jí zježil, srdce se rozbušilo rychleji. Znala historky o upírovi, bytosti číhající ve tmě a bažící po krvi živých. Možná to on zapálil oheň, aby lépe viděl na svou oběť?

Kdesi zafrkal kůň, potom se ozvalo volání dvou různých mužských hlasů. Kov narážel na kov. Jitka se vyděsila, když ve tmě spatřila světla dvou luceren. Turci po ní ještě nepřestali pátrat – a oheň je vedl přímo k jejímu úkrytu!

Ucítila na vlasech něžný dotyk, jakýsi hluboký mužský hlas zašeptal její jméno. „Ochráním tě. Neměj strach a pojď…“

„Ne!“

Jitka se neodvažovala ohlédnout, místo toho se rozběhla, pryč od skrýše a směrem k domovu. Raději padne do rukou Turkům než upírovi!

Vzdálenost k bráně se zdála růst každým krokem, který udělala, jako by jakási neviditelná ruka posunovala město stále dál k obzoru. Jitka běžela a běžela. Nevšímala si píchání v boku, olověné obruče, která jako by jí svírala plíce, ani hlasitého hučení krve v uších. Skoro ji udivovalo, že už jen tento hluk znovu nepřivede pronásledovatele na její stopu; ale i ty jako by magická ruka odsunovala stejně jako město. Tu byli docela blízko, až se Jitka instinktivně krčila, aby se skryla, pak zase viděla lucerny jezdců ve velké dálce. Nejdůležitější ale bylo, že si jí muži ještě nevšimli; pokud všechno půjde dobře, bude se moci vrátit a spěchat domů, aby pátrala po matce. I když to bylo nebezpečné, byla Jitka pevně odhodlaná proklouznout přímo mezi lucernami, odstup se jí zdál dost velký na to, aby nebyla s trochou šikovnosti odhalena.

Mlha kolem ní zavířila, jakoby zhoustla a… ožila! Tvořila víry a velké vlny, z nichž se oddělovaly jednotlivé přízračné paže a natahovaly se k ní; v dálce se vzdouvala stále výš, pohlcovala obrysy hradeb, oblaka kouře z komínů domů – a nakonec i hvězdy.

„Stůj!“ nařídil muž, jehož hlas identifikovala jako janičářův. Jak se dostal tak blízko k ní? Zavrzal koňský postroj a k Jitce zamířil dusot kopyt. „Zůstaň stát, děvče!“

Jitka pádila rychleji a rychleji. Mýlila se – nebo před ní mlha opravdu ustupovala? Bylo to, jako by pospíchala úzkou uličkou mezi vysokými zdmi. A aniž by se musela ohlížet, cítila, že se šedivé moře za jejími zády zase slévá a připravuje její pronásledovatele o výhled!

Někde napravo od ní se ozval hlasitý výkřik. Slabý svit lucerny se roztančil tam a zpátky a Jitka rozeznala siluetu vojáka, který se kolem sebe rozháněl šavlí. Potom se za ním vynořil tmavý stín, lidská postava. Jitka spatřila, jak se jí třpytí a jiskří hlava, jako by tam byly polapené hvězdy. Hned poté lampa zhasla a nocí se rozezněl další výkřik. Ten rázem utichl.

„Svatý Teodore, stůj při mně,“ modlila se dívka a znovu se dala do běhu. Po tváři jí něžně přejížděly mléčně bílé přízračné prsty, na vlasech ucítila hladící ruce a vyděšeně vykřikla.

Z mlhy přímo před ní se tryskem vyřítil janičářův kůň. Jitka se polekaně vrhla k zemi. Mohamed jí ovšem nevěnoval pozornost, místo toho se pokoušel dostat na místo, kde jeho vojáka potkal strašlivý osud.

Zazněl další výkřik a Jitka spatřila, jak nalevo od ní pohasla druhá lucerna. Sklo se roztříštilo, z řevu se stal jek, vyrážený s největším děsem. Svatá matko Boží, zvolala v duchu, zatímco se škrábala zpátky na nohy. V téhle mlze dozajista řádí upír! Prosím, ať utiší hlad na mých pronásledovatelích a mě ušetří!

Potom konečně pronikla chladnými závoji, které jí potáhly tvář, ruce i šaty vlhkostí, a stanula před vstupem do Gruže. Velká brána byla jen přivřená. Další zvláštnost. Jitka se protáhla dovnitř. Nezadržela ji žádná stráž, nikdo ji neoslovil a nezeptal se, co pohledává tak malá dívenka v tuto hodinu sama na ulici.

Kradla se opuštěnými uličkami a ulicemi k jejich domovu. S Mohamedem a jeho vojáky si už nelámala hlavu, spoléhala na upírův hlad. Chvěla se a byla ráda, že nestanula té bytosti tváří v tvář.

Za okny jejich domu se nesvítilo, a když opatrně přišla blíž, uviděla, že dveře nejsou zavřené. Obezřetně vstoupila, stále připravená dát se na útěk.

Nic se nezměnilo, dokonce i okno bylo pořád otevřené. „Mami, jsi tu?“ Jitka prošla světnicí do kuchyně, vrátila se a vstoupila do ložnice. Spatřila prkna, ležící na podlaze; byla rozbitá, na úlomcích lpěla tmavá tekutina. Krev! Janičář a jeho lidé rozbili strop a někoho tam nahoře našli.

Ale koho? Toho kluka? Jak se tam mohl dostat?

Jitka postavila na stůl židli, vyšplhala nahoru a vyšvihla se dírou na půdu, kde matka schraňovala staré oblečení a měla napnuté šňůry na sušení prádla. Uprostřed se nacházel úzký otvor, kterým se normálně do malého prostoru vstupovalo.

Prohledala půdu a rychle objevila druhou přístupovou cestu. Neznámý odstranil šindele, aby vklouzl dovnitř a zřídil si skrýš; při tom dovnitř napršelo a kapky na stropě ho prozradily. Hledaný si vybral zrovna jejich domek, aby se ukryl.

Jitka se vrátila do obytných prostor a zoufale hledala náznaky, co se stalo s její matkou. Turci nevzali žádné její věci, nechyběl jediný kus prádla. Nebyly tu ani žádné další stopy krve, takže předpokládala, že matce nic neudělali.

Jitku přepadla únava, ze které jí – spolu s nejistotou a zoufalstvím – nekonečně ztěžkly údy. Věděla, že v celém městě není nikdo, kdo by jí pomohl, a že bude lepší, když zůstane, kde je. Dívka se zlým pohledem a znaménkem, které připadalo všem ošklivé. Někteří říkali i horší věci.

Vydala se k posteli, v níž spávala s matkou. Jak ráda by do ní ulehla a přetáhla si přikrývku přes hlavu, ale neodvažovala se. Místo toho vzala prostěradlo a zalezla si do skříně, na jejímž dně se svinula do klubíčka. Plachtu přehodila přes sebe, aby nebyla na první pohled vidět. Úkryt pro případ, že by se Turci ještě jednou vrátili do domu.

Jitka zavřela oči a modlila se, aby, až se druhý den ráno probudí, matka ležela vedle ní nebo ji probudila polibkem.

Všechno kolem bylo hřejivé a čisté. Před ní se otevřely dveře. Jimi vstoupil dovnitř onen tajemný muž, s nímž se už jednou setkala ve snu – její otec! Natáhl k ní ruce a sevřel ji v náručí. Jitka mu vděčně položila hlavu na prsa, chtěla se ztratit v jeho konejšivém teple, cítila, jak ji jeho dlouhé kadeře lechtají v nose, když vstal a vydal se s ní…

Jitka sebou prudce trhla. To nebyl sen – slyšela kroky, které se blížily k její skrýši! Omámeně zaznamenala, že se rozbřesklo. Dveře skříně byly otevřené… rozevřely se samy?

„Jitko, vstávej,“ zaslechla hlas Martina, hlavního čeledína sedláka Lubomíra. Pracovaly u něj s matkou, aby si vydělaly na živobytí. Na okamžik ji zaplavila vlna úlevy. Od toho milého, přátelského muže jí nehrozilo žádné nebezpečí – nebyl ale ani milovanou matkou.

Odhrnula prostěradlo a zadívala se do vousaté tváře silného, podsaditého čeledína. Na sobě měl prosté šaty z hrubé vlny, přes ně obnošený kožený kabát, který ho chránil před chladem a deštěm; na hlavě mu seděl odřený hnědý klobouk.

„Kde je moje máma?“

Martin se posadil vedle ní před skříň. „Bude lepší, když zůstaneš v nejbližších dnech u mě,“ pronesl tiše a konejšivě. Vybral jí z rozcuchaných vlasů pár stébel slámy a hodil je na zem. „Jsem si naprosto jistý, že se vrátí.“

Jitka polkla. „Byl to ten janičář? Co se stalo?“ Tmavě šedé oči sklouzly k rozbitému stropu.

„Říká se, že se ten kluk ukryl nahoře. Ale jeho lup chybí,“ vysvětloval jí. „Turci s sebou odvedli tvou matku, hocha a jeho rodinu. Budou předvedeni před kádího, který rozhodne, jak budou potrestáni.“

„Ale my jsme…“ Jitce vyhrkly z očí slzy hněvu a bezmoci. „Netušily jsme, že je tam nahoře.“

Martin ji k sobě přitiskl a nechal ji, ať se mu vypláče v náručí. „Můj pán říkal, že se tvé matky zastane, aby se jí nic nestalo. Je to dobrá žena.“

Vstal a vynesl vzlykající dítě na ulici, kde čekala drožka. Posadil ji na kozlík a přes nohy i trup jí přehodil tlustou, drsnou deku. „Počkej tady. Vezmu tvoje věci.“ Zmizel na chvíli v domě a vrátil se s košem plným prádla, potom za sebou zabouchl dveře a vyskočil nahoru k ní.

Stačilo prásknutí bičem a drožka se dala do pohybu, drkotala ulicí. Jitka se zadívala do oken, míhajících se vpravo a vlevo kolem ní, a rozeznala za nimi pár soucitných obličejů; další lidé naproti tomu kreslili do vzduchu znamení k odvrácení zlého kouzla, které si s ní spojovali. Když míjeli Milanův dům, stál u okna a mával. Jitka chtěla zvednout paži, nedokázala se ale pohnout. Myšlenky se jí točily jen kolem matky, tělo měla jako ochromené.

Povoz vyjel s rachocením a tichým řinčením řetězů z města a zamířil k velkostatkářově usedlosti.

Nebe zaléval úsvit. Jitka propátrávala pohledem pole, aby objevila stopy po událostech uplynulé noci, ale žádné nenašla.

Mlha, která jí včera v noci naháněla takový strach, až na malý zatvrzelý opar u skrýše zmizela.

Když se zadívala ke skalám, spatřila pod převisem nehybně stojící mužskou postavu, která je provázela pohledem. Na hlavě měl muž jakýsi podivný útvar, připomínající velké klubko, ale kvůli stínu nerozeznala, co to je. Nějaký turban? Tu a tam se v něm zablesklo, její pozornost upoutal tmavě modrý třpyt.

Jitka se podívala na Martina. „Vidíš toho muže?“

„Koho?“ Čeledín otočil hlavu. „Nikoho nevidím, maličká.“

„Ale je tamhle, u kamenů! On…“ Jitka prohledávala okolí očima. Postava zmizela a s ní i tajuplný svit.

Zamrazilo ji a upřela zrak na hrbolatou cestu, na kterou odbočili. Zahlédla snad právě upíra? Jitka se znovu začala modlit a prosila Boha, aby mohla brzy zpátky domů. Spolu s matkou.

Nebylo tomu tak dávno, co si přála, aby zažila dobrodružství a spatřila nové věci. Uplynulý den a uplynulá noc jich ale přinesly přespříliš.

3. duben 1670

poblíž Gruže (srbská oblast), Osmanská říše

Olejové lampy ve světnici hořely s vysoko povytaženými knoty a poskytovaly ženám, které seděly pospolu při šití a vyšívání, měkké, hřejivé světlo.

Sníh a mráz se překvapivě vrátily. Jaro na sebe stále dávalo čekat, a tak ženy trávily dny i večery ručními pracemi. Všichni doufali, že do země brzy dorazí příznivé počasí a obdělávání polí bude moci pokračovat.

Na stole seděla Jitka, která ženám v době, kdy nevyprávěly drby z města či pohádky a příběhy, zpívala překrásné písně. Vždy tak činila se slzami v očích, protože každý tón jí připomínal matku. Nezdědila po Janje jen talent, matka ji také naučila písně, které společně zpívávaly doma. Dávné melodie zněly tak překrásně, že se lidé často zastavovali na ulici a naslouchali.

Ženy na statku si toho všimly hned první den, když Jitka při společném zpěvu pozvedla hlas. Žádná z nich se s ní nemohla měřit, žádná neměla tak hřejivý, a přitom křišťálově čistý hlas.

Jitku těšilo, jak dojímá srdce žen, neboť každou píseň zpívala na počest své matky. Byl to její způsob, jak se vypořádat se strachem o Janju; zbavovala se zpěvem bolesti na duši.

„Maličký slavíčku, zazpívej nám ještě jednou tu písničku o vrbách,“ poprosila jedna z nádenic a vzhlédla od vyšívacího rámu. „Nikdy jsem ji od nikoho neslyšela tak hezky jako od tebe.“ Za tuto prosbu se jí okamžitě dostalo souhlasného zamumlání.

Jitka se slabě usmála, postavila se na stůl a zavřela oči. Potom se zhluboka nadechla a zapěla, naslouchala sama sobě a hlídala si každý tón, aby se jí do hlasu nevkradla žádná chyba, jak ji to naučila Janja. Ale pak se začala stále víc ztrácet ve vlastním zpěvu a nakonec se do něj úplně ponořila. Tím propůjčila písni o dvou vrbách, které stály na protilehlých říčních březích a jimž samým žalem nad odloučením zčernaly stříbřité listy, cosi jedinečného.

Ženy neslyšely jen píseň, cítily také bolest stromů, které skláněly větve a haluze, aby se nad vodou dotkly, a při tom se zřítily do vod. A když Jitka skončila svůj přednes tím, jak se řece vrb zželelo a nechala je na jiném místě zapustit kořeny vedle sebe, třpytily se spoustě žen v očích slzy, které si co nejnenápadněji stíraly.

Jitka sama se cítila jako jedna z těch nešťastných vrb. Nikdo jí nedokázal říct, jak se vede její matce, kam ji odvedli. Nemělo tedy smysl, aby se tajně odkradla ze statku a pokusila se k ní dostat. Nezbývalo jí než setrvat u Martina. Osamělá vrba, která doufala, že se jí konečně zmocní řeka.

Po poslední sloce zavládlo ve světnici dlouhé ticho. Ženy ovládalo dojetí, tu a tam se jim ještě zrádně leskly tváře vlhkostí; všechny přestaly šít a vyšívat a zcela se oddaly písni.

„Máš dar, Jitko,“ povzdechla si nádenice. „Dar, který se ti dostalo od drahého Boha. Děkuj mu každý den za tento hlas, slavíčku.“

Když Jitka usedla a vzala si kousek koláče, který jí podaly odměnou za vystoupení, prohrábla jí jiná žena dlouhé černé vlasy. Byl to suchý, sladký koláč, chutnající po vajíčkách a spoustě másla; pila k němu hrnek mléka. „Je mi tě líto. Co bych dala za to, kdybych ti mohla pomoci.“

„Nikdo nám nemůže pomoct, leda by měl armádu dost silnou, aby vyhnala Turky ze země,“ zaláteřila Anna, stará děvečka s hlubokými vráskami ve tváři, která pracovala pro statkáře už dlouhá léta. „Vzali mi mého nejstaršího a udělali z něj musulmana.“

„Kdy to bylo?“ zeptala se Jitka okamžitě.

Anna si ji změřila. „Mému chlapci bylo tehdy devět, dnes by měl jednatřicet. Už bych ho nepoznala, i kdyby stanul přímo přede mnou. K čertu s odvodem hochů! Celá léta nám kradou děti a olupují nás o naše nejlepší. Můj chlapec byl moc chytrý, dotáhl by to daleko. Kdo ví, jestli ještě vůbec žije.“ Anna usrkla z hrnku. „Nemůžu ho ani oplakávat.“ Svěsila hlavu.

„Slyšela jsem, že Janju odvedl Branko,“ řekla Anka, mladší děvečka. „Nebyli s tvojí matkou přátelé z dětství?“

„Tvrdil, že se teď jmenuje Mohamed,“ oznámila jim Jitka s plnou pusou.

„Dávají křesťanským dětem jiná jména a vyhánějí jim z hlavy všechno, co se předtím naučily,“ prohlásila Anna hořce. „Obřezali Branka na těle i na duši, připravili ho o víru a udělali z něj jednoho ze svých… jako mého hocha.“ Zakryla si volnou rukou oči. „Ach, kéž je vezme čert,“ pronesla nakonec a otřela si cípem zástěry slzy.

Jitka si povzdechla. Smutek se přenesl i na ni, žvýkání pro ni bylo stále těžší. Lahodný koláč najednou pozbyl chuť.

„Není správné, že ji odvedli a kádí pro ni nic nedělá,“ poznamenala mladá děvečka jménem Svanja. „Neměla o chlapci na půdě ani tušení.“

Anna na ni vrhla pohled, který ji měl umlčet, ale bylo pozdě. Doposud ženy o Janje nikdy nemluvily, aspoň tedy ne v Jitčině přítomnosti. Předpokládala, že tak činí z ohleduplnosti. Ale její nešťastný obličej a nálada, kterou navodila ve světnici ta píseň, zjevně rozvázaly Svanje jazyk.

„Slyšela jsem, že se dá něco takového spravit penězi,“ navrhla jiná služebná. „Sultánovi úředníci prý rádi natáhnou ruku a za to na ledacos zapomenou.“

Jitka spláchla mlékem poslední drobky, polkla a stísněně řekla: „Ale my nemáme peníze. Jenom náš domek.“ V duchu před sebou viděla maličké, spoře zařízené světničky, saze od svící a kamen. „Určitě za něj moc nedostaneme. A kde bychom spaly, kdyby…“ Popotáhla.

„Ach, pane Bože, ty nebohé děťátko!“ Anna rychle odložila vyšívání a přitáhla si Jitku na klín; jako vždycky byla cítit kořalkou. „Žádní příbuzní, žádní sourozenci, žádný otec, a teď tě připravili i o matku.“ Pohladila dívku po vlasech.

Svanja upřela pohled na ohnivé znaménko a snažila se pokřižovat co nejméně nápadně, ale Anna si toho všimla.

„Takový nesmysl,“ vyjela na mladší děvečku. „Ta malá nemá zlý pohled. Ten, kdo má tak krásný hlas, v sobě nemůže mít zlo.“

„To jsem taky netvrdila,“ opáčila Svanja okamžitě a zrudla, protože se k ní všechny ženy otočily.

Jitka byla na vyčleňování zvyklá a znala pověrčivou nedůvěru, která v posledních letech ještě nabrala na síle. Projevovala se tím, že se obyvatelé města jí a Janje vyhýbali na ulici a křižovali se; objevily se už i otevřené nadávky a zlomyslní mladí muži se nechali nejednou strhnout k tomu, že házeli na jejich domek kamení a řvali, že „čarodějnice“ mají vypadnout.

Jitka si byla jistá, že nic z toho by se nestalo, kdyby doma měla otce. A ani tady, v kruhu žen, se necítila opravdu v bezpečí. Jakmile se objevilo znaménko, začaly být děvečky – s výjimkou postarší Anny – odmítavější, jako by v sobě nosila nějakou nemoc. Jitka nenáviděla to znamení, za které nemohla a které z ní činilo vyvrhele.

Anna ji k sobě přitiskla. „Slibuji ti, že bude propuštěna. Zase se setkáte. Musíš se jen vytrvale modlit a každý den na ni myslet.“

Jitka přikývla. Všechno to už stejně dělala.

„A teď změníme téma,“ obrátila se dlouholetá služebná na ostatní. „Ta maličká to má už tak dost těžké, nemusíme ji řečmi rozesmutňovat ještě víc, než už beztak je.“ Políbila dívku na čelo a posadila ji zpátky na stůl. „Jelino, povyprávěj nám nějaký hezký příběh s dobrým koncem.“

O dva týdny později stále nedorazily žádné zprávy o Janje. Jitčin zpěv se stával s každým dnem, který uplynul, naléhavějším. Ať zpívala o čemkoliv, vkládal její hlas i do té nejradostnější písně melancholii, která by i nejveselejšímu člověku na světě setřela úsměv z tváře a dojala jej. Ženy už z ohleduplnosti k dívence o zmizelé matce nemluvily a sedlák Lubomír se omezoval na to, že Jitce jednou denně pokládal ruku na rameno a potřásal hlavou. Žádná nová zpráva o matce.

Na konci dalšího zdánlivě nekonečného odpoledne ztěžkly Jitce uprostřed vesele švitořících žen oči. Zadřímala… když si najednou všimla, že zvuky kolem ní utichly. Vylekaně zvedla víčka a spatřila před sebou Martina, který k ní už zpola natáhl ruku, aby ji probudil.

„Ach, to je dobře. Takže si můžu ušetřit to, abych s tebou cloumal,“ zabručel přátelsky. „Pojď se mnou. Máš návštěvu.“ Všechny oči v místnosti se teď upřely na hlavního čeledína, ženy ve světnici kladly všechny tutéž nevyslovenou otázku. Odpovědi se ovšem nedočkaly. „Pracujte dál, vy zvědavé slepice,“ napínal je. „Dozvíte se to zavčasu.“

Jitka okamžitě pochopila, koho má na mysli. „Mami!“ zvolala rozrušeně a proběhla kolem Martina do předsíně.

Anna natahovala krk, aby se podívala oknem do dvora. Stál tam velký kočár bez znaku či erbu na dveřích, který byl ale dost velký na to, aby stál svého majitele malé jmění.

„Ježíšmarjá! Snad ji sedlák nechce prodat?“ zamumlala Svanja a sklidila za to zlostný pohled od Martina, který hned poté odešel z místnosti a vydal se za dívkou.

Jitka doběhla ke dveřím čeledníku, celá rozzářená radostí je rozrazila a chystala se s rozpřaženýma rukama vrhnout do náruče milovaného člověka, který ji bezpochyby na druhé straně očekával.

Její pohyby skončily v samém zárodku.

Před ní stál asi třicetiletý muž, který měl na sobě širokou bílou košili s tmavě červeným šátkem kolem krku. Černé kalhoty mu zdobily rozparky, do nichž byla všitá tmavě červená látka a které končily ve vysokých hnědých shrnovacích botách. Přes košili měl kabátu podobnou pláštěnku ze stříbrného a šedivého brokátu, sahající až ke kolenům. V pravici držel tmavě žlutý sametový plášť, na němž byla připevněná spousta stužek a mašliček. Při pohledu na ten působivý zjev Jitka bezděky zadržela dech.

Muž si před ní dřepl. „Ty jsi Jitka?“ zeptal se tichým, hlubokým hlasem, který vzbuzoval dojem, že nikdy nemusí zesílit, a přece bude slyšet.

Obdivovala jeho elegantní černý knír i pečlivě zastřiženou bradku. Vlasy skrýval pod bílou parukou. A byla to obrovská paruka! Matka jí kdysi vyprávěla, že některým knížatům připadá nóbl, když si můžou posadit na vlastní kadeře falešné vlasy. Tehdy se tomu Jitka smála. Umělé vlasy – jak by asi měly vypadat? Ale teď se jí při pohledu na takovou parádu zastavoval dech. Paruka trůnila píď nad hlavou a spadala v měkkých loknách, vonících parfémem a propletených perlami a lesklými kamínky, až hluboko pod ramena. Jitka zírala s otevřenou pusou; moc nechybělo, aby natáhla ruku a dotkla se těch vlasů v touze zjistit, jaké to je.

Ale pak se zarazila. Pohádkový pohled byl nádherný, ale také jí připomínal muže, kterého tehdy spatřila u skal. Útvar na jeho hlavě klidně mohla být taková paruka!

Hnědé oči pátravě spočívaly na jejích rysech, jako by něco hledaly. „Jsi to ty, nebo nejsi, maličká?“

Pokud mě tehdy pozoroval – potom je upír! Jitka chtěla před tím podivným cizincem couvnout, ale ovládla se. Paruka toho druhého muže – pokud to tedy nebyl turban – byla větší a jinak vytvarovaná než tato; kromě toho si dobře pamatovala na modré jiskření, po němž nebylo na jejím protějšku ani stopy.

Zezadu k ní přistoupil Martin. „Je to ona, pane.“

Neznámý natáhl pravici, skrytou v rukavici. Jitka si na ní všimla pečetního prstenu: tři zkřížené páry dýk. Byla to… ozdoba z jejího snu! „Dovol, abych se představil. Jsem Karol Illić. Jsem rád, že tě po tak dlouhé době konečně poznávám.“ Muž se přívětivě usmál a dál držel rukou napřaženou. „Jsem tvůj otec, Jitko.“

Nevěděla, co by to na to měla říct. Místo toho se ohlédla za sebe na Martina a mlčky si vyprosila jeho pomoc.

Vrchní čeledín se laskavě usmál. „Je toho na tebe trochu moc, co? Ale klidně tomu muži věř. Je to tvůj otec a postará se o tebe, dokud se nevrátí matka.“

Teprve teď se jí vrátila řeč. „Ale ona vždycky tvrdila, že otec zemřel. Byl voják a padl za sultána v nějaké daleké zemi.“

„Takže tohle ti vyprávěla?“ zeptal se muž pobaveně. Něco v jeho hlase ji přimělo, aby se k němu zase otočila, jako by ji řídily neviditelné ruce. Na kratičký moment měla dojem, jako by v jeho tváři cosi zahlédla, něco jako jemnou vrstvu mouru, odvátou závanem větru. „Připadám ti snad mrtvý?“

Právě naopak. Působil velmi živě… a velmi mile. V tmavých očích mu šibalsky blýskalo.

Martin se také tiše zasmál. „Přísahám, Jitko. Znám ho… znám ho z…“ zajíkl se. Když se na něj Jitka užasle podívala, spatřila, že křečovitě naklonil hlavu na stranu a pomrkává, jako by mu něco spadlo do oka. „Znám ho,“ zopakoval potom ještě jednou a náhle se blaženě usmál jako malý kluk, „už hodně, hodně dlouho.“

Jitka svraštila čelo a pevně se na Karola zadívala. „Moje matka říkala, že se otec jmenoval Radomír.“

„Tak, vážně?“ Usmál se. „To k ní sedí. Vždycky si mě takovými přezdívkami dobírala.“

„Ale kde jste byl celá ta léta?“

„Ach, bojoval jsem a bojoval,“ vysvětlil zběžně, „a vždycky, když jsem chtěl domů, k tobě a ke tvé matce, dostal jsem další rozkaz, který mě zavedl na jiné bitevní pole. Copak jste nedostávaly moje dopisy?“

Jitka zavrtěla hlavou.

Karol dlouze vydechl. „To mě mrzí.“ Zaťukal si na paruku. „Moc nechybělo, a vůbec jsme se nepoznali, Jitko. Není tomu tak dávno, co jsem utrpěl těžké zranění, úlomek dělové koule mě zasáhl do hlavy. Léčili mě v klášteře. Už to se mnou vzdali, ale Bůh mi očistil rozum od pomatenosti.“

„Osm let?“ vyjelo z ní vyčítavě.

Karol vzhlédl k Martinovi, jemuž poškubávalo ve tváři, jako by zápasil se sebeovládáním. „Má pravdu, nebo co myslíte, starý příteli? Nebyl jsem moc dobrý manžel a otec. Válka mi byla bližší než vlastní rodina. Bylo potřeba dělové koule, abych se vrátil domů.“ Uhnul kousek stranou, aby Jitka viděla na kočár za ním. „Ale potom jsem se hned vydal na cestu, abych se postaral o svou ženu. Janjin osud mě hluboce zasáhl, o to jsem byl šťastnější, když jsem uslyšel, že jsi tady na mě v pořádku počkala.“ Vstal. „Nechal jsem ti už sbalit věci, hned vyjedeme.“

„Ještě teď?“ podivoval se Martin. Jeho hlas zněl podivně chraplavě, jako by právě svedl tvrdý boj. Přitom tam prostě jen tak stál. „Pane, je tma a silnice nejsou v nejlepším stavu. Nemluvě o lupičích, kteří…“

Karol mávl rukou. Jeho gesto bylo strohé, ale velmi rozhodné, a skoncovalo se všemi výhradami vrchního čeledína, což Jitku udivilo. Za normálních okolností se Martin nenechával tak snadno přesvědčit, ani starým přítelem. „Nebojím se výmolů ani zoufalých mužů. Jitko, musím toho u tebe i své ženy hodně napravit. Proto bych si chtěl co nejrychleji promluvit s kádím o Janje a dostat ji na svobodu.“ Zadíval se na Jitku a natáhl ruku. „Co ty na to, dcero? Půjdeme a vysvobodíme tvou matku?“

Jitka mlčela. Na jednu stranu si muž přívětivými způsoby částečně získal její důvěru, na druhou jí rozum našeptával, že nemá žádný důkaz o tom, že Karol je opravdu jejím otcem. Jakýsi varovný hlas ji nabádal, že by jí mohl ublížit. Když vybíhala, neslyšela snad Svanju říkat, že ji velkostatkář prodá?

Karol jako by jí dokázal číst myšlenky, protože zvedl ruku a přilákal tak její pozornost k prstenu na svém prstě. Znak na něm byl stejný jako v jejím snu. Tento noční, nádherný přelud jí ukázal, jaká bude budoucnost s otcem: společně s matkou, v krásném, světlém domě… Jitka si velmi dobře pamatovala, jak nádherný pocit v ní sen dlouho po probuzení zanechával. A teď stála jedna jeho část živá před ní a podávala jí ruku.

Karol jí neměl opětovné váhání a mlčenlivost za zlé. „Chápu to, slavíčku. Taky bych si připadal podivně, kdyby přede mnou stál muž a tvrdil, že je můj otec. Pokud nevěříš Martinovým slovům, potom možná uvěříš lepšímu důkazu.“ Sáhl do kapsy kabátu a vytáhl rozlomený amulet. „Tvoje matka má druhou polovinu, že ano?“

Jitka ho okamžitě poznala a váhavě přitakala. „Taky jste ho ale mohl ukrást mému pravému otci.“ Ale odkud zná moji něžnou přezdívku, přihlásil se v ní ke slovu tichý hlas.

„Ať mě Bůh potrestá, jestli jsem zloděj,“ odpověděl Karol a mrkl. „A proč by měl nějaký lotr s sebou dobrovolně odvádět malou dívenku, která se určitě bez ustání dožaduje sladkostí a koláčů?“

„Aby mě prodal… sultánovi,“ řekla Jitka, protože ji nic jiného nenapadlo. „Do harému.“ To, co z ní vypadlo, připadalo jí samotné hloupé. Všechno, co od Karola slyšela, byla určitě pravda. Poslední zábrany padaly, touha po bezpečí a vyhlídka, že uvidí matku, porážely nabádající rozum. Současně se jí v nitru rozléval hřejivý a radostný pocit. Mám otce! A konečně přišel, aby si mě odvedl!

„Ne, slavíčku. Sultán nechce v harému děti, to tě ubezpečuju,“ řekl Karol a velmi šťastně se usmál, když mu mezi prsty vklouzla drobná ručka. Jemně ji stiskl. „Nedokážu ti říct, jakou mám radost, že mi důvěřuješ.“ Po těch slovech ji odvedl ke kočáru. Martin je následoval a nesl koš s Jitčinými šaty. Když chtěl otevřít dvířka, aby ho uložil dovnitř, Karol mu v tom zabránil tím, že se vsunul před kliku.

„Udělám to sám. Uvnitř to vypadá trochu neuspořádaně. Nacpal jsem tam všechno, co mám, a vyhrnulo by se to na tebe jako příval.“ Sáhl po věcech a vlastnoručně pomohl děvčeti vylézt na kozlík; nezpůsobovalo mu to velkou námahu. „Díky moc, Martine.“ Karol vylovil z kapsy kabátu stříbrnou minci a vtiskl ji hlavnímu čeledínovi do mozolnaté dlaně. „Teď se vrať, než se přižene bouře.“ Martin přikývl a odešel. Divoce gestikulující Anna se chtěla prodrat kolem něj, ale zachytil ji, než se dostala ven; dveře se s bouchnutím zavřely.

Jitka zvedla hlavu a spatřila nad sebou hvězdnaté nebe. Nic nenaznačovalo bouřku. „Chtěla bych se ještě rozloučit s ostatními,“ zaprosila. „A také poděkovat statkáři, že se mě ujal i přes ty řeči o mém zlém pohledu.“

„Lubomírovi jsem už poděkoval. Ostatním pošleme dopis. Musíme teď vyrazit. Bouře se rychle blíží,“ odpověděl Karol a vyhoupl se nahoru ke své dceři. Položil jí na nohy deku a pokrývku z tlusté plachtoviny a kůže, chránící před špínou, vodou a chladem. Oba bělouši nedočkavě zafrkali a chtěli se dát do běhu, i když se jim na bocích ještě třpytil pot z předchozí jízdy. „Jsi připravena se se mnou vydat do nového života?“

„Nevím,“ odvětila Jitka trochu ostýchavě, protože ji už zase opouštěla odvaha. Svářily se v ní důvěra i nově rozhořelé obavy a vytvářely nejistotu. Jitka se zadívala k oknům čeledníku. Nikdo se v nich neobjevil, dokonce ani Anna, aby jí zamával a alespoň tímto způsobem jí popřál všechno nejlepší. Jitku to zklamalo.

„Ale ano,“ prohlásila pevným hlasem.

„Tak se mi líbíš.“ Zasunul koš za ni pod druhou plachtu, přivázal ji a vytáhl z držáku bič. „Nemusíš se mě bát, dcero. Nikdo tě nedokáže ochránit před všemi nebezpečenstvími světa lépe než já.“ Pohlédl jí hluboko do očí.

„Pojeďme… otče.“

Jitka se zapřela patami o nízkou balustrádu kozlíku, Karol mlaskl jazykem a jedinkrát zakroužil bičem běloušům nad hlavami; se zařehtáním se dali do klusu a zamířili k bráně.

Už po prvních stovkách kroků Jitka zaznamenala, že se na nebi shlukují mračna a zakrývají hvězdy. Rostla stále výhružněji a zbarvovala oblohu do černočerné, takže brzy bylo skoro nemožné rozeznat víc než svit lamp, umístěných vpravo a vlevo na kozlíku. Ujížděli hrozivou tmou, koním ani Karolovi ale nenaháněla strach. Pobídl je dokonce k ještě větší rychlosti.

Jitka obrátila hlavu. Oblaka se kupila a mířila ze všech stran ke statku. V jejich nitru to blýskalo a šlehalo, jako by tam obři o sebe křesali ohromnými křemeny a tvořili jiskry.

Když mračna přitáhla nad statkářův dvorec, vylétly z nich blesky doprovázené burácením a praskotem hromů, až Jitka vykřikla úlekem a přitiskla si na uši ruce.

Na několika místech na krovech obytných a hospodářských budov rozeznala šlehající oheň; potom vyrazily z čeledníku i panského domu plameny. „Musíme zpátky!“ zvolala vyděšeně.

Karol se také ohlédl přes rameno. „Měli jsme štěstí, že jsme včas unikli,“ zvolal do burácení hromu. „Představ si, co by s námi ty blesky udělaly!“

„Snad se nikomu nic nestalo,“ odpověděla co nejhlasitěji, ale sílící vítr jí odtrhl slova od úst a odmrštil je do tmy.

Kočár prudce zahnul doprava a najednou už statek nebyl vidět. Jitka se modlila za Martina a děvečky, aby při nich stál Bůh a pomohl jim oheň uhasit.

Zatímco se obracela k Bohu, napočítala jedenáct dalších blesků, které udeřily do míst, kde stála zemědělská usedlost.

II. kapitola

4. duben 1670

poblíž Bělehradu (srbská oblast), Osmanská říše

Jeli celou noc. Krátce před východem slunce Karol prohlásil, že je načase udělat si přestávku, protože koně jsou příliš vyčerpaní, než aby pokračovali. Jitku zprvu udivilo, že zastavili stranou od cesty, ale potom byla ráda, že se může s otcem odebrat k odpočinku v kočáře; kymácení na kozlíku ji velmi vyčerpávalo a znemožňovalo jí spánek.

Když otec otevřel dvířka, očekávala uvnitř něco tajuplného. Ale až na tři velké kufry, které se tam kupily, nic neviděla. Proč potom Karol nedovolil Martinovi nahlédnout do kočáru?

Možná se styděl za ten zápach, dohadovala se Jitka, když se vrhla na jednu z polstrovaných lavic. Bylo to tu cítit, jako kdyby drahý vůz přednedávnem použili k dopravě vepřových půlek, dráždivý, masitý pach. Jitka se na něj právě chystala zeptat otce, když ji přemohla únava.

Když se probudila, byla levá dvířka otevřená. Jitka viděla, jak za obzorem mizí slunce. O stromy se otíral jemný vánek a pohupoval jejich větvemi a haluzemi. Skoro to vypadalo, jako by jí mávaly.

Karol, stojící před kočárem, se k ní otočil. „Zdálo se ti něco hezkého, dcero?“

Musela se nejdřív zamyslet. „Myslím, že se mi nezdálo nic,“ odvětila po pravdě a vstala, protáhla se a vylezla z kočáru.

„To je škoda.“ Popadl ji oběma rukama za boky a s rozmachem ji posadil na kozlík. „V tom případě se moc nevyplatilo, že jsem tě nechal spát celý den.“ Mrkl na ni. „Jsme pěkní spáči, co?“

Opětovala jeho úsměv a pozorovala ho, jak zapřahá bělouše. Jeho elegantní šaty jí připadaly k tak prosté činnosti velmi nevhodné. Nic z toho se nehodilo sem ani ke skromným poměrům, v nichž vyrostla.

„Jste velmi bohatý, otče?“ zeptala se.

„Jak jsi na to přišla?“

„Kvůli vašim šatům.“

„Ty si kradu. Od bohatých lidí.“ Ohlédl se přes rameno a přezkoumal, zda klapky na očích dobře sedí. Když si všiml, jak na něj udiveně zírá, musel se smát. „Ne, samozřejmě že ne, Jitko. Pracoval jsem na ně dlouho a tvrdě a ledacos jsem si přivydělal k vojenskému žoldu. Proč se ptáš?“

„Ženy říkaly, že je možné matku vykoupit.“ Povzdechla si. „Máte na to dost peněz?“

Karol přikývl. „Ach, nedělej si starosti. Na tom to neztroskotá.“ Vyšplhal na kozlík. „A nemluv se mnou, prosím, jako bych byl kníže. Jsem tvůj otec, ne lenní pán.“ Hned potom se ozvalo zapráskání bičem a jejich cesta pokračovala až do soumraku.

Jitka si zamyšleně prohlížela okolí s horami, lesy a spoustou luk a polí, kde už ale takřka nezahlédla lidi; jen pár se jich vracelo ze sbírání dříví a polních prací. „Proč jsi nám nikdy neposlal peníze?“ zeptala se ho nakonec.

„To jsem udělal, dcero,“ odpověděl. „Musely se ztratit. Z hloubi duše lituji, že jste musely žít v bídě, protože to nebylo nutné. Už jen můj normální žold by stačil, aby vám umožnil pohodlné živobytí.“

Jitka si pokoušela představit, jaké by to bylo, kdyby vyrůstala jako bohaté dítě. Při představě sebe sama v nádherných šatech se musela ušklíbnout. K čemu by jí byly při té hromadě potulek lesy, při všech malých dobrodružstvích, která už pár let stále znovu vyhledávala, i když matka byla striktně proti? Jsi na děvče moc divoká, vytýkala jí Janja nejednou.

Prostě si nemůžu pomoct. Něco ve mně mě k tomu nutí.

Matka vždycky zavrtěla hlavou a zamyšleně se na ni zadívala. Nic tě k ničemu nenutí, jen ty sama. Lidé ve vesnici to samozřejmě viděli trochu jinak. „Tam vpředu je náš cíl, dcero,“ vytrhl ji nakonec Karol ze zasmušilých myšlenek. Ukázal bičem dopředu. „Darol-i-Jehad, jak jí říkají Turci.“

Jitka s úžasem hleděla na pevnost, na spoustu domů a světel, která se všude mihotala a třpytila. Mezi kostelními věžemi se tyčily minarety. Klouzala pohledem dál. Bylo to velké město, větší než všechno, co dosud viděla. A řeka, plynoucí modro-rudě ve světle zapadajícího slunce, byla tak široká, že musela překonávat každé splavné vodstvo na světě, to si byla jistá. Její rozrušení stouplo.

„Co znamená to jméno?“

„Něco jako domov náboženských válek. Odtud zahajují sultáni tažení na severozápad proti Habsburkům. Je to jejich důležitý opěrný bod.“ Karol ještě víc popohnal koně. „Domorodci mu říkají Bělehrad.“

Jitka si prohlížela přibližující se hradby. „Matka je tam?“

„Přinejmenším mi to bylo řečeno.“ Karol nasměroval kočár k městské bráně a nechal koně přejít do pomalého kroku. Zastavily je ozbrojené stráže, dva muži prohlédli vnitřek, pak mohli pokračovat v jízdě.

Jitka otáčela hlavou na všechny strany, aby viděla z Bělehradu co nejvíc, a nasávala pachy, které na ni dotíraly z nesčetných uliček a ulic. Koření, kouř i vůně čerstvě uvařeného jídla a kávy se mísily do omamného oparu; v příští chvíli ji ale zasáhl ostrý pach výkalů tak silně, že se musela otřást.

Samým rozhlížením se Jitka zapomněla držet – a když se kočár na ulici vyhýbal neopatrnému člověku, jen o vlásek nespadla z kozlíku.

Zareagovala bleskurychle, jak to udělala nesčetněkrát předtím při hře. Rychle přenesla váhu, její ruka cukla k okraji střechy kočáru a včas se zachytila. Každé jiné dítě s menší silou a obratností by se zřítilo na zem.

„Opatrně! Dláždění je tvrdé,“ varoval ji Karol vážně. „Tvoje matka by mi neodpustila, kdybys měla modřiny a šrámy.“ Potom spokojeně přikývl. „Ale rád vidím, jak mrštná a silná jsi, dcero.“

Přitakala a vychutnávala si teď stále pomalejší jízdu Bělehradem. Jednak musel Karol dávat pozor na lidi, jednak projížděli čím dál častěji velmi úzkými místy.

V ulicích se to jen hemžilo lidmi, skupinkami vojáků v slušivých tureckých uniformách, obyvateli v různých krojích a šatech a podivně zahalenými postavami. V jejich vesnici nikdo takový nebyl, a tak se na to zeptala Karola.

„Je to otázka náboženství, dcero. Muslimská víra to tak ženám předepisuje,“ vysvětlil jí stručně. „Prohlédni si tržiště, která tady nazývají bazary,“ doporučil jí.

To ráda udělala. Mezi vystaveným zbožím vzbuzovala její zvědavost spousta věcí, které ani neznala jménem. Vršilo se tu koření, zelenina a nakládané ovoce, ležely zde šaty, nářadí a nekonečná spousta dalších výrobků. Nejraději by hned seskočila z kozlíku a uspokojila zvědavost procházkou, která by ji dovedla doprostřed shonu a dovolila poznat všechno to nové na vlastní kůži.

„Podívej se na fasády na pravé straně ulice,“ řekl Karol, který po ní každou chvíli střelil pohledem a zkoumavě si ji prohlížel. „Tam bydlí bohatí kupci.“

Jitce ty nádherné ornamenty skoro unikly. Turci některé budovy přestavěli, opatřili je obloukovitými arkádami, květinovými vzory a mozaikami; hned potom míjeli mešitu.

„To je Cohadžiho mešita. Pojmenovali ji po jejím mecenáši, obchodníkovi se suknem Hadži-Alijovi. Bylo by přece veselé, kdyby křesťanské kostely nesly podobná jména. Jitčina katedrála, jak to zní?“ Karol nasměroval kočár před jakýsi dům, zastavil koně a seskočil. Potom natáhl k Jitce paže. „Pojď, chytím tě.“

Podívala se na svatostánek. „Máma je uvnitř?“

„Ne, určitě ne. Ale několik ulic odtud bydlí přítel, který nám může pomoci. Ale copak je – netroufáš si snad?“

To si dívka nenechala říkat dvakrát. Se širokým úšklebkem skočila statečně na otce, který ji bezpečně zachytil, otočil se s ní kolem dokola a potom ji postavil na zem. Jitka se musela smát.

„Můžeme k němu zajít hned?“

Karol ji vzal za ruku a vydal se s ní k čajovně. „Počkáš tady na mě.“ Odhrnul závěs a vstoupil, ukázal na místo v koutě a mávnutím ruky k sobě přivolal orientálně vypadajícího muže s červenou plstěnou čapkou a v širokém bílém oděvu; vyměnili si několik slov. „Objednal jsem ti čaj, chalvu a turecký med. Jakmile se vrátím, dáme si něco pořádného.“ Políbil ji na čelo a vyšel ven.

„Ale co náš kočár?“ zvolala. „Co když nám ho teď někdo ukrade?“

Karol se ušklíbl. „Nedělej si starosti. Dokud jsou v něm zapřažení tihle bělouši, nikdo se neopováží náš povoz uloupit.“ Ještě jednou jí zamával a šel.

Jitka se neodvažovala nic namítat, místo toho se posadila na vykázané místo. Polštáře byly velmi měkké a pohodlné, voněly tabákovým kouřem a levandulí.

Jitka vyhlédla z okna. Viděla na ulici i na kočár. Bělouši klidně stáli a nenechávali se proudícím davem vyvést z míry. Nevěděla, co by dělala, kdyby se kolem nich začal ochomýtat nějaký zloděj. Karol měl podle jejího názoru ve zvířata příliš velkou důvěru.

Když Jitka bělouše už nějakou dobu pozorovala, zjistila, že se nechovají jako koně, které znala z vesnice. Většina byla spíš bojácná a lekavá – tihle sledovali okolí jako ostražití hlídací psi. Zdálo se, že jim nic neunikne, a když se k nim při chůzi až příliš přiblížil jakýsi neomalený chlap, nedali najevo sebemenší známku strachu, místo toho varovně zafrkali. Jitce připadalo jejich chování stejnou měrou záhadné jako fascinující.

Orientálec dorazil s čajem a bílým cukrovím. Několikrát se uklonil a postavil věci před Jitku na mosazný stolek, aby se hned poté zase vzdálil.

Okusila nejprve čaj. Chutnal neuvěřitelně silně po pepři a spoustě jí neznámého koření. Turecký med se jí doslova rozplýval na jazyku, aby pak měkce stekl do hrdla a zanechal po sobě sladkou, oříškovou chuť. Obojí jí okamžitě zachutnalo, pila, žvýkala a spokojeně vzdychala.

Její největší naděje se tedy po všech těch letech přece jen naplnila. Měla otce! Brzy se vrátí s matkou a Jitčin život bude konečně tak krásný, jak to viděla ve snu. Její otec byl přívětivý a bohatý muž, který se od nynějška postará o rodinu. Možná se přestěhují do Bělehradu, do tohoto fascinujícího města, kde ji nikdo neznal a kde se nebude muset bát žádného škádlení. Zamyšleně si třela rukáv, pod kterým se ukrývalo znaménko. Pokud ho lépe schová před zraky ostatních, nikoho už nenapadne, aby ji obviňoval ze zlého pohledu. Ani Karol ho neměl prozatím spatřit.

Zatímco si Jitka malovala nejrůznější možnosti nového soužití v těch nejpestřejších a nejhezčích barvách, čas plynul. Dostala další čaj a další kousek cukroví, za který Orientálci způsobně poděkovala.

Na město se definitivně snesla noc a ulice byla takřka liduprázdná. Jitka žvýkala chalvu, která se jí měnila mezi zuby ve sladkou, chrupavou hmotu, a pak se znovu zadívala ke kočáru.

Skoro se zalkla čajem. Vedle vozu stál muž – a s náhlou jistotou věděla, že to nemůže být nikdo jiný než neznámý, kterého viděla u kamenů toho rána, kdy jela s Martinem na statek!

Muž měl na sobě tmavě modrý kabátec s černými a stříbrnými výšivkami, přes něj plášť ze světle hnědé kůže. Neměl na hlavě turban, jak předtím předpokládala, nýbrž vysokou paruku, v níž se leskly nesčetné modré kamínky. Byl to tento třpyt, co Jitce okamžitě prozradilo, koho před sebou vidí.

Neznámý se loudal kolem kočáru, prsty v rukavicích klouzal po dřevě, potom k němu přitiskl ucho a naslouchal.

Jitka polkla. Čas jako by se na chvíli zastavil. I když věděla, že jsou za ní v malém lokále pořád lidé a Orientálec může kdykoliv přistoupit k jejímu stolu, měla dojem, jako by byli v tom děsivém okamžiku s cizincem jedinými živými bytostmi v Bělehradu.

Co teď budu dělat?

Neznámý se přiblížil ke koním, kteří varovně zafrkali. Jeden z nich zvedl výhružně zadní běh ke kopanci. Ale muž se zasmál a poplácal zvíře po hřbetě, pohladil ho a promluvil na ně; okamžitě se uklidnilo.

Jitka věděla, že tady není něco v pořádku. Víc než kdy jindy si byla jistá, že před sebou vidí upíra – a co bylo ještě závažnější, pořád ji pronásledoval! Víc než kdykoliv předtím potřebovala ochránce, otce.

Cizinec obešel zepředu bělouše a zmizel na opačné straně povozu. Jitka vyskočila na židli, aby ho mohla dál pozorovat.

V tu chvíli se vracel Karol a přecházel ulici, jeho tvář byla vážná. Jitka ještě víc zneklidněla, protože široko daleko neviděla ani stopu po matce. Nebo po upírovi.

Co nejrychleji se rozběhla k východu. „Otče, dávej pozor!“ zvolala. „Je tam…“ Dokázala se na poslední chvíli zarazit, aby to slovo nevykřičela na celé prostranství, a místo toho zasyčela: „Upír!“

Karol zůstal stát jako zařezaný a rychle se rozhlédl. „Kde?“

„Za kočárem.“ Jitka měla sucho v ústech. Bála se, že zrůda zaútočí na jejího otce zezadu. „Musíme přivést stráže! Můžu…“

„Ne, dcero,“ přerušil ji Karol ostře. „Nic takového neuděláš. Vrať se a neříkej ani slovo – nikomu! Raději se po tom upírovi podívám sám.“ Pomalu obešel kočár.

Muž stál zády k němu a naslouchal u dveří kočáru. Pravou rukou se opíral o bok povozu. Něco mumlal a přejížděl prsty po vyleštěném dřevě sem a tam.

Karol už předtím položil levou ruku na dýku délky předloktí, která mu visela u opasku. Když teď poznal, koho má před sebou, trochu se uvolnil. Nejenom paruka, ale hlavně velmi drahý oděv mu okamžitě prozradily, o koho se v případě návštěvníka jedná.

„Viděla vás,“ pronesl starořečtinou. „Copak jste přišel o rozum?“

„Jedni tvrdí to, jiní zase ono,“ odvětil muž stejnou řečí a s úsměvem se k němu otočil. „Uzmul jste mi před nosem něco velmi důležitého, můj milý! Vězte, že to nebyla zvědavost, co mě sem přivedlo, nýbrž jen upřímná starostlivost! Chtěl jsem se podívat, jak se jí vede.“

„Lež zůstane lží i tehdy, když se zahalí do krásných slov, barone!“

„Je od vás velmi milé, že mi prokazujete takovou čest! Ale tento titul mi dosud nenáleží. Elév by bylo správnější. A nehledě na to: Co je závažnější, lež, nebo porušení zákonů?“

„Baronovi bych při takovém obvinění musel vysvětlit své chování – elévovi jistě ne. Ale přesto vás ujišťuji. Za prvé je to moje právo, za druhé se to nestalo proti vůli toho dítěte.“ Karol sundal prsty z jílce dýky. „Doporučuji vám, abyste se vzdálil. Ta dívka se nachází – neboť jsem její biologický otec – pod mou ochranou.“

„Máte naprostou pravdu.“ Elév naznačil úklonu. „I když, dovolte mi tuto námitku, jste se ujal své povinnosti péče poněkud pozdě. Samozřejmě by se nikdo neodvažoval vám podsouvat, že je vám jedno, jak se tomu lidskému dítěti daří… a přece jsem si myslel, že je mou povinností dbát o jeho blaho.“ Založil si ruce za zády, předklonil se a přiblížil se ústy těsně ke Karolovu uchu. „Koneckonců jsem tak postupoval posledních osm let. Na rozdíl od vás. Janičář viděl to znaménko na jejím předloktí a kladl velmi zvědavé otázky, jak jsem se doslechl, barone. Kdybych nebyl přítomen, když ji Turci pronásledovali v noci mlhou, nemusel byste teď oplakávat jen svou malou metresu.“

Jeho slova pálila jako sůl v ráně. Karol cítil, jak se ho zmocňuje hněv, a musel se ovládat, aby muže neudeřil slovy ani jinými prostředky. „O toho janičáře jsem se postaral.“

„Nejspíš stejně důkladně jako o statek toho nebohého sedláka.“ Zlomyslně se usmál. „Byl jsem tam a viděl jsem to. Kolik blesků tam udeřilo? Vypadalo to, jako by tam andělé Páně soudili všechno živé. U našeho všemocného stvořitele, vy tedy umíte odklízet stopy! Na malou Jitku se už nikdo nikdy nezeptá, bude považována za mrtvou stejně jako ostatní.“

„Udělal jsem, co bylo třeba, ale jak se opovažujete…“

Muž zvedl ruku. „Netoužím se s vámi hádat, barone. Prostě se o ni starejte, jak jste to měl dělat od samého začátku, a neopakujte staré chyby.“ Vrhl na něj dlouhý, vyčítavý pohled, potom zaklepal na stěnu kočáru. „Nepáchne to tu čerstvým masem? Koho vezete na procházku? Že by toho janičáře? Vsadím svůj kabátec, že jste mu už našel hezké místečko ve své laboratoři.“

„A zase se ptáte na věci, do kterých vám nic není.“ Když Karol k muži přistoupil, byl jeho hlas řezavý. „Zmizte! Však se brzy uvidíme. Zakrátko se koná další cognatio.“

Muž znovu naznačil úklonu. „Nemohu se dočkat, barone.“ Sejmul ruce ze zad a předvedl levačkou přehnané gesto, aby se rozloučil. „Šťastnou cestu vám i vaší elévce.“ Po těch slovech se otočil a pyšně kráčel pryč. Jeho afektovaný odchod zastíral, že si dává velký pozor, aby ho tentokrát nikdo neviděl.

Karol si odfrkl a díval se za ním, dokud muž nezmizel ve stínu. Zkusmo stiskl kliku kočáru; dveře byly stále zamčené. „Nu dobrá.“

Karol si nastříkal na ruce trochu voňavky z flakónu, který nosil v kapse kabátu, a lehce se dotkl krku a šíje. Nečekané shledání ho vyvedlo z míry víc, než se mu zamlouvalo. Ale teď ho čekala mnohem těžší zkouška.

Když se její otec konečně vynořil zpoza kočáru, oddechla si Jitka úlevou. Třásla se samým rozrušením a strachem.

„Nikdo tam nebyl.“ Karol ji zahnal zpátky na místo a odměřenými kroky ji následoval. „Jak tě napadlo, že Bělehradem obchází upír?“

Dívka polkla. „On… možná mě sledoval.“ Jitka pozorovala jeho tvář. Vysměje se jí? Když se k tomu Karol nechystal, povyprávěla mu o svém zážitku a onom dni, kdy po útěku spatřila upíra s parukou. Čím déle o tom mluvila, tím častěji jí pohled sklouzával k otcovým nepravým vlasům, v nichž se to také blýskalo.

Karol jí pozorně naslouchal. „Zajímavý příběh, dcero, a znepokojivý.“

„Takže mi věříš?“

Přikývl. „Ale samozřejmě. Měla jsi velké štěstí, že tě ten upír ušetřil. Pokud ho znovu spatříš, okamžitě mě zavolej. Jsem zvyklý bojovat a znám… zvláštnosti těchto tvorů.“

„Máš svoji paruku od jednoho z nich?“ vyhrkla dívka. „Proč nosíš stejnou ozdobu jako oni?“

Karol se usmál. „Musíš se ještě hodně učit, slavíčku. Toto budiž tvoje první lekce. Nikdy nedopusť, aby tě šálil vlastní zrak. Jenom proto, že se dvě věci vnějškově podobají, nemusí mezi nimi existovat spojitost.“

Jitka zahanbeně sklopila oči. „Mrzí… mrzí mě, jestli jsem tě rozzlobila. Jsem hloupá.“

S úsměvem jí položil ukazováček pravé ruky pod bradu a jemně jí zvedl hlavu.

Jitku zaplavil hřejivý pocit. Cítila se v otcově blízkosti o tolik bezpečněji než předtím. Bylo správné ho následovat. Ale teď měla naléhavou otázku, na kterou okamžitě potřebovala odpověď. „Co je s mámou?“

Posadil se vedle ní, vzal ji do náruče a přitáhl si ji těsněji k sobě. „Ona nepřijde, Jitko.“

„Ale ty jsi…“

„Už to není v mé moci.“ Karol jí pevně pohlédl do očí. „Řekli mi, že došlo k nehodě. Vůz, ve kterém ji spolu s tím chlapcem a jeho rodinou přepravovali, sjel z cesty a zřítil se do řeky.“

Jitce se roztřásla brada. „Ale…“

Karol zavrtěl hlavou. „Než šel vůz pod vodu, nedokázal z něj nikdo uniknout. Jejich duše odešly do nebe.“

Jitka cítila, jak se jí do očí hrnou horké slzy, ale bránila se jim. „Ne, máma není mrtvá,“ vyjelo jí vzdorně z úst, drobné ruce se sevřely v pěst. „Sedí na břehu a čeká, že ji najdeme. Nebo se vrátila domů a dělá si starosti, protože tam nejsem!“ Zavzlykala. „Máma není mrtvá. Je…“

Karol uchopil její tvář do dlaní. Byly teplé a neuvěřitelně příjemně voněly. „Jitko, tvoje matka odešla k andělům,“ prohlásil tiše a naléhavě. Hnědé oči Jitku okamžitě uklidnily, dýchala pomaleji. „Cti její památku a buď mi dobrou dcerou, stejně jako já udělám všechno, abych ti byl dobrým otcem.“ Karol se zhluboka nadechl a ztěžka polkl. „Protože máme už jen sebe, dcero.“

Jitka popotáhla. Protože nemohla mluvit, přikývla a objala ho rukama kolem šíje. Přitiskla si tvář ke Karolovu krku; na kůži mu žhavě dopadaly slané kapky.

Karol ji jemně kolébal v náručí, hladil jí černé vlasy, něžné líce a hluboce se svou dcerou soucítil.

Trvalo dlouho, než slzy vyschly, ale Jitčino dýchání začalo být postupně pravidelnější. I ve spánku se však tiskla k jedinému příbuznému, kterého ještě měla. Už nikdy nebude pochybovat o tom, že jsem její otec, pomyslel si Karol. Ale, při Bohu, cena za to je příliš vysoká.

Opatrně vstal a dával pozor, aby ji příliš rychlým pohybem nevzbudil. Jednou rukou si ji tiskl k hrudi, druhou vyrovnal účet. Protože jako skoro vždy platil stříbrnou mincí, těšil se Orientálec z neobyčejného zisku. Když chtěl přehnaně poděkovat, Karol stroze mávl rukou a muž okamžitě zmlkl.

Karol se vrátil s děvčátkem v náručí ke kočáru, vylezl na kozlík a uložil ji vedle sebe, její hlavu ustlanou na svém stehně. Prohlížel si spící tvář. Velmi se podobala matce, a až vyroste, určitě bude vypadat jako její věrný obraz. Karol si povzdechl.

Radomír. Karol si odplivl. Nezapomněl, že tento omezený muž učinil Janju svou ženou, což byla pocta, která mu dozajista nepřináležela. To, že v něm prostí lidé viděli Jitčina biologického otce, připadalo Karolovi jako urážka. Hluboce ho uspokojilo, že tenhle Martin konečně vyřkl pravdu, i když se to nestalo zcela dobrovolně. A Radomír zaplatil za svou opovážlivost už dávno.

Janjin manžel byl mrtev, odsouzený, i když to Karol nechal vypadat jako nehodu. Byl to trest za způsob, jakým s touto báječnou ženou jednal, protože mu už po Jitce nemohla porodit žádné další děti. Ponižování, rány a nadávky doháněly Karola k zuřivosti, a navzdory veškerým předsevzetím se znovu vmísil do Janjina života, než se stáhl do ústraní. Na příliš dlouho, jak dnes musel plný lítosti uznat. Nejprve umožnil té ženě pohlédnout do světla a pak ji nechal v temnotě.

Přitom byl její bezdětností vinen Karol. Jeho noc s ní způsobila, že se stala navždy neplodnou pro všechny muže světa.

Karol se dotkl poloviny amuletu. „Přísahám při Všemohoucím, že se naší dceři povede lépe než tobě.“ Políbil ho, potom pohladil dívenku po čele. „Je načase, abych se o ni postaral, jak náleží dceři z našeho rodu.“

Tentokrát se Karol obešel bez prásknutí bičem, místo toho popohnal bělouše trhnutím otěžemi. Kočár se dal do pohybu nočním Bělehradem, kolem mešity a ven z brány na venkovskou silnici.

Karol si dělal starosti s příchodem upíra, jak ho Jitka nazvala. Zneklidnilo ho, že se elév zajímá o Jitku právě teď. A zjevně mu šlo o to, aby byl objeven. Proč? Karol si na něj nevyšlápne, stejně by nedostal žádné odpovědi. Ale nezapomene na to a zpozorní více než předtím.

Ujížděli k východu, podél Dunaje, třpytícího se ve svitu měsíce. Koně klusali k jedné z řek, které do mohutného toku ústily, k Moravě.

Proti proudu existovalo úzké místo, kde byla řeka v tuto roční dobu v podstatě vyschlá. Tam se chtěl před východem slunce dostat, aby pak mohl udělat přestávku. Suchý, úzký kousek říčního koryta mu byl milejší než nejlepší most.

Nechal Jitku věřit, že byl v Bělehradě kvůli její matce, ale ve skutečnosti ho zavedly do města jiné důležité záležitosti. V jednom bodě však nelhal: Janja byla mrtvá.

Karol se podíval na Jitku, která se ani nehnula. Žal jí dopřál hluboký, těžký spánek, v němž bolest nad ztrátou přicházela o svou ostrost. Přinejmenším pro nejbližší hodiny. Dítě bude trpět tímto hořem ještě celá léta. A nebude to poslední krutá pravda, která bude od této chvíle určovat jeho život.

Přemítal, kdy jí bude moci svěřit víc. Pravdy, které by dohnaly k šílenství i nejednoho dospělého.

Má to čas, Karole, řekl sám sobě. Kočár drkotal po nerovné silnici podél Dunaje a mířil ke svému cíli, k brodu.

A odtamtud se pojede k mlýnu.

6. duben 1670

osmanské vazalské území

„Tam vpředu je tvůj nový domov.“ Karol řídil kočár temným jedlovým lesem, který byl tak hustý, že takřka pohlcoval světlo zapadajícího slunce. K šedivému nebi stoupali s krákáním havrani a vířili ve velkých kruzích nad korunami stromů. Chladný večerní vítr kýval větvemi a Jitka slyšela jejich tiché ševelení; vzduch voněl pryskyřicí a těžkou, vlhkou půdou posetou jehličím.

Zprvu velmi spletitá cesta ztrácela víc a víc ohyby, až nakonec vybíhala z lesa přímo a mířila k pahorku, na němž se tyčil mohutný větrný mlýn s osmi lopatkami. Stavba byla obrovská a připomínala pevnostní věž.

Jednotlivé plachty byly dlouhé devět metrů, čtyři byly vztyčené, takže křídla pomalu kroužila. Horní část mlýna byla otočná, a díky tomu byl vítr neustále zachycován, bez ohledu na to, ze kterého směru vanul; místo střechy bylo cimbuří.

Hned vedle působivé stavby stála stodola, která sice byla o poznání menší, ale nečinila o nic méně pevný dojem. Obě poschodí byla ze širokého hrázděného dřeva a velkých, solidních kamenů, aby vzdorovala živlům, jimž byla konstrukce na kopci vystavena. Střecha byla nízká, aby se křídla mohla bez problémů otáčet.

Jitka netušila, co ji čeká. Nepochybovala, že má toto obydlí víc než jednu místnost a při silném dešti nepropouští vodu, ale působilo ponuře a nahánělo strach. Tady by se matce nelíbilo.

Navíc jenom čarodějové, démoni a zlí duchové bydleli ve větrných mlýnech, aspoň tak to vyprávěli cingaros, kteří příležitostně přicházívali do vesnice nádeničit. Bouře zaháněly zlo z celého okolí na ona místa, kde se pak zachytávalo v ozubených kolech a válcích. Čím velkolepější a hezčí větrný mlýn byl, tím větší mocí a silou disponoval démon, který tam seděl uvězněný.

Její matka vždycky odbývala podobné historky jako nesmysly, ale pokud byly přece jen pravdivé, sídlilo ve stavení na kopci cosi velmi nebezpečného. Jitka si přetáhla přes ramena přikrývku a polkla.

Karol si všiml její změněné nálady. „Už lituješ, že jsi mě doprovodila?“ Rychle zavrtěla hlavou a on se musel smát. „Málokdy jsem viděl někoho tak mizerně lhát.“ Pohladil jí černé kadeře. „Až dorazíme domů, připravím ti koupel, aby ti z těla vyhnala chlad z cesty.“

Bělouši sami znali cestu, a tak Karol pověsil otěže na kozlík a pronikavě zahvízdal. Vzápětí se vrata stodoly rozlétla jakoby pod dotykem přízračné ruky, uvnitř zaplály lampy a uvítaly je přívětivým svitem.

Jitku to stejnou měrou udivilo, jako vylekalo. „Otče… co… ty jsi… kouzelník?“

Když povoz zůstal stát ve stodole, koně radostně zafrkali.

Karol seskočil na zem pokrytou slámou a pomohl Jitce slézt. „Vítej, dcero.“ Podržel si ji v náručí a ukázal na prostor kolem sebe. „Na to, abys otevřela vrata a rozžala lampy, nemusíš být kouzelník. Ale to se ještě dozvíš.“ Vydal se s ní dopředu k běloušům a ukázal jí, které spony musí povolit, aby zvířata vypřáhla. Na zem dopadly kožené řemeny. Když se koně zbavili postrojů, odkráčeli ztěžka do své stáje a pustili se do žrádla.

Dívenka všechno pozorně sledovala. „Poslouchají tě, aniž jim řekneš jediné slovo nebo je navedeš, a v Bělehradu strážili kočár, jako by byli hlídací psi.“ Jitka k němu otočila tvář a pokřižovala se, přitom klopýtla a sklouzla k zemi. Udělala dva pomalé kroky dozadu. „Myslím, že jsi přece jenom čaroděj!“ Pátravě nakoukla přes rameno, zda jsou vrata stále otevřená. Na to, že má najednou otce, si zvykla, i na jeho okázalé vystupování a paruku, připomínající upíra – ale ten podivný dům v ní znovu vzbudil nedůvěru.

Karol zaklonil hlavu a bouřlivě se rozesmál. „Ach, dcero! Takový nesmysl! Ještě jsem neviděl mlynáře, který by měl co do činění s peklem.“ Prohlížel si ji. „Co chceš dělat? Utéct ode mě?“ Pobaveně zabručel. „Předpokládejme, že jsem čaroděj, potom by ti měl tvůj útěk připadat dost beznadějný, že ano? Mohl bych se proměnit v sovu a pronásledovat tě. Nebo nařídit divokým zvířatům, aby tě přivedla zpět.“ Mávl rukou. „Ne, dcero. Nejsem čaroděj. Pojď sem.“

Jitka zůstala, kde byla. „Nejsem si jistá. Proč se potom svíce rozsvěcují a vrata sama otevírají?“

„Fakt, že nejsem čaroděj, neznamená, že můj mlýn a stodola nejsou začarované, ne? Slibuji ti, jednoho dne pochopíš, co se tady děje. Ale nejdřív se musíš naučit základy.“ Sundal její věci ze střechy kočáru, vzal ji za ruku a táhl ke dveřím se spoustou zámků. „Tady vidíš, že se všechno samo od sebe neotvírá.“ Otevřel zámky jeden po druhém. Jitka napočítala ne méně než osm různých klíčů, které nosil na velkém svazku u opasku. Jak to dělal, že se neprozrazovaly cinkáním?

Karol rozmáchlým gestem otevřel dveře. „Prosím pěkně.“ Uklonil se, jako by byla princezna.

V Jitce se svářily pocity a hleděla do temného průchodu. „Ale je tam tma.“

Karol naklonil hlavu na stranu a zamrkal. „Jenom jdi. Podívej se, jestli tě dům strpí.“

Jitka sebrala veškerou odvahu, překročila práh – a lampy se okamžitě rozsvítily! Dívka vyděšeně vykřikla a chtěla couvnout, když tu ucítila na zádech ruku otce, který ji současně podpíral a tlačil vpřed.

Místnost za prahem byla kruhová a o průměru deset metrů. Středem probíhala svislá hlavní hřídel mlýna, která se s tichým vrzáním otáčela. Naproti dívce se nacházely další dveře, zabezpečené třemi jako paže tlustými železnými závorami, které vyznačovaly vlastní vstup. Úzká okna připomínala spíše střílny, jaké mívaly pevnosti a hrady. Na stěně byly kovové odklápěcí desky, které mohly být umístěny před otvory.

Jitka zapomněla na strach a vkročila do místnosti, aby si mohla s údivem prohlédnout zařízení.

Všude stály koše na zásoby, těžké bedny a bohatě zdobené truhlice. Na tmavých stolcích a světlých skříních, zhotovených do půlkruhu, aby zády dokonale přiléhaly ke zdi, nebylo ani stopy po prachu. U stěny stála kamna, kouřová roura mizela v třímetrové výšce ve stropě prvního poschodí.

„Tak, dcero moje. Toto je kuchyň a místo, kde se budeš většinu času zdržovat. Přinejmenším v nejbližší době. Potom pro tebe bude mnohem důležitější pracovna.“ Karol jí položil ruku na rameno. „Nachází se nad námi. V ní se ukrývají moje skutečné poklady, o které bych se s tebou velmi rád podělil. Ve třetím patře mlýna je ložnice a odtamtud vede malý žebřík nahoru na terasu.“ Vydal se spolu s ní k točitým schodům, začínajícím těsně vedle vchodu.

Schody je dovedly ke dveřím. Byly z těžkého, masivního dřeva, a přece se z místnosti za nimi drala vůně papíru.

Jitka ještě pořád žasla s vykulenýma očima. Musí být kouzelník, pomyslela si, nikdo jiný by nemohl žít na takovém místě. Ale možná… Dotkla se skrz oděv znaménka. Takže lidé měli přece jen pravdu. Opravdu jsem dcera čaroděje!

„Vítej na jednom z mých nejoblíbenějších míst na zemi, dcero.“ Karol otevřel dveře a sunul ji dál dopředu. „Rád ho také nazývám svým bludištěm vědění,“ vysvětlil a usmál se, zatímco hleděl do osvětlené místnosti. „Líbí se mi ten rozpor v označení.“

Z pohledu, který se Jitce naskytl, se jí zatočila hlava. Stála tady jedna řada polic s knihami za druhou! Táhly se podél zdi jako prsten, stály i v dlouhých řadách vedle sebe až ke stropu a nechávaly mezi sebou pro dospělého sotva dost místa; tu a tam se vyskytovaly úzké průchody. Tělnatá nebo velmi svalnatá osoba by se mezi nimi neprosmýkla.

Jitce se nedostávalo slov. Prostor vypadal neskutečně velký, mnohem větší, než mohl díky půdorysu mlýna být. Neexistovalo žádné podobné místo a její zvědavost, dlouho potlačovaná strachem a žalem, procitla k životu. Kráčela pomalu dopředu a pronikala spolu s otcem ke středu. Stály tam dva psací stoly, na nichž se vršily papíry a pergameny; ohořelé svíce svědčily o mnoha nocích studia.

„Tolik vědění!“ Jitka zatleskala a pustila se do studia vazeb. Aspoň se o to pokusila. Většina slov jí nedávala smysl, některá písmena zůstávala jen záhadnými znaky. „To není náš jazyk!“

Překvapeně svraštil čelo. „Nechceš mi snad tvrdit, že už umíš číst?“

Pyšně přikývla. „Máma mě to naučila. A počítat umím taky.“ Jitka chtěla postoupit hlouběji mezi regály, nejdřív se ale zahleděla na otce, který jí mávnutím dovolil, aby si knihy prohlédla.

„Ne, není to naše řeč,“ odpověděl klidným, přátelským hlasem. „Ale jsou to velmi poučné knihy. Naučím tě, jak jim porozumět. Vyprávějí spoustu krásných příběhů, latinsky, rusky, německy, italsky a v mnoha dalších jazycích.“ Zmizel mezi policemi. „Pojď za mnou, dcero.“ Místnost ji držela v zajetí osobitou vůní a zvláštní atmosférou. V mlýně, kde to nevonělo mletým obilím a prachem, nýbrž kamením, papírem a koženými svazky, se jí pomalu začínalo líbit.

„Nikdy jsem neviděla tolik knih pohromadě.“

Karol se posadil na podlahu a rozevřel svazek, který byl skoro stejně dlouhý jako ona sama. Ilustrace zachycovala pevnost, obléhanou Turky. „Podívej, jaké jsou tady hezké obrázky. Jsou to malby z okolí Vídně.“

„Vídně?“ Jitka usedla vedle něj a dávala si pozor, aby se jejich nohy dotýkaly. Cítila se v jeho blízkosti v bezpečí, což byl pocit, který si chtěla vychutnávat co nejčastěji.

„Velké město, daleko odtud. Patří Habsburkům…“ Zarazil se, protože viděl, že Jitka netuší, o čem mluví. „Myslím, že tě musím ledacos naučit.“ Karol ji pohladil po něžné líci. Očividně měl radost. „A bude mě to opravdu hodně bavit.“

Plaše se na něj usmála, potom ukázala na ilustraci. „Ti muži mají šavle a pušky. Ale kdepak jsou tvoje, otče?“

„Moje zbraně?“

„Ano, samozřejmě.“ Jitka se na něj udiveně zadívala. „Byl jsi přece voják.“

„Ale ne takový, který bojuje s obyčejnými zbraněmi,“ odvětil váhavě. „Nikdy jsem se nechtěl stát takovým vojákem. Mlýn patřil mému otci, spolu s většinou knih, které vidíš, a já jsem se stal učencem stejně jako on. Poznal jsem tvou matku, pak jsem musel do války. Sultán mě poslal s armádou do cizích zemí, abych objevil nové věci. Sekání a bodání jsem se vyhýbal, jak to jen bylo možné. Někdy to ale jinak nešlo.“

„Učencem?“ Její zvědavost rostla a rostla, srdce jí samým rozčilením bušilo rychleji. „Badatelem? Copak zkoumáš?“

Karol si ji mlčky měřil. „Zvířata z okolního lesa,“ řekl konečně, „stromy a veškerou přírodu. Chtěl bych přijít na stopu jejím tajemstvím.“

„Třeba proč netopýři v noci nevletí do stromů?“ vpadla mu nadšeně do řeči.

Zasmál se. „Ano, dcero. Nebo jak se ptákům daří udržet se ve vzduchu.“

Jitka přikývla, pohledem přejížděla po té spoustě svazků. „To všechno stojí v knihách?“

„Ne. Je v nich psáno, co objevili jiní lidé nebo jak si vysvětlují určité jevy. Jednoho dne bude v takové knize otištěno i mé jméno a lidé pak budou číst mé teorie a diskutovat o nich.“ V Jitce vzplanul oheň a Karol to s radostí sledoval. „Nejsi jenom dobrá zpěvačka, jak mi říkal Martin, ale také toužíš po vědění.“

Jitka si šťastně povzdechla. „Ano, dokonce moc, otče. Máma vždycky říkala, že jsem zvědavější než kočka a že brzy nebude vědět, jak má odpovídat na mé otázky.“ Vstala, rozpřáhla ruce, dotkla se prsty foliantů a popošla několik kroků do chodbičky, kde její pozornost upoutal obzvlášť zářivý hřbet knihy. Tam zůstala stát a ohlédla se přes rameno. „Otče, co je…“ Zajíkla se.

Zmizel.

„Naučím tě všechno, co vím,“ oslovil ji najednou ze strany a ona sebou s tichým výkřikem trhla, paže pevně omotané kolem těla.

„Vůbec jsem neslyšela, že jsi vstal!“

„Odpusť, nechtěl jsem tě polekat,“ omluvil se a láskyplně ji pohladil po hlavě. „Navrhuji, abychom si udělali něco k jídlu, a pak tě naučím první nová písmena, co ty na to?“

Jitka nadšeně přitakala.

O něco později usedli společně k jídlu. Karol uvařil chutnou polévku z řípy a zelí; jako zákusek se podával turecký med, který Jitka oddaně cumlala.

„Budeš spát na mojí polstrované pohovce, než ti obstarám postel,“ vysvětlil jí. „Nediv se, když nebudu přes den ve mlýně často k zastižení. Všechno, co budeš potřebovat k jídlu a pití, najdeš v kuchyni, záchod je ve stodole. Já…“

„Já vím,“ prohlásila Jitka horlivě. „Jsi badatel.“ Potom zesmutněla. „Ale jak se můžu učit, když budeš chodit pozdě domů? Nemůžu jít s tebou?“

Karol zavrtěl hlavou, skleněné kamínky v paruce odrážely světlo lamp. Ještě se nepřevlékl a Jitce stále připomínal bohatého knížete. Právě proto ji také udivovalo, proč tady ve mlýně nejsou žádní sloužící. Penězi to přece dozajista být nemohlo. „Ne před tím, než tě naučím, jak se bránit.“

„Před divokými zvířaty v lese?“ Vzala si ještě kousíček tureckého medu.

„A před lidmi, s nimiž se setkáš.“

Jitka udiveně nechala pamlsek zase klesnout. „Mám se učit, jak se bojuje, otče?“

„Ano, jistě.“ Předklonil se, jeho hlas získal na tajuplnosti. „Učenci jako my dva, dcero, se dostávají na místa, která jsou nehostinná. Kromě toho nebývají expedice vítány vždy s jásotem, proto je důležité, aby ses uměla bránit. Věř mi, vím, o čem mluvím. Nebylo to vždycky Turky, že nás lidé chtěli vyhnat kamením a vidlemi. Většina lidí nemá ráda cizince.“

„Nenávidím Turky,“ pronesla Jitka temně.

„Rozmysli si, co říkáš, protože to jsou lidé jako všichni ostatní.“ Karol hovořil klidně. „Žádný člověk není lepší nebo horší než druhý. Najdeš v knihách vyprávění o nesčetných křesťanských vládcích, kteří se ke svým poddaným chovali hůř než sultánové.“ Zvedl zrak ke kříži, který visel na stěně naproti dveřím; pod něj umístil řezbář tři modlící se postavy. „Toto je jediný člověk, který byl bez chyby a plný milosrdenství: Ježíš Nazaretský.“

„Já vím, otče. Matka mě to naučila.“ Jitka se upřeně zahleděla na skupinku. „Kdo je to u jeho nohou, otče?“

„Nejzbožnější lidé na světě: Máří Magdaléna, Jidáš Iškariotský a Longinus, římský legionář, který proklál Ježíšovi kopím bok. Nepochybovali o tom, že je synem Božím. A já si myslím totéž.“ Karol se pokřižoval.

I když ho Jitka poslušně napodobila, nedůvěřivě svraštila čelo. „Ale copak Jidáš Pána nezradil?“

„Postaral se, aby se stalo, co se stát mělo. Bez něj by Ježíš nezemřel na kříži. Nemohl by na sebe vzít hříchy světa.“ Karol mluvil rozvážně. „Nikdy nepochyboval, že je Ježíš Boží syn a že je vyvolen, aby nám přinesl pravé náboženství, které zůstane věčné. Bez Jidáše Iškariotského by neexistovala naše svatá křesťanská víra.“

Jitka slyšela takový výklad poprvé a připadal jí podivný. „A proč potom spáchal sebevraždu, jak nám vyprávěl pop v kostele?“

Její otec hleděl vážně. „Nevědoucí a zaslepení až příliš často zapomínají, že v Bibli existuje místo, kde se neoběsí, nýbrž zemře kvůli nehodě. Já osobně tomu věřím víc. Není ničím vinen, je nástroj Boží, jemuž bychom měli být vděční ještě dnes.“

„Ale…“

Ovšem zdálo se, že pro Karola je tím téma u konce. Rychleji, než dokázalo zachytit její oko, se natáhl přes stůl a uloupil jí poslední kousek cukroví. „Vidíš teď, proč se musíš naučit bojovat?“ zasmál se a mrkl. „Pokud ho chceš zpátky, musíš mě porazit.“

Svraštila čelo, jako by o tom vážně uvažovala. Potom si podepřela hlavu levou rukou. „Jsem ještě moc malá, otče.“

„Brzy uvidíš, že dívka jako ty dokáže s trochou obratnosti a několika rafinovanými pohyby porazit každého soupeře.“ Vrátil jí pamlsek.

Jitka se na něj zahleděla a přemýšlela o otcových slovech. Karol ji naučí, jak se bojuje. Potom bude schopná zabránit vlastními silami strašným věcem, jako bylo odvlečení její matky.

A bude se moci pomstít!

Přisunula mu med zpátky. „Ne, otče. Jednoho dne si ho vezmu sama,“ slíbila odhodlaně. „Potom budu vědět, že jsem dost dobrá a nikdo mi už nemůže nic vzít. Začneme?“

Karol vstal a vydal se ke schodišti. Dobře viděl, jak strašně je unavená, ale nechtěl ji zklamat. Její vůle na něj udělala dojem. Dcera se mu postupně otevírala; už to nebude trvat dlouho a získá si její plnou důvěru.

Pohled mu skoro zrádně sklouzl k prkenné podlaze kuchyně. Pod ní čekalo na Jitku další tajemství. „Začneme.“

III. kapitola

21. listopad 2007

Německo, Sasko, Lipsko, 1.18

Pod malým přístřeškem před budovou kliniky stojí moje motorka, starší, černočervená Suzuki Hayabusa, vyrobená ještě bez škrcení a schopná jet s několika malými změnami přes tři sta padesát kilometrů v hodině, když chci. Nové jsou kastrované, při dvě stě devětadevadesáti je díky tovární úpravě konec. Hayabusa znamená sokol, a je to případné označení: Stroj mi dává křídla.

Jezdím zásadně bez kožené kombinézy a přilby. Vítr v dlouhých vlasech je pro mě důležitější než vlastní život. Znám smrt a nebojím se jí. Pokud ke mně jednoho dne zavítá, nezachrání mě kevlar ani kůže.

Motorka se mi s bzučením probudí mezi nohama, opatrně navedu Sokola na silnici a po několika kilometrech je motor dost teplý na to, abych ho mohla vytočit do obrátek. Slalom se nedá jezdit jen na lyžařské sjezdovce, funguje to i na silnici s motorkou.

Míjím těch pár aut, která se plazí padesátkou. Řidiče Porsche-Cayenne s mnichovskou poznávací značkou urazím na cti. Trocha řazení, trocha přidaného plynu, a vůz mizí v provozu daleko za mnou. Snadné cvičení.

I když si sebevíc vychutnávám jízdu, nedokážu vypnout, jak se mi jindy cestou daří. Mám dojem, že v proudění vzduchu cítím nemocniční pach, a myšlenky se mi vrací k malé Thee. Nenechá mě být.

Odbočím ze silnice, riskantním brzdným manévrem zastavím za autobusovou zastávkou a přetáhnu si tam přes hlavu nylonovou kuklu. Potom zkušenými pohyby odmontuji poznávací značku, skočím na motorku a jedu dál.

Moje cesta vede do lipské průmyslové čtvrti, přímo před starou halu. Stojí tam na stráži dva muži v černých oblecích, jeden mluví do vysílačky, druhý drží na řetěze dva dobrmany. Chlapíka s vysílačkou, Ralfa, znám, ten druhý je v byznysu nový.

Zastavím před nimi, vypnu motor a slezu. Muži neuhnou na bok ani o krok.

„Copak musím já čekat?“

„Jedete pozdě, Hel,“ řekne Ralf. Oslovuje mě mým uměleckým jménem. Ralf nejspíš netuší, co znamená, a považuje ho za zkrácenou verzi Heleny. Mohla bych mu říct, že bydlím pod jedním ze tří kořenů posvátného jasanu Yggdrasilu a jsem dcerou Lokiho, démona zla, a obryně Angrbody. Ale to by dobrého Ralfa jen utvrdilo v přesvědčení, že mám o kolečko víc. Takže může i nadále zůstat u Heleny. Dnes bohužel už jen zřídka natrefíte na příznivce germánské mytologie, kteří znají jméno bohyně smrti. „Müller si už dělal starosti, že nedorazíte.“

„Vždycky jsem byla přesná, Ralfe. To přece víte.“ „Já to vím. Ale jde o Müllerovy peníze, holt je někdy nervózní.“ Ralf se ušklíbne a řekne do vysílačky: „Otevřít,“ načež se vrata začnou pomalu odsunovat stranou. „Hodně štěstí, Hel. A neříkám to jenom proto, že jsem zase jednou na vás vsadil.“

Prohlížím si jeho tvář a žasnu, jak staře může vypadat čtyřicátník. Solárium, alkohol a drogy mu vyryly do obličeje hluboké vrásky. „Není to nuda, vždycky vyhrávat?“ dobírám si ho.

„Neměl bych se na to spíš zeptat já vás?“ opáčí podivuhodně duchapřítomně. Má dobrý den.

Hayabusa se znovu rozeřve, na to, abych ji tlačila, jsem moc líná. „Vlastně ano, Ralfe.“ Nechám motorku pomalu popojíždět. „Kolik jste vsadil?“

Zasměje se. „Hodně!“

„Víte co? Dneska prohraju.“

Zbledne a já se rozjedu.

Obrovská budova strojovny je osvětlena jen spoře. Znám cestu, jedu podél hlavního vchodu. Vpravo a vlevo kolem mě prolétají prastaré, zrezivělé lisy a další železná obráběcí zařízení, která byla naposledy v provozu za časů NDR. Potom zahnu na postranní cestu, která mě dovede do zdánlivé slepé uličky s prkennou stěnou na konci.

Zastavím, sestoupím a zaklepu na ni. „Hel,“ zvolám jasně a zřetelně, a v tu chvíli už se otevře část stěny.

„Dobrý večer,“ pozdraví mě Tanja, moje šatnářka. Na sobě má dlouhou šedivou sukni, černou šněrovačku a kolem nahého krku vázanku; polodlouhé vlasy si gelem přilízla k hlavě. Tak se mi líbí. „Jdeš pozdě.“

„Jsem tu přesně,“ odvětím chladně a je mi jasné, že opravdu zním ledově. Zadívám se na Tanju. Samozřejmě je nespravedlivé, že ji nechávám trpět za Theinu smrt. Ale otřásla mnou víc, než jsem si myslela. Za normálních okolností mě rychlá jízda na Sokolovi zbaví prvního smutku, ale ta malá dívenka se mi zaryla do mysli. Jak ráda bych se posadila a probrala to s Tanjou, ale není čas a bylo by to velmi nevhodné. Bohyně smrti stojí nade vším a musí být nepřístupná.

S Theinou tváří před očima se až na tmavě červené kalhotky svléknu, vyměním s nimi sladěnou podprsenku za jednoduchý bílý sportovní model; potom se obleču do krátkých maskáčových kalhot, navléknu si stejně zbarvené tričko a vklouznu do kanad. Ještě rukavice, a můžeme začít.

Tanja si mě obezřetně změří. „Masku si dnes necháš?“

Praštím se do čela. Soustřeď se! Stačí pohyb prstem a Tanja se otočí, zatímco já vyměním nylon za černou latexovou masku, která nechává vpředu volné jen oči, malé dýchací otvory pro nos a ústa a vzadu díru, kterou si můžu protáhnout vlasy. Nikdo tady nezná mou pravou tvář, dokonce ani ona. „Teď malování,“ řeknu a nezním už tak ostře jako předtím.

To, co následuje, je rituál, při němž probíhá cosi, co nedokážu popsat slovy. V posledních letech se ke mně jen zřídka někdo přiblížil víc než Tanja, aniž by přede mnou stanul jako můj soupeř a já ho krátce poté spatřila ležet v krvi u svých nohou.

Posadím se na otočnou stoličku a obrátím se k ní, záda v kříži mám prohnutá. Tanja přede mnou pomalu poklekne. Sklání hluboce hlavu, aby mi předložila svou bílou šíji, potom ji opět zvedne a zadívá se na mě očima služebnice. V takových chvílích mi připadá, jako bychom žily v jiném století a v různých společenských vrstvách. Tu a tam mě dokonce přepadne pocit, jako by mě považovala za vyšší bytost. Za svou osobní bohyni.

Tanja vezme kulatou dózu s barvou a jemný štětec, otevře nádobu a ponoří hebké štětinky do bílé barvy.

Maluje mi čáry pod oči, podél lícních kostí a brady. S jejich pomocí dodává jedním tahem štětcem za druhým černému latexu kontury. S citem jí vlastním propůjčuje mé druhé tváři i dnes zase výraz, který mi v tu chvíli odpovídá, a dodává mi hrůzu nahánějící podobu, hodnou bohyně smrti.

Jako vždycky při tom Tanju pozoruji.

Vidím, jak jí na ramenou a pažích pohrávají svaly, spatřuji soustředění v jejích očích a na tváři zanícení, se kterým plní úkol. Maluje s rozmachem, ale přesně. Každý tah končí tam, kam patří, a já s každým získávám klid a zapomínám v ten velmi intenzivní okamžik na nemocnici.

Tanja je hotová a naše pohledy se setkávají. Usměje se a dá mi všanc šíji, jako by to bylo svolení ji kdykoliv připravit o hlavu, pokud bych nebyla s její prací spokojena. Někdo hlasitě zaklepe. „Připravena?“ vykřikne. Zvuk hlasu naruší intimní prožitek mezi mnou a Tanjou.

Rychlý pohled do zrcadla prozrazuje, že mě nikdo nepozná. Vidím skoro drobnou ženu s velmi dobrou postavou, která by mohla pocházet z akční počítačové hry; maska mi propůjčuje cosi děsivého, přesně jak jsem zamýšlela.

„Ano,“ odpovím hrubě a rozrazím nohou dveře, aby vyletěly proti muži. Nesnáším, když mě někdo honí, a během vteřiny je moje nálada zase tak skleslá jako před drahocenným okamžikem s Tanjou.

Muž, kterého neznám, se odpotácí dozadu a drží se za čelo, na němž se rýsuje tmavá modřina. „Do prdele, co to má znamenat?“ zasténá a ustoupí dva kroky stranou, kde stojí chladicí pult, v němž se skladuje led. Vezme si hrst a přitiskne si ho na postižené místo.

„Nepotrpím si na pořvávání,“ zpražím ho. „Zaklepání by stačilo.“ Projdu kolem něj, Tanja škobrtá na podpatcích za mnou. Ve svém úboru vypadá jako profesionální domina, která sem zabloudila cestou na oběd. „Zapamatujte si to!“

Na konci chodby vidím pronikavé světlo. Ten pohled mi vždycky připomene příběhy o zážitcích blízkých smrti. Moje cesta dnes nevede do ráje, ale do pekla, a hrají v něm Sixty-Nine Eyes. Moje oblíbená skupina pro takové chvíle. Framed in Blood. Těžký, melodický gothic-rock mi duní v ústrety, zpěvák dociluje hlubokých tónů, které leží na spodní hranici hertzových frekvencí a lidský sluch je už skoro nevnímá. Do těla mi pumpuje první adrenalin.

Po několika metrech se ocitnu v zářivém světle reflektorů, klušu úzkou chodbou přímo k vyvýšenému ringu. Na stropě, v rozích, skoro všude poblikávají kontrolky webových kamer. Platící zákazníci si teď dělají pohodlí před monitory, spouští přenos, z ledničky ještě rychle vytahují pár piv pro příjemný večer s přáteli. Tak krásné může být krveprolévání.

Je to ilegální, je to surové, nese to zpropadeně hodně peněz a nikdo netuší, že se to odehrává uprostřed Německa. Subkultura, jaká se mi zamlouvá. Můj ventil.

„Tady jste… konečně,“ říká vedle mě muž, svírající v ruce minikameru. Na jmenovce na jeho armádní bundě stojí, že je autorizovaný návštěvník. Dalšímu člověku, který mi to dneska řekne, zlomím vaz.

Je to jeden z těch týpků na prahu čtyřicítky, kterým nedošlo, že styl oblékání dvacetiletých není nic pro ně. Krátké vlasy si schoval pod baseballovou čepici, oči mu zakrývají sluneční brýle. „Čau, jsem Vince, a mám přinést zprávy o celé téhle věci tady a samozřejmě o vás. Hele, hrdinka ringu, chacha. Pracuju pro Star TV.“

„Jak to, že o tom nic nevím?“ Obrátím se na Tanju, která se ke mně právě připojila, protože se mnou na podpatcích nedokázala držet krok. Má v ruce mobil a hovoří.

„Taky mi to řekli teprve teď,“ omlouvá se a ukazuje na telefon. „Boss to tak chce. PR-kampaň zamaskovaná jako skandální zpráva s odhalením. Prý je to levnější než reklama,“ tlumočí mi rozhovor. „Máme spolupracovat.“ Odloží mobil.

„Oukej, tak jdeme na to.“ Vince zvedne kameru. Je cítit Joopem. Barvy lila. „Co se dnes bude dít, Hel? Říká se, že dokážete na koupališti přeskočit třímetrový můstek.“

„To je přehnané.“ Vince mi leze na nervy, nechám další odpovědi na Tanje.

„Boj potrvá přinejmenším tři kola po třech minutách,“ křičí Tanja rychle. „Čtvrté kolo je bez limitu a končí vítězstvím jednoho z bojovníků.“

Zatímco Tanja překřikuje hlasitou hudbu a odpovídá tomu otravovi, přejíždím pohledem obecenstvo. Spatřuji odhadem sto lidí, kteří se shromáždili v přiměřeném odstupu kolem zápasiště. Nikdo z nich nezaplatil za tuhle legraci méně než tři tisíce eur. Samozřejmě je tady zase i ta odporně bohatá holka, jedna z takzvaných it-girls, mladých žen, které získávají svůj status v bulvárním tisku podle toho, jak často se objevují při různých příležitostech. Kdysi se ukazovaly hlavně při společenských událostech, dneska si potrpí i na ohavnost a špínu. Určitě se doslechla o reportáži. Jakpak se to jmenovala… to je jedno. Po jejím boku sedí týpek, který vypadá jako zestárlý Orlando Bloom. Je to její otec, nebo milenec?

Světlo v sále pohasíná, slabě osvětlený je už jen ring. Civící dav mizí ve tmě. Prohlížím si, jaké „rekvizity“ připravili moji přátelé. Kolem zápasiště jsou rozestaveny čtyři stoly, na nich leží zářivky, laťky omotané ostnatým drátem, skleněné lahve s tenkými stěnami. Já je nikdy nepoužívám, ale moji soupeři a platící publikum si na ně potrpí.

Vince si všiml mého pohledu. „K čemu to je?“

„Ke stolkům mají Hel a její sok přístup teprve od druhého kola, předtím jsou dovoleny jen zbraně, které najdou v ringu.“ Tanja vytáhne z tašky poznámkový blok. „Dnes to jsou dva kancelářské sponkovače a nože na řezání koberců,“ předčítá, aby všechno správně reprodukovala.

Na Vince to udělá dojem. „Ke kolika úmrtím v boji dochází?“

„Nejde o to, abych soupeře zabila, i když by to pro mě byla hračka,“ prohlásím blahosklonně.

„Ano, opravdu?“

„Potřebovala bych nanejvýš deset vteřin.“

„To by ale nikdo nechtěl,“ vmísí se Tanja. „Lidé před počítači a v hale si zaplatili, aby sledovali zápasy, a ty probíhají tak dlouho, dokud se jeden z bojovníků nevzdá. Samozřejmě při tom teče krev. Ale kdybyste byl tak laskav a pohlédl tam dozadu – stojí tam připravený celý záchranářský tým pro případ, že by došlo k životu nebezpečným zraněním.“

„Takže žádní mrtví?“ Vince teď zní zklamaně. Nejspíš myslí na to, kolik diváků při tomto bagatelizujícím prohlášení přepne při vysílání zpráv na jiný kanál.

Na okamžik zvedám ruku, abych pozdravila lidi ve tmě, a potom pokývnu na kamery. Jsou to strohá a pohrdavá gesta, na velké předvádění se si nepotrpím.

Jak je dobře, že reflektory osvětlují ring a jinak nic. Nejde mi o obdiv přiblblé masy, nýbrž o boj, o bolest – můj ventil. Milejší by mi bylo utajenější setkání jako ve filmu Fight Club, bez směšného cirkusu, davu ve studiu a anonymních šmíráků z celého světa. Příjemný malý zadní dvorek, spiklenecká společnost, tvrdé a drsné boje, potom každý zase mizí ve svém světě – to by bylo ono. Protože jsem tu spikleneckou společnost ještě nenašla, nezbývá mi než se podílet na tomto braku.

Hudba se mění, rock střídá brachiální bouře industrial-noise. Bodový reflektor osvětluje příchod monstra z testosteronu, anabolik a steroidů, které pořadatel nejspíš objevil v nějaké zchátralé posilovně. Holá hlava vypadá v poměru k tělu příliš malá, jakoby nesprávně našroubovaná. Musím myslet na Theiny příšery, jichž se bála. Samozřejmě ho ta it-girl nadšeně zdraví, slyším to naprosto zřetelně. Ti dva by byli hezký páreček.

„Ladies and gentlemen all over the world,“ oznamuje hlasatel anglicky, neboť obecenstvo je mezinárodní. „Here is Monsoon! And like the monsoon, he washes his enemies away!“

Monsoon vrčí a vykřikuje hrozby, kope do bariér a chová se jako jeden z těch mizerných amerických zadáků. Nejspíš váží o osmdesát kilo víc než já, možná je i o dvacet centimetrů vyšší.

„Monsoon?“ zavolám na Tanju, která se šklebí a krčí rameny. „Není to spíš holčičí jméno?“

„Vybral si ho sám.“ Potřásá pěstí. „A když už jsme u toho obrazu: Zmlať ho, až mu budou stříkat slzy z očí!“ Potom popadne Vince za paži a ucouvne s ním za zátaras; i oni mizí ve tmě.

Monsoon dusá k ringu, vyskočí nahoru a při přistání rozechvěje prkna. Dav tleská a běsní už teď.

„Řekla bych, že moji fanoušci přeběhli k tobě,“ poznamenám směrem k němu.

„Přijdeš o víc než jenom o fanoušky, děvko,“ zaryčí a kouká střídavě do kamer, šklebí se a ukazuje svaly. Zdá se, že ví, že Vince stojí stranou od nás u ringu, takže to zvláštní představení je pro něj. Zatracený cirkus.

Soucitně si povzdechnu a ustoupím o pár kroků. Monsoon je monstrum a já vím, co se s takovými dělá. „Za Theu,“ řeknu a zůstanu uvolněně stát, zatímco on rozmáchlým gestem rozpřahuje prsty a bojechtivě čeká na signál. Ve slabém světle se mu zatřpytí kotníky prstů. Má rukavice, z nichž trčí dlouhé, ostře nabroušené nýty. To by mohlo bolet.

Sotva zazní signál, vyřítí se na mě jako rozzuřený býk a je při tom obdivuhodně rychlý. Příliš rychlý na normálního muže s jeho hmotností a svaly. Jeho trenér, sponzor, nebo kdo to je, mu nejspíš dal něco, co je zatraceně ilegální. Benzedrin?

Sebevrah by zůstal stát. Já jdu naproti tomu do hlubokého podřepu a odrážím se. Na skok přes třímetrový skokanský můstek to nestačí, ale prkna bych se určitě zachytila. Roztáhnu při tom nohy a cítím, jak se mi napínají svaly. Takový provaz by mi záviděla každá sportovní gymnastka.

Monsoon se prožene pode mnou jako nákladní vlak a přistane v provazech s ostnatým drátem. Ve skoku se otočím, přistanu na zemi tváří k němu a s demonstrativní uvolněností si založím ruce na hrudi.

„Ty zmrdaná děvko!“ vykřikne a otočí se. Všude na jeho stehnech, hrudi a pažích jsou vidět drobné vpichy po ostnatém drátu. Znovu se ke mně blíží, tentokrát opatrněji a pomaleji. Poučil se.

Monsoon provede náhlý výpad vpřed a pokouší se mě zasáhnout špičatými rukavicemi do hrudi. Přikrčím se, proběhnu kolem něj na druhou stranu zápasiště a plnou vahou skočím na nejvýše položené lano, přičemž dávám pozor, abych trefila mezeru mezi trčícími kovovými hroty. Okamžitě se zase odrazím, současně se otočím a jako střela se s nataženýma nohama katapultuji na tu horu svalů.

Moje boty narazí do jeho klíčních kostí, Monsoon se zapotácí a pozadu padá; vrhnu se na zem ringu a hned zase vstanu. Dva rychlé hmaty – a je bez bot. To má z těch jednoduchých, nezavázaných tenisek.

Ponížení oplácí překvapivě rychlou ranou pěstí, která mě zasáhne pod bradu a odmrští dozadu.

Už jsem schytala spoustu ran, ale ještě nikdy na bradě a takovými nýty. Tato bolest je nová.

Nová a podivně… vzrušující!

V pádu odhodím boty, aby si je už neměl šanci obout, a vtom dostanu kopanec do boku. Tak nějak by to muselo vypadat, kdyby mě srazilo auto. Úder mě zvedá z prken. Hrubé prsty mě okamžitě popadnou za vlasy, roztočí mě za ně a odhodí do ostnatého drátu; Monsoon znovu udeří, ostré nýty mi mučí ramena a pronikají hluboko do masa. Soupeř se směje a uštědřuje mi další přízviska, po kterých netoužím. Ten kretén!

Můj dík sklidí přímo do obličeje, který kvůli jeho smíchu velmi přesně zasáhnu, aniž bych musela koukat. Moje rána je tvrdá, rázem zmlkne, ta síla ho překvapila. Pouští mě, ne bez toho, abych ztratila pár černých pramenů.

Ztěžka dýchajíc se vyhnu dalšímu útoku a dostanu se za něj, ruka mi putuje na záda – a sáhne do prázdna. Je těžké zbavit se starých zvyklostí.

Vrazím mu koleno několikrát do ledvin; při tom sleduju jeho pohyby a nepolevuju. Teriér proti býkovi.

Když zazní signál oznamující přestávku, okamžitě ho pustím a stáhnu se. I já jsem si boj až dosud užívala, v čelisti mi pulzuje, ztýraná ramena pálí, krev horce stéká. Nevadí mi to. Bolest mi dokazuje, že jsem naživu. To je to jediné, co se počítá. Monsoon je obyčejný ranec svalů, a sotva nebezpečný. Nýty si budu muset nechat z ramene vytáhnout. Vím, jak to skončí…

Tanja hlasitě vykřikne.

Udělám bleskurychlý úkrok stranou – a Monsoon už zase visí v ostnatém drátu. „Máš něco s ušima?“ stěžuju si. „Je poločas.“

Začne vřískat, cloumá lany, až skutečně jedno vytrhne z ukotvení a ohání se jím po mně; zdá se, že necítí, jak si při tom rozdírá dlaně.

Uhýbám před útoky. „Tak holt dneska žádná pauza nebude,“ pronesu pochmurně, chytím svištící lano a vymrštím ho zpátky. Na rozdíl od něj se nezraním. Musíte jen vědět, jak ostnatý drát držet.

Lano ho zasáhne napříč přes tvář, železný polibek po sobě zanechá dlouhé rudé šrámy. Bez sebe hněvem se na mě vyřítí a krvácí přitom jako proděravělý sáček s infuzí. Jeho rány se na mě snáší s děsivou rychlostí; vystřeluje proti mně údery ohnutou a zatnutou paží, háky i přímé útoky. Já je stejně rychle blokuju, aniž by mě zasáhly nýty; moje paže poznamenávají pohmožděniny, projíždí jimi sladká bolest. Ale dopustím se chyby a nechám se zahnat do rohu. To už jeho bosé chodidlo vyrazí vpřed a odhodí mě pozadu proti sloupku. Silou nárazu se překotím a vypadnu z ringu, přímo na stolek s připravenými zářivkami. S řinčením, vrzáním a pukáním pode mnou praskají a zarážejí mi do těla střepy. Jeden bodový reflektor procitne k životu a ozáří nás: dvě letadla v záři světlometů protiletadlového děla.

Když Monsoon přistane vedle mě, stůl povolí. Vysoukám se na nohy, on popadne jednu nedotčenou zářivku a rozbije mi ji o záda, při tom mě zasáhne i do hlavy.

Omámeně klesám na kolena.

Znovu mi hmátne do vlasů, vytáhne mě nahoru a třikrát mi vrazí loket do obličeje, až mi oči zahalí černý závoj. Je to pro mě varování, že legrace musí brzy skončit. Pro mě nebo pro něj.

Dav lačný senzace nadšeně řve, protože všichni věří, že mě konečně uvidí padnout. Je to zvláštní, když slyšíte tolik lidí, ale nevidíte je. Cítím energii, která z nich prýští, jejich opojení.

Připouštím, že jsem ještě nikdy neschytala tolik jako během této noci, ale pořád mi to přináší neuvěřitelné potěšení.

Monsoon mě pouští, odpotácím se k ringu a chytím se desky dna. Mělo by to stačit, na dnešní večer už svou oživující dávku mám. Další úspěšné útoky už mu nedovolím.

Spurtuje k dalšímu stolu, kde leží latě omotané ostnatým drátem; jeho bosé nohy dusají po střepech, nehne ani brvou. Jsem si jistá. Má v krvi takový chemický koktejl, že by se dal bez okolků prodávat jako droga upírům.

Bolí mě všechny svaly v těle, pravá řada žeber působí nalomeně a tlačí na plíci. Báječné! Už dávno jsem ztratila pojem o čase, nejspíš jsme ještě nepřekročili deset minut.

Monsoon se vrací, laťku drží oběma rukama jako meč.

Vidím ho před sebou, podobného obru a ošklivého. Skylle se nepodařilo zahnat Theiny zrůdy. Mého soupeře takové štěstí nepotká.

Uhnu teprve na poslední chvíli, hřbet mé ruky ho trefí přesně do nosní chrupavky, pravá pěst dopadne na ucho. Okamžitě trochu podklesne – a tentokrát jsem to já, kdo do něj nemilosrdně buší!

Znovu mu zaútočím na ledvinu, se sténáním se pokouší uniknout, jen aby si naběhl na můj kopanec vedený mu zdola na bradu. Zapraská to, jeho obličej se posune a zmenší. Ale Monsoon se nevzdává, i když se mu z úst valí krev v proudech.

Ožene se po mně, ale rozdrtím laťku jediným úderem levé ruky, a zatímco ještě nevěřícně zírá na moji pěst, vyskočím do výšky a Monsoon schytá úder pravým loktem do spánku.

Zavesluje rukama, kulhá tak dlouho doleva, až narazí do ringu. Svou šanci na přestávku odmítl a já nevidím důvod, proč mu zrovna teď nějakou dopřávat.

Rychlými sledy kopanců ho ženu před sebou kolem zápasiště, mířím stále na střed těla. Když se dostane ke stolku se skleněnými lahvemi, podrazím mu nohy. Vypružím vzhůru, a on ještě při pádu dozadu slízne dvojitý úder pěstmi na solar plexus, který ho odhodí na stůl.

Lahve prasknou pod jeho mohutným tělem, střepy odlétají až do řad diváků; zůstane ležet s roztaženýma rukama a už se nehýbe.

Ze tmy se okamžitě přižene tým záchranářů, ale já vím: Monsoon dnes nezemře. Necítím smrt.

Porazila jsem příšeru. „Za Theu!“ zamumlám a opustím halu dřív, než se rozzáří světla. Nechci spatřit dav. Moji fanoušci viděli, že jsem zranitelná, ale nepřemožitelná. Bohyně.

Cítím se neuvěřitelně dobře. Tělem mi projíždí bolest a adrenalin, rozechvívají každé jeho vlákno, můj hněv našel uvolnění. Jak ten pocit miluji!

V šatně už na mě čekají pomocníci, aby mi vytáhli z těla střepy, úlomky a nýty. A jako vždycky Tanja řekne: „Jak si to můžeš dělat, Hel! Nikdy bych s tebou neměnila.“

A já jako pokaždé odvětím: „Já s tebou taky ne.“

Zatímco kráčím spoře osvětlenou chodbou, těším se, až začnu psát knihu. Zaměstnávala mě až příliš dlouho.

16. srpen 1670

osmanské vazalské území

Karol byl na svou dceru hrdý.

Nejenže dělala velké pokroky v turečtině, začala také s latinou a zaznamenávala už první úspěchy. Jitka se učila jako posedlá hluboko do noci, aby mohla co nejrychleji přečíst tu spoustu knih v jeho knihovně.

Většinou musel Karol dívku, která usnula u pracovního stolu, odnést po půlnoci do její vlastní nové postele, která stála v nejvyšším poschodí vedle té jeho, zacloněná tenkým závěsem. Za horkých letních dní, kdy tíživé vedro připravovalo lidi o spánek, si směla rozdělat lože na terase mlýna a snít pod hvězdami.

Na tuto letní noc připravil Karol tam nahoře překvapení. Když ji po setmění zavolal k sobě a ona vykoukla z otvoru, spatřila ho obklopeného nejrůznějšími dalekohledy; ten nejtlustší měl průměr silné větve a byl dvakrát delší než člověk.

„Dalekohledy!“ zvolala nadšeně a vyšla na terasu.

Přikývl a mávnutím ji přivolal blíž. „Dnes budeme pozorovat měsíc a hvězdy,“ vysvětlil jí a ukázal na knihy, které ležely na zemi. „Tady jsou nakreslena souhvězdí. Dobře si je prohlédni a potom po nich budeme pátrat. Noc je jasná, máme dobrou viditelnost.“

O chvíli později hleděla Jitka největším dalekohledem a obdivovala krásu souhvězdí. „Mihotají se a září,“ zvolala rozrušeně a otáčela kolečkem, aby obraz zaostřila, „jako by na nás mrkala.“ Na otcův příkaz přenesla pozornost na měsíc a poznala, že ta spousta tmavých skvrn, které se dají i bez dalekohledu rozeznat pouhým okem, jsou ve skutečnosti krátery.

„Bledá krása,“ pronesl Karol zamyšleně. Potom si všiml, že Jitka dalekohled znovu přemístila, aniž by dostala pokyn. „A, dcero, co vidíš teď?“

K jeho údivu z ní pojednou vytryskla jména různých souhvězdí, která si jedno po druhém prohlížela. Jednoznačně víc, než si předtím mohla při rychlém nahlédnutí do knihy zapamatovat. „Pročetl toho někdo už víc, než tuším?“ zeptal se s předstíranou výtkou.

Horlivě přikývla. „Bylo to příliš napínavé, otče,“ omlouvala se. „Netušila jsem, že nebesa jsou plná…“ Krátce se zamyslela, aby našla nové slovo, které ji předtím naučil, „…plná struktur a že už před mnoha staletími existovali lidé, kteří se snažili všechno kar… kartografovat.“

Karol spokojeně pokývl. Viděl, že měl pravdu. Jitčin hlad po vědění rostl s každým dnem. Každý nový poznatek víc a víc povzbuzoval její mysl, zdálo se, že ji nic nezatěžuje přespříliš. Místo toho si už tajně hledala úkoly jako čtení hvězdné mapy. „Byli to lidé, v jejichž tradici pokračujeme,“ pravil.

Cvrčci cvrčeli a ozývaly se zvuky noci; lopatky za jejich zády se otáčely se stejnoměrným hlubokým svištěním, rámy prkenně sténaly a vrhaly v měsíčním světle stíny.

Jitka objevila kometu, kterou poznala podle naznačeného ohonu. „Podívej, otče!“ zvolala a udělala mu místo před okulárem. „Je to snad legenda, že hvězdy stvořili bohové?“

„Co si myslíš ty, dcero?“ zeptal se, zatímco pozoroval kometu táhnoucí po nebi.

„V řeckých mýtech bohové někdy soupeře nebo hrdiny proměňují v souhvězdí. Ne vždycky ty, kteří si to zasloužili, řekla bych.“ Přistoupila k jinému dalekohledu a pátrala po pohybujícím se nebeském tělese. „Kdybych byla bohyně, dopřála bych takový konec Skylle.“

„A samozřejmě už víš, kdo je Skylla?“

„Ano. Četla jsem ten mýtus. Dívka, na níž se dopustila příkoří žárlivá kouzelnice. Skylla byla proměněna v nestvůru, aby nedostala muže, kterého milovala. Skylla se stala neuvěřitelně mocnou mořskou příšerou a mstila se, nikdo jí nedokázal vzdorovat.“ Jitka si vzpomněla na janičáře. „Až absolvuju tvou výuku, chtěla bych být taky taková, otče. Abych potrestala muže, který mě připravil o matku.“

„V tom případě také víš, že ta dívka musela za svou moc zaplatit vysokou cenu.“ Karol se napřímil a vážně se na dceru zadíval. Měl pocit, že cítí, jak se mu ježí krátké chloupky na šíji pod kadeřemi paruky. „Byla bys také ochotna proměnit se v nestvůru?“

Jitka mlčela.

„Ano,“ uniklo jí po chvíli vzdorně z úst.

Karol na ni úkosem pohlédl. Bylo děsivé, jak moc se jeho dcera právě přiblížila k pravdě. Touha po tvrdé pomstě a úděl, že se bez vlastního zavinění stane bytostí, ve které už možná brzy nebude nic lidského – srovnání se Skyllou nemohlo být výstižnější.

„Co vlastně mele, otče?“ zeptala se Jitka později, když společně pozorovali Velký vůz.

„Nerozumím?“

„No, ten mlýn. Je v provozu dnem i nocí. Tu jsi vytáhl všechny plachty, tu jen dvě či tři. Ale běží.“ Jitka k němu obrátila hlavu, její oči se upřely na jeho profil. „Hřídel sahá až dolů do kopce a nejenom na zem, mám pravdu?“

„Přece jsem ti to vysvětloval, dcero. Pohání pumpu, abychom měli vodu v kuchyni. Studna je velmi hluboká, je potřeba spousta síly.“

„Aha,“ poznamenala a znovu se zadívala na hvězdy. „A kde jsou všechna ta zvířata a rostliny?“

„Jaká zvířata?“ Karol se zadíval na Jitku, která jako by naprosto bezelstně pozorovala hvězdy.

Dávala přednost tomu hovořit k souhvězdím, zato on se k ní otočil a měřil si dceru, která – jak musel konstatovat – měla nebezpečně bdělou mysl. „Tvrdil jsi, že v noci chodíváš do lesa a bádáš. Že sbíráš zvířata a rostliny. Ale já žádné nevidím, otče. V kuchyni jsou jen potraviny, potom je knihovna a nad ní naše ložnice. Neexistují tu žádné místnosti, v nichž bys mohl zkoumat to, co údajně shromažďuješ.“

To dítě má ještě mnohem bystřejší mysl, než jsem se kdy odvažoval snít! Snažil se, aby jeho smích zněl opravdově. „Ach, slavíčku, prohlížím si je a zkoumám na místě. Není třeba je brát s sebou, abych…“

„V tomto mlýně se dějí podivné věci,“ vpadla mu do řeči. „Přes den se z kuchyňského komína ozývají ječivé zvuky. Když ráno vstávám a rozdělávám oheň ve vyhaslých kamnech, je roura od kamen často rozžhavená. To není možné.“ Jitka se vědoucně usmála. „Pokoušela jsem se nahlédnout za pec, ale je zazděná. Předpokládám, že i kouřovod vede dolů a zvuky, které slyším, doléhají odtamtud.“

Karol nevěděl, jestli se má smát, nebo si dělat starosti. Musel své tajemství odhalit dřív, než původně zamýšlel. „Jakou to mám chytrou holku,“ zamumlal.

Jitka se rozzářila a podívala se na něj. „Takže mám pravdu?“

„Ano, máš. Chtěl jsem ještě trochu počkat, než ti to ukážu. Není to vždycky moc… vábné.“ Narýsoval rukou do vzduchu vyvýšeninu. „Kopec pod mlýnem tvoří masivní skála, do níž byla vytesána tři poschodí. Kdysi je používali pro skladování mouky a obilí. Když mlýn koupil můj otec, nechal ho přestavět a prováděl v něm výzkumy. Já jsem laboratoře převzal.“

„Kdy je budu smět uvidět, otče?“ dožadovala se Jitka nadšeně. „Čím dřív mi všechno ukážeš, tím dřív ti budu moci pomáhat. A sama bádat!“

„Hmm.“ Karol zamyšleně zavrtěl hlavou, skleněné perly v paruce se mu zatřepotaly. „Ale… proč ne?“ Natáhl k ní ruku. „Pojď, seznámíš se s mou druhou říší. Ale varuji tě. Uvidíš spoustu věcí, které by ti mohly nahnat strach.“

Pokrčila rameny. „Na statku jsme často pomáhaly při zabíjačkách. Nevadí mi, když vidím mrtvá zvířata.“

„To, co teď spatříš, se liší od věcí, které už znáš!“ Jeho hlas zněl podivně chladně a povýšeně. Karol ji pustil a vydal se k průlezu v podlaze. „Připrav se na nejhorší.“

Jitka se zamračila, protože si nedokázala jeho změněnou náladu a náznaky nikam zařadit. Stále znovu a znovu se objevovaly, ty podivné momenty, během nichž přívětivý a mírný otec najednou vykazoval rysy a způsoby chování, které se nehodily k jeho obvyklému charakteru. V mžiku dokázal být děsivý a ďábelský, jen aby hned poté tuto pochmurnou masku zase odhodil a zaraženě zmlkl. Věděla, že jsou mu proměny nepříjemné. Ale k jejímu vlastnímu úžasu jí nenaháněly strach – místo toho jen podněcovaly její zvědavost.

Společně sešli do kuchyně.

Těsně vedle hřídele mlýna se Karol předklonil a zatlačil do díry po suku v prkně podlahy. Jitka uslyšela tiché cvaknutí, jako by zapadlo ozubené kolečko. Hned poté sjel u prahu dolů na dva kroky široký kus podlahy a vytvořil pět metrů dlouhou rampu. Dívenku zase jednou udivilo, co všechno se dá v tajuplném mlýně objevit.

„Je i vstup poháněný větrným kolem?“

„Ano.“

„A co děláš, když potřebuješ vítr, ale žádný zrovna nefouká?“

Karol začal scházet dolů a pokynul Jitce, aby ho následovala. „Vždycky bude foukat, když to budu potřebovat,“ prohlásil a nezněl přitom, jako by žertoval.

Jitku uvítal vlhce teplý vzduch, v němž se vznášelo tolik cizích, nových vůní, že nebyla schopná žádnou z nich zařadit.

Ve světle četných olejových lamp vstoupila do zděné místnosti s trojími dveřmi. Na stěnách visely prosté lněné pláště a zástěry z voskované plachtoviny, na nichž se rýsovalo několik skvrn; některé připomínaly Jitce krev. Hlouběji do nitra kopce vedly příkré točité schody.

„Tady se převlékám,“ vysvětlil Karol. „Bádání je někdy špinavá záležitost.“ Otevřel pravé dveře. „Začněme, dcero.“

Prohlídka trvala dlouho.

Velmi dlouho.

Cesta je vedla nízkými i vysokými místnostmi. Tu se v nich nalézaly prostory připomínající galerie a vedoucí do nižších poschodí, tu nebyly hlubší než skříň, měly ale dveře z masivního železa s obrovskými závorami.

Jitka viděla velké stoly s různě tvarovanými skleněnými nádobami, mezi nimi vedla skleněná potrubí nebo otevřené žlábky. V některých šplíchaly tekutiny, další byly posety trhlinami, pokryty tlustou vrstvou sazí nebo vyloženy zlatem a stříbrem. Stály na podložkách nebo v držácích se svícemi pod sebou, dalšími zase bez ustání kývalo jakési zařízení.

Karol jí podrobně a zaujatě vysvětloval, jaké látky se uvnitř nacházejí a co s nimi dělá. Jitce šla brzy hlava kolem a byla vždycky vděčná, když něco pochytila. „Síla větru pohání všechno, co potřebuji pro svá zkoumání. Můj otec namontoval mechanické součástky tak, že odvádějí práci za něj.“ Ukázal na strop, po němž se v přísně uspořádaných drahách táhla olejem se lesknoucí, na prst tlustá tyčová ústrojí, sváděná klouby do různých směrů tak, aby dosáhla až do nejvzdálenějších koutů místností.

Přivolal ji mávnutím ruky ke stolu, na němž stálo pět předmětů, které jí připomínaly dalekohledy, jen mířily dolů. „Vylez si na stoličku a podívej se shora do nich,“ řekl a podstavil dolů lampu.

Uposlechla ho, přimhouřila levé oko a zadívala se do okuláru. Chvíli jí trvalo, než pochopila, co vidí. „To je hlava obrovité mouchy!“ zvolala a nakoukla pod aparaturu. Ale hmyz měl úplně normální velikost. „To je… jak se tomu říká… mikroskop?“

„Správně, to je mikroskop, dcero.“ Karol po něm přejel rukou. „A dokonce velmi výjimečný. Vyvinul ho Galileo Galilei. Pojmenoval ho Occhiolino a v roce 1612 ho věnoval polskému králi Zikmundovi III., který mi ho dal.“

„Tobě?“ Užasle na něj pohlédla.

„Chci říct, dal ho mému otci,“ opravil se Karol. „Za jeho zásluhy coby vědce.“ Ukázal pinzetou na soubor. „S jeho pomocí můžeme…“

„…vidět ty nejskrytější věci,“ doplnila ho.

„Přesně tak. Požehnaný vynález pro nás objevitele a učence.“

Jitka prozkoumala možnosti mikroskopu a na otcův pokyn vyzkoušela i další. Daly se vytahovat a otáčet, přičemž se odpovídajícím způsobem měnilo zvětšení a ostrost. „To je neuvěřitelné,“ jásala.

„Není pochyb, že jsi z mojí líhně,“ usmál se Karol. „Jsem zvědavý, jak zareaguješ na další dvě poschodí. A doufám, že hned neupadneš do mdlob.“

Pokračovali dál dolů. Stejně jako v prvním patře stály i tady těžké kamenné stoly, opatřené odtokovými drážkami a úchyty, dívka objevila nože a další nástroje, jaké kdysi viděla u lazebníka. Její otec zjevně zbavoval lidi jejich utrpení; zato tady bylo k vidění méně skleněných baněk a skleněných trubiček.

„Tady pitvám, dcero,“ vysvětlil vážně.

„Co že děláš?“

„Rozřezávám živé tvory, abych viděl, jak vypadají uvnitř. Jak jsou umístěny jejich svaly, šlachy a nervy, abych pochopil, jak fungují jejich těla.“ Karol ji bedlivě sledoval. „Chápeš, co říkám?“

Jitka si okamžitě vzpomněla na malé komůrky se závorami. To nebyly spižírny – nýbrž klece! Zachvěla se, ostýchavě se dotkla kamenného stolu, před nímž stáli, a zírala na odtok, pod kterým se nacházel kbelík. Zjevně sloužil k zachycování krve. „Chápu,“ odvětila tiše. „Ale proč je třeba kvůli tomu rozřezávat?“

„Protože pohled zvenku nestačí. Je to stejné, jako by člověk neotevřel knihu, i když chce vědět, co je v ní.“ Karol se usadil na stoličku. „Živočichové jsou jako knihy. Všechny se skládají ze stejného materiálu, mají papírové stránky, na něž jsou vytištěna nebo napsána písmena, a přece tato písmena mohou znamenat něco jiného. Živí tvorové mají svaly, maso, orgány, a přesto jsou často rozdílní. Hmyz má kostru zvenku, zvířata a lidé vevnitř.“

Jejímu otci se zase objevil v očích ten třpyt.

„Co jsi už všechno… pitval, otče?“

„Všechno, dcero. Opravdu všechno.“ Dotkl se jejích ramen. „Nemusíš se bát. Slouží to toliko vědě a blahu lidí. Bádám, abych mohl pomáhat. Když například vím, jak je vytvořena kost a co ji drží pohromadě, dokážu lépe vyléčit zlomeninu.“

Jitka s jeho slovy souhlasila, přesto jí ta představa připadala děsivá. V duchu viděla poražená prasata na Lubomírově statku, jak se kymácejí na dlouhých hácích visících ze stropu – a představovala si, jak její otec stejným způsobem rozřezává lidi! Zvedla k němu zrak. Svit lamp mu propůjčoval démoničnost, které se najednou bála. Zbledla. „Já nevím…“ vyrazila ze sebe s námahou.

Karol jistě viděl, že se necítí dobře, přesto se rozhodl, že ji nemilosrdně vyzkouší až do konce. „Musíš to vydržet. Přestat v tomto bodu cesty nemá smysl.“ Vstal. „Teď ti ukážu nejnižší poschodí.“

Když k ní natáhl ruku, zaváhala.

„Co to má znamenat? Badatelka nemá strach.“

Jitka se zadívala ke schodům, slyšela skřípání hřídele mlýna. „Co je tam dole, otče?“

„Nic, co by ti mohlo nějak ublížit. Je to moje sbírka. Nejlepší exponáty a nálezy, s nimiž jsme se já a můj otec od počátku bádání setkali.“ Karol se vydal ke schodům. „Ukaž mi, jak jsi statečná.“ Všiml si, že váhá. Aniž by se otočil, dodal: „Dokaž mi, že jsi opravdu moje dcera!“ Schod za schodem mizel ve tmě.

Jitka se zhluboka nadechla.

Potom ho následovala, i když pro ni byl obtížný každý krok.

Hnilobný zápach, kterého si dívka všimla už při vstupu do první jeskyně, zesílil. Tady, v posledním poschodí, to pronikavě páchlo lihem. Výpary dráždily plíce a Jitka se rozkašlala.

Karol zažehl lampu, která visela na stěně vedle dveří, a povytáhl knot. „To, co teď uvidíš, ti nesmí nahánět strach, dcero,“ vštěpoval jí. Nic v jeho hlase nepřipomínalo přívětivého muže, kterým normálně byl. Zněl jako neúprosný učitel, který nezná soucit se slabými žáky a může je kdykoliv potrestat. „Pohlížej na to zvědavýma očima učence, spatřuj v tom krásu a jedinečnost a neštiť se. Jen tímto způsobem se ti později podaří dosáhnout vlastních úspěchů.“

Otevřel vstup a zvedl lampu. Její záře dopadla na systém zrcadel, která odrážela jas a zalévala prostor za dveřmi matným světlem. Na mnoho, mnoho metrů se táhl uspořádaný les polic a v nich stály sklenice, skleněné vany a další nádoby. Tam plavaly…

Jitka zírala na ponurou, pečlivě uspořádanou směs tělesných částí. Kosti prstů, ruce, paže, trupy, celé lebky, rozřezané, zbavené kůže. Holé kosti, odhalené šlachy a svaly, šklebící se umrlčí lebky, oči, plavající jakoby na dlouhých šňůrkách v tekutině.

Něco v Jitce, možná to malé děvčátko, kterým stále byla, chtělo vykřiknout hrůzou. Ale její jiná a podstatně silnější část jí nařizovala, aby pokládala nohu před nohu a prohlédla si končetiny z blízkosti. Pomalu se dala do pohybu a vstoupila do místnosti.

Karol až dosud nic neřekl. „Byl jsem si jistý, že v sobě máš mou zvědavost, moji touhu po vědění,“ pošeptal teď.

Následoval ji, a když zůstala stát před menší zavařovací sklenicí s uťatou rukou, staženou z kůže, a zahleděla se na ni vykulenýma očima, vyňal ji z police a poklekl vedle Jitky. „Tak vypadají všichni lidé pod kůží. Tělo je úžasná konstrukce, dcero.“ Karol ji vzal za ruku, přidržel ji vedle sklenice a ukazoval střídavě na ni a na preparát, vznášející se v lihu. Jeho pečlivé objasňování fungování ruky započalo.

Naslouchala, aniž by ho jedinkrát přerušila. Tu a tam zahýbala prsty, pozorovala hru šlach a svalů, pohlížela na uřezanou ruku, aby to srovnala, a vraštila obočí soustředěním.

Nakonec si odkašlala a řekla: „Pochopila jsem to… myslím.“ Vzala od něj sklenici a vrátila ji do regálu. Potom na okamžik zaváhala.

Jitka ukázala do chodby na velké nádrže, v nichž se vznášela celá těla. „Teď bych si chtěla prohlédnout tohle.“

„Ne, dcero, jedno po druhém. Začneme tady a každý den postoupíme o jednu sklenici vpřed. Od prstů k celému tělu. Kromě toho nesmíme zapomenout na studium jazyků. Většina knih učenců je sepsána v latině.“ Karol vstal, postrčil ji k východu a zhasl lampu. Preparáty opět zmizely ve tmě. Pohladil ji po vlasech. „Jsi velmi statečná, dcero.“

Jitka stále cítila nevolnost, současně ji ale spalovala touha po vědění, která čím dál víc potlačovala její odpor. Když zdolala schody nahoru, i tak se jí ovšem ulevilo, že pro dnešek unikla z děsivé místnosti.

Zítra si budu počínat lépe, předsevzala si. Zítra už nebudu mít strach.

Ale zaměstnávalo ji ještě něco jiného. „Odkud máš tu spoustu mrtvol?“

„Říkáme jim preparáty, dcero,“ opravil ji Karol. „Vydatným zdrojem těl pro vědu jsou už drahnou dobu hřbitovy, ale toho by si neměl pokud možno nikdo všimnout. Lidé jsou pověrčiví, dcero, nechápou, proč je prostě potřeba některé věci dělat. Proto žiju v takovém ústraní. Nikdo mě tady venku neruší.“

„Ano, otče.“ Jitka přikývla a vzala ho za ruku. „Ale už jsi lidem svými znalostmi nějak pomohl?“

„Samozřejmě. Těm, kteří nedůvěřují kouzlům a zaklínadlům, když si přivodí otravu krve nebo zlomí prst. Pomáhám těm, kteří nevěří, že se ropuchy hodí k odstraňování bradavic.“ Pohrdavě mávl rukou. „Je neuvěřitelné, co prostoduší lidé podnikají, aby bojovali proti nemoci.“

Jitka se zasmála a on se k ní přidal. „Příště,“ prohlásila rozhodně a vyšla do kuchyně, „bych chtěla být u toho.“

„Být u čeho?“ Karol se dotkl postranního kamene na stěně a rampa vyjela nahoru. Když se zavřela, nezbyla jediná stopa po tom, co se ukrývá pod jejich nohama.

„Až půjdeš do lesa a budeš bádat.“ Jitka přistoupila ke kamnům a postavila na rozžhavenou plotnu kotlík s vodou, aby si uvařila bylinkový čaj.

Karol stáhl rty. „Uvidíme, dcero. Nejdřív bych chtěl, abys ovládla teorii. Při tvé rychlosti to nebude trvat dlouho.“

Jitka si založila ruce na prsou. „Budu se snažit ještě usilovněji.“

Zatímco se čaj louhoval v konvici, mlčky přemýšlela. Bylo tu něco, co jí už několik dní nešlo z mysli. „Otče, myslím, že se ke mně moje jméno nehodí. Už ne. Tolik se toho změnilo! Já… chtěla bych se stát badatelkou jako ty. A chci…“ Ztěžka polkla.

„…se pomstít,“ dokončil Karol větu. Vážně se na dceru podíval. „Jsi si jistá, že už víš, co to znamená?“

Jitka pozorovala mihotající se plamínek svíčky. Myslela na matku, kterou jí vyrvali. Která zemřela, aniž by se něčím provinila. Před očima jí vytanula tvář – janičář. Povýšený, krutý výraz jeho obličeje. „Ano, otče.“ Obraz se změnil. Na kratičký okamžik spatřila nepřítelovu hlavu čistě oddělenou od těla, jak se slepýma očima a zděšeně otevřenými ústy plave ve velké sklenici. Ten pohled ji naplnil hrůzou – a hlubokým, palčivým uspokojením.

„Skylla,“ zašeptala.

„Skylla,“ opakoval Karol zamyšleně a pozoroval jemný pramínek horké páry, který se vinul z čajové konvice a cestou ke stropu stále víc řídl. To všechno nemohla být náhoda. Jen zřídka vystihovalo nějaké jméno tak přesně, co se stane s jeho nositelkou. „Ode dneška nechť je to tvé jméno, dcero.“

Usmála se, nalila si čaj a vydala se, se šálkem opatrně sevřeným v rukou, ke schodům, aby se dostala do knihovny. Při tom zanotovala první tóny písně, kterou ji kdysi naučila matka.

Melodie nezalichotila jen Karolovým uším, ale zasáhla ho také hluboko v srdci. Obdivně hleděl za dcerou. „Pomohu ti stát se tou největší,“ zašeptal.

Největší mezi živými – i mrtvými.

IV. kapitola

6. prosinec 2007

Německo, Sasko, Lipsko, 17.01

Dívám se na hodinky. I ony jsou metronomem života, kterému nemůže nikdo vzdorovat. Někteří se pokoušejí zastavit čas ignorancí nebo kosmetickými operacemi. Ale to nikdy nemůže vydržet natrvalo. Existuje jen velmi málo těch, jimž metronom měří pomaleji. Někteří z nich se objeví v mém příběhu.

Nahá vylezu z postele. Velké zrcadlo na stěně mi prozrazuje, že rány ze zápasu se velmi dobře hojí, zase nebudu mít žádné jizvy. Žebra mě ještě trochu bolí. Kdysi by na mě takový kopanec nijak neúčinkoval. Nebo bych se z něj přinejmenším zotavila mnohem rychleji. Ale teď… už nejsem nejmladší, jak mi moje tělo říká s jistou zlomyslností každý den. Je mu celkem jedno, že se přitom vysmívá samo sobě a s jásotem oslavuje vlastní úpadek.

Vklouznu do tmavě červeného hedvábného spodního prádla. Existuje jen málo pocitů, které se můžou měřit s tím, když na kůži cítíte pravé hedvábí, snad s výjimkou něžné ruky, která ví, co dělá.

V kuchyně klokotá můj hříšně drahý kávovar, přístroj, který umí všechno možné. Je naprogramován tak, že se sám zapne, vyčistí i zásobí vodou. Protože nenávidím, když se o to musím starat. Jen nerada vzpomínám na to, že existovaly doby, kdy jsem musela sama mlít dokonce i kávová zrna. Strašné.

Dokázala jsem si někdy představit, že jednou budu potřebovat něco jako polední spánek? Ale dnes mě zase čeká dlouhá noc, i když tentokrát neskončí bitkou se zářivkami, sponkovači a dalšími pomůckami. Mám i další zaměstnání, která nesou slušné peníze. Tyhle zápasy před webkamerami ovšem vydělávají hodně slušné peníze a vnášejí do mého života právě tu porci živosti, kterou mi jinak nedokáže nic jiného opatřit. Ani ta nejsilnější droga na světě.

Přesto by nebyl nejhorší nápad založit si vlastní Fight Club, abych mohla uniknout té freakshow a webkamerám.

Přehodím přes sebe župan, vezmu si kávu a zapnu televizor; cestou stisknu tlačítko přehrávání záznamníku.

Na mém pásku se až do dalšího vymazání zvěčnila Tanja. „Ahoj, Hel. Za týden máme další zápas, tentokrát proti… Miss Thunderpussy.“ Neubrání se smíchu, a i já se ušklíbnu. Proč si bojovníci nemůžou vybrat jména, která nezní jako špatná karikatura? „Monsoon leží v nemocnici. Má různé zlomeniny a vnitřní zranění, ale bude v pořádku. Mám ti vyřídit, že Müller je s posledním soubojem velmi spokojen. Poukázal nám prémii ve výši deset tisíc eur. Star TV přinese příští týden reportáž. Vezmeš to?“ Na okamžik se odmlčí, jako by od přístroje očekávala odpověď. „Všechno ostatní ti jako obvykle pošlu coby zašifrované e-maily. Přeji ti hezký týden – a pilně trénuj. Ciao.“

Jako vždycky protáhnu tvář, když slyším to italské slovo. Ciao se v mých uších hodí k Italovi, který ovládá správnou výslovnost a z jehož úst to zní autenticky. U většiny Němců je v tom naproti tomu něco strašně umělého, něco zoufale cool, cosi jako nostalgie po jižní Evropě. Bohužel i u Tanji.

Jinak mě nechali na pokoji, žádné další vzkazy. Dnešní televizní zprávy jsou nedůležité, přepnu na místní kanál a i tyto novinky mě uklidní. Není tu nic, co by mě zatěžovalo.

Po kávě a krajíčku toastového chleba s trochou másla se převléknu. Hedvábí mizí pod dlouhými černými kalhotami exkluzivní módní značky, jejíž ceny nezačínají pod třemi sty eur. Právem. Nenosila jsem v životě lepší kalhoty než tyhle. Za můj světle hnědý svetr z vlákna vikuně, těsně mi přiléhající k tělu, si jiní lidé kupují půl roku potraviny, ale potřebuji na své ztýrané kůži ten smyslný pocit. Nebylo snadné ho sehnat, protože jihoamerická vikuňa dává při stříhání jenom dvě stě gramů vlny. Vývozní množství je přísně omezeno.

Nohy mi zahřívají polovysoké boty navržené návrhářem. Dlouhý černý plášť z čisté kašmírové vlny mě pak definitivně odlišuje od lidí na ulici, i když by to mnozí nezaznamenali. Rozmazlovat se drahými kusy, na nichž není jejich vysoká cena okamžitě patrná, je zvláštní luxus.

Pod kabát, na opasek, přijde doplněk, bez něhož nikdy nevycházím z domu.

Ulpím pohledem na spoustě rukou psaných stránek, které leží poházené na mém psacím stole. Jsou to první kapitoly příběhu o dívce a jsem s nimi spokojená. Měla jsem to udělat mnohem dřív. Abych je nepopletla, budu je uchovávat v sešitě.

Ven z bytu, dolů po schodech, k rychlodráze, která mě dopraví do centra. Lipsko je báječné město, líbí se mi ta temnost a ponurost, ten jedinečný šarm, který z něj vyzařuje právě v podzimních a zimních měsících.

Zajímaví mi připadají hlavně gotici, kteří jsou tu vidět na každém kroku. Mladí lidé, kteří se oblékají do černého, poslouchají písně o smrti, zkáze, rozkladu i onom světě a nosí v sobě obrovský bol duše, a přece touží po životě, dodávají městu zvláštní příchuť. To, co mě s nimi spojuje, je rozpor.

Stále znovu a znovu se bavím tím, že některého z nich zastavím a zeptám se, proč se on či ona nezabije, když jim přece smrt připadá tak fascinující a tak posedle se zabývají posmrtným životem. Dostávám na to velmi rozdílné odpovědi, tu smysluplné, tu nikoliv. Jeden z nich, mladý týpek s bíle nalíčeným obličejem a očima dramaticky obkrouženýma černí, na mě chvíli zíral a pak řekl, že se ho na to ještě nikdo nikdy nezeptal. „Jakpak jste na tom vy?“ zeptal se ještě a šel dál.

Jak jsem na tom vlastně já?

Ne nedůležitá otázka, na kterou si sama nedokážu odpovědět. I já toužím po smrti, pokaždé trochu umírám se svými pacienty, aniž bych je mohla beze zbytku následovat. Aniž bych je směla následovat.

Proč se nezabiju?

Proč si nechávám způsobovat bolest v ringu, jen abych zase pocítila, jak chutná život, na němž ale tak málo lpím?

Brání mi v tom moje poslání a přikázání Boží, které zakazuje, aby si člověk sám vzal život. V tom spočívá ironie mé existence. I když by mě ti, kteří jsou čisté víry, velmi rádi viděli mrtvou, nechá mě Bůh žít navěky. Pokud nebudu mít to štěstí, nespadnu ze schodů a nezlomím si vaz, nebo mě nepřejede rychlodráha a nerozseká moje tělo na milosrdně velké množství malých kousíčků.

Moje cesta vede pěší zónou, kolem obchodů a hotelů, kolem vchodů do nákupních pasáží, které byly po pádu komunistického režimu zasazeny do domů a zadních dvorků. Na těchto místech se dá zřetelně rozeznat secese. Nejednou zůstanu stát a prohlížím si sochy a kamenné hlavy na fasádách. Ovane mě vůně svařeného vína a horkých kaštanů a probouzí vzpomínky… které zaplaší tiché, ale naléhavé zapípání v kapse mého pláště. Můj PDA mi oznamuje, že musím být dochvilná. Zrychluji krok a mířím do Mefista, malého koktejlového baru nad Auerbachs Keller, kam brzy poté dorazím.

Volím si místo tak, abych viděla na pasáž venku. Vytáhnu kapesní počítač a vyvolám na obrazovce ručně napsaný seznam, sestávající už jen ze čtyř jmen; kdysi jich bylo sedmadvacet.

„Copak vám mohu přinést?“ zeptá se obsluha vedle mě, starší muž v bílé košili, černých kalhotách a červených šlích. Jmenuje se Richard, je mu třiačtyřicet a vlastně by měl vědět, co chci. Zvedám hlavu.

„Ach, paní Sarkowitzová. Promiňte, jak jsem vás jen mohl přehlédnout? Jeden Golden Dream?“ Přikývnu a on zmizí za barem.

Upřu zrak na jména:

Sarah Ulmannová, 73 let

Hendrik Lobitsch, 47 let

Emma Karková, 25 let

Elena Karková, 4 roky

Znám ten seznam nazpaměť, ale mám ve zvyku si ho stále znovu prohlížet. Mění se jen čtyřikrát za rok, a sice vždycky, když má jeden z nich narozeniny. Jakmile zaznamenávám jejich nový věk, přeji jim v duchu hezkou oslavu a dlouhý život. Už ve vlastním zájmu.

Sjedu dolů. PDA mi ukazuje jména těch, kteří už žádné narozeniny neslaví: muži, ženy, děti, německá jména, francouzská jména, srbská jména, vklouzl mezi ně i jeden Ital. Všichni jsou hezky čistě přeškrtnuti. Za nimi jsou zapsána data, kdy přišli na svět a kdy zemřeli, aniž by věděli, že jsou se mnou spřízněni.

Stále mám ve zvyku psát sütterlinem, protože mi jeho vzletnost připadá velmi elegantní. A má tu výhodu, že ho už většina neumí přečíst, kdyby snad někdo náhodou pohlédl na můj seznam. Lidé si už vůbec neuvědomují, jak moc se změnila písemná podoba německého jazyka, nehledě na reformy pravopisu a vpády cizích slov. Gotická kurzíva, švabach, kurent, co všechno už zmizelo.

Přichází můj koktejl, Richard k němu kromě toho pokládá misku s buráky. Mefisto má dobrou návštěvnost, domorodci i turisté se tu vyskytují stejnou měrou. Za mými zády se najednou rozezvučí ďábelský smích. Několik hostů se vyleká, ale já vím, že se ve velkém zrcadle na stěně objevil Mefisto a hned potom zase zmizel. Jednoduchý, ale působivý trik.

Mým problémovým dítětem je Hendrik Lobitsch. Bydlí v Lipsku, nedaleko nádraží. Nevím, co si s ním mám počít… a už zase něco přeruší tok mých myšlenek.

Kolem okna se proloudá mladá žena, která drží za ruku dítě. Prohlížejí si společně výlohy obchodů, mladá matka si každou chvíli dřepne vedle dcery a něco jí vysvětluje. Na jejich oblečení je vidět, že nepatří k finanční elitě města. Kalhoty, svetříky a bundy nejspíš pocházejí z prodejny se zlevněným textilem. Udělá se mi nevolno, protože si vzpomenu na jedy, které se v mnohých kusech levných oděvů skrývají. Ne ve všech, ale je jich bohužel dost. Rozzlobeně tu myšlenku zaplaším. Pokud chci splnit svůj úkol, je lepší zůstat chladnou pozorovatelkou. Emma a Elena procházejí v tuto dobu pasáží často. Obě tvoří moc hezký pár. Neznají mě, ale já toho o nich vím spoustu.

Emma nechtěně otěhotněla, organizuje si život sama, studuje práva v osmém semestru a její profesoři si jí váží stejnou měrou, jakou jí její spolužáci závidí. Elena byla nedonošená a narodila se ve dvaatřicátém týdnu. Zůstalo jí jen lehké zrakové postižení, které se ale ještě může upravit. V družině, ze které ji Emma stejně jako každý den vyzvedla, je Elena velmi oblíbená a upozorňuje na sebe hlavně pružností těla, což je v tomto věku neobvyklé. Stejně jako její matka.

Vidím, jak obě zahýbají za roh. Rychle dopiju sklenici, položím na stůl bankovku a vyběhnu ven. Necítím se dobře, dnes se stane něco, u čeho budou stát Elena a Emma ve středu dění. Ale budu tam.

Matka a dcera se ještě chvíli toulají pasáží, až to Elenu přestane bavit. Najednou se obě otočí a kráčí naproti mně.

Okamžitě přejdu na druhou stranu a předstírám, že se zajímám o doutníky. Ve skutečnosti ty věci nenávidím, špatně chutnají a na celá desetiletí zamořují místnosti kouřem. Dokonce i když kuřák už dávno leží v hrobě a jeho tělo zpráchnivělo, jsou ze stěn a stropů jeho bytu stále cítit cigára, která vyhulil.

Elena kolem mě prohopsá, Emma po mně krátce střelí pohledem, jak vidím ve skle výlohy. Poznala mě? Přiblížila jsem se k těm dvěma už příliš často?

Ale vezme dceru za ruku a pochoduje dál, aniž by mi věnovala pozornost. Pro jistotu ještě chvíli počkám, než se vydám za nimi. Šťastná náhoda. Protože díky tomu si všimnu vysokého, hubeného muže, který přichází druhým vstupem do pasáže a sleduje je.

Znám ho, i když ho nemám na seznamu. Uwe Frick, jednatřicet let. Je to Elenin otec, bezohledný, ukázkový mizera, který bojuje o svěření do péče a chce mít dceru za každou cenu u sebe. I když to na jeho zanedbaném zevnějšku není vidět, může se pochlubit pravidelným pevným příjmem a tučným kontem. Emma ne.

Vůbec se nepokouší potlačit nahromaděný hněv, je na něm zřetelně vidět. Emma nejspíš nedodržela domluvené návštěvní hodiny a zase jednou nedovedla Elenu k němu. Moc dobře ji chápu. Frick by šel s malou zase do herny jednoho svého přítele a posadil by ji k automatům, kde smí hrát střílečky. Nemám nic proti tomuto druhu zábavy, pokud odpovídá věku toho, kdo se jí oddává. Elena je příliš malá, než aby táhla do války proti animovaným zombíkům.

Jak jsem řekla, starám se o ty, kteří se nacházejí na mém seznamu. Důkladně a až do hořkého konce, který jsem nejednou přivodila sama.

Pro tuto chvíli zůstanou Elena a Emma mé pozornosti ušetřeny. Ale Frick ne. Nasadím si sluneční brýle a postavím se mu do cesty. „Promiňte, můžete mi říct, kde najdu Faustovu ulici?“ zeptám se ho s perfektně napodobeným východoevropským přízvukem a zastavím ho. Matka a dcera získávají slušný náskok.

Podívá se na mě, přes moje rameno pohlédne za oběma ženami. „Ne.“ Frick chce projít kolem mě, ale já prostě zůstanu před ním a zalovím v kabelce.

„Počkejte, najdu plán města. Možná…“

„To, co předvádíte, je nátlak,“ vyštěkne a chce mě odstrčit stranou.

Kdybychom stáli v ringu, během vteřiny bych ho zmlátila do bezvědomí, takže by ani neměl čas pocítit bolest. Ale protože jsem v pasáži, upustím od toho a použiju podstatně účinnější trik. S křikem padám, přímo na výklad obchodu s doutníky vedle nás. Narazím do něj a strhnu ho s sebou k zemi.

Ve dveřích se okamžitě objeví prodavač, ustaraně se zadívá na mě a potom na Fricka. „Hej, mladý muži, jenom klid!“ zvolá a ukáže na něj, zatímco se sklání a prohlíží mě. „Všechno v pořádku?“

„Chtěla jsem jen vědět, kolik je hodin,“ zamumlám a otírám si ze rtů krev. Můj pád byl vypočítaný tak, abych se trochu narazila o dřevo, nic tragického, ale zato teatrálního.

Chodci se zastavují, dva z nich se zpola staví Frickovi do cesty a jsou zjevně připraveni pachatele povolat k zodpovědnosti.

Frick svraští obočí. „Sotva jsem se té dámy dotkl,“ zkouší to s pravdou, a přece se s ní daleko nedostane.

Prodavač mi dojemně stírá ze rtu krev a popadne mě v podpaždí, aby mi pomohl vstát. „Mám zavolat policii?“

„Ne,“ odmítám. „Možná to ten muž neudělal úmyslně.“

„Úmyslně, nebo ne,“ prodavač hledí na rozbitý výklad, „utrpěl jsem škodu.“ Vyzývavě si měří Fricka. „Policie by nebyla to nejhorší.“

Vysmrkám se a pošilhávám kolem Fricka k východu z pasáže. Emma a Elena zmizely a tím také unikly otci. Operace se podařila.

„Ne, nepotřebujete policii. Samozřejmě škodu uhradím,“ prohlásí Frick rozhněvaně a při tom na mě zírá. Pokouší se mě vyzvat, abych také převzala část sumy, ale to se pořádně spletl. To on je tady ten zlý. „Kolik to dělá?“

Prodavač se zadívá na rozházené zboží. „No, z toho se nevyvlečete za míň než čtyři sta eur.“ Podívá se na Fricka. „Beru i karty.“

„Super,“ zasyčí Frick ironicky a ztěžka projde kolem mě do obchodu.

„Děkuji,“ vydechnu směrem k prodavači a odbelhám se. Jakmile se ocitnu mimo dohled a opustím komplex budov, jdu normálně dál a věším se Eleně a Emmě na paty.

Jsem moc ráda v jejich blízkosti. Ať chtějí, nebo ne, patřím k jejich rodině a vím, kde je mám hledat. Dnes dělají obvyklou čtvrteční obchůzku, což znamená, že si dříve nebo později od procházky odpočinou a dají si slané pečivo.

Netrvá to dlouho a nacházím je. Loudají se asi deset metrů přede mnou, procházka kolem výkladních skříní jako podle knižní příručky.

Mimochodem, kniha. Jakmile dnes v noci dorazím ze směny, budu pokračovat v psaní. To by mělo být pět hodin a já budu jako vždycky svěží. Nabuzená a trochu moc čilá. Energii využiju k pokračování v příběhu.

Elena a Emma se vracejí, směřují pěší zónou zpátky k nádraží. Nakonec staneme na téže koleji rychlodráhy, samozřejmě několik metrů od sebe. Po Frickovi ani stopa. To je dobře. Tentokrát bych ho srazila pod vlak.

Ve voze pozoruji matku a dceru přes noviny muže před sebou. Jak ta malá vyrostla, a přitom ji vídávám přinejmenším jednou týdně! Elena vykládá rukama, nohama, Emma se směje a má radost. Nemůžu si pomoct, musím se usmát a bavit se s nimi.

Pomyšlení, že je možná budu muset zabít, je ovšem stále přítomno a kalí podobné vzácné okamžiky štěstí. Stále se mi vnucuje otázka, zda přenesu přes srdce vzít život takovému děvčátku? Dívce, která je stejně nevinná jako Thea. U dospělých je to pro mě snazší. Než zasáhnu, něco už stihli prožít.

Úkol, kterému musím znovu a znovu čelit, není moc vděčný. Ale není nikdo, kdo by ho mohl převzít.

Elena a Emma vystupují v ulici Karla Liebknechta. Vydám se za nimi a dohlížím, aby se v pořádku dostaly domů. Teprve když zmizí za vstupními dveřmi hned vedle obchodu s komiksy, jsem z obliga. Pro dnešek.

Cítím se jako pastýř, který smí své ovečky chránit jen potají. Sarah Ulmannová, Hendrik Lobitsch, Emma a Elena Karkovy. I když mají společné kořeny, vzájemně se neznají. Emma byla dána velmi časně k adopci. Nikdo z její staré rodiny netuší, že ještě žije. Jinak by paní Ulmannová za těchto okolností nežila sama ve velkém domě a vzala by si vnučku a pravnučku k sobě.

Beru svůj úkol velmi vážně. Moje stádo je rozptýleno po celém Lipsku, což věc zrovna neusnadňuje; ale kdysi bylo mnohem větší a rozeseto po celé Evropě.

Ve třetím poschodí se rozzáří světla, rodinka dorazila. Zvedám hlavu a kloužu očima vzhůru po staré fasádě. U okna se pohybuje stín, rozsvěcují se svíčky. Dívenka nejspíš dostane horké kakao a trochu vlastnoručně vyrobeného cukroví; voní po něm celý byt. Budou se bavit o věcech ve výlohách, ještě jednou projdou dopis Ježíškovi, trochu se pokoukají na televizi a potom odvede Emma dceru do postele. Znám jejich život velmi dobře, i když si nikdy nesmím dovolit, abych se opravdu stala jeho součástí.

Ubírám se rychlými kroky ulicí k Mořicově baště, kde mám dnes večer službu. Zvláštní akce ve Veranstaltungstonne, jak se sklepení jmenuje. Koncert skupiny Das Ich. Nejspíš tam bude narváno. Pracuji pro bezpečnostní službu a budu později stát ve dveřích a spolu s kolegy kontrolovat návštěvníky.

Přicházím k malému postrannímu vchodu v Mořicově baště, rozlehlém, gigantickém, stovky let starém systému pevnostních sklepení, v němž se nacházejí kavárny, bary a koncertní prostory. Miluju tohle místo.

„Ahoj, Sio,“ pozdraví mě Marko, plešatý obr posetý jizvami po akné a můj přímý nadřízený, který stojí u vchodu a kouří cigaretu.

„Ahoj, šéfe.“ Kývnu na něj. „Nechtěl jsi přestat?“

„Jo.“ Vdechuje jedovaté výpary. „Chtěl jsem.“

Cestou mu poklepu na rameno. „Tak to hezky zkoušej dál, než tě dostane rakovina.“

Jenom protáhne obličej a připomene mi Queequega, lovce velryb z Moby Dicka. Samozřejmě ví, co mu hrozí, ale jako všem kuřákům je mu to jedno.

V jeho případě si nejsem jistá, pokud jde o smrt. Tu a tam se mě zmocňuje pocit, že se potuluje v Markově blízkosti, ale potom zase zmizí. Číhá.

Otevřu dveře, zůstanu stát a naléhavě se na něj zadívám. „Vážně, šéfe. Nech toho hulení. Nebo tě to zabije.“ Zachytím očima jeho pohled a už ho nepustím. „Myslím to naprosto vážně,“ dodám temněji. Okamžitě cigáro odcvrnkne.

„Lepší hned a okamžitě než možná a někdy,“ okomentuje své počínání, ale je na něm vidět, že sám sebe překvapil.

Usměju se na něj. „Výborně, šéfe. Dám pozor, aby ses toho držel.“

O necelou půlhodinu později stojím se třemi kolegy u vstupní kontroly. Kašmírový plášť jsem vyměnila za černou koženou bundu, při rvačkách je pevnější a víc vydrží; přesto nestála o nic méně než plášť.

Před vchodem se tlačí působivý dav. Všichni chtějí naživo zažít hudební prazáklad gotické scény, ale v Tonne není moc místa.

Mám školený zrak, poznám, kdo u sebe má zbraň a kdo ne, a nemusím jim kvůli tomu ve většině případů ani pohlédnout do tváře. Řeč těla prozrazuje víc, než by člověk považoval za možné. Cíleně si ty týpky vybírám a prohledávám je. Nikdo z mládenců si nestěžuje, že se ho ujala žena. Žádný div.

Další úlovek. Bojový nůž v holínce – nijak originální skrýš. Podám zakázanou zbraň Markovi dozadu a nevrle na mladého muže vyjedu. „Co chceš s tou hračkou?“ S úžasem se zarazím.

Výrazné rysy osmnáctiletého mi připomínají dávno zapomenutou dobu z mého mládí. Tu, která byla hezká, plná nových dojmů, a dokonce lásky. Romantické, blouznivé lásky.

Existuje teorie, že každý člověk má někde na světě identického dvojníka. Netušila jsem, že se tato teorie může vztahovat i na jiné doby. Ale tvář mladého muže přede mnou dokazuje její správnost.

Polknu, pohlédnu do tmavě hnědých očí a pátrám v nich po… ano, po čem přesně? Snad po udiveném zajiskření, poznání, znamení, že to není jen krutý žert, který mi připravila příroda, nýbrž že něco jako znovuzrození je možné.

„Ty…“

Couvne přede mnou. „To mám přece kvůli náckům. Kdyby se nějací po koncertě objevili a dělali nepříjemnosti,“ odpoví, upřímně vyděšený. „Normálně to nechávám hned v šatně.“

Vlastně by teď mělo být na mně, abych něco řekla. Pravidla jsou jasná. Každý, kdo se pokusí propašovat na koncert zbraň, vyfasuje okamžitě zákaz vstupu. Ale ještě jsem se nevzpamatovala. Z leknutí, z radosti, z příliš mocného dojmu. Musím se hodně přemáhat, abych nezvedla ruku a nedotkla se jeho tváře, ať cítím teplo jeho obličeje.

„Jak se jmenuješ?“ Slova mi stékají ze rtů ztuha jako sirup a zdá se, jako by kanula na podlahu a nedosahovala až k němu. Uvědomuji si, že jsem šeptala. „Jak se jmenuješ?“ zopakuji otázku hlasitěji.

Nervózně kouká. „Proč? Budu mít potíže?“

Dav za ním reptá, chtějí konečně dovnitř.

Marko se posune dopředu. „Dá se to tak říct. Ten nůž tě připravil o vstup, hochu.“ Odstrkává ho za hruď dozadu. „Jasně to stojí ve všeobecných obchodních podmínkách na tvé vstupence.“

„Ale teď ho máš přece ty,“ pokouší se argumentovat. Ten výraz strachu, beznaděje, nesmyslné stavění se na odpor… to není jen obyčejná podobnost. Musí to být dvojče! Jsem víc a víc zmatená, vzpomínka se mísí s přítomností a vytváří vír, který do sebe vtahuje moje jasné uvažování a strhává ho pryč.

„Nevzpírej se, příteli,“ řekne Marko přívětivě, ale pevně a s hrozivým podtónem. „Sio, vyveď ho ven.“

Moje srdce a rozum se od sebe oddělily, jako by do mě vjela jiná osobnost, neboť ustoupím stranou, popadnu mladíka za límec kožené bundy a táhnu ho vpřed, vchodem dovnitř. „Výjimečně,“ zachraptím a strčím do něj, aby se ponořil do davu dřív, než ho Marko stihne popadnout a dopravit na čerstvý vzduch.

Někdo v řadách čekajících píská, další tleskají, aniž bych tušila, zda se mi chtějí vysmívat, nebo mě oslavovat; mechanicky pokračuji v prohlídce.

„Co to mělo znamenat?“ pošeptá mi Marko. Zní opravdu rozzuřeně.

„Ten byl neškodný. Jenom trochu ztřeštěný,“ říkám a nedívám se na něj, místo toho jdu při šacování nějaké dívky do podřepu a proklepávám jí nohy. „Přišel o nůž, to ho naučí.“

Marko už nic neříká. I tak je moc pozdě. Ale určitě si od něj během pauzy ledacos vyslechnu.

Bojuji stejnou měrou s matoucími pocity i s neustále proudícími hosty. Moje prsty pracují tak rychle, jak jen mohou, ale mám pocit, že nepostupuji vpřed. Ze zamyšlení mě nevlídně vytrhne ruka na rameni. „Marko říká, že máš jít na půl hodiny na čerstvý vzduch,“ oznamuje Michčle, moje kolegyně.

Venku na dvoře omámeně padnu na židli, zapřu se lokty o kolena a zírám do prázdna. Vzpomínky mě zavalují jako vlna a dávají mi zapomenout na přítomnost. Místo toho slyším, vidím, čichám a cítím věci, které jsem dávno nechala za sebou.

Zatracený kluk! Rozhodil mě, a jenom proto, že mi připomíná někoho, kdo je už tak dlouho mrtvý.

Zezadu se ke mně blíží těžké kroky. Objeví se Marko a usedne naproti mně. „Co je s tebou?“ zeptá se. „Jsi nemocná?“

Zavrtím hlavou. Dlouhý cop se mi otírá o koženou bundu jako ochablý, příliš dlouhý štětec. „Ne, jsem v pohodě, šéfe.“

Marko si prohlíží mou tvář. „Podle mě jsi pekelně unavená, Sio.“

Únava není správné slovo. Je na mně přece jen nakonec vidět skutečný věk? Spěji ke konci a měla bych si s psaním raději pospíšit? Potěšující je, že se cítím velmi živá. Knihu je třeba v každém případě dokončit, i když ještě nevím, co s ní potom provedu. Možná se mi podaří ony pocity, které jsou hluboko ve mně skryty a jen čekají, až se proderou na povrch a budou mě mučit, uvěznit na papíře stejně snadno jako Skyllin příběh. Ale co pak?

„Nejspíš máš pravdu.“ Usměju se na něj. „V sedmatřiceti se člověk rychleji unaví.“

Hledá cigaretu, zapálí si. „Chceš skončit dřív? Michčle za tebe může zaskočit, ptal jsem se jí.“

Moje levačka hmátne po cigáru a vytáhne mu ho ze rtů. Upustím ho na zem a rozdrtím podpatkem. Neprotestuje. To je dobře. Takže přece jen chce skončit. „Ne, šéfe. Dopřej mi ještě třicet minut a budu zase tvojí nejlepší ženou u dveří.“

Svraští čelo. „Vlastně tvoje pauza skončila, Sio.“ Marko vstane a ztěžka kráčí ke vchodu. „Dám ti ještě deset minut, pak tě chci vidět zase uvnitř.“

Zvednu ruku, trochu zděšeně se zadívám na hodinky. Opravdu, sedím na dvorku už přes třicet minut, aniž bych zaznamenala, jak se ručičky pohnuly.

Zatracený kluk.

Když vstávám, abych se vrátila, spatřím, že ke mně míří muž, který není v černé mase gotiků nápadný jen svým bílým oblečením. Pořádně přitahuje zrak – a má vkus. Látkové kalhoty nevypadají konfekčně, bílý kabát je přesně střižený na útlé tělo; na rukou a chodidlech nosí kůži černou jako noc. Šedivé vlasy i pokožka na jeho tvářích a krku prozrazují, že je starý. Odhaduji ho na šedesát let.

Existují mladší lidé než on, kteří působí natolik bezmocně, že by jim člověk rád pomohl se vším, co dělají. Tento muž má ovšem vzpřímenou, hrdou chůzi vládce. Energie, díky níž vypadají jeho pohyby svižně, se nedá přehlédnout.

Nejsem jediná, kdo si všiml nového návštěvníka, otočí se k němu spousta dam v černém. Má auru, která se dá doslova uchopit – a již znám!

Z nejzazšího koutku mé mysli vystřelují další vzpomínky a mísí se s ostatními. Mým prvním nutkáním je utéct, i když velmi dobře vím, že by to nemělo smysl. Pokud se mu podařilo vyslídit mě v Lipsku, najde mě všude. Vždycky v tom vynikal. Rozhodující otázkou je, proč se tady po všech těch letech objevuje. Moje pravačka zabloudí pod bundou na záda a sáhne po doplňku.

Přichází blíž a míří rovnou ke mně, zřetelně teď rozeznávám jeho rysy a vidím, že už šedesátku dávno a znatelně překročil. Vypadá uprostřed těch mladých lidí bizarně a na nesprávném místě.

Hledím do páru modrých, skoro fialkových očí. Není pochyb. Nemýlila jsem se, ani jsem neměla setkáním s mladíkem natolik rozrušenou mysl, že bych viděla duchy. I když znám toho muže mnohem, mnohem mladšího.

Zastaví se přede mnou. „Moje drahá sestřičko,“ pošeptá s nehybným výrazem ve tváři.

Žaludkem mi projede ledová bouře a zmrazí střed mého těla v hroudu. Jazyk mi spočívá v ústech jako mrtvý, nedokážu jím pohnout a něco říct, místo toho zírám na důvěrně známý, ale zestárlý obličej. Dostihla mě prastará minulost.

„Podívej se na mě,“ dožaduje se tiše. „Jsem všechno, co zbylo. To já jsem cognatio. Všichni ostatní byli vyhubeni, vzbouřenci, vyvrhely, méněcennými tvory, kteří se vyplazili z děr.“

Ztěžka polknu, jako uhranutá jeho podivnýma očima, a nevím, co si mám počít. Chce mě zabít? Byl by to proti němu tvrdý boj, jehož konec nedokážu předpovědět. Můj bratr je rychlý a umí velmi dobře zacházet s nožem. Ale ne. Má rád, když může útočit ze zálohy. Když tady přede mě předstupuje přímo na veřejnosti, plánuje něco horšího než vražedná bodnutí čepelí.

Hledí na mě, usměje se tou svou pro něj typickou směsí pohrdání a nadšení. Slabost pro mě neztratil. „Jsi úplně znejistělá, Sio.“ Pobaveně si položí prsty levé ruky na krátce zastřiženou bradku. „Je snad opravdu možné, že za celou tu spoustu let k tobě nepřišel nikdo našeho druhu?“

Marko si nás všiml. „Všechno v pořádku, Sio?“ zavolá na mě. Slyším znepokojení v jeho hlase a vím, že hned přijde sem, aby mě bránil. Konečně setřesu z těla strnulost a dám mu znamení, že je všechno v pohodě. Sice to není pravda, ale chci zabránit tomu, aby ho můj bratr před očima všech rozsekal čepelí na kusy. Nebo ho roztrhal holýma rukama.

„Hledali mě mnozí, ale vždycky jsem je zabila dřív, než mě našli,“ opravím ho chladně. „Měl bys mě znát líp, Marku.“

„Já je neposlal, Sio,“ ubezpečí mě rychle.

„To ti moc nevěřím.“ Neztratil vladařské způsoby, i když se časy pro bytosti jako on zhoršily. „Lžeš s každým nádechem,“ opáčím prudce. „A přece doufám, že v jednom bodě mluvíš pravdu. Cognatio bylo zlikvidováno? Velký, mocný svazek Jidášových dětí? To ráda slyším!“

„Rozpadl se kvůli tobě, sestro,“ vyčítá mi. „Otázka, co s tebou, mezi nás vrazila klín a zbavila nás síly jednoty.“

Směju se, hlasitě a zřetelně. „Jednoty? Shodovali jste se přece vždycky jen v jedné věci, v touze po moci. Po moci a věčném životě.“

Zle se na mě podívá. „Víš, že to není pravda.“

„Budeš to vždycky popírat, bratře, jako malé dítě, kterému berou, co miluje nejvíce. Cognatio,“ vykročím k němu, „nebylo nikdy víc než jen pospolitostí sobeckých mužů a žen. Dříve nebo později byste se na sebe vrhli, ať už se mnou nebo beze mě.“

Marek couvá. „Ať tvrdíš cokoliv, Sio, je to tvoje vina, že se rodina rozpadla,“ trvá na svém paličatě. „Nikdo už neuznával autoritu Iškariotského, začaly boje. Děti Jidášovy se změnily v divoké vlky a…“

„Křivdíš zvířatům,“ vpadnu mu do řeči. „Jak to bylo dál?“

Zastrčí si ruce do kapes a já strnu. Dojde každým okamžikem přece jen k útoku? „Sami jsme se oslabili… a potom využili upíři šanci. Zpočátku jsme jim odolávali, ale brzy se ukázalo, že se jeden z nás s nimi spolčil. Někdo jim prozradil spoustu našich tajemství.“

Okamžitě si vzpomenu na Carzica. Cognatio vždycky velkoryse omlouvalo jeho porušování pravidel, a místo poděkování byl nejspíš právě on ten, kdo vytáhl proti vlastním lidem do války. Na kratičký okamžik v duchu vidím, jak se jedno dítě Jidášovo za druhým stává obětí nepřátel. Ten pohled by mě měl naplnit hlubokým uspokojením. Ale vůbec mě nezajímá.

„Všichni jsme bojovali statečně.“ Vytáhne z kapsy pravou ruku, natáhne ji a chce se dotknout mé tváře, ovšem můj ostrý pohled je mu dostatečným varováním. „Ale v průběhu desetiletí jsme ztratili naše území. A dnes… ty a já, Sio, jsme posledními dětmi Jidášovými.“

„Pak je to tak dobře,“ opáčím nemilosrdně.

„Já to vidím jinak.“ Pohlédne mi pevně do očí. „Nejsem tady, abych tě potrestal. Nikdy bych ti nedokázal ublížit.“ Marek se odmlčí a prohlíží si cihlové zdi dvorku, potom gotiky. „Tihle mladí lidé. To, co dneska všechno provádějí, mi zůstane hádankou. A ty se s nimi zahazuješ?“

„Přejdi k věci.“

„To, co mě přivedlo do Lipska, je nabídka.“

„Jak jsi mě našel?“

Usměje se a vypadá to pekelně zlověstně. Kdyby Satan přijal lidskou podobu, měl by přesně tyto rysy. „Stálo to spoustu životů, než jsem získal všechny informace. Ale přece víš, jak nízce si cením lidského života.“

„A přece jsi zůstal zčásti člověkem.“ Kývnu na něj. „Zestárl jsi. Velmi zestárl. Takže tvoje bádání nepřineslo úspěch.“

Vydá ze sebe zvuk, který začíná jako zaryčení a končí povzdechem. „Pořád jsem naživu, což chápu jako úspěch, i když přípravek chutná hrozně. Hodně arzénu, hodně olova. Ale na tobě nezanechala ta hromada desetiletí skoro žádné stopy. Co bereš?“

Zavrtím hlavou. „Moje tajemství, bratříčku. Nikdy se ho nedozvíš.“

„Uvidíme, Sio.“ Zadívá se na Marka. „Myslím, že tvůj zaměstnavatel chce, aby ses vrátila do služby, proto ti sdělím svou nabídku. Odpověď žádám okamžitě.“ Nadechne se. „Vrať se se mnou. Podvol se mému ucházení se o tvou ruku a vezmi si mě za muže. Můj život bez tebe nic neznamená a právě teď potřebuju někoho po svém boku. Ženu, kterou miluji.“

Zvednu obočí – a teď jsem vládkyně já.

Vyhne se mému pohledu.

Jeho malý proslov mě opravdu překvapí. Vlastně bych čekala, že mi bude vyhrožovat a žádat, abych zmizela někam mimo Evropu, jenom aby mě ponížil. Že by mě chtěl vidět vedle sebe, jsem při nejlepší vůli nepředpokládala. Jeho láska ke mně je opravdu obrovská a Marek se přeceňuje. Nesmírně se přeceňuje. A to se nezměnilo. Jak ho mohlo napadnout, že zapomenu, co mi provedl?

Založím si ruce na hrudi. „Chceš moji odpověď okamžitě, Marku?“ Neváhám ani vteřinu. „Ne.“

„Sestro!“ Zní upřímně zděšeně a je mnohem hlasitější, než zamýšlel; gotici k nám stočí zrak. „Vzpamatuj se! Nabízím ti víc, než jsi kdy v životě měla.“

„Nic nechci. Líbí se mi život, jaký vedu, a na rozdíl od tebe,“ zpola se od něj odvrátím, „budu žít velmi dlouho. Tebe už ale teď obklopuje hnilobný zápach smrti, bratříčku. Proto jsi tady. Chceš vyslídit mé tajemství.“ Zasměju se. „Není těžké tě prokouknout.“

Marek zatne zuby. „Nerozumíš mi. Nejsem tak sobecký, jak si myslíš.“

„Ale ano, jsi. Protože to nedokážeš sám, přišel jsi za mnou. Přijel jsi do Lipska zbytečně, bratře.“

„Uvidíme,“ prohlásí mnohoznačně a pak si změří návštěvníky koncertu. „Kdo tam dnes večer hraje?“

„Nezajímalo by tě to.“

Marek se už zase usmívá. „Je to součást tvého světa. Možná lépe pochopím způsob tvého uvažování, když se v něm budu chvíli pohybovat. Uvidíme, jestli najdu v moderní muzice něco dobrého.“ Sáhne pod kabát.

Strnu a už mám ruku na jílci dýky.

Marek se usměje a vytáhne rozmáchlým pohybem peněženku. „V každém případě nebyla moje cesta úplně zbytečná. Vychutnám si koncert.“ S úsměvem projde kolem mě ke vchodu do Veranstaltungstonne. Nevěnuje pozornost frontě před večerní pokladnou ani mým kolegům, místo toho položí na stůl bankovku a prostě vejde dovnitř. Nikoho ani nenapadne, aby ho zastavil. Jeho bílé šaty splynou s oblakem mlhy ze suchého ledu, který vychází zevnitř, a Marek zmizí.

Uvědomuji si, že pořád svírám zbraň. Mám se vydat za ním a připravit ho v umělé mlze o život? Tím by se moje problémy jedním rázem vyřešily; současně jsem si jistá, že by můj útok nevyšel. Kdo ví, co ho ještě napadne?

„Michčle, můžeš to za mě přece jenom vzít?“ zeptám se kolegyně a ta přikývne.

Rychle vyrazím na cestu, pryč od Mořicovy bašty a pryč od svého bratra, i když vím, že mu pravděpodobně tak rychle a jednoduše neuniknu.

Nikdy se nespokojil s prvním „ne“.

V. kapitola

7. srpen 1672

osmanské vazalské území

Uběhly dva roky, ale Skylla si moc neuvědomovala, kolik času uplynulo od chvíle, kdy si ji k sobě otec vzal. I když směla opouštět mlýn jen zřídka – a i tehdy jen v Karolově doprovodu – nepostrádala nic ze svého dřívějšího života. Jen tu a tam se vykradla na terasu a prohlížela si dalekohledem okolí, a hlavně vesnice. Když to na ni přišlo, zpívala si také jen pro sebe písničky, které ji naučila matka, a tančila k nim do taktu.

Skylla milovala, když mohla trávit celé dny a noci s otcem v knihovně nebo v jeho laboratoři. Karol si ji často dobíral, že do sebe nasává obsah slovníků, foliantů a vědeckých knih jako vyschlá houba vodu.

Také v pěstních soubojích a v zacházení s dýkou dělala skvělé pokroky. Karol jí vyprávěl, že se jednoho dne objeví mistr a vyzkouší ji. Skylla si malovala toho neznámého muže v barvách stejně ponurých jako působivých, toužebně se těšila na setkání – a současně si dělala starosti, zda v této zkoušce obstojí.

I když byla otcova společnost vším, co si Skylla přála, kladla si někdy otázku, jaké by to bylo žít v jedné z vesnic a mít kamarády jako všechny ostatní děti. Možná právě proto jí připadalo jako vítaná změna, když do mlýna přicházeli lidé, kteří prosili Karola o lékařskou pomoc, již jim vždycky spolu s přívětivými slovy poskytl. Platili mu kuřaty, zeleninou a nakládaným ovocem, moukou či obilím. „Samozřejmě tak nezbohatneme,“ vysvětlil jí jednou Karol s pomrkáváním, „ale nemusíme si lámat hlavu s prázdnou spíží.“

Dnes večer to byli čtyři muži z vesnice Ljana a žena z Priba s dcerou. Trpěli běžnými neduhy, od kašle po bolavé klouby. Jeden z nich měl na noze zanícenou ránu; strašně hnisala a páchla.

Skylla pozorně sledovala, jak Karol v kuchyni ránu ošetřoval, a vštěpovala si do paměti každý jeho úkon. Přesto si všimla výrazů okolostojících lidí. Cítila, že se muži otce navzdory jeho dobrým skutkům bojí. Jako vždycky. Se stejným strachem hleděli i na ni, když mu pomáhala.

Skylla vynesla ven vodu, kterou Karol vymyl podebranou ránu; na schodech tam seděly žena s dcerou a čekaly, až přijde řada na jejich léčení. Dívenka byla zhruba stejně stará jako Skylla. To jí vnuklo nápad.

„Dobrý den,“ pozdravila Skylla zdvořile a s rozmachem vylila obsah mísy. „Už to nebude dlouho trvat. Otec ránu nařízl a odstranil hnis. Po obvázání bude mít čas na vás.“ Usmála se na dívku. „Já jsem Skylla.“

Holčička se nejistě zadívala na matku, která na ni povzbudivě kývla. „Já se jmenuji Marcela,“ odpověděla. „Moje matka se řízla do ruky, a teď má strach, že si uhnala otravu krve.“

„Přečteme si spolu něco, zatímco se jí bude otec věnovat?“ navrhla Skylla s náhlým zápalem.

Marcela přešlápla z nohy na nohu. „Já neumím číst.“

„Mám i knížky s obrázky. A můžu ti předčítat,“ ujišťovala ji spěšně, aby Marcela zůstala. „Máš ráda legendy?“

„Já… pár jich znám. Ale ne moc.“ Marcela se na ni zvědavě usmála.

„Fajn! Počkej tady, donesu z knihovny jednu knížku.“ Skylla měla radost – a dopustila se té chyby, že si vyhrnula mokré rukávy a odhalila znaménko.

Marcela na něj zírala. Matka ji okamžitě popadla za paži a pevně ji k sobě přitáhla. Pošeptala dceři něco do ucha a dívenka se upřeně zadívala na Skyllu. Nezaznělo žádné vysvětlení, ale pohledy hovořily za všechno.

Skylla cítila v nitru staré známé zklamání. Údajný zlý pohled a znaménko všechno ničily.

Vrátila se ve stísněné náladě do mlýna a dál pomáhala otci v práci. Poprosí Karola, aby jí tu ohnivě rudou skvrnu na kůži vyřízl. Ta poskvrna se přece musela dát odstranit!

Karol zavřel dveře za matkou a dcerou, které ošetřil jako poslední, otočil se a poznal na Skylle, že je skleslá. „Co tě trápí?“

Mávla rukou. „Nic důležitého, otče.“

„Když děláš takový obličej, že vedle tebe i nejsmutnější člověk vypadá jako šprýmař, musí to být něco vážného,“ namítl a sevřel ji v náručí. „Co se stalo?“

„To co obvykle. Uviděly moje znaménko a…“ Skylla si povzdechla. „Můžeš ho odstranit, otče? Lidé si myslí, že je to ďáblovo znamení.“

„Nesmysl. Nemusí pryč,“ řekl jemně a pohladil ji po černých vlasech. „Zapomeň na ty povídačky hlupáků.“

„Ale… nejsou to jenom zdejší lidé. V Gruži to bylo stejné.“ Skylla si všimla, jak se jí svírá hrdlo. „Prosím, otče, chtěla bych přece jen…“

„Vím přesně, co bys chtěla, dcero.“ Pustil ji, zničehonic popadl ruksak a vydal se ke dveřím. „Pojď, ukážu ti v lese místo, kde se dají najít zvláštní byliny.“ Mrkl na ni. „Ještě je neznáš – a já přece vím, že pro tebe neexistuje nic krásnějšího než objevovat něco nového.“

Skylla se usmála, jak to jen šlo. Věděla, že ji chce tím neplánovaným výletem rozveselit. Otec ji miloval. Ba co víc. Věřil, že se stane stejně vzdělanou a chytrou jako on. „Na ničem jiném nezáleží,“ zašeptala. Potom chňapla po svém širokém, hřejivém šálu, přehodila si ho přes ramena a rozběhla se za Karolem.

Cestou si Karol nechal od Skylly ještě jednou vysvětlit všechny úkony, které při ošetřováních prováděl. Dělal to tak vždycky.

Najednou se zastavil. Skylla zvedla zrak k jeho tváři a uviděla napjatý, soustředěný výraz, jaký u něj nikdy předtím nespatřila. „Otče, co…“

„Zůstaň tady, buď zticha a nehýbej se,“ pošeptal jí Karol. „Hned se vrátím.“ Sešel z cesty, po které až dosud putovali, a brzy zmizel mezi čím dál hustěji rostoucími kmeny.

Skylla zamyšleně svraštila čelo. Zase tady bylo to podivné chování, které otec tu a tam předváděl. Sice ji neděsilo tak moc jako jeho náhle vzplanuvší hněv nebo chlad, ale znejišťovalo ji.

Skylla usedla na převrácený strom a naslouchala zvukům lesa. Jedlové šišky praskaly a vrzaly, ve větvích tiše ševelil vítr. Všude kolem ní pobzukoval hmyz svou noční píseň. Skylla si k ní pobrukovala jednu ze svých oblíbených melodií, text si k ní doplňovala v duchu – když tu ji náhle přerušilo zamečení kozy. Zdálo se, že zvíře nemůže být daleko.

A znělo to, jako by bylo v krajních nesnázích!

Skylla nemusela přemýšlet dlouho. Položila na strom složenou šálu coby znamení pro otce, špice ukazovala směrem, kterým poběží; potom vyrazila, aby koze pomohla.

Čím hlouběji pronikala do podrostu, tím kamenitější a nerovnější byla mechem pokrytá půda. Skylla vděčila jen dobrým reflexům za to, že neklopýtla a neupadla.

Mečení bylo naléhavější a hlasitější.

„Vždyť už jdu,“ zvolala a uviděla v zemi trhlinu, z níž se ozývalo volání zvířete – ale také drsné prskání rysa!

Skylly se zmocnila tíseň. Opatrně se připlížila k okraji a zadívala se dolů. Koza uvízla v užší části na tři kroky hluboké díry, zatímco rys elegantně seskočil dolů po spadaných kmenech stromů a teď se ke své oběti pomalu, ale neúprosně blížil.

Skylla rychle popadla několik kamenů a hodila jeden z nich po šelmě. Rána ji zasáhla do měkkého boku, rys s prskáním otočil hlavu ke Skylle. „Zmiz!“ vykřikla dívka a vymrštila další kámen.

Rys uhnul, přikrčil se a znovu výhružně zaprskal.

„No tak, vypadni!“ zvolala Skylla a hodila třetí kámen. Mířila na hlavu, ale netrefila se – a spatřila šelmu, jak rychlými skoky zdolává šikmou stěnu. Horečně se rozhlížela po nějaké zbrani. Bleskurychle utrhla ze ztrouchnivělého stromu vedle sebe tlustou větev a rozpřáhla se oběma rukama k úderu. „Ty mě nezaženeš,“ zaryčela, a jak se rys vytahoval přes okraj průrvy, statečně udeřila.

Klacek zasáhl lebku za pravým uchem a šelma bolestně a vztekle zaprskala. Jedna tlapa vystřelila vpřed a vyryla do Skylliny nohy dlouhé, hluboké šrámy. Dívka vykřikla. Bylo to poprvé, co zakusila podobnou bolest, ale místo aby před soupeřem couvla, znovu se po něm ohnala a trefila ho do čenichu. Rys pevně zaťal drápy do země. Povzbuzená Skylla vykročila vpřed, rozmáchla se…

V tu chvíli jí pod nohama povolil okraj. Spolu se šelmou padala po šikmé stěně dolů.

Pracky ji nemilosrdně zasáhly do paží a zanechaly i tam hluboké brázdy. Ale sotva oba sokové dopadli na dno trhliny, Skylla zase vyskočila a bušila ze všech sil do šelmy. Rys se dal na útěk, jak nejrychleji dokázal.

Skylla zaťala zuby a vstala. Oči měla zalité slzami, ale neplakala. Šaty byly špinavé, umazané od krve a hlíny, rány ji pálily – ale zvítězila.

Byl to skvělý pocit!

Pomalu se odbelhala k uvízlé koze a nadzvedávala ji, až zvíře dokázalo vlastními silami uniknout z vězení.

„Co to tam vyvádíš?“ Zahalil ji stín. Chtěla se zadívat nahoru, ale to už k nim chlapec seskočil.

Skylla hleděla do opáleného obličeje hocha, kterého už několikrát viděla dalekohledem. Pocházel z Priba a byl pasáčkem. „Zachránila jsem tvoji kozu,“ odpověděla a snažila se nedávat příliš najevo bolest.

Prohlížel si ji. „Upadla jsi?“

Napřímila se a zvedla větev. „Bránila jsem ji před rysem,“ prohlásila hrdě.

Vykulil oči. Nejdřív to vypadalo, že se jí vysměje, ale rány na pažích a nohou i stopy na zemi mu prozradily, že to musí být pravda.

„Jsi zraněná! Dovol, ať se na to podívám.“ Než tomu mohla Skylla zabránit, odhalil znaménko. Překvapeně se na ni podíval. „Ty musíš být ta malá ze mlýna,“ dohadoval se.

„Ano.“ Skylla neměla dojem, že se jí bojí, a vzplanula v ní jiskřička naděje. „Jmenuji se Skylla.“

„Já jsem Giure,“ představil se. „Děkuji, že jsi zachránila mou kozu.“

Uchopila jeho ruku, kterou k ní přátelsky natáhl, a stiskla ji. Skylle se hoch okamžitě líbil. Zblízka vypadal líp než v dalekohledu. Oči se mu bystře třpytily. Skylly se znovu zmocnila naděje, že snad přece jen najde kamaráda.

Giure se usmál. „Ty jsi zvláštní holka. Co pohledáváš sama v tuhle dobu v lese?“

„Hledáme s otcem byliny, abychom mohli léčit nemocné,“ odpověděla. „A někdy asi musím i zachraňovat kozy.“

Zasmál se, hned potom ale zvážněl. „Přesto bys neměla být tady venku. Prý tu obchází nějaký zvláštní upír.“ Navzdory pálícím ranám tím probudil Skyllinu zvědavost. „Jaký upír?“

Hnědé oči sklouzly na její krk a malý křížek, který se tam houpal a který teď bezděčně sevřela jako vždycky, když byla rozrušená.

„Tenhle upír zabíjí oběti jediným kousnutím a značkuje je třemi vyrytými X. Na jednom statku, ani ne půlden cesty odtud, našli tucet mužů a žen. Vysátých. Až do poslední kapky!“ Giure ztišil hlas. „Je možné, že tě tady taky vyslídí. Přitáhne ho tvoje krev.“

Uvědomila si, že přehání, aby jí nahnal strach. „V tom případě mu asi budu muset srazit hlavu a spálit ho,“ prohlásila s drzým úšklebkem, potom ale stáhla tvář bolestí a třela si řezné rány na paži.

„Počkej, vymyjeme je.“ Giure sáhl po čutoře s vodou, která mu visela na opasku. „Dovol, abych pro tebe udělal alespoň to, statečná Skyllo. Jinak netuším, jak bych mohl svou chybu napravit.“

„To ani nemůžeš,“ zaburácelo k nim shora.

Oba sebou vyděšeně trhli. Ani jeden z nich si nevšiml Karola, který se teď tyčil nad nimi, mohutný, nahánějící strach a s rukama zapřenýma v bok. Dravý pták, který mohl každým okamžikem udeřit. „Vezmi si svoji kozu a zmiz!“ Hlas se mu třásl hněvem.

„Odpusťte, pane!“ Giure okamžitě pustil Skylliny prsty, popadl zvíře za roh a táhl ho za sebou, aby se dostal k mělčímu místu v trhlině.

Karol sklouzl na podpatcích k dceři a poklekl před ni, aby ošetřil její zranění. „Rys,“ konstatoval rozzuřeně. „Ty ses pustila kvůli koze do křížku s rysem? Nenařídil jsem ti snad, abys zůstala tam, kde jsem tě nechal?“

Skylla přikývla. Teď už nedokázala zadržovat pláč. Nechtěla, aby se na ni otec zlobil, a koktavě se pokoušela bránit.

„Mlč, dcero!“

Karol ji vzal do náruče a odnesl ji lesem zpátky k mlýnu, kde jí pomohl s vysvlékáním a opatřil jí rány. „Ode dneška zůstaneš ve mlýně, dokud nedojdu k názoru, že mě můžeš znovu doprovázet,“ oznámil jí. „Musím ti být schopen důvěřovat.“

Skylla se třásla. „Ale ta koza…“

„…byla koza, Skyllo. Jenom koza! Rys tě mohl zabít. To ten budižkničemu pasák ať na ni dává lepší pozor a ať se kvůli ní nechá sežrat, ne ty.“

„Mrzí mě to, otče,“ vydechla a objala ho pažemi.

„To by taky mělo.“ Zavinul ji do pokrývky a vynesl nahoru do postele. „Už se to nikdy nesmí stát. To se budeš muset naučit.“ Když se společně pomodlili, políbil ji Karol na obvazy na pažích. „Teď spi a nech rány, ať se léčí,“ rozloučil se.

Skylla popotáhla a snažila se ignorovat pálení v ranách. Ale potom si vzpomněla na něco jiného, co jí dalo zapomenout na bolest. Na dvě třpytivé hnědé oči. Na příjemný, upřímný úsměv.

Trvalo dlouho, než ji přemohla dřímota.

7. prosinec 2007

Německo, Sasko, Lipsko, 4.30

Když Skylla následujícího rána našla přede dveřmi věže malou kytici čerstvých květin, věděla, od koho jsou, od Giureho.

Od nynějška jí pasák koz často nechával na prahu nebo na okně drobné dárky. Tu to byly květiny, tu obzvlášť dobrý sýr nebo kousek uzeného masa. Protože Skylla nesměla mlýn opustit, přicházel k ní někdy přes den, když si byl jistý, že Karol odešel z věže, a povídal si s ní úzkým okýnkem. Poznala, že Giure je pozoruhodně vnímavý.

Zamyšleně se podívám z okna. Pode mnou se rozprostírá noční Lipsko. Musím myslet na dvojice, které teď leží vedle sebe v postelích. Kolik z nich se před tím pohádalo, kvůli odpadkům, které on nevynesl, kvůli novým šatům, které si ona nutně musela koupit.

Tuší, jak velké mají štěstí?

Ze setkání vykvetlo mezi dětmi hluboké přátelství, píšu dál. Mělo přetrvat mnoho let.

srpen 1674

osmanské vazalské území

„Co už víš o upírech?“ Smrákalo se, Karol stál vedle dcery v kuchyni a sledoval, jak Skylla jí kousek chleba a zapíjí ho mlékem.

Dívenka, kterou zachránil před nudným a nesmyslným životem posluhovačky, vyrostla ve vědkyni, která by se už mohla měřit s leckterým univerzitním profesorem.

Ovšem nevytříbil se jen její rozum, také tělo se změnilo. Skylla se stala mladou ženou, jíž se pod košilí začínala rýsovat ňadra. Tvář pozbyla oblou dětskost a zúžila se; neuvěřitelně se teď podobala matce.

„To, co znám z příběhů o nich,“ řekla Skylla. „Upíři jsou výplody pověr.“ Kdysi věřila, že bytosti noci opravdu existují, jako tenkrát, když byli v husté mlze napadeni a zabiti turečtí vojáci. Mezitím ovšem došla k závěru, že to bylo nějaké divoké zvíře, možná vzteklý vlk, který ji příznivým řízením osudu zachránil před zajetím.

Karol zvedl obočí. „Neuložil jsem ti, aby ses jimi zabývala?“

„A přesně to jsem udělala, otče. Ale nedokázala jsem najít pro jejich existenci žádné vědecké důkazy. Většina učenců považuje upíry a další nemrtvé za výmysly pověrčivých lidí. Toto přesvědčení sdílí i osmanský místodržící, na jehož zprávu sultánovi jsem narazila v jedné knížečce. Vypráví v ní o hrůzostrašných historkách zdejšího prostého obyvatelstva.“ Skylla dopila poslední doušek mléka a otřela si ze rtů bílý proužek.

„To není odpověď, dcero.“

Skylla se na otce překvapeně zadívala. Kam mířil? „Věř mi, zabývala jsem se těmito věcmi, jak jsi chtěl, otče. Ale pro vědkyni nemají význam. Je to pověra.“ Sáhla po chlebu. „K ničemu mi to není.“

„Vážně? K ničemu ti to není? Tak to ses naučila ze spisů? Uzavírat se před tím, co jsi zažila na vlastní kůži, dcero?“ pronesl Karol změněným hlasem a z tváře mu vyprchala laskavost a přívětivost. Na povrch se znovu prodrala temnota, kterou Skylla už tak často viděla.

„Ne,“ vykoktala, udivena jeho prudkostí. „Ne, já…“

Pohlédl jí do očí. „Že jsi v ně samými novými poznatky přestala věřit, neznamená, že upíři neexistují. Pojď se mnou, dcero. Dnes tě naučím, kdo je jedním z největších nepřátel lidí. Člověk tomu, co spatří na vlastní oči, může věřit.“ Beze slova se otočil a vyšel ven.

Před mlýnem čekal zapřažený kočár. Takže výlet byl plánovaný a nešlo o spontánní nápad, jak se Skylla zprvu domnívala.

„Pojď, ty malý mudrci,“ vyzval ji Karol, když se vyšvihl na kozlík, a sáhl po biči. „Pomůžeme vesničanům zbavit se škůdce.“

Sotva usedla, rozjeli se.

„Upíři,“ začal vysvětlovat, když vyjeli z lesa, „jsou všude. Existují ve všech možných podobách a druzích. Nezkušenému pozorovateli mohou někteří připadat neškodní jako zvíře nebo záře v mlze. Ale věř mi, existují mnozí, kteří jsou velmi nebezpeční.“

„Protože lidem vysávají krev?“

„To taky. Někteří jsou stejně prchaví jako stín, a přece dokážou plivat oheň. To jsou ti nejnebezpečnější. My… lidé jim říkají umbrové.“

Skylla napjatě poslouchala a podivovala se, že o těchto upírech ještě nikdy neslyšela. Na druhou stranu už věděla ze záznamů, že takřka každá vesnice měla za to, že trpí kvůli jinému druhu nemrtvých. Přičítala to fantazii vypravěčů – ale možná měly všechny zprávy přece jen pravdivé jádro.

„Takže existují… živé stíny?“

„Za života to jsou zlí lidé, které ďábel po smrti promění v umbru. Vypadají jako stín, dcero, ale jsou z masa a krve stejně jako ty a já. Proto je můžou vědci jako my zkoumat, bez ohledu na to, zda se jim říká upíři, vampýři nebo jakkoliv jinak.“

Skylla to chápala jako výzvu dokázat svou touhu po vědění. „Takže je vážně pravda, že každou vesnici sužuje jiný typ upíra?“

Karol přikývl. „Spojuje je touha po krvi a strach ze slunce, ale jejich chování a schopnosti se vzájemně liší. Existují muronyové, kteří se stejně jako čarodějnice shlukují v kroužcích. Nexové rozsévají mezi lidi nemoci jako mor či cholera, považuju je za skoro nejhorší upíry. Naštěstí už jsou vzácní, protože byla rozpoznána jejich nebezpečnost a byli zesílenou měrou pronásledováni. To se pozná podle toho, že už skoro nevypukají morové epidemie. Tenjacové přinášejí dobré a špatné sny, zatímco viesczyové pronášejí kletby a ovládají počasí, když chtějí.“

„Proč to tak nestojí v knihách, které jsi mi dal?“ Skylla cítila mrazení v šíji.

„Nestojí to v knihách západních učenců, protože je neznají. Kdybys byla důkladnější, prostudovala bys i další záznamy. Většina upírů se vždycky raději zdržovala na východě.“ Karol zahlédl kus opodál vesnici Ljana a přitáhl koním otěže. „Necháme kočár stát tady. Vzbudil by ve vesnici příliš velkou pozornost.“

Skyllu něco napadlo. „Giure vyprávěl něco o upírech, kteří zabíjejí oběti kousnutím a potom je značkují. Třemi X. Co ti?“

„Giure,“ odfrkl si Karol. „Co si myslíš, že obyčejný pasák ví o největších hádankách vědy?“ Sundal ze střechy lucernu a rýč s ostře nabroušenými hranami a hodil si na záda nacpaný batoh. „Jsi připravena, Skyllo?“ Podal jí druhou lucernu a sekyru. Zatím nerozsvítili světlo, hvězdy zářily dostatečně jasně.

„Připravena na co?“ Převzala předměty.

„Na vykopání upíra, který už několik dní ošklivě sužuje lidi. Vyjídá jim stodoly, zabíjí dobytek a nebojí se ani napadat vesničany.“ Jeho tvář ztvrdla. „Ukážu ti, jak ho vypátrat. Zabijeme ho a prozkoumáme jeho ostatky.“

Skylla polkla. „S čím musíme počítat, až otevřeme hrob? Ke kterému druhu patří?“

„To, co dnes hledáme, je úplně normální upír. Kdyby byl ve hře jeden z mocnějších druhů, nevzal bych tě s sebou. Ještě ne.“ Karol seskočil na zem. Otevřel dvířka, vytáhl dřevěný kufřík a vyrazil. „Ale nejdřív se podíváme na něco jiného.“

Dali se na cestu a mířili k okraji vesnice.

„Drž se ve stínu a následuj mě,“ nařídil a spěchal přikrčený dál. Za žádných okolností nechtěl, aby ho někdo spatřil.

Skylla chápala, proč postupuje v takové tajnosti. Znali ho jako podivuhodného učence, který nejednoho muže, ženu i dítě vyléčil z nemoci a sklidil za to bázlivou chválu. Současně v něm viděli podivína, který se plíží lesy a dělá věci, jež nechápali. Ne svým omezeným, neškoleným rozumem. Čemu lidé nerozuměli, mohli rychle pochopit špatně.

Blížili se ke středu vesnice, kde stála studna. Byla přikrytá velkým dřevěným poklopem a zajištěná zámkem.

„Obyvatelé se bojí, aby upír neotrávil vodu,“ vysvětlil Karol tiše a pokynul dceři, aby zůstala, kde je. „Jakmile někoho zahlédneš, zapískáš a varuješ mě.“ Odložil až na dřevěný kufřík veškeré vybavení a rozběhl se ke studni.

Skylla sledovala, jak odemkl jakýmsi podélným nástrojem zámek, trochu nadzvedl víko a spustil dolů na šňůrce fiólu. Po nějaké době ji zase vytáhl a nalil vodu do tří malých trubiček, zasazených do držáků v kufříku. Potom vylovil úzkou nádobku s tmavou tekutinou a nalil ji do studny.

„Je to prostředek proti nemocem ve vesnici,“ vysvětlil jí, když se o chvíli později znovu ukryl ve stínu vedle ní. „Tak ho vypijí všichni. Nepotřebuji u toho žádné diváky, zvlášť když se dá to, co jsem právě udělal, pochopit úplně špatně. Nikdo by mi nevěřil, kdybych řekl, že svými esencemi vodu ve vesnici vylepšuji, a ne trávím,“ zašeptal a ukázal doleva. „Pojď. Máme ještě něco v plánu.“ Posbíral vybavení a vyrazil.

Mířili k hřbitovní zdi.

„Nepromění se a neuteče, až si všimne, co zamýšlíme?“ Skylla si hodila sekyru na rameno a dávala pozor, aby lucerna moc nevrzala. Nikdy by jí ani na mysl nepřišlo, že záznamy o upírech jsou pravdivé. Jména jako nexové, muronyové a další předtím neslyšela.

„Nevybral jsem pro tvé první setkání s upírem sobotu pro nic za nic. Sobota je zasvěcena matce Boží. Nemálo upírů musí proto zůstat ležet v hrobě, jako by na ně svítilo slunce. Dopadnout ho bude dnes snazší.“ Karol dorazil k na tři kroky vysoké obvodové zdi hřbitova a bez problémů se i s celým vybavením vytáhl nahoru. „Vypadá to, že samozvaní lovci upírů už odešli a vzdali pátrání,“ pronesl tiše a podal dceři ruku, aby jí pomohl. Zvládla šplhání vlastními silami a nedlouho poté už dřepěla vedle něj. „Dobrá práce.“

Seděl vzpřímeně na zdi a prohlížel si pohřebiště jako vojevůdce bitevní pole. Stála tady jedna řada křížů a náhrobků za druhou, byla to prostá místa posledního odpočinku, na nichž bylo vidět, že rodinní příslušníci mrtvých nemají moc peněz. „Můžeš mi říct, podle čeho poznáme hrob našeho upíra?“

Skylla rychlým pohledem zaznamenala, že i vesničany napadlo pátrat po bytosti. „Rozsypali popel kolem tří hrobů, které považovali za podezřelé… nejspíš aby zviditelnili upírovy stopy a poznali, kde leží jeho hrob,“ rozhovořila se tišším hlasem. „Ale nevidím ani rozrytou zem, ani,“ soustředila se na to, co v knihách dosud považovala za pověry, „světelnou záři nad nějakým hrobem, což bychom mohli považovat za znamení.“ Skylla nasála ještě teplý večerní vzduch. „Páchne tu… ocet.“

„Dál.“ Karol ukázal dopředu. „Co by mohl ten ocet znamenat, dcero?“

Usilovně přemýšlela a znovu se při tom rozhlížela. „Támhle je otevřený hrob, za tím růžovým keřem!“ upozornila otce. „Zalili snad upírův hrob vařící vodou s octem, aby v té směsi zemřel?“

„Dobrý postřeh.“ Karol seskočil, sundal ruksak a vytáhl z něj kožené zástěry. „Nejspíš zvolili špatný hrob. Nehledě na to, že ocet je k ničemu.“ Přimhouřil oko a tiše se zasmál. „Dobrá, páchnou potom trochu míň smrtí a rozkladem, ale víc jim ta směs neudělá.“ Ovinul si kolem pasu zástěru a pevně ji zavázal; mezitím už vedle něj stála i Skylla a také se připravovala.

„Pokud je to, co jsem objevila v knihách, pravda, existují jen dva způsoby, jak zničit upíra: připravit ho o hlavu nebo ho spálit.“

„Přesně tak, dcero.“ Karol se přikrčený rozběhl k hrobům obsypaným popelem a prohlížel si je zblízka. „Ne, tam uvnitř není,“ konstatoval. „Vidíš data úmrtí na dřevěných křížích?“

Přikývla.

„Jsou už příliš dlouho mrtví, než aby se vrátili jako potulní mrtví.“ Zvedl pravou ruku a ukázal na jámu za růžovým keřem. „V tom případě přece jenom spočívá tam. Našli správný hrob, ale pracovali nedbale.“

Čím blíž se dostávali k otevřenému hrobu, tím byl zápach octa silnější.

Karol a Skylla shlíželi na rakev, která spíš připomínala obyčejnou bednu a byla kdysi zajištěna řetězy. Ty ale cosi ohnulo a vytrhlo ze železných úchytů; díky tomu pozbyla pouta smyslu a ležela na provizorně vyspraveném dřevě jakoby na ozdobu.

„Myslí si, že je po něm. Nevztyčili tu ani kříž na odstrašení. Pošetilí sedláci,“ zamumlal Karol vyčítavě a hodil lano z ruksaku na zem. Jeden konec ovinul kolem mohutné paty náhrobku, potom vklouzl do díry a přistál na víku rakve; temně a dutě to zarachotilo.

Skylla sebou trhla. Preparáty jí už dávno nenaháněly strach, pohled na mrtvé byl normální – ale pouštět se do křížku s nemrtvou bytostí, které pověsti i skutečné příběhy přičítaly obrovskou sílu, to bylo něco jiného. Bylo uspokojivější na ně nevěřit.

„Slez s tou sekyrou ke mně, dcero.“ Karol si všiml jejího váhání. „Mysli na jedno. Vědec nezná strach,“ nabádal ji.

Pomalu přistoupila k okraji jámy a pátrala po místu, kde by mohla sklouznout dolů. Najednou země pod její pravou nohou povolila, Skylla sjela do díry, tvrdě narazila…

…a prorazila chodidlem dřevo!

Zděšeně vytáhla nohu, ztratila rovnováhu a natáhla se jak široká, tak dlouhá na rakev.

Náraz stačil, aby zmučené dřevo hned na několika místech prasklo.

Skylla zahlédla širokou trhlinou část ženského obličeje, zamazaného od krve; jako smyslů zbavené na ni zíralo vyvalené oko, všechny žilky v něm popraskaly, veškeré bělmo zmizelo. Hned potom zaslechla vzteklý, bojechtivý řev. Víko se zachvělo pod sérií mohutných úderů.

Ženská tvář se vymrštila dopředu, hlava s třeskem narazila do dřeva a vedle nosu se hluboko do kůže zabořil úlomek. Bolest jako by oživlé mrtvé nijak nevadila.

Skylla zasípala, vyskočila, jak jen jí to úzká jáma dovolovala, a připravila si sekyru.

Za rameno ji popadla ruka a táhla ji dozadu.

„Zmiz odtamtud,“ vyjel na ni Karol a chtěl se před ni vsunout, aby ji chránil, ale dcera se bránila jeho sevření. Chtěl na ni zakřičet, když tu horní třetina rakve pukla a vzduchem jako projektily zasvištěly větší i menší třísky. Skylla i otec byli zasaženi.

V tom zmatku se dírou prosmýkla mladá žena v zakrváceném, kdysi bílém rubáši. Díky octové vodě byl promáčený a průsvitný, ňadra se zřetelně rýsovala a chloupky na ohanbí tvořily tmavý stín. Ústa měla široce rozevřená – a zuby uvnitř byly silné a špičaté jako u šelmy. Bez váhání se vrhla na dívku.

Skylla se po ní ohnala sekyrou a usekla jí dva prsty na pravé ruce, z pahýlů jí na hruď vystříkla krev. Schytala ránu do hlavy, která ji odmrštila dozadu proti stěně jámy a ona se po ní omámeně svezla.

Karol před dcerou včas uhnul a teď popadl upírku jednou rukou za hrdlo. Obrovskou silou ji zvedl a potom ji pozadu odhodil do přední části rakve; s rachotem se rozpadla i spodní strana bedny. Nemrtvá zaječela a zabořila mu nehty do lýtka, tlustá kůže holínek ale odolala.

Karol bleskově přitiskl zuřící bytosti pravou nohu na krk a odkopl jí bradu dozadu, až jí slyšitelně zapraskalo v šíji. Upírčiny pohyby ochably.

„Sekyru,“ zakřičel na Skyllu skoro bez dechu. Ta setřásla omráčení a podala mu zbraň. Karol odtáhl nohu a zvedl čepel k úderu.

Upírčin trup vystřelil vpřed. Karol uklouzl dozadu. Žena ječela jako fúrie a pevně mu svírala paži se sekyrou. „Zabiju tě, barone!“ vykřikla chraptivě a ohnala se mu volnou rukou po hlavě.

I když Karol padl dozadu, zachoval naprostý klid. Levačkou vytáhl z držáku vzadu na opasku dýku, ostří se zalesklo a bzučivě opsalo půlkruh, vedoucí krkem upírky.

Skylla viděla, jak se hrdlo rozevřelo a vytryskla další krev. Její otec zasadil ženě do brady poslední kopanec, zaskřípělo to a hlava odskočila dozadu. S tělem ji už pojily jen tenké šlachy a páteř.

Karol vrazil nůž do zející rány, čepel pronikla do kostních obratlů. Lebka se oddělila od krku a spadla na zem, z teď už definitivně mrtvého těla vyprchalo veškeré napětí.

Mrtvola dopadla na Karola, který nezúčastněně pozoroval tmavě rudý proud krve, tryskající z pahýlu krku a stékající mu po zástěře. Potom tělo odstrčil a znovu se vyškrábal na nohy. „Zatracená stvůra,“ ulevil si a ohlédl se přes rameno na dceru. „Jsi zraněná?“

„Ne,“ odvětila tiše. Zato jí dunělo v hlavě a pořád viděla všechno lehce rozmazaně. „Jenom mě praštila.“

„Dobrá,“ pronesl s úlevou, zvedl mrtvolu a s rozmachem ji odhodil na okraj jámy. „Seber prsty a její hlavu. Musíme si pospíšit a zmizet. Je možné, že někdo ve vesnici slyšel ten kravál.“

Jeho dcera našla lebku, sáhla mrtvé do vlhkých, octem páchnoucích plavých vlasů a nacpala všechno do ruksaku k prstům. Potom vylezla po laně nahoru a stanula vedle něj. Zadívala se na mrtvolu, kterou si přehodil přes rameno; batoh nesl na řemeni na břiše.

Skylla získala nezvratný důkaz, že příběhy o upírech jsou pravdivé. Na vlastní oči! Zlo, ďábel nabyl podobu a stvořil démony, které poštval proti lidem. Ale Skylla necítila strach ani odpor, uvažovala jako badatelka, jako vědkyně. „Nebudou nás vesničané oslavovat jako osvoboditele?“ zeptala se tlumeně a posbírala přinesené náčiní.

„Nikdo nemusí vědět, že jsme to byli my. Jinak pro nás přijdou pokaždé, když je bude ohrožovat upír. Ať si tu práci odvedou sami nebo si zaplatí odborníky,“ zašeptal a rozběhl se zpátky k místu, kde přelezli zeď.

Skylla otce obdivovala. Překonal překážku, jako by zdolal schod.

Když Karol dosedl na vrchol zdi, zadíval se k domům v jejich blízkosti, zda se někdo neobjeví ve dveřích. I když k tomu nedošlo, pospíšili si a běželi ke kočáru.

Karol otevřel dveře a položil zabitou upírku na plachtu rozprostřenou na podlaze povozu. Skylla hodila ruksak s hlavou a prsty vedle; hned potom se rozjeli zpátky k mlýnu.

Skylla se podívala dozadu, zda se ukážou lidé, ale jejich odjezd zůstal nepovšimnut. Když se otočila zpátky, něco si uvědomila. „Proč tě oslovila barone, otče?“

„To neudělala.“

Rozeznala výhružný podtón v jeho hlase. „Ale slyšela jsem to…“

Karol se rozmáchl bičem a nechal ho hlasitě zapráskat. „Schytala jsi tvrdou ránu do hlavy, na to nezapomeň. Nadávala mi do bastardů. Něco se ti popletlo.“

Skylla se dál nevyptávala, protože pochopila, že by to neměla dělat. Ale její úvahy nemohl Karol zastavit. Baron, dumala. Proč baron?

Dorazili k mlýnu a dopravili tvora do prvního patra laboratoře. Karol položil tělo na kamenný stůl, Skylla hlavu na sousední. Zástěry otce i dcery byly odshora dolů potřísněny ztuhlou krví.

Karol jí pokynul, aby se postavila naproti němu na opačnou stranu stolu, kde čekaly různé nože, pilky, dláta a další nástroje k pitvání. „Jsi velmi statečná dívka, Skyllo,“ pronesl slavnostně a láskyplně se na ni podíval hřejivýma hnědýma očima. Tak ho znala a milovala. „Byla to tvoje dosud nejtěžší zkouška a ty jsi v ní bravurně obstála. Dokonce i dospělí muži by v takové situaci upadli do mdlob. Ty jsi naproti tomu zachovala chladnou hlavu. Jsem na tebe velmi, velmi hrdý.“

Přikývla a trochu se zarděla. Tou chválou vyrostla až do stropu.

Karol viděl, že jí jeho slova udělala dobře. „Takže se podíváme, co odlišuje upírku od normální mrtvé a zda na ní odhalíme něco zvláštního.“ Rozřízl rubáš a vytáhl ho zpod ní. „Ukaž mi, co ses naučila.“

„Moc ráda, otče.“ Skylla si přisunula těsně ke kamennému stolu schůdky, aby mohla lépe pracovat, vybrala si nejostřejší čepele a chystala se zahájit pitvu.

Karol ji káravým mlasknutím zastavil. „Prozkoumej nejdřív trup, jestli najdeme stopy po kousnutí. Možná ji napadl jiný upír.“

Skylla objevila na kůži dva otvory. „Tady, otče. Pod bradavkami.“

„V tom případě je jasné, jak byla nakažena. Žádná kletba nebo něco podobného, nýbrž návštěva upíra. Jako ostatně často.“ Karol zavrtěl hlavou. „Hanba.“

Skylla pečlivě odpreparovala svrchní vrstvu pokožky na hrudním koši, pod otcovým pozorným dohledem oddělila epidermis od tukové tkáně, ležící pod ní. S tak ostrým nožem nebylo zapotřebí velké síly, a tak se tato činnost stala řešitelným úkolem i pro dívku. Ale když pak nakonec dospěla ke zřetelně vyklenutému podbřišku, ztěžkly jí paže i ramena.

„Výborná práce.“ Karol vydal spásný signál, že smí skončit. Postavil džber pod odtok kamenného stolu, v jehož krevní drážce se nashromáždilo povážlivé množství rudé tekutiny. Když vytáhl korek, stékala do nádoby jako sirup. „Vidíš to?“

„Je hustší než normální krev,“ odpověděla Skylla okamžitě. Potom se narovnala, spustila bolavé paže podél těla a přešla k míse s vodou, aby si umyla ruce.

„Což znamená, že je její vlastní. Krev většiny upírů se v jejich žilách mění. Je hustší než lidská a nesráží se.“ Karol přejel prsty po rudě se třpytící ženině svalovině. „Podíváme se, jak často se v poslední době posilňovala na nevinných.“ Zkušeně otevřel břišní stěnu a odhalil vnitřnosti. „Plné jako vinný měch, dcero,“ zavolal na ni. „Pojď a podívej se na to!“

Skylla se vrátila ke stolu a třepala mokrými, čistými prsty. Navzdory rostoucí únavě jí to všechno připadalo neuvěřitelně napínavé.

Žaludek a střeva mrtvé byly nadmuté, a když na ně Karol lehce zatlačil, pohupovaly se jako měkké měchy. Zápach, který se ze zabité upírky linul, připomínal silně zkažené maso, jež leželo na slunci a hnilo. „To jsou přinejmenším dva kbelíky,“ odhadoval. „Musela vesnici způsobit neuvěřitelnou škodu.“ Vyměnil džber pod odtokem za větší. Čistou upíří krev a všechno to, co se hned vyřine, chtěl držet odděleně.

Vytáhl z mrtvoly vnitřní orgány, odřezal plíce a srdce a umístil je vedle. „Vždyť jsem si to myslel,“ prohlásil, když pozorněji prozkoumal podbřišek. „Ta nebožačka počala dítě a nosila ho v sobě, když ji upír zabil.“ Netrvalo dlouho a uvolnil i maličký plod.

Skylla si zvědavě a bez odporu prohlížela tu malou věcičku – ale potom jí po zádech, pažích a nohou přeběhl mráz. Sama si to nedokázala vysvětlit, a už vůbec ne po tom, co v posledních hodinách zažila. Proč ji pohled na plod tak rozechvěl?

„Porodila by ho, otče?“

„To netuším,“ odvětil. „Opakovaně se stává, že ženy otěhotní s upírem, ale zda by se toto dítě narodilo, ti nedokážu říct.“ Omyl plod čistou vodou. „V každém případě nevypadá předčasně mrtvý. Kdo ví, co by z něj vyrostlo. Další záhada, která oživlé mrtvé obestírá.“ Karol si všiml, že se teď dcera navzdory veškerému rozrušení zoufale pokouší potlačit zívnutí. „Ach, dožaduje se noc přece jen svého práva? Běž spát. Pomodli se za duši své matky a této nebohé ženy. Zítra budeme pokračovat, jestli budeš chtít.“

„Moc ráda.“ Skylla vděčně přikývla a současně litovala, že laboratoř opouští. Slezla ze schůdků, obešla stůl a dostala pusu na čelo. „Dobrou noc, otče.“

„Nech si zdát něco hezkého.“ Usmál se a hleděl za ní, dokud neodešla z místnosti. „Neuvěřitelné dítě,“ zamumlal zasněně a potom znovu upřel zrak na plod.

Budou si muset při nejbližším setkání o ledačems pohovořit.

VI. kapitola

19. březen 1675

osmanské vazalské území

Skylla seděla na podlaze v pracovně, zády opřená o polici s knihami. Všude kolem ní se povalovaly nejrůznější knihy o vlastnostech krve, jak lidské, tak zvířecí.

Řada experimentů s krví upírky proběhla neuspokojivě. Smísila ji s posvěcenou vodou, aniž by se cokoliv stalo. Ani v nejmenším nereagovaly ani kapky krve, které nechala skanout na krucifix, Bibli a hostii. Možná se nedali náboženskými symboly vystrašit všichni upíři. Nebo to bylo tím, že už tímto způsobem mohla prozkoumat jen krev, a nikoliv běsnící nemrtvou?

Skyllu dráždilo, že vylámané ostré zuby upírky zežloutly a také preparáty projevovaly navzdory konzervaci zřetelné známky rozkladu. Chybu ze své strany vylučovala. Bylo možné, že nadpřirozená síla, která dělala z mrtvých upíry, dál působila i po jejich zničení a obracela se teď proti původnímu nástroji?

Skylla navíc dosud nevytvořila žádnou uspokojivou teorii, co by touto nadpřirozenou silou mohlo být. Zdálo se, že pro otce je to jasné. Ten bohabojný muž si byl jistý, že upíry stvořil ďábel. To se shodovalo s přesvědčením mnoha lidí, o němž četla v knížečce tureckého místodržícího – že totiž do mrtvých vjel šajtan, démon, a znovu je oživil. Ovšem to všechno připadalo Skylle pramálo vědecké. Proč by potom měl upír definitivně zemřít jen proto, že jste mu usekli hlavu? Nebo právě ona byla sídlem zla?

Bylo zapotřebí nových bádání. Dalšího upíra hodlala chytit živého. Skylla přejela pohledem po vazbách knih a vzhlédla ke stropu. Bylo by příliš krásné moci pozorovat a vyšetřit takového démona před tím, než rozříznou jeho tělo…

Vybídla se k práci. Protože víra v cosi nadpřirozeného dosud nepřinesla úspěch, pátrala teď jako posedlá po vědeckých vysvětleních toho, proč se upíří krev nesráží.

Zahloubána zvolila spisy Marcella Malpighiho, který napsal něco o systematických mikroskopických zkoumáních jater, sleziny, plic, mozkové kůry, ledvin, lymfatických uzlin a některých dalších orgánů; ale i v těchto fascinujících analýzách marně hledala podnětné poznámky o krvi.

Cíleně si pak vzala nové zápisy Antonyho van Leeuwenhoeka a konečně něco objevila. Zpravoval Královskou společnost v Londýně o svých bohatých mikroskopických pozorováních. Karol znal jednoho člena Společnosti, který ho pravidelně zásoboval nejnovějšími poznatky. Proletěla opisy. Leeuwenhoek hovořil o malých červených destičkách v krvi, o jejichž funkci se dohadoval. Poznámka člena Královské společnosti na okraji stránky jí připadala neuctivá: „Absolute nonsense!“ Skylla si myslela něco úplně jiného.

Musela se vzpamatovat, aby se neodchýlila od tématu, a pátrala dál po podrobnostech o krevní srážlivosti. Když nic nenašla, obrátila úvahy opačným směrem: k nesrážlivosti.

„Pijavice,“ zamumlala a zaklonila hlavu, aby se podívala k oknu. Díky studiu si ani nevšimla, že už nastal večer. „Samozřejmě!“ Skylla se zlobila, že ji tak zjevná věc nenapadla mnohem dříve. Rány, které zanechávaly pijavice, se také okamžitě nezavíraly a zůstávaly otevřené po dobu, kdy pijavice lpěla na kůži. Vylučovaly snad něco, co ředilo krev? Měli v sobě upíři cosi podobného?

Skylla zářila. Byla na stopě velkému tajemství a radovala se, že bude moci provést nová zkoumání. Rozpitvá pijavice, co nejpozorněji probádá jejich sliny pod mikroskopem a srovná je se slinami nebo aspoň povlakem na zubech upírky. A s trochou štěstí se v dohledné době objeví další oživlý mrtvý, z něhož bude moci odebrat čerstvý materiál.

Vstala a začala uklízet jednu knihu po druhé zpátky do polic. Zvlášť v knihovně musel panovat pořádek, jinak by s otcem brzy ztratili přehled.

Kolem konce uličky s regály proklouzl stín ve velikosti muže.

„Otče?“ Skylla radostně otočila hlavu. „Otče, musím ti něco říct.“ Procházela s velkou knihou v ruce podél řady a úzkou mezírkou nad zařazenými svazky viděla černé obrysy muže, který se pohyboval ve stejné výšce s ní. „Přemýšlela jsem nad tou upírkou.“

Silueta nevydala ani hlásku a zachovávala stejnou rychlost.

Skylla svraštila obočí. Připadalo jí to divné. Dřevěná prkna by měla tiše skřípat jako obvykle, když se na ně šláplo, ale vrzala jen na její straně. Nikoliv na otcově.

Skylla se zastavila, položila si ruku na záda a sevřela jílec dýky, potom pokračovala pomalu dál. Po čtyřech krocích regál skončí, a oni stanou proti sobě. Skylla nepociťovala strach, uměla zacházet s čepelí. Pravděpodobně je to stejně zase jenom otcův trik, aby mě poškádlil nebo vyzkoušel.

Když byla půl kroku od konce police, skočila a hlasitě se zasmála, aby dala najevo, že se nenechá zaskočit. Před ní stála…

…temnota.

Tvor, jemuž se Skylla ocitla tváří v tvář, vypadal jako muž, kterého někdo polil černou barvou. Dokonce ani oči nevynechal.

„Kdo jsi?“ ujelo jí.

Postava s hlasitým zaryčením vykročila ke Skylle. Tmavé paže se pomalu zvedly. Černé drápy na rukou odrážely světlo.

Skylla couvla a duchapřítomně se rozmáchla knihou, aby odrazila první útok. Současně vystřelila vpřed její ruka s nožem.

Čepel zasáhla cíl měkký jako máslo, a když ji Skylla vytáhla, začala na prkna podlahy proudit rudá krev.

To na okamžik odlákalo její pozornost – takže schytala ránu do středu těla, která ji nadzvedla a odmrštila na zadní regál. Sesypaly se na ni atlasy, příručky a další tlusté, těžké knihy. Zásah do hlavy jí zakalil zrak a přiměl klesnout na kolena.

Černý obrys se spustil jako zvíře u rybníka na všechny čtyři a lízal ztracenou krev ze země. Potom vyrazil burácivý výkřik, skočil k oknu a vyšvihl se na římsu.

Skylla se vydrápala zpátky na nohy, ale když se chtěla o stín postarat, byl pryč. Se sténáním se odbelhala k místu, kde předtím zahlédla útočníkovu krev.

Byla pryč.

Upír! Jakže otec ten druh nazval… umbra. Skylla zvedla čepel, na níž ulpěla tvorova tmavě rudá krev, tuhá jako pečetní vosk. Okamžitě zapomněla na hrůzu i veškerou bolest. Díky tomu bude mít víc materiálu ke zkoumání, jakmile uklidí nepořádek.

Zatímco Skylla vracela jedno dílo za druhým zpátky na místo, kladla si v duchu otázku, proč na ni umbra dál neútočil – a co vůbec pohledával tak mocný upír ve mlýně…

15. květen 1675

osmanské vazalské území

Skylla s trhnutím procitla ze spánku.

Oknem pronikalo dovnitř měsíční světlo a malovalo na kamennou podlahu mlýna světlý obdélník. Pohled na chronograf na stěně jí prozradil, že už je jedna hodina ráno.

„Příliš pozdě,“ zamumlala, vyskočila z postele a sundala z háčku svrchník. Společně s Karolem předtím strávili celý den v lese, kde hledali byliny. Popadla nůž a upevnila si ho na opasek, aby vzápětí zdolala žebřík, vedoucí nahoru na terasu.

Skoro propásla kometu, která se už včera v noci ohlásila na nebi v podobě jemného třpytu. Pokud jste věděli, čeho si všímat, bylo vypátrání vlasatice dokonce i na bohatě mnohotvárné noční obloze hračka.

Odklopila poklop nad výstupem a vyšla do noci. Ve vzduchu se vznášela jemná vůně čerstvé, mokré trávy a květin. Byly to hezké, příjemné pachy. Představovaly vítanou změnu v porovnání s někdy žíravými, pokožku i plíce dráždícími výpary v laboratořích, které občas v žertu nazývala čarodějnickou kuchyní. I když to, co tam mísila, samozřejmě spočívalo na přísně vědeckých základech.

Skylla nastavila dalekohled do správné polohy a ve snaze najít kometu prohledávala nebe vlevo od souhvězdí Velkého vozu.

Před čočkou prolétl stín a Skylla se zdušeným výkřikem ucouvla. Vytáhla nůž a spatřila – sovu, letící nocí.

Oddechla si. Obávala se dalšího setkání s umbrou, který se možná pořád potuloval někde kolem.

Když Karolovi vyprávěla o upírově útoku, zůstal k jejímu velkému překvapení velmi klidný. Nejdřív se sice ustaraně zeptal, jestli se jí něco nestalo, ale protože tomu tak nebylo, zdálo se, že ho celá záležitost přestala zajímat: „Možná se tady jen chtěl ukrýt před nějakým pronásledovatelem.“

„Zrovna u nás? A kdo myslíš, že by mohl toho umbru honit? Copak jsi sám netvrdil, že to jsou nejnebezpečnější upíři?“

„To jsou, dcero. Ale nemyslím si, že by tenhle exemplář byl pro tebe nebezpečný.“

„A nechceš…“

„Ale ano, ano. Samozřejmě po něm vyrazím pátrat.“ To bylo to poslední, co o tom řekl. Skylla netušila, zda své tvrzení proměnil v čin. Jeho chování jí stále připadalo podivné. Nebo snad bylo možné, že otec s útokem počítal? Nebylo to nic jiného než test?

Najednou Skylla zaslechla i přes skřípání lopatek hlasité, zřetelné zafrkání, následované zavrzáním, jaké vydává koňský postroj. Nastražila uši. Utekli snad bělouši ze stodoly? Vydala se na druhou stranu terasy a zahleděla se dolů.

Kolem mlýna stálo dvanáct kočárů!

Nebyly to obyčejné jednospřežné vozy, jaké používali lepší lidé z okolí, nýbrž skutečné přepychové kočáry se dvěma, či dokonce čtyřmi koňmi. Na kozlících seděli muži, tu dva, tu tři, a mlčky a nehybně čekali. Zvířata si počínala stejně trpělivě, nanejvýš krátce zahrabala kopytem v trávě nebo se otřásla. Nikdo si nevšiml zvědavého děvčete.

Skyllu přepadla při té nečekané podívané spousta různých pocitů, sahajících od údivu přes tíseň až po obavy. Jako přepadení to ovšem nevypadalo.

Zprvu si nedokázala vysvětlit, proč jí otec o návštěvě nezpravil. Protože to nemám vědět, odpověděla si potom sama a pospíchala k žebříku, aby slezla dolů. Vpřed ji poháněla neuhasitelná, nutkavá zvídavost.

V pracovně a v kuchyni nebylo po cizincích ani stopy, a tak naslouchala u vrat stodoly. Zevnitř k ní pronikaly tiché, nezřetelné zvuky a přímo ji vybízely, aby se tajně vkradla do budovy.

Na okamžik jí hlavou prolétlo pomyšlení, že se Karol na ni bude zlobit, pokud bude odhalena.

Na druhou stranu…

Pootevřela maličko vrata. Do tmavé kuchyně dopadl jasný paprsek světla. Přicházel z horního patra stodoly, a také odtamtud zaznívaly hlasy.

Skylla se podivila. Při ojedinělých návštěvách stodoly si nevšimla ničeho zvláštního. Co mohli všichni ti muži a ženy, jimž patřily luxusní kočáry, pohledávat zrovna tam nahoře?

Skylla se tiše prosmýkla skulinou a spěchala do zadní části, kde stáli bělouši. Z okraje žlabu vyšplhala krmnou klapkou do mezipatra, které sloužilo ke skladování sena, a propracovala se ve stínu vzpěr k druhému poschodí.

Přitiskla se ke sloupu – a užasla.

Stodola byla k nepoznání! Jak mohla tušit, že se pod střechou nachází tak obrovský prostor, který se mohl klidně měřit s pohádkovými popisy plesových sálů, v nichž stolovali nebo slavili hlučné slavnosti knížata a králové?

U působivé tabule, po šesti na každé dlouhé straně, seděli muži a ženy ve velmi různorodých šatech. V čele stolu trůnil, zády ke Skylle, jediný muž. Na všech bylo patrné bohatství. Šperky na jejich prstech a hrdlech byly působivé. V některých případech konkurovaly garderoby králům; dokonce i otec, kterého vídávala celé roky jen v prostém oděvu a jenž se i dnes držel ve srovnání s hosty zřetelně zpátky, byl takřka k nepoznání.

Skyllin pohled upoutaly tmavé šaty jedné z žen, na nichž se v oblasti ramen a v dekoltu třpytivě lámalo světlo. V tom, co zprvu považovala za třpytky, nakonec poznala diamanty! Musely jich být stovky, propůjčovaly nositelce nadpozemský lesk a reagovaly dalším třpytem na každý její sebemenší pohyb.

Těmto šatům konkuroval světle šedý redingot, do něhož byly černou přízí vyšity nápadité vzory; v místech, kde se linie stýkaly, seděly temně rudé rubíny velikosti nehtu, které se třpytily jako červený jantar – ale také připomínaly umně ztuhlé kapky krve. Ornamenty a kameny skýtaly pohled, od kterého se Skylla nedokázala odtrhnout. Čím déle na ně hleděla, tím větší měla dojem, že se linie pohybují a redingot se poživačně obtáčí kolem svého nositele jako spokojený had.

Ale bez ohledu na to, jaký styl muži a ženy při odívání upřednostňovali, všichni měli nasazeny obzvlášť nápadné, nákladné paruky. Někteří si zformovali bílé kadeře pomocí zlatých drátů do podoby umných útvarů, další si nechali celé prameny nahradit stříbrem. A všude se třpytily skleněné kamínky i drahé kameny, brože – neexistovaly žádné meze. Navzdory veškeré okázalosti ale nepůsobila žádná paruka pošetile, vždy dokázala zdůrazňovat výsostné působení majitele či majitelky.

Na tabuli ležely rozevřené knihy, rukopisy a pergameny. Shromáždění mezi sebou zplna hrdla diskutovali. Tu a tam vzal někdo z žen či mužů do ruky některou písemnost, přelétl ji pohledem a znovu se věnoval debatě.

Skylla zachytila útržky rozhovorů, a to stačilo, aby poznala, že se jedná o rozmluvy o výzkumech, rozličných poznatcích o zvláštních směsích a speciálních poměrech mísení tinktur.

Věděla, že se tady stala svědkem schůze učenců, dozajista kroužku stejně smýšlejících osob, které sledovaly tentýž cíl. To také vysvětlovalo, proč ji otec nepřizval. Byla ještě příliš mladá a nevzdělaná.

Prozatím.

„Vážené cognatio!“ Muž v čele stolu, který měl přes šaty přehozený plášť z bílého hedvábí, povstal. „Čas pokročil a někteří z nás mají před sebou ještě dlouhou cestu. Proto bychom měli dospět ke konci.“ Chvíli trvalo, než rozhovory umlkly. „Výsledky výzkumů, které nám byly dnes večer předneseny, dodávají odvahu… ovšem, vážené cognatio, více ne. Stále se nám nepodařilo dosáhnout průlomu, ačkoliv baron Carzic,“ sklonil hlavu k muži v dlouhém hnědém redingotu, na němž se skvěly zelené a zlaté výšivky, „učinil několik pozoruhodných objevů.“

„Jako my všichni, Iškariotský,“ namítla tiše jakási žena v červenobílých šatech. Asi polovina shromážděných se zasmála. Skylla si ji pozorně prohlédla a shledala ji právě tak přitažlivou jako vzbuzující úctu. Mohlo jí být čtyřicet, překrásná žena v přepychové róbě. Kolem rtů jí pohrával posměšný úsměv, který jí kouzlil do tváří důlky. Carzic, jenž už zpola povstal a chystal se uklonit, protáhl ústa a zase se posadil.

Skylla se podivovala nad jménem muže v bílém plášti. Iškariotský. Zdálo se, že je hlavou shromáždění. Jak podivné, udělit mu coby čestný titul právě jméno muže, který zradil syna Božího! Ale pak si vzpomněla, s jakým obdivem Karol o Jidášovi hovořil. Nejednou.

„Slyším tady jistou závist, baronko Metunová?“ zeptal se Iškariotský ostře.

„Ne, jistě ne. Všichni jsme už měli své hvězdné okamžiky. Carzic nás aspoň dohonil,“ usmála se blahovolně jeho směrem, „ale na tom není podle mého názoru nic pozoruhodného. Kdyby to byl závod, řekla bych, že dorazil do cíle jako poslední. My ostatní jsme už u dalšího běhu.“ Vytáhla bílý krajkový vějíř a rychlým pohybem ho rozevřela. „Přerušila jsem vás, Iškariotský. Odpusťte.“ Pomalu, rozvážně a provokativně se začala ovívat. Skylla ji pozorovala s velkým obdivem.

Iškariotský čelil jejímu chladnému pohrdání jen se špatně potlačovaným hněvem, ale pokračoval: „Přejděme k oblasti, které musíme stále znovu věnovat pozornost a která předtím nebyla dostatečně prodiskutována.“ Přejel pronikavým pohledem z tváře na tvář. „Chce ještě jiný člen cognatia podat zprávu o novém útoku záškodníka?“

„Měla jsem dvě vesnice od svého sídla tenjacu, která navštívila dva muže a ošklivě je potrápila,“ oznámila jedna žena, která vypadala podstatně mladší než baronka vyzbrojená vějířem. „Ale vypátrala jsem ji a zničila dřív, než mohla vyvést něco horšího. Ohledání oživlé mrtvé ale bohužel nepřineslo nic nového, jinak bych to zmínila ve své přednášce.“

Iškariotský se naklonil, vzal inkoust a brk a udělal si poznámku. „Takže za posledních deset měsíců nemáme v podstatě žádné závažné incidenty, které by bylo třeba zaznamenat. S výjimkou obvyklých,“ prohlásil po dlouhém pohledu na papír. „Jsem s cognatiem velmi spokojen.“ Viděl, že ještě někdo zvedl ruku. „Barone Illići?“

„Odpusťte, že teprve teď zmiňuji něco, co by mohlo být velmi důležité. Do mého domu vpadl umbra a chovám podezření, že to nebyla náhoda,“ řekl Karol a pohlédl ke Carzicovi. „Chtěl jsem vám dát příležitost, abyste o tom podal zprávu sám, barone. Chcete k tomu něco říct teď?“

Carzic lehce zakašlal do napjatého ticha. „Je klidně možné… nu… že byl můj.“

„Je to snad onen umbra, kterého jste držel v zajetí už před posledním shromážděním?“ zahřměl Karol. „Umbra, kterého jste měl už dávno zabít?“

Carzic přeslechl obvinění, místo toho se podíval na Iškariotského. „Utekl mi, když jsem ho připravoval k vyšetření. Mrzí mě to. Ale považte, prosím, jakých výsledků jsem dosáhl! Podařilo se mi ho udržet naživu déle, než se dosud považovalo za možné.“

„Takže vy si držíte skutečného domácího umbru?“ poznamenala Metunová. „Jak rozkošné! Zahájíte chov, Carzicu?“ Tentokrát se k posměšnému smíchu přidalo skoro celé cognatio. Jenom Karolův hněv ještě zdaleka nevyprchal.

„Myslel jsem, že máme dohodu, že nebudeme ty stínové plížily používat k bádání. Protože jsou nebezpeční!“

Carzic se na něj zlostně podíval. „Ale dokonale se hodí k mému výzkumu. Tímto způsobem se dozvíme mnohem dříve, zda jsme záhadě na stopě, či nikoliv. Poskytl jsem mu už čtyři měsíce navíc. To je dvojnásobek jeho obvyklé délky života.“

„Který využil k tomu, aby pronikl do mého domu a přivedl do nebezpečí mou elévku.“ Karol upřeně hleděl na Carzica. „Je to srdnatá mladá žena a zahnala ho na útěk, ale klidně se mohlo stát, že by mě cognatio zastihlo v hlubokém smutku nad ztrátou mé dcery.“

„Jenže…“

„Mlčte, barone!“ přerušil Iškariotský jeho obrannou tirádu. „Illić je v právu. Už nebudete provádět žádné další pokusy s tímto nebo jiným umbrou.“ Ukázal brkem na Carzica. „Dávám vám týden, abyste ho chytil a zabil. Pokud se vám to podaří, budete zproštěn viny. Potom ho budou smět lovit všichni ostatní – a co se týče vás, barone Carzicu, budeme muset počítat se závažnými důsledky.“

Pokáraný muž si přitiskl levou ruku na hruď ve výši srdce a hluboce se poklonil. Působilo to velmi pokorně. Karol si pohrdavě odfrkl.

Iškariotský odložil pero na stůl. „Pokud nemáme žádná další přihlášení do diskuse, ukončuji tímto tuto část našeho ctěného setkání.“ Když se nikdo nepřihlásil ke slovu, spokojeně přikývl a zvedl ruce k paruce. „Vzpomeňme tedy nyní na muže, jemuž vděčíme za svou existenci. Povstaňme na počest skutečného věřícího, jemuž křesťanstvo za tolik vděčí,“ pronesl a vstal. „Jednoho dne se mu dostane spravedlivé odměny za jeho svatý čin.“

Muži a ženy, mezi nimi i Karol, následovali jeho příkladu, vstali a přitiskli si prsty na vlastní ozdobu hlavy.

„Slavnostně přísahejme, že budeme zachovávat jeho památku nyní i na věčné časy!“ Iškariotský nadzvedl paruku. Pod ní se objevily krátké, zrzavé vlasy, zplihle ležící na lebce.

Cognatio ho napodobilo. Zazářila další červeň, ve všech odstínech sahajících od syté mědi a výrazné barvy, připomínající krev, až po nazrzlou blonďatou.

Skylla se zadívala na otce a spatřila jeho tmavou, kadeřavou zrzavou kštici. Ten pohled ji stále znovu dráždil. Od doby, kdy Skylla přebývala ve mlýně, viděla Karola bez paruky nanejvýš dvacetkrát. Odkládal ji nakrátko jen za obzvlášť horkých letních dní.

„Jidáši Iškariotský, zachránce lidstva, požehnaný a zneuznaný,“ pronášel muž v čele stolu jako při modlitbě.

„Buď navždy ctěn,“ zvolali muži i ženy se zavřenýma očima.

„Známe tvou velikost, Jidáši Iškariotský, a nosíme v sobě tvé dědictví, abys žil navěky a my přinášeli lidem spásu a záchranu, jak si toho od nás žádáš.“

„Ve tvém duchu budeme jednat,“ zamumlalo cognatio. „Tak přísaháme.“

Také Iškariotský zavřel oči. Na shromáždění se sneslo ticho. Skylla se skoro neodvažovala dýchat.

Chvíli trvalo, než všech dvanáct účastníků současně zvedlo víčka. Na znamení Iškariotského si znovu nasadili paruky. „Tímto prohlašuji setkání cognatia za ukončené,“ oznámil. „Za čtvrt roku se uvidíme znovu, jak si žádá tradice našeho prastarého a věčného společenství. Očekávám od vás nové výsledky.“

Shromáždění povstali, zaklapli knihy a se šustěním posbírali dokumenty; muži a ženy se jeden po druhém vydali ke schodišti.

„Podle toho, jak na to naléhá, by jeden řekl, že jeho čas brzy uplyne,“ poznamenala baronka Metunová, aniž by byť jen maličko ztišila svůj jasný hlas, a usmívala se za bílým vějířem. Dosud se nepohnula a nedotkla spisů kolem sebe.

Iškariotský kolem ní prošel, aniž by ji uznal za hodna pohledu. Cestou podotkl: „Vaše starost o mé blaho mě hluboce dojímá, milá baronko.“ Pokoušel se znít vyrovnaně, ale bylo jasně slyšet, jak ho ta slova popudila. „Ale ujišťuji vás, že vás přežiju.“

„V tom případě byste měl brzy sám přinést výsledky, Iškariotský. Pokud vím, jste mnohem, mnohem starší než já.“ Ovívala se se zdůrazněnou pomalostí.

Skylla zadržela dech. Měla dojem, že se Iškariotský každým okamžikem otočí a udeří, zlost mu doslova tryskala z očí. Ale kráčel dál, až opustil místnost; cestou k sobě mávnutím přivolal jednoho z baronů. Vybraný muž popadl knihy, kývl na ostatní a spěchal za ním. Také pro Skyllu nastal čas vrátit se do svého pokoje. Vyčkala na příhodný okamžik, sklouzla po sloupu dolů, odchvátala do mlýna a vyběhla schody do své ložnice. Protože tušila, že se na ni Karol přijde brzy podívat, vrhla se na lože i v šatech a přikryla se.

Co znamenala ta slovní výměna o umbrově stáří? Po čem Iškariotský tak naléhavě pátral? Jakou hru asi hrál? Hlavou jí prolétalo tolik otázek, které nemohla otci položit, aniž by se prozradila!

Opravdu netrvalo dlouho a dopadl na ni Karolův stín; podle kroků věděla, že nepřišel sám. Ucítila na čele otcovu něžnou ruku a tiše zamumlala, aby ho přesvědčila, že opravdu spí. Jaké štěstí, že on ani jeho doprovod nemohli slyšet, jak hlasitě jí buší srdce.

„Takže to je ona?“ zeptala se baronka Metunová, která přistoupila s Karolem ke Skyllině posteli. Zněla stejně zvědavě jako udiveně.

„Ano, to je ona, Lýdie.“ Karol pozoroval spící dívku, která si navzdory zvyklostem přitáhla pokrývku až ke krku. „Moje dcera. Moje elévka.“

„Třináct let, a přece už tak chytrá, jak jsem poznala podle prací, které jste mi poslal,“ zašeptala baronka. „Kdy bude představena cognatiu?“

„Musím ji nejdřív připravit na to, co ji čeká. A tím nemyslím odbornou stránku.“ Karol nespustil z dcery oči. „Ještě jí to neprozradím, ale jednoho dne bude lepším učencem a badatelem než já. Její chápavost je neuvěřitelná, a když preparuje nebo pitvá, je její rozum schopen potlačit veškerý odpor a hrůzu.“ V jeho hlase se vznášely pýcha a obdiv. „Měla jste ji vidět, když se ocitla tváří v tvář té upírce a zaútočila na ni!“

Lýdie se zahleděla na Karola. „V tom případě si mohu činit oprávněnou naději, že konečně najdeme prostředek proti té nejhorší ze všech nemocí.“

Přikývl. „To můžete. Jen doufám, že další Iškariotský nebude stejný přihlouplý idiot jako Jaminski.“

„Pláčete na špatném hrobě. Volila jsem ho stejně málo jako vy, Karole,“ připomněla mu a vydala se ke schodům. „Děkuji, že jsem ji směla spatřit. Ale radím vám, abyste postupoval tvrději.“

„Tvrději?“

Přitakala. „Znám velmi dobře vaši slabost, Karole. Jste hrdý otec, kterého dokáže dostat pár velkých, žadonících očí do kolen. Pohánějte ji vpřed ještě přísněji a neústupně trestejte každé její pochybení. A ještě něco je důležité. Možná je tak chytrá, jak tvrdíte, a nenechá se ve svém počínání omezovat strachem ani odporem. Ale aby dosáhla skutečné velikosti, musí být tvrdá, příteli.“

„Mohu spoléhat na vaši podporu při hlasování?“ zeptal se tiše a prosebně, aniž by se zabýval její radou.

Lýdie zvedla pravé obočí. „Té se vám dostane, Karole, až mi dokážete, že máte víc než jen srdce z vosku. Myslete na to, že je to jen pro dobro vaší elévky.“ Usmála se a jala se scházet ze schodů.

Skylla slyšela, jak se otcovy kroky vzdalují od jejího lůžka; vracel se dolů, aby strávil další noc v laboratořích. Otevřela oči.

Její obdiv k baronce po těch zřetelných slovech ochladl a cítila v sobě něco, co bylo směsí hněvu a nevole. Jak se Metunová mohla opovažovat míchat se do jejích a Karolových záležitostí? A o jakém hlasování to mluvili?

Skylla bleskurychle vyšplhala na terasu, nastavila dalekohled a sledovala, jak po cestě hrkotají poslední kočáry, a jakmile vyjely z lesa, rozjíždějí se do všech stran.

Rozeznat barončino spřežení nebylo nikterak těžké, protože se rozloučila jako poslední. Skylla zaostřila dalekohled.

V tu chvíli ruka v rukavici odhrnula na okně kočáru záclonku. Tvář Metunové jako by zrcadlila měsíční světlo. Hleděla přímo do čočky – a věděla, že je sledována! Její úsměv byl studený jako led, když něco zašeptala.

Mazej zpátky do postele.

Skylla vyděšeně pospíchala do svého pokoje.

12. prosinec 2007

Německo, Sasko, Lipsko, 19.18

Setkání s Markem otevřelo staré rány. Prastaré. Od svého bratra bych se nadála opravdu spousty věcí; dokonce i toho, že si to rozmyslí a přece jen mi ublíží.

Pracovala jsem proto na knize celé noci jako posedlá a zaznamenávala na papír další zážitky mladé dívky. Díky Markově tváři se výjevy staly ještě živějšími. Dělá mi velmi dobře, když odvrátím pozornost jinam a očistím si psaním duši.

Aspoň myslím, že je to duše.

Někdy události trochu přikrašluji a přeháním to, co ještě vím, ale stalo se to podobně. Jsem si dokonce velmi jistá tím, že tehdejší realita byla dokonce ještě krutější, krvavější a hroznější.

Moje prsty zavřou sešit, do kterého všechno zachycuji. Samozřejmě v sütterlinu, je těžké zbavit se starých zvyklostí.

Očima sklouznu k hodinám, starožitnému kousku, který jsem před několika staletími ukradla z Versailles. Palác ležel zrovna na cestě, kterou jsem se ubírala, a později jsem byla velmi ráda, že ty hodiny mohu označovat za své. V mém vlastnictví se vyjímají lépe než u nějakých revolucionářů.

Ručičky mi prozrazují, že musím vyrazit. Moje problémové dítko na mě čeká, lépe řečeno: Nesmím ho spustit z očí.

Sklony Hendrika Lobitsche nejsou společensky přijatelné. U prostitutek je potřeba za splnění těchto přání zaplatit spoustu peněz; žádná normální žena by se nezúčastnila jeho hrátek. Díky tomu zahořkl a stal se ještě narušenějším. Ďábelský kruh, jak se tomu obvykle říká.

A přesto o jeho bizarních zálibách nikdo nic netuší. Firma, pro kterou už skoro třicet let pracuje, ho několikrát vyhlásila zaměstnancem roku. Žádná z uklízeček, které s ním příležitostně vtipkují, nebo z pěstěných sekretářek, jimž vždy spolehlivě a přátelsky pomáhá při stěhování kanceláře, nemá ponětí, že sní o tom, jak je těmi nejodpornějšími způsoby sexuálně poníží, a že se tím až příliš rád anonymně chlubí na internetových fórech.

Nikdo z jeho přátel, s nimiž tu a tam vyrazí na cesty a jejichž ženám skládá komplimenty, neví o jeho videotéce plné snuff filmů, kterou střeží jako oko v hlavě.

Nikoho by ani nenapadlo, že svým chovným králíkům, s nimiž už vyhrál nejednu cenu, nejraději utrhává hlavu a pak je syrové pojídá. Nebo že má břicho poseté jizvami. Pocházejí od žiletek, jimiž se řeže při onanování, aby ještě vystupňoval svou rozkoš. Děvky, které by to pro něj dělaly, v Lipsku už dávno nenajde.

Možná je Lobitsch stejně normální jako tisíce jiných lidí, kteří hrají den za dnem maškarádu. Nikoho za jeho sexuální libůstky neodsuzuji. Ale když jsou tím ohrožovány životy jiných, nemohu klidně přihlížet. Už jednou překročil hranici. Tehdy jsem dokázala na poslední chvíli zasáhnout.

Teď jsme dospěli opět tak daleko. Hendrik Lobitsch už nevychází z domu bez nože. V posledních dnech ho až příliš často brousil, příliš často zkoušel na kusech masa. V nejbližší době se to zvrtne.

Vstanu, shodím ze sebe župan. Moje rudé spodní prádlo dnes mizí pod černými koženými kalhotami z buvolí teletiny; světle hnědou, bohatě vyšívanou blůzku od Gucciho si přepásám černým živůtkem, přes něj si přehodím až k zemi sahající černý kožený kabát, který mi byl ušitý na tělo. Potom ještě vysoké boty, rukavice, černá vlněná čepice. Jsem připravená na noční výlet.

Než se vydám na cestu k Lobitschovi, stavím se do sklepa. Stejně jako každý nájemník tady mám i já k dispozici malý prostor. Někteří si z něj udělali vinný sklípek, další tu suší prádlo, jiní nechávají v tomto temném hrobě mizet staré regály, pohovky a židle.

Moje kóje je jiná. Nikdo jiný si ke dveřím nepřidělal elektronický zámek a neinstaloval vlastní větrání. Vyťukám vstupní kód, 42-666-23. Zapípá a klapne to současně, potom mohu překročit práh své malé laboratoře, ze které by měl obrovskou radost každý terorista. Oficiálně je to moje fotolaboratoř, neoficiálně kuchyně na jedy, nálože a zápalné látky. Přitom tu vlastně skladuji jen věci, které si může každý Němec regulérně a za pár peněz opatřit v supermarketu.

Vyjmu termosku z ušlechtilé oceli z police, na které stojí ještě tucet podobných, a naplním ji dvěma litry sirupovité substance z kanystru; smrdí to, zápach je štiplavý a nutí ke kašli, který potlačuju tak dlouho, dokud nedokončím práci. Zašroubovat, přikrýt víkem a do kabátu s ní. Kanystr je prázdný a bude muset být později doplněn.

Většinu lidí by udivilo, jak je snadné vyrobit ze dvou úplně jednoduchých přísad napalm, který se nedá běžnými prostředky uhasit. Pokud ho například dáte na kapotu auta a zapálíte ho, propálí se až k bloku motoru.

Je to přesně to, co budu dnes v noci potřebovat. Bohužel.

Ven z laboratoře, vzhůru na mého Sokola. Unáší mě rychle jako vítr zasněženými ulicemi Lipska. Cestou zahlédnu v jedné výloze, že za mnou kabát povlává jako temný prapor.

Při červené na semaforu se podívám na svůj PDA, který mi díky satelitnímu systému prozradí, kde se Lobitsch zdržuje. Zahraniční internetové obchody s elektronikou nabízejí věcičky, které se blíží vybavení tajné služby. Existují dokonce takové, které rozprodávají celé špionážní systémy. Ledacos jsem dostala jako stavebnici, protože jen tak mohla zůstat dodávka legální. V průběhu let jsem si nacvičila potřebnou šikovnost, abych si poskládala slušný arzenál. Moje potřeba zaměřovacích vysílačů, které se dají nenápadně ukrýt v podrážkách bot nebo ve švech šatů, je velká. Tímto způsobem jsem se velmi dobře seznámila s byty svých problémových dětí. Často jim stojím u postele, když spí.

Lobitsch vyšel ze svého domu a potlouká se kolem památníku Bitvy národů, velmi hezkého místa. Tmavé, nasvícené kameny a čistý bílý sníh všude tam, kde se dokáže na zkosených i rovných plochách památníku udržet, tvoří společně působivý kontrast.

Žasnu. Vlastně to vůbec není jeho revír, takže to může znamenat jen jedno: recidiva. Zaburácení motoru, hayabusa roztáhne křídla a žene se úzkou mezerou mezi dvěma auty, nejistě se ploužícími po ujetém sněhu. Můj povlávající kožený plášť se zachytí o vnější zrcátko a utrhne ho; zvládnu trhnutí, aniž bych dostala smyk. Nemůžu na to brát ohled, žádná zastávka nebude dřív, než dorazím k památníku.

Zastavím Sokola na výšině před monumentem. PDA mi prozrazuje, že se Lobitsch musí zdržovat vlevo ode mě, nejspíš v malém obchůdku se suvenýry.

Klidně bych se tam mohla vydat a nespustit ho z očí, protože mě nezná. Žádné z mých problémových dětí, jimž věnuji plnou pozornost, o mně neví. Až do samého konce. Ale možná prostor střeží kamera a já nechci, abychom spolu mohli být spojováni.

Čekat.

Střídavě koukám na PDA a na dveře obchodu. Signál se nehýbe. Lobitsch určitě popíjí kávu nebo se zahřívá nějak jinak. Deset minut. Dvacet. Třicet. Lobitsch zůstává, kde je.

Slezu z hayabusy, sklouznu ze zasněženého kopce a loudám se po cestě vedoucí kolem obdélníkového rybníka na úpatí památníku. Navzdory zimě a tmě stále potkávám několik návštěvníků, ale je na nich vidět, že chtějí domů, do tepla svých bytů nebo hotelových pokojů. Jsem od obchodu pořád zhruba deset metrů, když Lobitsch vyjde ven, do něj zavěšená tmavovlasá žena, se kterou očividně vtipkuje a směje se. Působí tak nenápadně, že se vlastně nehodí do jeho schématu obětí. Zato on má na sobě černočerveně kostkované kalhoty, které jsou bezpečnou indicií velkého večera. Lobitsch je nosívá jen tehdy, když se chystá na něco divokého. Kdysi si je oblékal při návštěvách prostitutek. I tenkrát, když jsem ho nachytala při činu a zadržela.

Lobitsch není nijak zvlášť atraktivní muž. Ale když chce, dokáže ženě učarovat jediným pohledem, spoutat ji a dát jí pocit, že dokáže číst její myšlenky. Lobitsch má obrovské empatické nadání a umí se na svůj protějšek neuvěřitelně dobře naladit. To je důležitější než jakýkoliv vytrénovaný biceps, jak už jsem toho byla nejednou svědkem.

Projdou pod památníkem a zamíří k méně navštěvované straně rybníka; Lobitsch mluví, gestikuluje, žena se znovu a znovu pobaveně směje a pokaždé se mu trochu déle opírá o rameno. Úspěšně hraje šarmantního muže, a to mu taky vůbec nechci upřít. Ovšem jeho přípravy nevedou k neškodné aférce na jednu noc; Lobitsch to má rád tvrději.

Sleduji je po opačné straně stojaté vody. Je zamrzlá, na ledě krouží bruslaři. Nespouštím Lobitsche z očí. Jeho cesta vede ke stánku s horkými kaštany, kde koupí kornout od teple zachumlané ženy, která se už chystá zavřít. Potom se courá se společnicí dál, sejde z cesty a zamíří k několika stromům. Jsem si jistá, že jí řekl, že je to zkratka k jeho autu. Než zmizí z mého zorného pole, dám se do běhu.

Přišel čas.

Vpadnu do podrostu, stáhnu si dolů vlněnou čepici a vytvořím si jakousi masku. Oka jsou tak velká, že nepotřebuji otvory pro oči, což můj vzhled změní ještě víc k nepoznání.

Z houští ležícího přede mnou zaslechnu tiché, suché prasknutí: paralyzér! Lobitsch už začal. Ale má to i výhodu. Žena je bezpochyby v bezvědomí, což mi usnadní plán.

Mohutným skokem se vrhnu do křoví před sebou, udělám kotoul a za Lobitschovými zády se zase prudce vymrštím na nohy. Klečí nad ženou na zemi; v levačce drží paralyzér, v pravici nůž, kterým se právě chystá rozřezat oběti šaty.

Prudce se otočí, spatří mě a okamžitě zaujme útočnou pozici. „Co k čertu…?“ zakleje zlostně a bodne mým směrem.

Uhnu před čepelí, zároveň vytáhnu z kabátu termosku a praštím ho nádobou do předloktí; současně vyrazím kolenem vzhůru a mířím na loket. Zákon páky funguje. Hlasitě to zapraská, jak se kloub láme.

Lobitsch s výkřikem upustí nůž a klopýtá dozadu, zakopne o ženu ležící na zemi a spadne do sněhu.

Než stihne vstát, stanu vedle něj, kopnu ho do nosu a odmrštím zpátky do běli. „Tehdy jsem tě varovala, Hendriku,“ pronesu jasně a zřetelně.

Křičí na mě hlasitou nadávku, přesto slyším zrádné zapraskání paralyzéru, kterým se po mně ožene.

Abych mu dala najevo, že to na mě neúčinkuje tak silně, jak doufal, nechám se zasáhnout a ucítím, jak mnou probíhá napětí. Zatnu zuby a vzdoruji třesení údů.

Nejpozději v tomto okamžiku si uvědomí, že mu hrozí vážné nebezpečí. S vykulenýma očima leze pozadu po čtyřech, vytáhne se s pomocí stromu na nohy a pokouší se uniknout.

Nedám se do pronásledování okamžitě. Poznal můj hlas? Klade si zrovna otázku, proč tehdy nevzal varování vážně?

Lobitsch utíká a klouže lesem, krčí se pod větvemi, přeskakuje překážky a pádí k silnici. Pokud se dostane ke svahu, budu to mít těžké. Příliš mnoho kolem jedoucích aut, příliš mnoho svědků, příliš mnoho mobilů, jimiž se dá zavolat policie.

Zrychluji a zrychluji, nemilosrdně stahuji metr za metrem, až ho moje pravá ruka popadne zezadu za šíji, právě když se chystá seskákat po úbočí dolů. Krátké mocné trhnutí a letí zase dozadu, prosviští tři metry vzduchem a narazí zády do malého smrčku; z větví se na něj snáší sníh a přikrývá ho bílou dekou. Se sténáním se napřímí, nezraněnou paží se drží za kříž.

Pomalu kráčím k němu, až před ním nakonec zůstanu stát. Myšlenky se mi na okamžik zatoulají k ženě, která leží někde za námi v lese. Nezemře na následky paralyzéru, taky hned tak rychle nezmrzne. Můžu si dát pár minut načas.

„Už jsme se jednou viděli, vzpomínáš?“

Lobitsch rychle dýchá, střílí pohledem napravo i nalevo a hledá únikovou cestu. „Co to má znamenat?“ zeptá se a drží se za zraněnou ruku.

„To se ptám já tebe.“

Metr před ním se zastavím a posadím se na pařez. „Proč jsi nedbal mého varování?“

„Zasraná mrcho,“ vyhrkne. „To jsi byla ty před…“

„…půl rokem,“ doplním klidným hlasem. „Přesně tak, Hendriku. Bylo to poblíž hal veletrhu Agra, a já jsem tě zachránila před tvou vlastní hloupostí a doufala jsem, že toho necháš.“

Odplivne si. „Četla jsi moc komiksů? Považuješ se za superhrdinku, která chrání Lipsko?“

„Je pravda, že mám zodpovědnost, která mě víc a víc tíží,“ opravím ho. „Přinejmenším ve tvém případě, Hendriku. Jsme příbuzní, víš.“

„My?“ Teď kouká hodně nevěřícně.

Přikývnu.

„Ne, neznám tě.“

Smutně se usměju. Odkud by to taky mohl vědět? „Můžu tě ubezpečit, že to tak je. A proto mám vůči tobě jistou zodpovědnost.“ Vyhledávám pohledem ten jeho, ale uhýbá. Nejspíš mě prostě považuje za blázna. Za pomatenou couru se zálibou v gotiku, která po příliš mnoha filmech a drogách uskutečňuje v parku u památníku Bitvy národů své šílenosti. „Hendriku, moc mě to mrzí, ale myslím, že jsi příliš nebezpečný.“

Polkne a uvědomuje si, že se rozhovor stáčí směrem, který pro něj neskončí dobře. „Tak zavolej poldy a udej mě.“

„To by moc nepomohlo. Sleduji tě už dlouho. Velmi dlouho. Věř mi, je příliš pozdě. Ať už bys dělal v letech, která ti ještě zbývají, cokoliv – až zemřeš, vrátíš se jako mnohem větší hrozba.“ Nakloním se dopředu. „To nemůžu připustit, Hendriku.“

Pokouší se vysoukat podél kmene stromu nahoru. „Co chceš místo toho udělat?“ Hlas mu přeskakuje strachem. Konečně ochutnal vlastní medicínu, kterou tak rád rozdával.

„Moje modlitby nebyly ve tvém případě vyslyšeny, tudíž…“ Zůstanu u náznaku.

Lobitschovi podklouzne pravá noha, zhroutí se zpátky do sněhu. „Už to nikdy neudělám,“ koktá.

„Oba víme, že to není pravda.“ Povzdechnu si, pozoruji jeho tvář. V srdci mi zavládne smutek. Navzdory odporným způsobům je mi Hendrik Lobitsch blízký, a je to živý tvor. Ani se nezeptal, proč se domnívám, že vstane z mrtvých. Ale to přeslechnou ve svých posledních chvílích mnozí.

„Co dobrého z tebe všechno mohlo být?“ zašeptám zamyšleně. „Místo toho ses stal vyvrhelem, násilníkem a sadistou, který se vždycky vydovádí na slabých.“ Sáhnu levačkou pod kabát pro dýku. „Co by se z tebe teprve stalo, kdyby ses proměnil v aeterna?“

Aniž bych si toho všimla, sevřela jeho ruka šátrající pod jemnou sněhovou pokrývkou větev. S výkřikem se vrhne vpřed a ožene se po mně. Klacek mě zasáhne z boku do hlavy a zlomí se. Sklouznu, spíš překvapením než silou nárazu, z pařezu do sněhu.

Lobitsch vyskočí na nohy a rozběhne se, tentokrát jiným směrem. Zjevně v něm moje odolnost vůči paralyzéru vzbudila jistý respekt, nechce se se mnou měřit v boji zblízka. Měl by pochopit, že právě tak málo se se mnou může utkat v závodě.

Řídím se zvuky, které při útěku způsobuje, a jsem rychlejší a rychlejší. Skrz větve a haluze se zase přibližuje osvětlený pomník a na cestách kolem malého rybníka pořád tu a tam vidím osamělé chodce.

S klením si přetáhnu masku přes nos a dostihnu Lobitsche ve chvíli, kdy vyrazí z houští a vyřítí se na cestu. Pořád má klacek, ohání se po mně.

Uštědřím mu kopanec, dopadne pozadu na led a klouže jako lidský puk několik metrů po zmrzlém povrchu; dva chodci se zadívají naším směrem.

Tentokrát už neváhám, musím jednat rychle. Pozornost okolí byla vzbuzena, takže už jde jen o rychlost.

Přitisknu hlasitě o pomoc volajícího Lobitsche, který se nedokáže jednou rukou pořádně bránit, na zem. Pustí klacek, a místo toho se mi pokouší rozškrábat obličej. To je to poslední, co kdy spatří. Termoska ho zasáhne do čela, Lobitsch převrátí oči v sloup a ztratí vědomí.

Moje dýka najde cestu měkkou tkání na krku jakoby sama od sebe, zkušeně a jistě přetínám šlachy a svaly, odřezávám obratle a odděluji hlavu od těla. Každý lékař by na mě byl hrdý; čepel je tak ostrá, že nevznikají žádné zubaté okraje rány. Žádné sekání, žádné trhání. I když nebyl za života zrovna milým člověkem, dbám i u něj na to, aby při umírání netrpěl.

Z rány vytryskne krev, z níž stoupá pára. Dávám pozor, aby mě nezasáhla; mám s tím větší zkušenosti než kterýkoliv řezník nebo lékař. Stříká do světlého sněhu, splachuje ho z ledu a zakaluje zmrzlý průzračný povrch.

Položím hlavu mrtvému opatrně na břicho, otevřu víčko termosky a liju na něj hustou tekutinu, nanáším ji rovnoměrně, nevynechávám ani ruce a špičky prstů, aby policejní pátrači neměli žádné záchytné body. Stačí jediná zápalka, a můj vlastnoručně vyrobený kuchyňský napalm vzplane.

Ustoupím dozadu a vím, že bude hořet dlouho a vytrvale. Oblaka kouře, která stoupají vzhůru, jsou černá jako smůla a leptavá.

„A tímto se s tebou loučím, Hendriku Lobitschi,“ pronesu tiše a pokřižuju se nad hořící mrtvolou. „Můžeš mi být vděčný, že jsem tě zachránila před peklem.“ Stáhne se mi hrdlo, svírá ho tíseň. Jak ráda bych ho ušetřila, ale existovaly náznaky strašného vývoje.

Napalm se propaluje ledem, tělo se zasyčením a bubláním prorazí povrch a klesá ke dnu. Plameny ještě naposledy vyšlehnou vzhůru. Dým proniká s klokotáním na povrch a táhne se coby jedovatá mlha nad rybníkem. Ten výjev mi připomíná staré vikinské pohřby, při kterých byli mrtví naloženi na hořící lodě a vysláni ven na moře.

„Hej, vy tam vzadu!“ vytrhne mě z tichého usebrání zděšený hlas. Blíží se ke mně jakýsi muž; kousek za ním vidím ženu, jak mluví do mobilu. Je čas jít.

O pár okamžiků později se řítím se slzami v očích pryč, skoro na sněhu s hayabusou padám a dokážu ji zachytit až v posledním okamžiku. Jakmile se dostanu na asfalt, rozjedu se na plný plyn. Poblíž veletržní haly zahnu, zastavím v jedné postranní ulici a posadím se do první lepší kavárny. Z masky se už dávno zase stala čepice. Potřebuji nutně kávu, martini a PDA.

Lobitschův signál pohasl, a tak to má být. Několika kliknutími otevřu seznam.

Hendrik Lobitsch, 47 let.

Přemůžou mě city. Do očí mi vhrknou slzy a připraví mě o zrak; nechávám je kutálet se po obličeji. Tak strašně mě to mrzí, ale musela jsem to udělat. Nebylo jiné cesty.

Zpola slepá přesunu jeho jméno dolů, tam, kde mi mrtví připomínají mé provinění. Seznam je dlouhý, tak nekonečně dlouhý.

Ale nad ním se pořád ještě skví tři jména.

Sarah Ulmannová, 73 let

Emma Karková, 25 let

Elena Karková, 4 roky

VII. kapitola

31. prosinec 1675

osmanské vazalské území

Od onoho večera, kdy Skylla tajně přihlížela setkání cognatia, probíhalo všechno v jejím životě jinak.

Karol jí už nedopřával klidu. Pokud ji dříve se smíchem zahnal do postele, když si všiml, jak jí těžknou víčka, teď trval na tom, aby pracovala v laboratořích a v knihovně až do úplného vyčerpání. Beztak zřídkavé výlety, které předtím společně podnikali do lesa, se teď nekonaly vůbec.

Zpočátku to Skylle nevadilo. Vedle krutého množství učební látky, které na ni nakládal Karol, pokračovala v pokusech s krví upírky a náhodou zaznamenala, že krev ustupuje před sluncem. Když vystoupala ve špinavé zástěře na terasu věže, aby alespoň nakrátko unikla zápachu v laboratoři a spatřila trochu slunečního světla, klouzaly skvrny na zástěře jako rtuť a doslova skákaly zpátky do stínů a záhybů. Když na zkoušku vynesla ven vzorek ve zkumavce, okamžitě se na slunci vypařil. Skylla si to nadšeně poznamenala a samým opojením skoro zapomněla na to, že ji Karol přísně pokárá, protože se bez jeho svolení vzdálila od studia knih.

Když se léto konečně nachýlilo ke konci, uvědomila si, že se z ní mezitím stala pouhá zajatkyně. V předchozích letech jí pranic nevadilo, že smí opouštět mlýn jen zřídka a že se musí takřka nepřetržitě učit – ale mezitím už Karol sprovodil ze světa i ta poslední malá rozptýlení. Ošetřoval nemocné z okolních vesnic bez její pomoci. Když se vzdaloval od věže na víc než pár kroků, zamykal dveře. Na terasu Skylla směla jen jednou za den a pod jeho dohledem, poté co odtamtud Giuremu shodila kresbu. Dokonce i dalekohledy otec odstranil.

Skylla věděla, že jeho změněné chování souvisí s barončinou radou. Ale i když se dlouho podvolovala osudu, nedokázala už dál předstírat lhostejnost. Po obzvlášť prudké hádce si nakonec na otci vyvzdorovala svolení trávit pár volných chvil na střeše mlýna. Tajná naděje, že uvidí Giureho, vzala za své v okamžiku, kdy jednoho zimního dne vyšla poprvé po týdnech znovu ven.

Kolem věže se proháněl ledový vítr. Přinášel s sebou sníh a vršil vločky do výše kolen na všem, co nebylo schopno jejich tíži setřást. Jen lopatky mlýna se rychle otáčely, nic na nich neulpívalo.

Skylla stála na terase, zachumlaná do dvou tlustých kabátů, a pozorovala les, skrytý pod bělí stejně jako krajina kolem. Skoro to vypadalo, jako by ze světa vyprchal veškerý život. Ale potom se s krákoráním vzneslo hejno havranů, vystoupalo v ledovém vzduchu vzhůru a nechalo se odnést k lidským příbytkům. Možná ptáci doufali, že na nějakém hnojišti narazí na zbytky potravy. Přinejmenším jim stodoly poskytnou lepší úkryt před zimou než les.

Skylla havranům záviděla. Nic je nemohlo zadržet, mohli si letět, kam chtěli a kdykoliv se jim zamanulo, zatímco ona sama žila jako vězeň. Povzdechla si a marně pátrala po slunci, hustá vrstva mraků ho ukrývala před světem.

Šeď, tu světlejší, tu tmavší, dotírala na Skyllinu mysl. Dokonce už ani bádání ji netěšilo; myšlenky jí stále dokola zalétávaly ke Giuremu, pasáčkovi a jedinému příteli, kterého měla. Jejímu jedinému spojení s oním odlišným světem, který venku existoval.

Představovala si, jak Giure žije se svou rodinou. Jak sedí s přáteli u stolu a připíjejí si na starý rok, který dnes končil. Skylla se s ním chtěla znovu setkat, mluvit s ním, slyšet jeho hlas a naslouchat mu, jak zpívá. Kdo zpívá, má v sobě dobro, říkávala její matka.

Skylla se zachvěla, zabylo jí zima. Naposledy přehlédla večerní les, potom se obrátila a otočila se k průlezu, vedoucímu dolů.

Byl zavřený.

Zabouchl ho vítr? Ale proč neslyšela žádnou ránu?

Když Skylla zatáhla za těžký železný kruh, nepohnul se poklop ani o vlásek. Někdo ho musel uzavřít na závoru – ale Karol věděl, že je venku. Trest za neposlušnost nepřicházel v úvahu, protože si nebyla žádného provinění vědoma. Mohla to tedy být jen nešťastná náhoda nebo…

Vzpomněla si na umbru. Jen pouhé pomyšlení na černého stínového tvora stačilo, aby ji přimělo co nejrychleji hledat cestu dovnitř a podívat se, zda je všechno v pořádku.

Volání si ušetřila, Karol by ji neslyšel. Okamžitě ale věděla, jak se aspoň dostane z terasy. Po několika krocích stanula na zábradlí a počkala, až ji bude míjet nejbližší lopatka. Ani na vteřinu nepomyslela na to, že by mohla spadnout. Když se před ní rám ocitl kolmo, odrazila se. Rukama popadla dřevěnou lištu. Podařilo se jí obkročmo se vyšvihnout na konstrukci. Na chvíli jako by se zastavil čas – ale potom lopatka rázně pokračovala v pohybu. Zatímco klesala, Skylla po ní opatrně sklouzla. Nakonec se jí podařilo přehmátnout a spustit se nohama dolů. Když se lopatka znovu ocitla kolmo, ještě jednou se zhluboka nadechla – a pustila se.

Její krátký pád odpružila bělostná pokrývka. Sníh ztlumil dopad z výšky tří kroků, přesto si vyrazila dech, nohama i páteří jí projelo bodnutí a zprvu se nedokázala pohnout.

Skylla potřebovala dva pokusy, než pevně stanula na nohou. Potom přešla ke dveřím a zatáhla za řetěz, který vedl ke zvonku a dosahoval až dolů do různých pater laboratoří.

Netrvalo dlouho a Karol otevřel dveře. Když Skyllu spatřil, řekl: „Co tady u všech svatých pohledáváš, dcero?“ Byl příliš překvapený, než aby se rozzlobil, že porušila jeho nařízení neopouštět mlýn.

„Někdo mě uvěznil na terase.“ Chvěla se a oklepávala si ze šatů sníh. „Sklouzla jsem po lopatkách dolů.“

„Co že jsi?“ Karol vyšel ven a přejel pohledem po věži vzhůru. „Zbláznila ses, dcero?“

„Bylo by ti milejší, kdybych tam nahoře umrzla?“ opáčila zlostně a na okamžik zapomněla na poslušnost vůči otci.

Teprve teď jako by si uvědomil, jaká je zima. „Pojď dovnitř,“ řekl rychle a zadíval se ke schodišti, vedoucímu nahoru do pracovny. „Jak se to mohlo stát? Zabouchl a zaklínil se snad poklop?“

Skylla zavrtěla hlavou, z vlasů jí odletěly poslední vytrvalé zbytky sněhu. „Vzpříčí se vždycky jedině v létě, když se dřevo roztáhne, otče.“

„Velmi zvláštní.“ Karol se vydal nahoru. „Podívám se, co se stalo.“ Chtěl věřit dceři, která se určitě nepustila do jízdy na větrném mlýně dobrovolně. „Počkej, půjdu s tebou,“ zaslechl Skyllin hlas.

„Ne, zůstaň dole a zahřej se,“ nařídil. Nejdřív se chtěl přesvědčit sám, že s průlezem opravdu není něco v pořádku. Neměla dostat sebemenší šanci zakrýt lež tím, že průlez rychle zaklíní.

Karol vstoupil do pracovny, chvátal kolem knih k protilehlým schodům – když tu zaslechl šustění stránek, jimiž někdo spěšně listoval. Strnul a nastražil uši. Ne, nezmýlil se. Kromě něj a dcery ve věži ještě někdo byl!

Karol se s taseným nožem opatrně odplížil zpátky a zadíval se do uličky s regály.

Uprostřed ní stál černý stín, který držel v ruce knihu a netrpělivě jí listoval, aby ji vzápětí postavil zpátky do regálu a vytáhl další.

Karol vetřelce poznal: umbra, který utekl Carzicovi! Nejspíš pátral v knihách po receptuře přípravku, který mu dal baron, aby prodloužil jeho existenci. Stínový plížil většinou nežil déle než tři měsíce, ovšem během nich se vrhal na všechno, co se mu ocitlo před drápy a zuby.

Carzicovy pokusy umbrovi nejen prodloužily život, pochopil Karol, ale také ho změnily. Z dravého zvířete se stalo cosi, co dokáže uvažovat dál než ke své nejbližší kořisti! A to znamenalo především jedno. Tento umbra byl nebezpečnější než běžné exempláře jeho druhu!

Stínová bytost si ho ještě nevšimla, ale jakmile k tomu dojde, bude to nepříjemné. Mlýn by mohl v nadcházejícím boji vyhořet, a pokud ne celá budova, pak každopádně drahocenné knihy v knihovně. Karol nenáviděl tento druh upírů a jejich zvláštní schopnosti.

Stáhl hlavu, kradl se řadou polic za nezvaným návštěvníkem a připravoval se k útoku. Chtěl upírovi zezadu srazit hlavu, přes hřbety knih – a vtom ho udeřil do nosu povědomý pach. V knihovně se nacházela třetí osoba. Důvěrně známá.

A nebyla to Skylla!

Karol myšlenku zaplašil. O druhého nezvaného návštěvníka se postará později. Kradmo se zadíval přes mezeru tlustou jako paže v regálu před sebou – a spatřil, že umbra zmizel!

Ve stejném okamžiku police zaskřípala a zakymácela se. Karol zvedl hlavu a na poslední chvíli i paži s nožem, vtom se už na něj soupeř vrhl.

Ocitl se pohřbený pod tělem, z něhož se linul pronikavý zápach rozkladu; současně ucítil na krku drápy. Ostré konce nehtů se prodraly masem a umbra spokojeně zaryčel.

Karol bodl. Ostří proniklo černému tvorovi z boku do hrdla, Karol otočil čepelí a trhnul jí vpřed. Tvář mu zalil proud krve a on zavřel ústa, aby z ní nic nepolkl.

V příštím okamžiku ho tlumeně řvoucí upír zvedl a prohodil místností. Karol prolomil dvě regálové stěny, ztratil paruku a ucítil v zádech neuvěřitelnou bolest, jak tvrdě dopadl na zem. Ale nesměl teď podlehnout slabosti!

Karol vyskočil na nohy a rozhlížel se po umbrovi. „Otče?“ zaslechl zdola Skyllu. „Co se děje?“

„Nic. Jen jsem si nedal pozor,“ zavolal zpátky. „Průlez je opravdu zaseknutý. Jdi do laboratoře a dokonči započaté pokusy.“ Karol propátrával očima stíny, v nichž se upír mohl báječně skrýt.

„Zníš divně, otče. Co je s tebou?“ Ke schodišti do pracovny se přiblížily kroky.

„Jdi do laboratoře,“ nařídil tvrdě. „Okamžitě!“

Karol se vyděsil, protože aniž by si ho všiml, vystoupil z temného kouta umbra, bolestivě ho popadl za vlasy a znovu ho prohodil kruhovou místností.

Karol tvrdě narazil do zdi a skoro ztratil nůž. Upír se nenechal řeznou ranou na krku zastavit. Karol na poslední chvíli zahlédl blížící se oheň, tenký paprsek, který se stále víc rozšiřoval jako u plivače ohně.

Učenec se vrhl stranou, plamen zasáhl stěnu a zanechal po sobě obrovskou spálenou skvrnu.

Zezadu mu na krk šlápla noha a přitlačila ho k podlaze. „Kde to je?“ zeptal se umbra hlubokým, drsným hlasem.

„Netuším, co hledáš,“ odvětil Karol.

„Cítím, že jsem měl už dávno zahynout. Jeden z tvých přátel mě chytil a dal mi něco, díky čemu jsem zůstal naživu. Ale přestává to působit,“ pronesl umbra. „Od té doby po tom pátrám a myslím, že vím, co to je.“ Dřepl si vedle Karola. „Vysaju ti krev, pokud mi okamžitě neprozradíš, co to je!“ vykřikl umbra a sklonil se, takže se jeho černý obličej objevil těsně vedle Karolova krku. „Mluv!“

„Nevím…“

Umbra kousl. Bílé tesáky se zaleskly, a vzápětí si proklestily cestu kůží a poranily artérii. Karol zasténal a ohnal se po útočníkovi.

Umbra se s výkřikem narovnal a odplivl si. „Tvoje krev je hořká jako žluč a pálí jako kyselina! Kdo u všech démonů…?“

Zavrzání schodů způsobilo, že se umbra zarazil. „Otče?“ Karol zaklel. Jeho dcera měla být už dávno v bezpečí laboratoře!

„V tom případě mi to řekne ona.“ Upír se prudce otočil a hnal se labyrintem polic dozadu, kde okamžitě zmizel.

Karol se jal umbru neméně rychle pronásledovat, dostihl ho na prvním schodu vedoucím dolů a naznačil kopanec, před nímž chtěl soupeř uhnout; místo toho ale zasvištěla široká čepel a rozpárala umbrovi krk.

Chroptící a krev plivající upír popadl Karola za límec, jeho druhá ruka vystřelila s nataženým prostředníčkem a prsteníčkem proti učencovým očím. Dlouhé nehty už takřka dosáhly cíle, když vtom vystřelila Karolova čepel dopředu podruhé. Na podlahu dopadla umbrova ruka, další mocná rána se mu zaryla hluboko do krku a skoro mu ho odřízla.

Ztýraný upír se potácel pracovnou sem a tam, cenil zuby jako šelma a táhl učence s sebou.

Karol cítil, jak se sokovo tělo deformuje. Upír hledal záchranu v útěku, který pro něj měl být úspěšnější v jiné podobě! Ztěžka dýchaje udeřil umbru pěstí několikrát po sobě do tváře, vymanil se z jeho sevření a dalším výpadem mu přeřízl páteř.

Napětí z upíra rázem vyprchalo. Padl na kolena a překotil se na stranu, zatímco na dřevěnou podlahu stékala jeho hustá, jako smůla černá krev a vsakovala se do skulin.

Vtom se s tasenou zbraní objevila Skylla, spatřila mrtvolu a zpustošenou pracovnu. „Co…?“ Zadívala se na útočníka, připraveného o hlavu. „Umbra!“

Karol těžce oddychoval. „Už nebyl úplně při síle, jinak bych před tebou ležel rozsápaný,“ zaskřehotal a ztěžka padl na židli. „Jsou a zůstávají těmi nejnebezpečnějšími upíry. Čert ví, jak se mohl dostat dovnitř.“

Zamračila se. „Uvěznil mě na terase, místo aby na mě zaútočil, otče?“

Zaváhal a co nejméně nápadně nasál do nozder vzduch. Cítil vlastní pot, umbrův zápach, čistou vůni dcery – a ani stopu po přítomnosti, kterou tu vnímal ještě před několika málo okamžiky. „Taky to nechápu, dcero. Jen jedno je jisté. Něco hledal v knihovně.“

Skylla přistoupila blíž a poklekla vedle bytosti. I ve smrti to byl pouhý stín, jehož pokožka působila drsně, jako by byla porostlá srstí. Tělo vypadalo velmi svalnatě, nemělo na sobě žádný tuk. Šaty tvor neměl a Skylla byla zvědavá, co se ukrývá pod kůží. Nemohla se dočkat, až ho začne pitvat!

„Jak zvláštní upír.“ Sebrala uťatou hlavu a rozevřela jí čelisti. Zuby byly bílé jako sníh, jazyk tmavě červený, jinak bylo v ústní dutině všechno černé. „Místo aby mě zabil, zavře mě a čte si.“

„Poděkuj za to Pánu. Dobře, že nenapadl vesnici.“ Karol vstal, popadl mrtvolu za nohy a táhl ji po schodech dolů. Skylla ho následovala s useknutou hlavou. „Spálíme ho.“

„Dovol, ať ho prozkoumám, otče!“ zaprosila naléhavě.

„Ne, je příliš nebezpečný.“ Karol chtěl tělo co nejrychleji vidět před sebou jako hromádku popela. Pak si to očividně rozmyslel. „Máš pravdu. Jdi dolů, Skyllo, a připrav hlavu na ohledání. Jenom hlavu. Čistě odděl tekutiny. Hned budu u tebe.“

Otevřel dveře a vyvlekl tělo ven, postavil ze slámy a roští hranici a umbru na ni položil. Potom na něj nasypal uhlí a polil ho petrolejem.

Do výše vyrazil plamen, oheň s praskáním a prskáním pohlcoval tělo. Tu a tam zaplály plameny oranžově a zeleně, což Karol považoval za důsledek elixíru v upírových žilách. Možná se budou dát z jeho krve získat poznatky o tom, s čím Carzic pracoval.

Dotkl se rány na krku, která hned po umbrově kousnutí přestala krvácet. Úspěch jeho vlastní, život prodlužující směsi se nedal popřít.

Karol si vzpomněl na pach třetí osoby v knihovně, který už nedokázal na konci zápasu zachytit. Ta osoba zablokovala průlez, aby Skyllu ochránila. Byla to tatáž bytost, která jeho dceru ubránila už tehdy před Turky.

23. červenec 1676

osmanské vazalské území

Skylla už měla osamění plné zuby a pevně si předsevzala, že se setká s Giurem. Věděla, jak uniknout ze mlýna – jízdu na lopatce už jednou zvládla, podaří se jí to znovu.

Karol neměl tušení o tom, že si s Giurem dál tajně vyměňují dopisy. Hoch je tyčí připevňoval zezadu na okenní rámy a ona musela ve vhodném okamžiku lístky prostě jen sebrat a nahradit vlastními. Skylla byla hrdá, jak otce přelstila.

Bylo kolem poledne. Karol už před svítáním zapřáhl koně a odjel neznámo kam – a nechal ji samotnou!

Závora na průlezu nepředstavovala skutečný problém a dala se překonat snadněji než zámky na dveřích v přízemí.

Stála na terase a vychutnávala si teplý vzduch, sluneční svit a zpěv ptáků. „Taková nádhera,“ zašeptala, zavřela oči a zvedla hlavu, aby ucítila na kůži hřejivé paprsky. Navzdory veškeré lásce k vědě a alchymii postrádala hodiny strávené venku.

Skylla přistoupila k okraji zábradlí. Na úpatí věže stál Giure a přátelsky na ni mávl, potom zvedl do výšky koš. „Co v něm máš?“

„Něco k jídlu,“ zavolal nahoru a zasmál se. „Pojď! Chtěl bych ti ukázat v lese jedno zakleté místo. Přesně to správné pro milenecký pár jako my. A rád bych tě viděl tančit. Slíbilas mi to.“

Skylla se ostýchavě usmála a zrudla. Bylo pro ni nezvyklé hovořit o nevědeckých záležitostech a poznámka o tom, že mezi ní a mladým pasáčkem existuje víc než pouhé přátelství, ji svým způsobem vzrušovala. Pomyslela na ony věci mezi mužem a ženou, které s Karolem ještě nikdy neprobírali. „Všechno tady je zakleté,“ odpověděla a skryla rozpaky. „Dokonce i mlýn a stodola.“ Vyskočila na zábradlí.

„Co to provádíš?“ zvolal Giure polekaně a zaclonil si rukou oči před sluncem. „Když spadneš, nedokáže tě zachránit ani tvůj otec.“

„Jdu k tobě dolů, to dělám.“ Skyllu jeho obavy dojaly. Při pohledu na něj cítila šimrání, motýlky tam někde uvnitř, které si nedokázala vysvětlit. Z lékařského pohledu pro to připadalo v úvahu několik vysvětlení, ale Skylla věděla, že je zdravá jako řípa. Mohlo jít spíš o onen cit, který básníci nazývali láskou?

Lopatky mlýna se líně otáčely, hřídel tiše a rytmicky skřípala. Skylla se na jednu lopatku zaměřila a připravila se ke skoku.

„Ne, Skyllo! Nedělej to!“ vykřikl Giure zděšeně.

„Neexistuje jiná cesta,“ odvětila. „Jinak všechno zamkl.“ Napjala svaly, protože správný okamžik se blížil. „Kromě toho je to hračka.“

Zvedl se prudký vítr, špička věže se s praskavým zvukem posunula a znovu narovnala ve směru poryvů. Ty zachytily i Skyllu a odfoukly ji ze stěny zpátky na terasu.

Byla příliš překvapená a nedokázala jim odolat, ale vzchopila se aspoň natolik, aby nespadla na kameny nebo nepropadla otevřeným průlezem. Lopatky se teď otáčely rychleji a nad severním lesem se zničehonic začala kupit tmavě šedá bouřková mračna.

Skylla na ně zírala a vzpomínala na usedlost velkostatkáře Lubomíra.

„Skyllo, jsi v pořádku?“ zavolal Giure k ní nahoru a ona natáhla krk přes vrchol zdi, aby mu zamávala.

„Nic mi není.“ Přimhouřila oči, protože se vítr během několika vteřin změnil ve vichřici. Slunce zmizelo za mraky, zavládla takřka noc.

Giure si pevně držel klobouk, šaty na něm vlály. „Musím se vrátit, Skyllo,“ vykřikl. „Nemůžu nechat kozy v takové bouři samotné.“ Zvedl do výšky koš. „Ale doženeme to. Budeš to místo milovat.“ Obrátil se na patě a utíkal z kopce dolů.

„Ne,“ zašeptala Skylla zklamaně, potom se zadívala na černočerné nebe. „Zatracené mraky! Copak jste se spikly s mým otcem?“

Obrovské větrné kolo kroužilo rychleji a rychleji, plátno se nebezpečně nadouvalo a ozvalo se mnohohlasé hvízdání, jak se silný vítr zachytával mezi příčkami.

„Tak holt bude bouřka,“ zamumlala Skylla vzdorně a probojovala se zpátky na zábradlí, upřeně se zahleděla na vířící křídla a skočila…

…když vtom ji popadla čísi ruka a s trhnutím ji odmrštila dozadu.

Tentokrát jí nebyla obratnost nic platná, na to byla napadena příliš rychle. Tvrdě dopadla na zem a narazila si hlavu. Po šíji jí kanulo cosi teplého a omámeně hleděla na siluetu muže, který se nad ni sklonil.

„Umbra!“ zasténala a hmátla po dýce, aby se upírovi bránila.

„Ty blázne!“ zařval na ni muž a ona poznala otcův hlas. Uchopil ji za ramena a vytáhl ji na nohy. „Copak jsem ti nezakázal, abys sama vycházela na terasu?“ Vykroutil jí dýku z prstů a odhodil ji na zem. „Chtěla ses setkat s tím klukem, mám pravdu?“

Skylla strnula leknutím. Takového ho ještě nezažila. Karol měl zkřivenou tvář a blesky mu na ni vrhaly stíny, které ji připravovaly o veškerou lidskost. Odkud se tady tak rychle vzal? „Otče, já…“

Jeho sevření bylo najednou bolestivé. „Neopovažuj se mi lhát, Skyllo!“ hřměl. „Jak dlouho už to táhneš s tím pasákem koz?“

„Je to můj kamarád,“ bránila ho a zmlkla. Pohled na běsnícího otce ji přemohl, připravil ji o řeč. Poznala mu na očích, že moc nechybí a ztratí poslední zbytky sebeovládání.

„Je to vesničan s darebnou rodinou,“ pronesl teď tišeji, ale zřetelně výhružným tónem. „Jestli se s ním ještě jednou setkáš, vymyslím si pro vás oba něco zvláštního. Víš, že umím míchat lektvary, dcero.“ Místo aby ji prostě jen pustil, doslova ji od sebe odhodil. „Mazej dolů do laboratoře. Čeká na tebe práce.“

„Ale já…“

„Mazej dolů!“ zvolal a ukázal na průlez. Po prvním zděšení se ve Skylle znovu probudil k životu odbojný duch. Vzepřela se stejnou měrou větru i otcově vůli. „Chceš to ty, nebo baronka?“

Z jeho výhružného postoje vyprchalo napětí, spustil paži. „Odkud…“

„Žádala po tobě, ať se ke mně chováš tvrději, otče. A od té doby ti už nerozumím. Ne tak jako dřív.“ Skylla mu pohlédla do očí. „Co to je cognatio? Na co mě máš připravit? Kdo je elévka?“

Karol zalapal po dechu a chystal se odpovědět, potom ztichl. Mlčeli, zatímco bouře řádila a vysílala k zemi blesky.

„Pojďme do laboratoře,“ ozval se po jisté době. „Musíme pracovat.“ Prošel kolem ní a prolezl otvorem dolů.

Skylla ho následovala, přičemž si třela bolavé místo na hlavě a na prstech jí ulpívala krev. Cestou dolů si všimla, že obojí dveře jsou zavřené na závoru a pozice zámků se nezměnila. Karol se nemohl dostat na terasu přes stodolu ani přes věž. Uvědomila si, že ani nezahlédla jeho kočár.

Racionálně neexistovala možnost, jak se mohl dostat dovnitř. Ale co zbývalo jako vysvětlení, bylo příliš neslýchané a nelogické, než aby to vůbec vzala v úvahu. Její otec musel mít schopnosti, jakými nedisponoval žádný obyčejný člověk!

Ať Skylla přemítala sebevíc, nic jiného ji nenapadalo, a to ji přivedlo k další otázce. Co mu propůjčovalo tuto moc, dostat se neslyšen a přes všechny překážky nahoru na vrchol věže?

Než došli do laboratoře v prvním poschodí, vypadalo to, že se otec zase uklidnil. Mlčky se postaral o její tržnou ránu a zašil ji několika rychlými, precizními stehy. „Mrzí mě to, nechtěl jsem, aby sis ublížila,“ omluvil se jí nakonec. „Takže jsi nás slyšela, když jsme stáli s baronkou u tvé postele?“

Skylla krátce zvažovala, že mu řekne celou pravdu – že totiž špehovala cognatio – ale po Karolově výbuchu se jí zdálo rozumnější to neudělat. „Předstírala jsem, že spím, ale slyšela jsem každé slovo,“ odpověděla. „Co to je cognatio?“

Karol se na ni vážně zadíval, jako by si stále nebyl jistý, zda jí může věřit. „Tajné společenství učenců, jako jsme ty a já,“ pronesl potom. „Je nás třináct mužů a žen, kteří se cele upsali bádání pro blaho lidstva. Našemu představenému říkáme Iškariotský, je volen na určitou dobu z našich řad, řídí naše osudy a stanovuje nové výzkumné cíle.“

Skylla pozorně přitakala a předstírala, že to jsou pro ni novinky.

„Naši nástupci, elévové, musí být uznáni cognatiem, jinak jim není dovoleno nastoupit jednoho dne na místo jejich mentora.“

Pohrávala si s nehty, protože toto vysvětlení s sebou přinášelo nepříjemnou otázku. „Co když…“

„…tě nepřijmou?“ dokončil za ni.

„Ano.“ Ztěžka polkla a rozhlédla se po místnosti. „Musím potom odtud pryč?“

Karol si odkašlal. „Nikdy. Moje místo v cognatiu by zůstalo prázdné, než by Iškariotský určil nového člena.“ Další lež. Otřel jí krev z vlasů a nalil na ránu alkohol, aby ji znovu vyčistil. „Setkáváme se jednou za čtvrt roku a radíme se o výsledcích našeho bádání, a jak bychom mohli uchránit lidi před nemocemi.“

„Proč to děláte tajně?“

„Protože,“ postavil se před ni, „se může snadno stát, že si někdo naše úmysly špatně vyloží. Bohužel je pověrčivost naším největším nepřítelem. Pověrčivost a odmítání z nevědomosti. Viděla jsi, co se děje v našich laboratořích, a co myslíš, jak by prosté mysli reagovaly při pohledu na mrtvoly? Ale tato práce je nutná, a proto všechno to tajnůstkářství.“ Karol se na ni ostře zahleděl. „A z toho důvodu nechci, aby sis začínala s tím pasákem koz. Mohlo by se stát, že nedopatřením prozradíš příliš mnoho věcí.“

„Nikdy,“ namítla. „Mám Giureho ráda, ale nikdy bych mu…“

„Neříkám, že bys to udělala úmyslně,“ vpadl jí do řeči. „Slib mi to, Skyllo. Drž se od něj dál.“

Slíbila to… a lhala. Nikdy by se nevzdala jediného přítele, kterého za celá léta měla.

Karol se usmál a do tváře se mu definitivně vrátila přívětivost, kterou znala. To démonické z ní vyprchalo. „Tak pojď. Připravím tě v nadcházejících týdnech na zkoušku před cognatiem a řeknu ti toho o nás víc. Koncem roku přijde tvůj čas.“ Vzal ji za ruku a odvedl ji do poschodí pod nimi. „Něco jsem ti přinesl, dcero.“

Společně vešli do vyšetřovny, jež těsně sousedila s komůrkami, které sloužily jako klece pro polapená pokusná zvířata.

Na kamenném stole ležela nahá žena, která zřetelně překročila padesátku. Měla silnou nadváhu, vpravo a vlevo jí jako zplihlé pytle visela velká ňadra. Opálení na tváři a předloktích naznačovalo, že je to selka nebo nádenice na poli. Z hrudního koše jí trčel kůl a Karol mrtvolu také spoutal řetězy. Z dobrého důvodu.

Skylla se podívala na otce. „Upírka?“

„Chytil jsem ji pro tebe.“ Kývl na ni. „Považoval jsem za dobrý nápad nechat tě, ať na ní provedeš pitvu.“

Přistoupila blíž k mrtvole, která žádnou mrtvolou nebyla, a dotkla se ramene staré ženy. Víčka okamžitě vystřelila vzhůru, oči se stočily doleva a plny nenávisti se upřely na Skyllu. „Ještě žije!“ prohlásila dívka nadšeně. „Kůl ji nezabil. Přesně jak jsi říkal.“

„Často se vyskytující chyba. Proto je taky spaluji.“ Karol přisunul odkládací stolek, na němž ležely připravené nože, pilky a další chirurgické nástroje. „Kůl zabraňuje, aby se proměnila, ale samozřejmě se stále může hýbat.“ Napjal řetězy. „Ovšem ne moc, proto jsem učinil toto bezpečnostní opatření.“ Odstoupil. „Uvidíš, jak se šlachy a svaly pohybují a jak vypadá souhra kloubů. Začni, Skyllo.“

Giure byl zapomenut. Vědecká fascinace Skyllu beze zbytku opanovala a ona hořela touhou učinit první řez.

Stahovala vrstvu po vrstvě kůži ze stehna; otec se omezoval na to, že jí asistoval. Upírka sténala a naříkala, její vzpouzení se sice zůstávalo díky řetězům slabé, ale citelné.

Skylla odtáhla připravený nůž. „Nemůžeme jí něco dát, aby méně trpěla?“

„Ty chceš tuhle zrůdu šetřit?“ podivil se.

„Ne.“ Nešťastně se zadívala na vadné řezy. „Ale vadí mi její pohyby. Tolik chyb obvykle nedělám.“

Karol se zasmál. „Nech to být. V tomto případě je lepší, když sebou hází. Musíš se s tím vypořádat.“

Skylla pracovala soustředěně dál a odřezávala ze svalů překážející bílý tuk, aby mohla lépe studovat jejich fungování.

Teď už byl pohyb vítán. Když se upírka dostatečně nehýbala, bodala ji opakovaně nožem do chodidla, až sebou trhala a svíjela se. Skyllu těšilo, že vidí pumpovat tmavé maso. Vodou splachovala krev, aby spatřila stahování a uvolňování ve všech podrobnostech.

„Teď koleno. Ten kloub je úžasný výtvor,“ instruoval ji Karol.

Přikývla a dala se do práce, zatímco odpor jejich vězenkyně sílil.

„Lež klidně,“ vyjela na ni Skylla rozrušeně, když udělala půltucet dalších chybných řezů. Upírka vztekle zaječela. Ale byl to právě onen zvuk, který Skylle vnukl nápad. „Ne, klidně křič dál,“ zašeptala a obrátila se k tlustému krku, na němž se zřetelně rýsovala hlava.

Skylla opatrně preparovala krk, odstranila vole, až před ní ležely odhaleny průdušnice, hrtan a jícen. Fascinovaně pozorovala své dílo a připadala si neuvěřitelně šťastná. Patřila k hrstce vyvolených, kterým se naskytla vzácná možnost vidět lidské orgány v tomto stavu. Nepociťovala soucit ani nevolnost, a čím víc toho viděla, tím víc chtěla vědět.

„Bože,“ prohlásila přemožena zážitkem a otřela si rukávem pot z čela. Pohlédla na Karola, který ji s tichým úsměvem sledoval. „Děkuji, otče! Mockrát, mockrát děkuji!“

Přikývl. „Pokračuj, Skyllo. Slábne, a kdo ví, jak dlouho vydrží, aniž by se jí dostalo nové potravy. Prohlédni si vnitřnosti, pozoruj pracující srdce a plíce, pak se obávám, že bude po ní.“ Vydal se ke dveřím. „Musím rychle něco zkontrolovat.“

Skylla se doslova vrhla na nemrtvou, ruka s nožem řezala a oddělovala, a navzdory veškeré rychlosti si uchovávala přesnost. Laloky kůže i prsa jednoduše odklopila na stranu, tryskající krev omývala vodou. Zápach, který se z upírky linul, už nevnímala.

K její velké radosti plíce okamžitě nezkolabovaly, místo toho se dýcháním nadouvaly, i když už byly nádechy velmi slabé. Skylla zariskovala a vytáhla ze srdce kůl, aby orgán obnažila.

Její pozornost přitáhlo šelestění.

Hojivý proces započal a uzavíral rány novou kůží, zatímco stará odpadala. Zničená a rozřezaná tkáň se opět spojovala, žíly srůstaly, a dokonce i rozervané srdce zacelilo zející díru ve svém středu. Upírka zavrčela a s novou silou zacloumala řetězy.

„Bezbožný zázrak,“ zamumlala Skylla nadšeně.

Zajatkyně zvedla hlavu. „Nech mě jít, baronko, a přísahám, že opustím tvou zemi,“ zaskřehotala prosebně znovuzískaným hlasem.

Skylla k ní obrátila zrak. „Nejsem žádná baronka.“

Spoutaná žena náhle trhla řetězy, kotvení zaskřípělo. Bez kůlu získávala sílu. „Vyřežeš mi taky tři křížky na čelo jako u vašich ostatních obětí?“ zavyla a pokoušela se vzepnout; nepodařilo se jí to. Vztekle zaprskala. „Budiž zatraceny děti Jidášovy!“

Skylla spatřila načervenalý třpyt, který jí zahalil tělo, a pochopila to jako příznak proměny. Rychle provrtala kůlem tenkou, právě dorostlou kůži a skrz počátky žeber pronikla až do srdce. Záře okamžitě pohasla.

Kletby, které se řinuly z upírčiných úst, Skylla skoro nevnímala – ale její předchozí slova jí stále zněla v hlavě. Proč jmenovala ta nemrtvá tři křížky, jimiž upíři z okolí značkovali oběti, jedním dechem s dětmi Jidášovými? Mělo s tím něco společného cognatio, odvolávající se k Jidáši Iškariotskému? Ty otázky bude muset prozkoumat…

Zaslechla otcovy kroky a dala se rychle znovu do práce. Co jí upírka prozradila, si nechá prozatím pro sebe.

„Otče, vidíš to?“ Bodla skalpelem do srdce, nemrtvá zařvala. Na několik vteřin odstranila kůl a dlouhá trhlina se okamžitě začala zacelovat. „To je neuvěřitelné!“

Karol se postavil vedle ní. „Raději ji odneseme ven. Chtěl bych ti ještě něco ukázat.“ Vtiskl dceři do ruky pilku. „Uřež jí pravou nohu a levou ruku.“

Skylla udělala, co jí bylo poručeno. Jaký to den! Jaká úchvatná zkušenost!

Karol vyvlekl zmrzačenou upírku ze mlýna, kde už ke Skyllinu údivu panovala nejhlubší noc. Samým nadšením zapomněla na čas.

Otec položil nahou mrtvolu před schody a zadíval se k nebi. Měsíc zaléval zemi stříbřitými paprsky a zbavoval ji barev; všechno bylo ponořeno do černé a bílé. „Dobře se podívej, co se stane.“ Karol přešel ke stodole. „Hned jsem u tebe.“

Skylla se posadila na nejvyšší schod a pozorovala nemrtvou jako číhající kočka kořist. Netrvalo dlouho a upírka začala rychlostí blesku regenerovat.

Kosti obalovala vrstva za vrstvou, nové žíly vyrážely jako modré kořeny a ovíjely se čerstvým masem. Dokonce i uříznutá noha a odstraněná levá ruka za odporných zvuků dorůstaly. Byl to nepochopitelný pohled!

Stará selka se se zasténáním napřímila, zadívala se upřeně na kůl a s výkřikem si ho vytrhla z hrudního koše; ze rtů jí stékala pěnivá krev a kapala na holou pokožku, zatímco upírka se snažila vyškrábat na nohy.

Karol se vynořil ze stodoly a na rameni nesl rýč, který vzápětí podal dceři. „Vidíš, co s nimi provádí měsíc? Když je necháš ležet, aniž bys jim usekla hlavu a spálila je, povstávají v jeho světle s dvojnásobnou silou.“

Selka vstala a zavrávorala, zaryčela a vycenila zuby, které se proměnily v silný, špičatý chrup.

Skylla se zvedla. „Co s tím má společného měsíc?“

„Čím je pro lidi životodárné slunce, tím je pro bytosti temnoty měsíc,“ vysvětlil jí Karol. „Musíš jí uříznout hlavu, dcero. Nebude to trvat dlouho a stane se pro tebe i pro mě příliš mocnou.“ Poklepal jí na rameno. „Víš, jak to máš udělat.“

To, co viděla, přivedlo Skyllu k přesvědčení, že tito tvorové nejsou ani pozemští, ani neputují po zemi na příkaz Všemohoucího. To také vysvětlovalo otcovu hlubokou religiozitu, přes veškerou jeho vášeň pro vědu. Pokud existovali démoni, kteří sesílali na lidi podobné noční můry, musel existovat i Bůh, který jim bránil v řádění.

Skylla potěžkala v ruce násadu rýče a přiblížila se k nemrtvé. Její zbraní byla dýka, s níž v posledních letech cvičila stovky hodin, a rýč jí připadal cizí.

Upírka na ni nečekaně zaútočila, prskala u toho jako kočka a chňapala po ní.

Ve Skylliných očích to byla ta nejpošetilejší varianta, jakou mohla selka zvolit. Bylo snadné máchnout rýčem jako sekyrou a vrazit těžkou čepel ve výšce horní čelisti z boku do lebky.

Ten pohyb stačil, aby upírku převrátil, přičemž strhla rýč s sebou.

Než se ale mohla vyškrábat na nohy, Skylla přiskočila a šlápla pravou nohou na hranu listu, jako by chtěla zarýt do obzvlášť nepoddajné půdy. Zaostřené železo s rachotem projelo hlavou a proťalo i páteř; nemrtvá trhavě dopadla zpátky na louku.

Karol naznačil úklonu. „Dobrá práce, dcero. Přesvědčilas mě jak během pitvy, tak tady o svých schopnostech a neochvějnosti. Teď už můžeme takřka s klidem hledět vstříc cognatiu a zkouškám. Ale pár věcí je ještě třeba udělat.“

Vytrhla rýč ze země a oběma rukama sevřela násadu. „Děkuji, otče.“ Ztěžka dýchajíc hleděla na tělesné pozůstatky upírky.

„Bez hlavy už nic neprovede, ale abychom měli naprostou jistotu, uděláme s ní totéž co s umbrou. Spálíme ji.“ Karol se vydal nahoru po schodech, aby došel do kuchyně pro uhlí. „Nesmí z ní nic zůstat.“

Sotva zmizel uvnitř, vznesli se z blízkého okraje lesa havrani a zakrákorali. Že to udělali v noci, znamenalo, že se poblíž vyskytoval nějaký narušitel.

Skylla, od hlavy k patě umazaná od krve nemrtvé, udělala dva kroky vpřed a zadívala se do podrostu; teprve v tu chvíli si uvědomila, že pořád svírá rýč jako zbraň.

Měsíc ozářil známou postavu, která právě seskočila z nejspodnější větve stromu a dala se do běhu.

Byl to Giure.

15. září 1676

osmanské vazalské území

Uplynuly dva měsíce, a i když se jí Giure od oné noci už neozval, Skylla věřila, že se jejich přátelství stále nerozpadlo; současně Karol ještě víc dbal, aby jí neposkytl příležitost k dalšímu výletu. Dokonce ani na terasu nesměla.

S definitivní platností se stala zajatkyní a dávalo jí to den za dnem víc a víc zabrat.

„Kdy budu smět přes den odejít ze mlýna, otče?“ Skylla, která rostoucí měrou nabývala podoby mladé ženy, se na něj podívala tmavě šedýma očima. Její pohled kolísal mezi prosbou a hněvem.

Karolovi neuniklo, že drží nůž, jímž předtím krájela chleba, připravený k ráně. Měl za to, že je to podvědomý výraz toho, že si přísnými pokyny vysloužil víc než jen její rozmrzelost.

„Dohoda zněla, že musíš obstát při zkoušce před cognatiem, dcero.“ Uchopil šálek kávy a zadíval se na Skyllu. V zásadě byla dospělá; pod košilí se jí, lákavě pro všechny muže, rýsovala ňadra a z kulatého dětského obličejíčku se definitivně stala krásná, útlá tvář, lemovaná dlouhými černými vlasy. Jeho dcera se mohla bezpochyby označovat za přitažlivou. Přitažlivou a odbojnou.

„Brzy mi bude patnáct, otče. Jiné ženy jsou v tomto věku už dávno vdané.“

Karol zavrtěl hlavou.

Její hlas zeslábl, změkl: „Když ti slíbím, že si nezačnu se žádným mužem, budu potom smět ven? Bez tebe? Jak mám bádat…“

„Skyllo, důvěřuji ti,“ vpadl jí do řeči. „Ale nevěřím mužům, ať zdejším nebo Turkům. Jsi krásná a žádoucí, a právě proto mám strach, že by se ti zevnějšek mohl stát osudným.“

Mírně se usmála. „Dokážu se ubránit. V boji s nožem už se mnou nevyhráváš.“

„Vážně? Co by sis počala proti oddílu vojáků? Nebo proti rolnické tlupě? Očarovala bys je slavičím hlasem a rozpárala jim hrdla, než by se stihli vzpamatovat?“

„To není pravda! Tak zlé, jak mi to chceš namluvit, to tady v okolí není.“

Karol vyhledal očima dceřin pohled. „Cognatio má přednost. A hlavně před tím pasákem koz.“

„To není fér!“ Vzplála v ní rebelie.

„Vzpamatuj se, dcero!“ Pomalu ztrácel trpělivost. „Jsi chytřejší než on – co od něj chceš? Oddat se mu?“

Zrudla.

„To jsem si myslel,“ prohlásil opovržlivě. „Přitom jsem se domníval, že má slova u tebe dopadla na úrodnou půdu, ale vidím, že tě to k němu táhne. Z nízkých důvodů.“

„Nejsou to žádné nízké důvody, otče. My… my se milujeme,“ nedala se a sama si všimla, jak zní bezbranně.

„Láska? Tvoje matka a já jsme se milovali. Ve tvém případě je to poblouznění, jaké prožívají mladé holky ve tvém věku. Zaplaš ho, bádej ještě víc a vyžeň si toho kluka z hlavy. Copak si myslíš, že na tebe ještě myslí? Proč se potom nepokusil dostat k tobě?“

Skylla polkla. Neopovažovala se mu říct, že je Giure před několika měsíci pozoroval při jejich počínání, a nejspíš proto se už neobjevil. „Nedokážeš mě zadržet navždy.“

„To taky nemám v úmyslu, dcero. Cognatio se koná v listopadu, potom bude všechno jinak.“ Napil se kávy. „Dnes budeme mít návštěvu. Přijde mistr dýk a ověří tvoje bojové umění. Ale varuji tě. Je nepoměrně lepší než já. A používá jenom nabroušené čepele.“

Už nevěřila, že se s tímto mistrem setká. „Je to součást zkoušky?“ zeptala se a vzala si kousek koláče, který upekla. Když přikývl, řekla: „V tom případě pro tebe mám návrh, otče. Pokud ho porazím, budu si moci svobodně vyjít, kdykoliv se mi zachce.“

Podíval se na ni, potom se bouřlivě rozesmál. „Nikdy ho neporazíš… řekněme: Ne teď.“

„Takže na to můžeš přistoupit, ne?“ Ten smích ji urazil.

„A co když podlehneš, dcero?“

„Už nikdy tě nepožádám, abych směla z mlýna odejít, dokud mi sám nedáš svolení.“

Karol zvedl pravici a natáhl ji k ní. „Dohodnuto.“

Napětí v místnosti polevilo a oni pokračovali ve večeři. Po jídle se odebrali do Karolovy pracovny, kde probrali a porovnali alchymistické výpočty, které Skylla provedla. Její výkony se podstatně zlepšily, zvláštní talent ale jednoznačně projevovala v pitvání a pozorování. Potom se oba věnovali zase svým studiím.

Najednou Karol zpozorněl a vydal se ke schodům. „Slyšel jsem koně. Ty taky?“

Zavrtěla hlavou, protože přemýšlela o sobě jako o elévce. Stát se následovnicí znamenalo zacelit mezeru – a to jí zřetelně ukazovalo, že Karol s ní už jednoho dne nebude.

Skylle připadalo pomyšlení, že bude osamělá, děsivé. Život a bádání byly navzdory třenicím mezi nimi bez otce nepředstavitelné. Viděla, jak jeho hlava s parukou mizí dole na schodech, hned poté se rozezvučel zvonek. Opravdu dorazil návštěvník.

„Skyllo! Pojď sem k nám!“ volal ji otcův hlas.

Zaplašila znepokojivé myšlenky a spěchala dolů. Stanula před nenápadným mužem ve staré pestrobarevné uniformě lancknechta. Rukávy košile i kalhoty zdobily rozparky, vyložené zevnitř černou látkou; boky ovinoval široký opasek, na němž visely dvě dýky, nohy vězely ve vysokých černých ohrnovacích holínkách, pokrytých prachem dlouhé cesty. Soudě podle vzhledu ho černý plášť už léta chránil před větrem a deštěm, na světle plavé kštici mu seděl klobouk se širokou krempou. „Dobrý večer,“ pozdravil je se silným přízvukem.

„To je Frans Hohentgar,“ představil Karol návštěvníka. „Je to nejlepší bojovník, pokud jde o čepele všeho druhu. Mistr dýk.“ Položil Skylle ruku na rameno. „Moje dcera, Fransi. Budete proti ní muset nastoupit.“

Způsobně naznačila úklonu. „Vítejte, pane Hohentgare,“ uvítala ho. Neodpovídal představě, kterou si o něm vytvořila. Nebyl pochmurný ani tajuplný, spíš milý.

„Svatá dobroto,“ řekl Němec a obdivně se na ni zahleděl. „Tady nám poupě vykvetlo v nádhernou květinu, řekl bych!“ vyhrkl a podal jí ruku. Obcházel ji a prohlížel si ji. „Skyllo, je z tebe skutečná žena.“

Udivilo ji, že s ní mluvil, jako by byli starými přáteli.

„Neutvrzujte ji v tom názoru,“ varoval ho Karol zpola žertem, zpola vážně. „Už tak s ní mám dost starostí.“ Nabídl návštěvníkovi, který předtím položil na zem vedle dveří dvě velké sedlové tašky, židli. „Hlad, ctěný Fransi? Skylla vám určitě ráda připraví něco k jídlu.“

„Jen do toho. Pár vajíček se špekem a pořádný krajíc chleba nemůžou pro začátek škodit.“ Posadil se, dostal pohár vína a džbán vody. „Potom se teprve postarám o svého koně… ovšem pak si klidně můžu dát i druhý chod. Odpusť mi to přepjaté uvítání, Skyllo, ale otec mi o tobě tak často psal, že se považuji takřka za tvého strýce.“

„Děkuji vám.“ Znovu naznačila úklonu. „A teď se postarám, aby se na stůl dostalo jídlo.“

Karol usedl naproti němu. „Co je nového ve světě, starý kamaráde? Kde si vojáci momentálně rozbíjejí hlavy?“

„Tu tady, tu onde. Mých služeb je stále zapotřebí. A pokud to není v armádě, vykonávám tajný úkol pro nějakého šlechtice.“ Frans se mnohoznačně ušklíbl a Karol si všiml, že mu chybí jeden řezák. Zjevně narazil na soupeře, který se bránil. „Skyllo, co tvé umění zacházet s nožem?“

Mladá žena rozbila na pánev tři vajíčka, přidala k nim dva na prst tlusté kousky špeku a posunula ji nad otvor v kamnech, z něhož šlehaly plameny. „Pilně jsem cvičila. Otce už pokaždé porazím.“

„Pokaždé? Frans se zadíval na svůj protějšek. „Karole, co to tady slyším?“ Zvedl ruku a ukázal na ni. „Vy se necháváte porazit vlastní dcerou?“

„Bojuje jinak, než jsem zvyklý, Fransi,“ opáčil a vyprávěl mu o dohodě, kterou uzavřeli: vítězství v souboji na nože jako odměna za svobodu. „Co si o tom myslíte?“

Němec se zahleděl na Skyllu, v jejíchž očích planulo bázlivé očekávání. „Nic.“

Nasála vzduch. „Promiňte, jak to…“

„Dávám tvému otci za pravdu, když se o tebe bojí.“ Podíval se na Karola. „A vám musím říct, že od vás bylo hodně prostoduchým nápadem uzavírat takovou dohodu. Vidíte její hezkou, hladkou kůži? Jak asi bude vypadat s jizvou, kterou jí budu muset udělat?“

Karol pohyboval čelistmi, ale neříkal nic.

Skylla si oddechla. Úmluva stále platila. Míchala vajíčka, aby se nepřipálila, a po krátké přípravě je dala na talíř, který mu přinesla spolu s chlebem a vidličkou ke stolu. „Možná je troufalé vás o to poprosit, pane Fransi, ale mohli bychom ten zápas svést ještě dnes?“ Postavila jídlo na stůl a usedla naproti němu.

„Ještě dnes?“ Frans se dal do jídla a rychlými pohyby tišil hlad. Vajíčka, špek i chléb mizely v mužových ústech. Hlasitě si říhl a předklonil se. „Proč tak rychle? Jsi si tak jistá tím, že mě porazíš?“

„Ano,“ odvětila pevným hlasem.

Frans uchopil mezi palec a ukazováček zbytek vajíčka a vsunul si ho mezi rty. Znovu si dal s odpovědí načas. „Já ne. Ale přesto ti splním přání. Bude ti to ponaučením. Pravidlo zní: Ten, kdo se vzdá jako první, prohrál.“ Poklepal si na břicho. „Ale nejdřív se postarám o koně a na chvíli se natáhnu. Moje únava by ti poskytovala výhodu, a to nechci.“

„Já taky ne,“ poznamenal Karol a odvedl přítele do stodoly.

VIII. kapitola

15. září 1676

osmanské vazalské území

Na zvuk čepele, která mu ani ne o vlásek prosviští kolem obličeje, člověk nikdy nezapomene. Skylla zasípala a spatřila dýku coby mihotavý blesk, jenž ji takřka zasáhl do tváře a rozřízl ji. Frans ji nešetřil a oháněl se nejostřejší, nejdelší dýkou, kterou měl ve sbírce.

Druhý výpad odrazila vlastní zbraní, svým oblíbeným nožem s čepelí délky dlaně, a pokusila se ho kopnout do pravého kolene, zatímco se mu volnou rukou ohnala po nose, aby odlákala jeho pozornost. Oba údery šly do prázdna.

Neuvěřitelně rychle si přehmátl, svíral teď ostří v druhé ruce a stočené dolů. Už znovu se blížilo, tentokrát šikmo zleva zezdola směrem nahoru doprava.

Skylla hned v zárodku zablokovala mužovu paži kopancem, přikrčila se a bodla vzpřímeným hrotem k podpaždí. Uvědomovala si, že mu velmi těžce, pokud ne přímo smrtelně poraní žílu, když zasáhne – proto byla připravena ránu zadržet. Němec byl otcovým přítelem a ona ho nechtěla připravit o život.

Frans zaznamenal její záměr a rychlým skokem se vrhl do bezpečí; čepel ho ovšem škrábla na předloktí a zanechala mu díru v oblečení, z níž po několika okamžicích začala kanout krev. Rychle ránu zkontroloval, zkusmo zahýbal prsty a zachmuřeně přikývl. Svaly i šlachy dál pracovaly.

Skylla se stáhla dva kroky dozadu a stála teď uprostřed stodoly, v níž se jejich zápas konal. Kočár vyvezli ven, aby měli víc místa. „Malá přestávka, abyste si mohl obvázat ránu?“

Karol stál v prvním patře na seníku jako na galerii a shora sledoval dceru a přítele. Skylla tušila, že přemýšlí, zda by neměl boj ukončit. Tázavě hleděl na Franse.

Frans zvedl hlavu, jeho oči říkaly ne. Potom vzal šátek a pevně si ho ovázal kolem rány, aby příliš nekrvácela. „Jsem rád, že podmínkou vítězství nebyla první krev,“ prohlásil a z jeho hlasu nebylo poznat, zda ho rána bolí. „Jinak bys zvítězila, Skyllo.“

Usmála se a otřela ostří do slámy, krev nechtěně ulpěla na stéblech. „Já vyhraju,“ pronesla pevně a vyzývavě se na něj zadívala. „Nechcete se vzdát, abyste si mohl lépe opatřit ránu?“

Frans vycenil zuby, nevypadalo to ani přívětivě, ani nepřátelsky. „Ne, nevzdám se. Ledaže bych ztratil vědomí.“ Vytáhl z kapsičky na opasku brousek, navlhčil ho vodou z koňského džberu a jal se jím přejíždět po čepeli. „Šetříš mě, Skyllo?“

„Ne,“ bránila se překvapeně.

„V tom případě nevkládáš do tohoto souboje všechno,“ zněl jeho zničující rozsudek. „Když mi otec psal o tvých pokrocích, myslel jsem, že budu mít co do činění s vynikající bojovnicí s nožem, ale všechno, co jsem až dosud viděl, by s trochou cvičení zvládlo i dítě.“

„A vaše zranění?“ Skylla ukázala zbraní na jeho paži.

„Maličkost, která mě jenom o to víc rozběsnila,“ opáčil a zaujal útočné postavení. „Pokud jsi připravena, můžeme pokračovat.“

Skylla se k Fransovi znovu přiblížila. Pohledem upřeně hleděla nikoliv na soupeřovu čepel, nýbrž na bod zhruba krok za mužem. Oko tímto způsobem zachycovalo pohyb podstatně lépe. Kdyby zírala jen na nůž, ostřila by na něj až příliš; útoky, vedené rukama a nohama, by jí unikly.

Než mohla zaútočit, Frans se na ni vrhl. Nohou proti ní vymrštil oblak prachu a slámy, na tvář se jí snesla špína; víčka se jí nekontrolovaným reflexem zavřela.

To odvedení pozornosti stačilo a Skylla příliš pozdě zaznamenala jeho útok. Bodl ji do pravého nadloktí a současně ji udeřil loktem do čela.

Skylla se zapotácela, praštila se zraněnou paží do pilíře, vrazila si do rány vyčnívající hřebík a notně ji tak zvětšila; omračující bolest jí vystřelila do ramene a předloktí jako kyselina, prsty se rozevřely a uvolnily zbraň.

Ale Skyllu ani nenapadlo, aby se vzdala. Jak její nůž padal, zachytila ho levačkou, vrhla se stranou a unikla tak druhému výpadu, který jí tentokrát mířil na krk. Na oplátku zasáhla Franse plnou silou do rozkroku.

Sice se mu ještě podařilo natočit levé stehno dovnitř coby ochranu, ale nakonec zachvátily i jeho mohutné bolesti.

Se sípáním se vzájemně číhavě měřili a znovu se od sebe vzdálili.

„Máš dost?“ zeptal se Frans a prohlížel si ošklivou ránu na její paži, z níž proudila krev.

Skylla mlčky zavrtěla hlavou. Něco se v ní změnilo. Zmocnily se jí temné myšlenky, vynořily se obrazy rozpáraného Franse, nitrem se jí jako oheň rozlévalo přání spatřit ho mrtvého. Dovolila to, slyšela, jak jí v uších buší srdce, rychlé hučení přehlušilo zvuky kolem ní i každou myšlenku. Znovu se zaměřila na bod za Fransem a nechala se ovládnout představou, jak mistrovi dýk srazí hlavu stejně jako kdysi upírce. Chtěla zvítězit, lhostejno jak. „Dál,“ zasyčela a zaútočila na něj nožem.

Její výpady se stupňovaly a přicházely bez ustání z různých směrů. Skylla užívala obratné klamavé pohyby, aby zmátla Franse, který měl se zraněnou, jednorukou soupeřkou zjevně víc práce než předtím se zdravou Skyllou.

Stále znovu to řinčelo, jak na sebe čepele narážely ve vzduchu, a pro zrak necvičeného člověka bylo už takřka nemožné zachytit bodnutí a rány.

Skylla ztěžka dýchala, pot se jí řinul ze všech pórů, ale neochvějně pokračovala v útocích a číhavě vyčkávala, až Frans udělá při krytí chybu. Výraz jeho tváře se změnil, vypadal napjatě.

„Skyllo, nech toho!“ vykřikl shora Karol. Všiml si, že se jeho přítel ocitl ve smrtelném nebezpečí. Skylla bojovala jako smyslů zbavená, oči jí blýskaly nepokrytou touhou zabíjet. Nedbala na něj.

Konečně její výpady zpomalily a Frans spatřil příležitost. Vyhnul se dalšímu útoku a chtěl ji udeřit rukojetí dýky do čela – vtom vyletěla její noha vzhůru a zasáhla ho do žaludku.

Bylo na něm vidět, že by nikdy nepovažoval za možné setkat se u tak útlé ženy s podobnou silou. Vypadalo to, že začne zvracet.

Skylla se zasmála, ještě jednou kopla a přikrčila se, aby ho pod krytím bodla pod kolenem do lýtka a Frans tak padl. Se zasténáním klesl k zemi. „Mám dost,“ zasténal. V očích mu plápolal strach. „Ty jsi…“

Vymrštila se, přistála mu na břiše a namířila mu hrot nože přímo na srdce.

„Skyllo, ne!“ vykřikl Karol a seskočil ze seníku.

Dorazil k ní příliš pozdě. „Zvítězila jsem!“ zaryčela – a bodla!

Čepel se zařinčením narazila na kov.

„Co je…?“

Skylla znovu pozvedla zbraň proti Fransovu trupu, ale opět ztroskotala na tvrdé překážce.

Konečně k ní dorazil Karol a pevně ji popadl za paži. Tentokrát mířila na nechráněný krk. „To stačí,“ vyjel na ni. „Můžeš toho nechat.“

Vstala, odstoupila a zadívala se na zakrvácený nůž, potom na své zranění. Z mysli se jí zvedl závoj, touha vraždit zmizela a zanechala za sebou štěstí a bolest. Nohy se pod ní podlomily, padla vedle Franse.

„Šílenství!“ Karol už klečel mezi nimi a střídavě se staral o rány, které si v zanícení vzájemně přivodili. Jednoho po druhém je dopravil do kuchyně a vytáhl z brašny chirurgické nástroje, jehlu a nitě, aby jim opatřil zranění. „Bylo šílené, že jsem přistoupil na takovou dohodu,“ spílal sám sobě, zatímco zkušenými stehy šil řeznou ránu na Fransově lýtku. „Jak snadno jste mohl přijít o život, Fransi.“ Rozepnul mu košili, pod níž se skrýval železný pancíř. „Bez něj by to tak skončilo.“

Skylla se soustředila na alchymistické formule, aby pomocí soustředěných myšlenek potlačila tepavou bolest v nadloktí a ta nezískala navrch. Když ji otec šil, vhrkly jí do očí slzy, ale ze rtů jí nesplynul jediný sten. Nakonec se dokonce usmála.

„Vyhrála jsem,“ zašeptala, potom sklouzla pohledem k Fransovi a vyděsila se, když si vzpomněla na své myšlenky během boje. Byla by ho v poblouznění bez váhání zabila, nemilosrdně a navzdory jeho kapitulaci. Zmocnil se jí stud a sklopila oči.

Karol nalil Skylle čaj a Fransovi kávu, potom zašel rychle do stodoly a vrátil se s kelímkem masti, který postavil před dceru. „Naneste si ji. Oba. Zabrání, aby se vám udělaly jizvy.“

„Na pár dalších šrámech na kůži mi už nesejde.“ Frans mávl rukou. „Tahle lekce mi za to stála. Už nikdy nepodcením mladé ženy, pokud jde o souboj na nože.“ Kývl na Skyllu. „Způsob, jakým vedeš čepel, je jiný, než na jaký jsem zvyklý. Vytvořila sis vlastní styl. Co ti chybí na síle, nahrazuješ ničemností a rychlostí.“

Chystala se protestovat. „Ničemnost…“

„Kopnout muže do rozkroku není ušlechtilé. Na tvoje nohy si dám pozor. Máš je silné jako kůň.“ Ochutnal kávu a ušklíbl se. „Nemyslel jsem to zle. Podlost je dobrá. Jde o to vyhrát.“

Skylla se stále vyhýbala jeho pohledu. Uklidnila se, krev jí už neproudila žilami tak hlasitě a jako horoucí voda, ne jako předtím, když sváděla boj. Bylo to úplně jiné než obvykle. Vědomí, že jí protivník nechce způsobit modřiny, nýbrž zranění, ji uvedlo do jakéhosi opojení, kde už neexistovalo rozumné uvažování, a hlavně žádná zdrženlivost. Bylo to tak divoké, tak naprosto nevědecké! Upřela pohled na obvaz na jeho lýtku, potom na poškrábaný pancíř. Kdyby ho nebylo, tak…

„Copak?“ zeptal se Frans, který ji pozoroval. „Ne, nic si nevyčítej. Musím ti poděkovat, že jsi ušetřila můj život.“ Zaťukal si na opancéřovanou hruď, prohnaně se usmál a přitom vrtěl hlavou. „Neuvěřitelné děvče… odpusťte, chci říct, neuvěřitelná mladá žena,“ opravil se a zadíval se na Karola. „Klidně ji nechte potulovat se po okolí. Dokázala by i upíra rozřezat a vykostit dřív, než by do ní zaťal zuby.“

Karol si povzdechl. Slovo bylo slovo. „V tom případě bych chtěl, abys u sebe v budoucnu nosila zvláštní dýku,“ oznámil jí a vstal. Tentokrát se vrátil až po drahné době. V ruce držel podlouhlý předmět, zabalený do plátna.

„To hledání trvalo trochu dlouho. Že by nám tady někdo stárl a stával se pomalejším?“ dobíral si ho Frans.

„Já jsem starý a pomalý,“ odvětil Karol a sedl si. „Jenom to na mně není vidět.“ Přisunul předmět ke Skylle, která mezitím dopila čaj. „To je pro tebe. Je to památka a výstraha současně.“

Odsunula pohár stranou a rozvinula látku. Objevila se intarziemi posetá zlatá pochva, motivy a vzory na ní byly jednoznačně tureckého původu. Pouzdro ovíjelo zlaté kování v podobě květin a úponků, a dokonce i dřevěná rukojeť byla zdobená způsobem, který zdaleka přesahoval možnosti prostého vojáka.

Frans zahvízdal mezi zuby. „Milý příteli, co to tady máte za fajnový kousek?“ zeptal se nadšeně a okouzleně zároveň. „Za ni byste si mohl koupit zem i s lesem a vesnicemi kolem mlýna.“

Skylle stačil jediný pohled, aby dýku poznala. Patřila na opasek janičáře, který před mnoha lety s sebou odvedl její milovanou matku.

„Vytáhni ji,“ vyzval ji Karol a viděl, že jeho dcera ví, co drží v rukou.

Když se čepel z damaškové oceli objevila, byla od jílce až po hrot zbrocená krví. Třpytila se rudě a vlhce, jako by ji právě někdo vrazil do těla, vytáhl a potom odložil.

„Je to krev muže, který nás připravil o manželku a matku,“ pronesl Karol vážně.

„Kdy…“

„Dopadl jsem ho onoho rána před tím, než jsem si tě vyzvedl na statku. Pronásledoval jsem ho a zaskočil. V boji se se mnou nemohl měřit a po krátkém souboji padl umírající na zem.“ Karol hleděl zamyšleně do dálky, jako by vzpomínal. „Jeho mrtvolu jsem rozřezal a nacpal do kufrů, které ležely v kočáře.“

Skylla se upamatovala. Vždycky si kladla otázku, proč musela během cesty sedět na nepohodlném kozlíku místo na polstrovaných sedadlech. Teď to věděla. Otec se prostě bál její zvědavosti. „Takže jsi už věděl, že je máma mrtvá?“

„Byl jsem zoufalý a nepřenesl jsem přes srdce, abych ti hned v první den našeho setkání řekl strašlivou pravdu. Nevěděl jsem, jak ti to mám povědět, a doufal jsem, že mě cestou do tvého nového domova něco napadne.“ Karol polkl, chtěl se napít čaje, a všiml si, že má prázdný pohár. Frans k příteli přisunul svůj. „Nedopřál jsem mu klid,“ vyprávěl a hleděl mladé ženě do tváře. „Nesměl nikdy spočinout v hrobě, jeho duše nesměla dojít vykoupení.“ A latinsky dodal: „Teď stojí na našich policích, na věčné časy.“ Ukázal na dýku. „Nevím, proč na ní ta krev pořád lpí. Několikrát jsem ostří i pochvu omyl, ale pokaždé, když ji někdo vytáhne, je celá zbrocená krví,“ vysvětloval, teď zase srbsky.

„Kletba,“ prohlásil Frans okamžitě. „Existují zbrojíři, kteří očarovávají své dýky. Je možné, že je to případ i tohohle kousku.“

Karol pokrčil rameny. „Pro mě za mě, ať janičářova duše pyká za jeho činy.“ Podíval se na Skyllu. „Pokud ti krev nevadí, ponech si tu zbraň, dcero. Je pekelně ostrá a bez problémů přeřízne kost předloktí.“ Usmál se a najednou působil démoničtěji. Frans i Skylla věděli, že sám vyzkoušel ostří na janičářovi.

Skylla uchopila zbraň, omyla ji a prohlížela si zvláštní vzorování, jaké vznikalo při výrobě damaškové oceli.

Věděla, že Osmané používají úplně jinou techniku než Západoevropané. Damaškové zpracování přinášelo tvrdou a elastickou ocel, která na rozdíl od ostatních nekřehla a nelámala se ani při vysokém tlaku. Kovář na sebe kladl ocelové pruty či dráty a nekonečně dlouho je svařoval ve výhni; vzorování vznikalo z dělících linií spojených prutů.

Skylla chtěla zbraň používat. Z jílce se jí do ruky rozléval jedinečný pocit. Maso se zahřívalo, jako by i dřevo bylo živé a prosycené teplou krví.

„Nechám si ji, otče,“ zamumlala, aniž by odvrátila zrak od tmavých čar na čepeli. Na vlnitých vzorech bylo něco přitažlivého, podobně jako na vlnkách na rybníce, které v pravidelných odstupech narážejí na břeh. Bylo obtížné od nich odtrhnout oči. „Nechám si ji moc ráda.“ Skylla zasunula čepel do pochvy a připjala si zbraň k opasku.

19. prosinec 2007

Německo, Sasko, Lipsko, 22.09

Bez ustání pokračuji v psaní příběhu. Plnicí pero mi létá po papíře takovou rychlostí, až by člověk řekl, že prchá před písmeny, která po sobě zanechává.

Nutkání vyprávět všechno o Skylle a jejím vývoji je silnější a silnější – a čím déle píši, tím víc si uvědomuji, jak mě příběh pohlcuje. Zpočátku jsem se ještě pokoušela udržet si odstup, ale nejde to.

Jsem ponořená do děje, moje paměť je lepší a lepší, čichám a chutnám dávné věci, dokonce i káva mi nalhává, že vyměnila moderní vůni za osmanskou. Můj citový svět zažívá cesty údolím i lety na vrchol, dobré i strašné ke mně přes staletí vztahuje ruce.

Uvědomuji si, že mnohé tehdejší věci potlačuji – jak bych o tom také mohla s někým mluvit? Dokonce i kněz, ke kterému bych vstoupila do zpovědnice, by mě prohlásil za šílenou nebo uvěřil, že si z něj chci dělat blázna.

Nevyhnutelně dospívám v průběhu vyprávění k místům, kde si při zpětném pohledu kladu otázku, zda by všechno dopadlo jinak, kdybych to či ono neudělala. Celé minuty zírám na stěnu a hloubám: Kolik lidí by pak ještě žilo? Kolik by se jich nikdy nebylo narodilo? Jaké utrpení bych sama sobě ušetřila?

Samozřejmě je zbytečné o tom bez stroje času hloubat. Změnit už nic nemůžu, omezování škod se stalo dlouhodobým zaměstnáním.

Ať mě psaní sebevíc namáhá a zaměstnává, jsem ráda, že jsem s ním začala. Moji nutkavou práci jen tu a tam přerušují obchůzky, při nichž dohlížím na paní Ulmannovou a rodinku Karkových a zjišťuji, co je nového. Naštěstí nic nového není.

Mezitím už píšu dokonce i u lůžek umírajících a připadám si při tom bídně. Zanedbávám ty, kteří naléhavě potřebují mou pomoc. Zase se na ně budu víc soustředit, na ně a na melodie. Jak vděčná bych byla, kdyby píseň i pro mě utichla.

Ale na to nesmím myslet, dokud vedu v PDA seznam, na němž nejsou všechna jména přeškrtnutá; ale blížím se k cíli.

Je to právě tento rozpor, jenž mě víc než století zaměstnává; nemrtvý život – dvě slova, konstelace, která představuje dilema.

Možná si namlouvám, že ve skutečnosti nejsem naživu, protože jsem se po smrti vrátila? V zásadě vstali z mrtvých i někteří svatí, Ježíše nevyjímaje. Nikoho by ani nenapadlo, aby ho označil za upíra. Ale za svatou se zcela určitě nepovažuji.

Čistě po lékařské stránce není mému stavu co vytknout. Srdce mi bije stejně jako každému jinému člověku, moje tělesná teplota se pohybuje kousek pod 37 stupni, puls a krevní tlak jsou perfektní. Kdyby mi nějaký lékař řekl, že se dožiju minimálně stovky, asi bych se svalila smíchy.

To, že žiju, mi dokazují bolesti a adrenalin, které vznikají při zápasech v ringu a které si velmi užívám. A přece toužím po konci svého bytí, jež trvá příliš dlouho, a závidím každému člověku, jehož doprovázím při umírání.

S tímto dilematem tiše zápasím už roky, ale díky Markovi a svému psaní teď svádím boj otevřeněji než kdykoliv předtím.

Přede mnou leží noviny, takřka celé zakryté spoustou listů, které jsem ještě neshrnula do sešitu, ale aspoň jsem je očíslovala.

Samozřejmě že se Hendrik Lobitsch díky své neobvyklé smrti dostal do titulků – já ale taky. Moje jméno sice není zmíněno, ale jsem onou zvrácenou neznámou, která je zachránkyní a vražedkyní současně. Už jsem měla horší tituly.

Policie, aspoň se to píše v novinách a v titulcích místní stanice, udělá všechno pro to, aby mě dopadla. Otázka čtyř podobných vražd v posledních dvaceti letech ovšem zůstala nezodpovězena. Nikdo nevěří v souvislost.

To je dobře.

Žila jsem tolik let v relativním klidu a lživém míru sama se sebou – s výjimkou mé nevděčné úlohy strážkyně.

Myšlenky na minulost jsem většinou zaplašila, a teď, od chvíle, kdy se vynořil Skyllin a Markův příběh, se mi každý den stává utrpením. Neuplyne půlhodina, kdy by se nevynořily tváře z mého starého života a nepřenesly mě do let, kdy jsem dělávala úplně jiné věci.

O to víc mě těší, že mě konečně zase čeká souboj, jak mi oznámila Tanja prostřednictvím záznamníku. Ventil byl až příliš dlouho uzavřen.

Je stále těžší pro mě sehnat soupeře, protože se rozneslo, že se ještě nikomu nepodařilo složit mě konečně na prkna. Obzvlášť neoblíbená jsem u bookmakerů, a také u diváků jsou tábory rozdělené. Jedni si mě oblíbili, tu útlou malou bojovnici, která obstojí proti drobečkům jako Monsoon; druzí mě nenávidí, protože mám úspěch. Šílené. Ani mě neznají, a přece je provokuji, posílají e-maily tvůrcům vysílání, v nichž mě označují jmény, která nenajdu ani ve slovníku nadávek.

Povaha lidí a závist, to jsou nevyčerpatelná témata, která hrají v každodenním životě stejně závažnou roli jako v disputacích filozofů – aniž by se to nějak zlepšilo. Znát nemoc holt neznamená být schopen ji vyléčit.

Všimnu si, že jsem přestala psát. Dnes se mi nedaří uspořádat si myšlenky, na povrch nevyvěrá nic, co by se mi zamlouvalo.

Zmačkám list a hodím ho do krbu. Patří tam celá moje denní produkce. Musím získat klid, než budu dál pracovat na příběhu.

Vstanu, jdu do koupelny a napustím si do vany horkou vodu. Po dávce soli do koupele, troše oleje a hrsti sušených růžových květů jsou přípravy završeny; svléknu se a vlezu si dovnitř.

Můj vlastně dobrý nápad se zase ukazuje být chybou. Uvolnění prostě nepřichází, moje mysl pracuje tady ve vaně, chráněna před vnějšími dojmy, ještě rychleji a na tolika věcech současně, že mě to prostě odrovnává.

*

Ručičky na hodinách vedle toaletního zrcadla mi prozrazují, že je 22.31, když vylezu z vany a prohlížím se.

Moje tělo je zase bez poskvrnky, nedotčené, jak se zdá. Stékají po něm vodní kapky, a já pomalu sleduji jejich dráhy prsty. Špičkami lehce přejíždím po kůži, od krku, přes ňadra, bradavky, které se ve slabém chladném průvanu napřimují, dál přes ploché břicho. Na vyholeném ohanbí se zastavím a zpola se otočím, abych si zkontrolovala záda.

Opravdu: bez poskvrnky.

Za několik hodin bude poseto ranami.

A přece jsem se jen zřídka tak těšila na souboj. Miss Thunderpussy vyletěl navzdory veškeré ohleduplnosti z ringu dřív, než mi bylo milé, o mém uspokojení nemohlo být ani řeči. Můj nový protivník se jmenuje Sandy Claws, a já jsem si okamžitě vzpomněla na nádherný film Nightmare Before Christmas.

Uvědomuji si, že jsem už loni vyprovodila z ringu Satana Klause spolu s přivedeným Mýmgulášem a Prdílkem. Povyk, tehdy speciálně rozjetý poskytovatelem vysílání, aby udržel debily před monitory. Zjevně ta podívaná inspirovala jednoho z nováčků naskočit do vlaku.

Osuším se, přejedu si po znaménku na předloktí, o němž vím, že je to můj cejch. Můj pán se mi ještě neukázal, ale čeká na den, kdy zemřu. Co mi asi řekne?

Pomyšlení, že mu obětuji svou duši, je znepokojivé i pro mě. Neuzavřela jsem tu smlouvu dobrovolně, nedošlo k žádným jednáním ani dohodám. Daroval mi mou druhou existenci, ale samozřejmě za to jednou zaplatím. Kdysi jsem kvůli tomu chtěla žít nekonečně dlouho, abych unikla zúčtování, ale mezitím vidím celou věc jinak. Moje dilema.

Vklouznu do červeného spodního prádla, ustrojím se do exkluzivního koženého oblečení v ceně dobrého ojetého vozu a do kapsy kabátu si nacpu kuklu. Duševně nepřítomná směřuji o chvíli později se svou hayabusou do průmyslové čtvrti, zamaskuji se, kývnu na pozdrav Ralfovi a vůbec si nevšímám jeho komentářů. Nacházím se v krajně nervním stavu.

Teprve Tanja, která se zase oddala svému vojenskému fetiši a objevila se v černém úboru, nacházejícím se někde mezi uniformou SS a starým kabátem z dob mocnářství, mě dokáže okamžitě po uvítání vytrhnout z mého mentálního labyrintu, když řekne: „Sandy Claws odvolal účast.“

Prohlížím si ji v těsně sešněrovaném korzetu a nepřítomně zaznamenávám, určitě ne poprvé, že má skvělou postavu. „Takže Mikuláš odjel z domu.“ Pomalu si sednu, zaplaším z mysli všechny rušivé obrazy nebo je aspoň odsunu stranou. Uličkou se dokážu soustředit na Tanju. „Máme volno?“

„Ne, Hel.“ Podá mi podložku se sponou, na níž je upevněn lístek. „Produkce našla záskok.“

Přijmu podklady. Na fotce je mladý muž, kterého kvůli vztahům s veřejností a spektáklu strčili do svěrací kazajky.

„Madman,“ čtu nahlas jeho zápasnické jméno. „Data znějí nebezpečně neškodně,“ řeknu Tanje i sama sobě. „Metr třiasedmdesát a jenom čtyřiašedesát kilo? Hodně málo na muže.“

„Ano. Thajský box v bantamové váze, potom nabral trochu svalů a vrhl se do volného boje.“ Tanja strčila hlavu mezi mé úbory, které uspořádané a čisté visí na tyči na šaty, a přehrabuje se v nich. „Slyšela jsem, že je horší než kterýkoliv kousavý boxer. Drž se dál od jeho pusy, protože rád utrhává soupeřům uši. Zuby.“ Vybrala lesklý černý gumový obleček a tázavě ho přede mnou přidržela. Odmítám. „Ale ten by ti seděl. Madman nosí jenom bílou,“ pokouší se mě přemluvit.

Přemýšlím. „Teprve tři souboje v naší lize?“ Další informace o něm podle všeho neexistují, je to opravdu jediný list, a dokonce skoro nepopsaný. „Bere nějaké stimulační drogy? Ví se o tom něco?“

„Ne. Žádný polykač pilulek jako Monsoon, pokud máš na mysli tohle,“ odvětí Tanja a už zase hledá další kostým. „Údajně žije velmi asketicky a je na takové mnišské pouti. Osvícení cestou bolesti a disciplíny, taková blbost.“ Mává přede mnou kovovým úborem. „Tenhle, Hel. Tak pěkně cinká.“

Zase vrtím hlavou. „Bude hodně rychlý,“ přemýšlím nahlas. „Takže potřebuji velkou volnost pohybu.“ Ukážu na černý kožený živůtek, sahající k posledním žebrům a opatřený temně rudými symboly. „K němu mi dáš černé kožené šortky a vysoké šněrovací boty.“

Tanja mlaskne a na tři vteřiny zavře oči. „Prosté, ale jaksi sexy.“ Poslušně vybere svršky a položí je přede mě. „Pokud z toho Madman definitivně nezešílí, jednoznačně to s tím mnišstvím přehnal.“

Pak začíná znovu náš malý rituál. Poklekne před mnou a pomáhá mi vyklouznout z vysokých bot. Vím, že ji vzrušuje, když vidí bosá ženská chodidla, když může být pokorná, když sklízí lehké rány a tresty.

Kdybych byla lesbička, hned bych si s Tanjou začala. Vypadá dobře, je strašně chytrá a hrozně milá žena. Protože ale nejsem… už ne… to je jedno… Tváří v tvář pěkně tvarovaným a živůtkem silně zdůrazněným ňadrům předkloněné Tanji mi na mysli tanou vzpomínky, které se mi nehodí do krámu.

„Děkuji, už to udělám,“ vyhrknu přívětivě.

„Udělala jsem něco špatně?“ Je vyděšená a snaží se vykouzlit na tváři něco podobného úsměvu, ale jen obtížně skrývá zklamání. Je to poprvé, co se chci připravit na boj sama.

„Ne. Není mi… chci být sama.“

Tanja půvabně vstane a snaží se mi vyčíst z očí, co způsobilo mé odmítnutí. „Když si to rozmyslíš, budu venku.“

Sotva za ní zapadnou dveře, položím si otázku, zda byl dobrý nápad, abych zůstávala se sebou a svými myšlenkami o samotě. Křečovitě zírám na Madmanovu fotku, pohled na něj odvede mou pozornost dokonce i od vzpomínek. Mechanicky se převlékám, vklouznu a nasoukám se do krátkých úzkých kalhot, natáhnu si těsně přiléhající top a vyměním vysoké boty za rangery.

Oči mého soupeře jsou oči šílence.

Nevím přesně, proč ze spony na opasku vytahuji dýku. Je za tím nedobrý pocit, bodání v šíji.

Zasunu zbraň do vysoké boty, takže beze zbytku zmizí uvnitř. Musím si obuv znovu zavázat, dýka trochu tlačí do lýtka, ale nic víc. Při vytahování budu muset dávat pozor, abych si nerozřízla nohu.

Můj doplněk mi dodává jistotu, okamžitě jsem klidnější. Najednou mi nečiní žádný problém soustředit se na souboj a těším se, až Madmanovi vymlátím mozek z hlavy. Zuřivost a divokost potřebují ventil, který jim poskytnu, jinak si najdou vlastní a pak by to mohlo být nepříjemné. Vím, co to znamená.

Nasadím si masku, která se připevňuje třemi řemínky zezadu na hlavě. Je vyřezána do podoby šedivého, vzorovaného motýla a nechává volný hřbet nosu a ústa, zatímco tváře, čelo a oční partie zůstávají zakryté. Když se podíváte pozorněji, tvoří vzor stylizovanou umrlčí lebku, která se usmívá.

Poslední pohled do zrcadla. Cítím se být dobře vybavena. Pro jistotu se potřu olejem, kdyby snad Madmana napadlo, že mě bude chtít pevně držet. Rvát uši je sice mladistvě postmoderní slovní obrat, přesto bych nerada, aby byl uskutečněn.

Někdo klepe. „Hel?“ zeptá se Tanja a po mém vyzvání vstoupí. „Je čas, poslední předzápas skončil.“ Zůstane stát na prahu a podrží mi dveře.

Prokážu ji tu laskavost a bezdůvodně se protlačím těsně kolem ní, na černém koženém kabátě jí ulpí lehká stopa oleje. Pro nás dvě to znamená, že ten vyhazov nebyl namířený proti ní a nenese žádnou vinu. Povzdechne si a s úlevou se usměje. Usmíří ji to.

„Kolik máme dnes večer diváků?“

„Přihlásily se 4,2 milióny předplatitelů, k tomu nějaké dva tisíce hackerů, kteří se nějak nabourali do vysílání a poskytují živý přenos dál svým kolegům.“ Tanja přejede prsty po oleji na kabátě a potřísní si jím spodní ret. „Takže můžeme předpokládat, že máme zhruba osmapadesát až šedesát miliónů diváků. Samozřejmě mezinárodních.“

„To není špatné, co?“ Následuji Tanju chodbou, slyším zaznít svou píseň a usměju se. Zase v ringu.

„Dá se to tak říct.“ Cestou Tanje podají lístek s nejnovějšími sázkovými kurzy, střelí po něm pohledem, a navzdory svým zvyklostem zůstane stát, takže do ní těsně před východem z tunelu skoro narazím. „To není možné!“ vyhrkne rozčileně.

„Co?“ Snažím se podívat na lístek, ale složí ho.

„Není to tak důležité,“ uklidňuje mě a po mém ošklivém pohledu mi nakonec přece jen podá zprávu. „Nic z toho nevyvozuj, okay?“

Když si přečtu, co Tanju tak šokovalo, pochopím. Někdo vsadil deset miliónů na to, že prohraju. Prohraju! Při kurzu dvacet jedna ku jedné by to mohlo být pro stanici nepříjemné. „Kdo se odvažuje proti mně sázet?“

Pokrčí rameny. „Na to se zeptám zodpovědných osob po boji,“ odvětí ponuře. Tanja se na mě zadívá a upraví mi masku, i když to není zapotřebí. Asi se mě chce prostě ještě jednou dotknout, aby mi tak dala najevo podporu. „Nedívej se na to jako na špatné znamení. Madmana odrovnáš.“

„Jasně že jo.“ Uchopím její prsty a vtisknu jí na hřbet ruky polibek. Je nespravedlivé, že ji nechávám trpět svými náladami. „Pojďme.“

Šťastně se usměje, vydá se napřed a vede mě k ringu.

Nezvyklá sázka mi nedopřává klidu. Může být náhoda, že se někdo odváží tolik vsadit a můj soupeř je vyměněný – ale v téhle branži? Připravuji se na to, že Madman bude mít v zásobě pár ošklivých překvapení. Pokud pořadatel naplánoval něco neregulérního, nebude mít už žádnou radost ze života.

Hala je jako vždycky vyprodaná, dovnitř bylo vpuštěno nějakých tisíc lidí. A jako vždycky je to hrubá směs čerstvých zbohatlíků bez úrovně, zámožných asociálů a naprostých dekadentů, kteří si chtějí udělat radost při živé podívané, vidět a čichat skutečnou krev. Bezejmenná it-girl je tady taky i se starou imitací Orlanda Blooma, a tentokrát má na třpytivém tričku moje jméno; jsem ráda, když zmizí ve tmě.

Upřu zrak na ostnatý drát, na němž visí vlasy a cáry kůže z předchozích zápasů; zvláštní vybavení je rozmístěno jako vždycky uvnitř a kolem ringu. Nemálo žasnu. Někdo trochu upravil pravidla, protože mezi obvyklými pomůckami vidím i hřebíčkovačky a elektrické spínací pistole. Mohlo by to být nebezpečnější než jindy. Stejně jako u hokejového zápasu byly vztyčeny mantinely z plexiskla, aby se zabránilo zraněním mezi diváky.

Tanja se diví stejně jako já. „Okamžitě vyrazím a zjistím, co to má znamenat,“ běsní. „Odřekneme boj?“

Světlo pohasíná, až je ozářen už jen ring. Moje Sixty-Nine Eyes zmlknou, místo toho zazní něco, co mi zní jako hudba z kreslených filmů. Jsou to rychlé, vesele pronikavé tóny, které připomínají rozjívenou dětskou písničku a bílého, uspěchaného králíka.

Do haly skočí mladý muž v rozepnuté svěrací kazajce, vzduchem zasviští jako biče řemínky na příliš dlouhých rukávech, a dokonce tiše prásknou. Rafinovaná metoda, jak si s sebou přinést vlastní zbraně.

Madman se odrazí a dovedným kotoulem plavmo přistane v ringu. Má strništěm pokrytou pleš a opravdu mi překvapujícím způsobem připomíná chovance léčeben, jaké byly provozovány ještě na počátku dvacátého století.

„Here are the enemies,“ křičí nadšeně do haly hlas z amplionu. „Please welcome our newbie: the Madman!“ Dav bouřlivě tleská, což mi ukazuje, že není dobré pořád vyhrávat. I porážky získávají sympatie.

„Ne, Tanjo,“ prohlásím rozvážně. „Bohyně neodvolává dohodnutou věc. Ale někoho po zápase poctím svou návštěvou.“

Prohlížím si soka. Pokud by si v boji vedl celkem dobře a byl na mě milý, bylo by možná načase nechat se tím týpkem položit na prkna. Prohrát kvůli sázce a větším sympatiím – ale tváří v tvář miliónům, které proti mně byly vsazeny, procitá k životu moje ctižádost. Udělá mi radost, když onomu člověku způsobím životní ztrátu. „No jo, Madmane,“ zašeptám, „řekla bych, že to pro tebe nevypadá dobře.“

Pohybuje se trhaně, zůstane na dvě tři vteřiny nehybně stát, aby pak poskakoval a dělal přemety; pásky jeho kazajky se svištěním prolétávají kolem mě. Posadí se.

Stačí mi jediný pohled do Madmanových očí a jasně vidím, že tento protivník je opravdu šílený! Rezavě zbarvené reflektory dovrší zbytek. Hledí skrze mě, upřeně zírá na bod za mými zády, zatímco poskakuje a chichotá se jako opilý.

Pohnu nohou a ucítím dýku. Madman je něčím odlišný. Je v něm víc než jenom šílenství.

„Will he destroy our champion?“ ptá se hlas mimo záběr a zazní tiché bučení; vzápětí se ozve signál a souboj může začít.

Pouštím se do věci pomalu, kroužím kolem Madmana, který nepohnutě sedí na zemi a připomíná mi malé dítě, které si právě dělá do plenek. Nevěnuje mi pozornost, počíná si naprosto pasivně; protože na něj světlo dopadá seshora, spočívají mu na tváři dlouhé stíny. Kdyby to na mě účinkovalo, řekla bych: děsivé.

Jeho úmysl je zřejmý. Chce mě vyprovokovat, abych udělala první krok. „Takhle ne,“ řeknu sama sobě a zůstanu před ním stát. Potom si založím ruce na prsou. I já dokážu čekat.

Ozývají se první hvízdnutí, ze tmy na nás letí plastikové kelímky, které narážejí do mantinelů z plexiskla. Publikum chce konečně vidět první řezné rány a zranění způsobená spínací pistolí. Zatracený cirkus.

„Copak, Madmane?“ zeptám se ho. „Nemáš chuť?“

Sklopí víčka, brouká si písničku a komíhá tělem doprava a doleva, potom se zapře rukama o zem a vyšvihne se – ne nepodobný gymnastovi předvádějícímu prostná – do stojky na rukou. Trochu přesune těžiště a balancuje na jedné ruce. Pořád nepovažuje za nutné na mě pohlédnout.

Nepochybuji o tom, že to je to nejpodivnější představení, jaké kdy nějaký můj soupeř předváděl. Publikum bohužel neoceňuje jeho ovládání těla tak, jak by se slušelo, na mě ale každopádně dojem udělal.

Aby nasadil představení korunu, ohne ruku tak, že se špičkou nosu dotýká špinavé podlahy zápasiště, současně přitáhne nohy k tělu. Potom se odrazí, vymrští se jako napjaté pero. Uvolní napětí ze svého těla a vystřelí do vzduchu. Využije setrvačnost k tomu, aby se otočil kolem své osy… a ohnal se po mně rukama!

Madman mě opravdu zaskočil. Dlouhé konce spon mě zasáhnou, jedna mě trefí do čela a zanechá pod maskou prasklinu, druhá spona přiletí ze strany a dvakrát mi omotá řemen kolem krku. Trhnutím si mě přitáhne k sobě, následuje kopanec na můj solar plexus.

Ten muž ví, jak kopnout, aby soupeři způsobil bolest. Vyrazí mi dech, můj nervový systém na tři vteřiny vypne a já letím pozadu ringem, aby mě vzápětí bolestivě zastavila zábrana z ostnatého drátu. Vůbec jsem nezaznamenala, jak Madman uvolnil řemen kolem mého krku. Na pravém zápěstí se mi pohupuje želízko. Kdo ví, co ještě schovává v kazajce?

Křik publika už slyším jen tlumeně. Mnohonásobné bodání drátu na mě působí jako živá voda, bolest znovu aktivuje moje smysly, přesto padám na kolena, poté co jsem předtím udělala rychlý krok vpřed – a vidím, jak na mě Madman skáče. Chystá se uštědřit mi kopanec ze vzduchu jako bojovníci v ninja-filmech.

Vyhnu se noze a chci ho úderem lokte ze strany do krku poslat na prkna, ale on změní v letu směr! Jen rychlé reflexy mě uchrání před tím, abych schytala otisk podrážky na obličeji. Přeletí těsně nade mnou, jeho kopnutí do ramene mě odmrští na rohový sloupek.

Madman přistane za mnou, vedle zábrany z ostnatého drátu, a už se znovu rozmachuje rukávy připomínajícími bič. Jeho rychlost se může měřit s mou. To by vlastně nemělo být možné.

Ledaže…

Přezky se syčením míří na mě, ale tentokrát jsem připravena. Obě chytím a zatáhnu za ně, abych mu oplatila stejnou mincí a zaútočila na něj, ale letí na mě jenom prázdná kazajka.

Protože jsem se až příliš spolehla na to, že ho uvítám kopancem, může mě obejít z boku. Odrazím jeho úder, ucítím dotek na zápěstí, kam mi umístil pouta, cvakne to. Hned poté už nedokážu pohnout paží. Madman mě připoutal k železným karabinám zakotvení drátu.

Hihňá se a stojí s nahým trupem uprostřed zápasiště. Nemá piercing ani tetování, zato má tělo poseto obrovskou spoustou operačních jizev.

Svraštím čelo.

Linie připomínají spíš stopy po pitvě – a pak si všimnu, že nitě stále vězí v mase! Díky světlu vypadají ještě tmavší.

Publikum nadšeně ječí. Velké monitory ukazují v detailním záběru to, co dav považuje za ozdobu těla, z řezů se dokonce ještě trochu řine krev. Tohle není divadlo.

Hodím kazajku na zem a pozoruji ho. „Kdo jsi?“

„Madman,“ odpoví s potlačovaným smíchem a zatahá za steh na hrudi. „Madman.“ Zatáhne za nit jako za parašutistické lanko – a rozřezaná kůže se rozhrne jako zplihle visící závěs. Pod ní spatřím zlámané kosti a vnitřnosti, které drží na místě umazaná náplast.

Masa bažící po krvi bouří ještě víc! Z jejího úhlu pohledu se může jednat jen o zvláštní efekt, protože žádný živý člověk podobné zranění nepřežije. A zdá se, že publiku se ten pohled líbí.

Madman mi něco říká, ale kvůli obrovskému hluku, který vydává křičící dav, ho skoro neslyším. Bušení do plexiskla duní hlasitěji. Potom se ušklíbne a otočí se ke mně zády. Reflektory ozáří vyřezaná písmena na jeho lopatkách: Vrhni se na ně, sestro.

Uvědomuji si, kdo mi protivníka poslal a uzavřel sázku.

Než se můžu zbavit pout, Madman se prudce otočí a v ruce drží malou zakrvácenou rychlopalnou pistoli. Musel ji vytáhnout z otevřené břišní dutiny, dokonalý úkryt pro nemrtvého. Několikrát po sobě stiskne spoušť.

Vyhnu se letícím kulkám. Při nejlepší vůli bych nechtěla schytat projektil do hlavy.

Ještě v pohybu vidím, že vůbec nemířil na mě. Kulky narážejí do stěn z plexiskla, některé se od nich odrážejí, další jimi pronikají; publikum se bouří proti této bolestivé spoluúčasti, v jeho řadách se ozývají hlasité výkřiky.

Světlo se změní v nazelenalé nouzové osvětlení a ukazuje diváky coby siluety. Tím zmizela poslední ochrana, každý je viditelný a tudíž terč.

Madman se smíchem vyskočí z ringu, vrhne se proti zábraně a prorazí ji. Plexisklo se roztříští na kousky, které letí do davu, vyčnívající hrany trhají Madmanovi kůži, ale ten stojí na opačné straně před první řadou; cestou tasil druhou rychlopalnou pistoli, z níž kape krev.

Mačká spouště neuvěřitelně rychle, kovové cvak, které se ozývá při každém výstřelu, se slije v jediný zvuk. Nejdřív dostane na místo spěchající bezpečnostní službu, potom letí projektily napříč halou. Náhodně.

Z bouřlivého nadšení se stal hromadný zděšený řev. První lidé pochopili, co se stalo, a už se krčí za diváky před sebou nebo se vrhli na zem, aby nebyli zasaženi; vzduch páchne krví.

Snažím se nevnímat tu lákavou vůni, která se stává s každým nádechem intenzivnější, plnější a kovovější.

Probudí se ve mně žádostivost – dlouho potlačovaná, ovládaná a zaplašovaná. Abstinence se mstí podobně jako u narkomana nebo alkoholika, kterému nabídnete roční předplatné na fet nebo zvlášť velkou láhev. Tu a tam jsem si zamlsala, rychlé olíznutí soupeřovy rány, víc ne. Bylo to kontrolované, jenom na chuť a kvůli vzpomínce.

To, co páchá Madman, má jinou kvalitu. Jiné kvality.

Zápas s nutkáním mi dává zabrat. Potlačuji je už jen proto, abych nenechala Marka vyhrát, a strnu. Nehybně jako v transu sleduji, jak Madman odhazuje vystřílené pistole a skáče mezi muže a ženy ze skupiny zbohatlíků. Díky zelenému světlu vypadají události ještě neskutečnější, než už stejně jsou. Chytí it-girl, surově jí zaboří prsty do pravého ramene a dívka křičí.

Její společník se vrhne Madmanovi na paži a snaží se ho přimět, aby ji pustil. Ten mu hmátne druhou rukou do obličeje a sevře ji v pěst. Odpadají při tom celé cáry kůže, palec projede očním důlkem. Způsobil tomu muži strašlivé rány a utrhl mu nos. Křičící a krví zbrocená oběť padá dozadu do další řady diváků. Nikdo ji nezachytí, všichni uhýbají a chtějí se dostat od šílence co nejdál.

Do nosu mě udeří další závan sladké vůně, na mysli mi tanou výjevy z dob, kdy jsem se chovala stejně jako Madman. Tohle ne, tohle ne! opakuji neochvějně. Uvolním si pouta teprve v okamžiku, kdy si budu jistá, že se společně nevrhneme na lidi. Předtím bych byla všechno, jen ne zachránkyně.

Madman přitáhne dívku k sobě, aniž by si všímal ran, kterými ho zahrnuje. Rudé prsty hmátnou po jejím čele a zakloní ho dozadu, potom se zakousne do obnaženého krku a kus z něj vyrve. Jeho otevřená ústa se natahují po tryskající krvi, jako by to byla pitná fontánka. Směje se, odmršťuje ženu mezi řady židlí a vrhá se za prchajícími lidmi.

Rozkousává jemná hrdla slušivě oblečených žen a surovými ranami tříští tváře jejich společníků, zatímco mu víc a víc praskají stehy. Padá z něj kůže, vypadá to, jako by se rozpadal starý, červenou barvou umazaný kabát.

Už nesmím čekat!

Volnou pěstí udeřím sama sebe do nosu, vytryskne mi krev a do očí vhrknou slzy. Ale pach mé vlastní krve překryje cizí a je snadnější bojovat s lačností.

Vytrhnu ze sloupků ukotvení drátu. Skáču přes zraněné a umírající, kloužu v proudech krve na podlaze a snažím se tím nenechat vyvést z míry. Madman není jeden z nás, je to obyčejný vampýr, upír, vyvrhel, jak je vždycky někteří označovali. Čeho chce Marek dosáhnout tím, že vypustí jednu z těch zrůd na nevinné?

Stále je vidět zelenkavé poblikávání webových kamer. Centrála nechává přenos běžet dál, a řekla bych, že počet připojených vyletěl během posledních dvaceti vteřin prudce vzhůru.

Ten strašidelný výjev musí rychle skončit. Definitivně odvrhuji zdrženlivost a obrovskými skoky zkracuji vzdálenost k Madmanovi, přitom vytáhnu z boty dýku. Černě mramorovaná damašková čepel připraví upíra o život jako nic.

Přistanu dva metry od něj, popadnu židli a hodím ji po Madmanovi, který se právě vrhl na jakousi plavovlasou ženu. Pravou rukou jí vyrve ohryzek a nechává stříkat ven horkou životodárnou tekutinu. Můj projektil srazí oba na zem. Spěchám vpřed, skrz jemný rudý závoj.

Ten pach, mlha, na mě obrovsky zapůsobí. Co jsem díky dlouholetému odpírání považovala za překonané a utopené v moři sebeovládání, během několika vteřin vypluje na hladinu jako nafukující se záchranný člun. Co jsem si to namlouvala? Žádná vůle na světě nemůže můj pud potlačit.

Ne tento pud.

Proskočím jemnou clonou, kapičky se mi srážejí na masce i na kůži a stékají mi po rtech. Než to můžu jazyku nařídit, už vyrazil ven a ochutnal.

Sladká jako život, kovová jako železo.

Přede mnou se vynoří Madman a ožene se po mně, ale uhnu a prudce trhnu vzhůru kolenem, které ho zasáhne do hrudi. Nechráněné kosti s lupnutím povolí, a protože jsou tak jako tak spojené už jen páskou, posunou se.

Madman odvrávorá dozadu a já bodnu.

Čepel najde mezeru, kterou může projet, a rozpárá upírovi srdce. Ten zděšeně zaječí a přitiskne si na hruď pravačku, aby se chránil, druhou rukou se mi snaží odstrčit paži.

Tím dodá na rychlosti vlastní zkáze. Čepel odřízne sval, upír se sténáním padne na své oběti a svíjí se.

Moje rangerovské boty mají ocelové špičky. Rozmáchnu se a uštědřím hlavě strašlivý kopanec, zapraská to, jak mu lámu vaz. Zmítání skončilo. Protože jsem se toho ale v minulosti hodně naučila, pokleknu vedle Madmana a rychlými řezy oddělím lebku od krku. Nemrtvý tak už nemá šanci vrátit se do tohoto života.

„Pomozte mi,“ zachroptí žena vedle mě, která se také stala Madmanovou obětí. Zoufale si tiskne pravou ruku ke krku, mezi štíhlými prsty jí tryská krev. Tlak nestačí, aby ucpal díru.

Zírám na červeň a cítím na jazyce její chuť. Fantazie mi maluje před očima, jak mi po litrech protéká hrdlem do žaludku a já piju, piju, piju, až mi skoro praskají útroby.

Přesto se mi podaří nepohnout.

„Ach, můj Bože, pomozte mi!“ sténá a pláče současně. Zní slabě, víčka se jí třepetají. Z posledních sil zvedne ruku a prosebně ke mně natáhne zkrvavené prsty.

Rudě zbarvené špičky se vznáší několik málo centimetrů od mých úst…

16. listopad 1676

osmanské vazalské území

Skylla seděla ve své části ložnice na posteli a naslouchala. K mlýnu se blížil dusot kopyt a rachocení kočáru. Povoz zastavil před vchodem, koně zafrkali a vrzání postroje prozradilo, že jsou neklidní; nezřetelně k ní pronikaly útržky hovoru, potom se zasmálo několik mužů a jedna žena.

Srdce jí bušilo jako tenkrát krátce před soubojem s Fransem. Přišel večer cognatia. Přijížděl jeden člen tajného společenství za druhým, a pokud Skylla dobře počítala, byl to jedenáctý kočár. Jeden ještě chyběl, potom její zkouška začne.

Vstala, prohlédla se v zrcadle a došla k závěru, že nikdo z cognatia nebude moci nic namítat proti její postavě. Své poslední úkoly u pitevního stolu zvládla s bravurou, také alchymistické poznatky se zlepšily.

I když v zásadě neměla důvod bát se představení, cítila v žaludku knedlík. Mělo to několik příčin.

Zneklidňovalo ji přijít najednou na oči tolika cizím lidem. Za všechny ty roky mohla kromě otce hovořit jen s Giurem, a teď tohle. Dělalo jí to větší starosti než otázky, jimiž bude muset čelit.

Kromě toho jí Karol prozradil, že při zkoušce bude hrát důležitou roli i její postava, její tělo, a informoval ji o vyšetření podle lékařských měřítek. Další věc, která v ní vyvolávala tíseň, protože od svého prvního krvácení úzkostlivě dbala na to, aby ani Karol zběžně nezahlédl její nahé tělo, a dokonce se ostýchala prohlížet se sama v zrcadle. Naštěstí mast na rány, které utržila při souboji na nože, pomohla a řezy se zahojily bez následků.

Pravou rukou si sáhla na záda, nahmatala rukojeť dýky a vytáhla ji z pouzdra. Když se zadívala na čepel, vytvořily se už na oceli první rudé krůpěje a dál se šířily.

Znovu musela myslet na slova upírky. Nedokázala od té doby vyzvědět o Jidášových dětech nic nového. Zakrátko stane před cognatiem, které se bez výjimky scházelo v noci, jako by se jeho členové báli slunečního svitu. Jako upíři…

Někdo zaklepal, a když se Skylla zadívala ke dveřím, stál na prahu Karol. Převlékl se a podobal se spíš šlechtici než muži, který se ukrýval v laboratořích. Ten nezvyklý pohled Skyllu ještě víc znervóznil.

Karol uviděl stát dceru před zrcadlem a usmál se. „Tvůj příjemný vzhled sice nepřipraví skeptiky v cognatiu o argumenty, budeš to ale mít jednodušší,“ uklidňoval ji. „A samozřejmě jim dokážeš, že se nespoléháš jenom na svou krásnou tvářičku.“ Vstoupil do pokoje. „Oblékla sis modré šaty?“

„Ano. Připomínají mi šaty, které tak ráda nosívala matka. Mají mi přinést štěstí,“ odpověděla a urovnala si záhyby na bocích.

Karol jí nabídl rámě. „Tak tedy pojď, dcero. Diskuze skončily. Je načase představit tě mým přátelům a rivalům.“ Společně vyšli ven a scházeli po schodech.

„Proč jim říkáš rivalové? Cognatio je přece společenství…“

„Vědci a výzkumníci jsou vždycky rivaly, bez ohledu na to, zda jsou přátelé či nikoliv. Vždycky jde o to, abys dosáhla nejlepších výsledků před všemi ostatními a pásla se na zklamaných obličejích, když jim můžeš mávat před nosem vlastními úspěchy,“ odvětil. „Nikdy na to nezapomeň a střež všechno, co vyzkoumáš, jako vlastní život. Důvěřuj jim teprve po mnoha zkouškách.“

Skylla klidně mohla poslední slova pronášet s ním. Karol je opakoval stále znovu. Vůči ní se ovšem vlastních zásad nedržel a vysvětloval jí všechny vzorce, pokud jim byla schopna porozumět. Někdy měla dojem, že bude třeba staletí, než si dokáže všechno zapamatovat. „To budu, otče.“

Prošli kuchyní. Před vstupem do stodoly se Karol zastavil, stiskl Skylle paži a obdařil ji dlouhým pohledem hnědých očí. Skrývalo se v nich tolik špatně skrývaných citů, že její nejistota vzrostla. „Brzy už ti nebudu moci pomáhat, dcero. Připravil jsem tě, jak jen jsem nejlépe uměl. To, co tě teď čeká, je jako tvůj souboj na nože s Fransem. Ovšem tvou zbraní proti cognatiu bude rozum, Skyllo.“ Pohladil ji po vlasech, jak to dělával, když byla ještě malá dívenka.

Otevřel dveře a táhl ji s sebou do tepla stodoly. Schod za schodem mířili vzhůru, až dorazili do velkého sálu.

Skylla znala ten pohled ze své první, tajné přítomnosti na cognatiu. Lampy vydávaly oslnivé světlo, byly tu rozestavěny čtyři mísy, v nichž žhnuly kusy uhlí a zahřívaly vzduch ve velkém prostoru; tu a tam z nich vyrážely zelené plamínky. U stolu seděli vpravo a vlevo muži a ženy s krásnými bílými parukami a v nejrůznějších šatech, za jejich židlemi stáli podstatně mladší muži a ženy.

Skylla se zpočátku domnívala, že to jsou sluhové, až pak ji napadlo, že se jedná o elévky a elévy vědců. Na rozdíl od ní už asi byli uznáni. I oni na sobě měli paruky, nebyly ale tak rozměrné a honosné; u každého následovníka už ale bylo možné rozeznat styl oblékání mentora.

Při pohledu na eléva, v jehož paruce to tu a tam modře zazářilo, jako by do ní vjel blesk. Ten třpyt jí připomněl noc před mnoha lety, kdy bloudila v mlze! „Kdo je to, otče?“ zašeptala a ukázala na něj pohybem očí.

„Elév,“ odpověděl. „Nestarej se o něj.“

„Je to ten, který mě tehdy sledoval, když Turci…“

„Teď ticho,“ přerušil ji tiše. „Ten muž není žádný upír a věnuj se nyní tomu, co se stane.“

Muž, jemuž říkali Iškariotský a který seděl v čele stolu, se zvedl ze židle a mávnutím ruky k sobě Karola a jeho dceru přivolal.

„Kéž je Pán s tebou,“ pošeptal Karol Skylle a jemně ji popostrčil, aby ji přiměl k pohybu. Teprve poté se uklonil, odměřenými kroky se vydal na své místo a usedl.

Skylla kráčela k Iškariotskému a udělala před ním uctivé pukrle, jak jí to předtím ukázal otec.

Muž měl na sobě dlouhý, světle šedý kabát s černými výšivkami, ruce mu vězely v bílých rukavičkách, prsty zdobily prsteny. Voněl levandulí a citrónem, do bezvousého obličeje byl vytesán úsměv. Kůže byla pudrem uměle obarvena na bílo, k upoutání pozornosti sloužila černá muška na pravé tváři.

„Vaše elévka se umí chovat, barone,“ pronesl jasným, přeskakujícím hlasem. „To je dobrý začátek.“ Přátelsky na ni kývl a paruka, napodobující hnízdo, se mu lehce zakývala. „Jsem Iškariotský, a toto,“ zahrnul do svého rozmáchlého, širokého gesta celou tabuli, „je cognatio, sdružení moudrosti. Tvůj otec nás o tobě průběžně informoval a my rozhodneme v rámci vyvrcholení večera o tvém dalším osudu, půvabná Skyllo.“

Cítila na sobě pohledy shromážděných, najednou jí zabylo horko. „Nejsem zvyklá ocitat se ve středu tolika lidí,“ pronesla, aby vysvětlila svou situaci.

„Byli jsme na tom všichni stejně jako ty, překrásné dítě,“ prohlásila žena, která tehdy s otcem tajně přistoupila k jejímu lůžku a sklonila se nad ni: Lýdie Metunová. Skylla na tu tvář nikdy nezapomněla. Tato žena byla důvodem, proč ji otec den co den věznil jako zločince.

„Je nutné, aby věděla, jak důležitý je tento večer pro její život,“ přisadil si okamžitě Carzic, který se očividně hněval kvůli těm vlídným slovům.

Skylla polkla a všimla si, jak Karol stiskl zuby. Viděl její nejistotu, a přece se nesměl ozvat. Bylo zákonem cognatia, že se mentor nesměl přihlásit ke slovu. Ne před skončením hlasování.

Iškariotský zvedl ruku. „Uklidněte se, přátelé. Vyslechnu si vaše názory hned poté, co nám budou odhalena všechna tajemství.“ Na jeho pokyn přinesl elév stoličku a postavil ji před stůl, Iškariotský na ni ukázal. „Chystáme se tě povýšit, Skyllo, a učinit ze vzdělané mladé ženy elévku se všemi právy a povinnostmi. Na znamení toho vylez na stůl, abychom si tě mohli prohlédnout ze všech stran a nezůstala nám na tobě skryta jediná poskvrnka. Pokud nějaká existuje. Vystav se našim zkušeným zrakům, jak si to žádá ceremonie.“

Skylla pohlédla k otci a pak se znovu podívala na Iškariotského. Ta spousta lidí na ni působila hůř, než si představovala, zmocňovalo se jí ochromení. Velmi ráda by udělala, co se od ní žádalo, ale…

Vtom se Carzic rozesmál. „Zdá se, že je navzdory veškerému vědění přece jen zabedněná!“ zvolal se smíchem k ostatním a několik mužů a žen se připojilo k jeho veselí.

Skylla zrudla a udělalo se jí ještě větší horko. Stala se obětí výsměchu, který si nezasloužila. Vztekle zírala na muže, který ho svou poznámkou vyvolal, zatímco současně šplhala na stůl.

„Teď jdi do středu. Začneme dotazováním, týkajícím se tvého bádání a všeobecných znalostí,“ sdělil jí Iškariotský. „Začnu a očekávám rychlou, přesnou odpověď. Jak se chovají červené krevní destičky při nadměrné teplotě, kteří vědci je zkoumali a k jakým poznatkům dospěli?“

Skylla se uvolnila. Na tomto poli byla mistryní, a právě když otvírala ústa, zvedl Carzic ruku.

„Chtěl bych slyšet odpověď italsky,“ dožadoval se.

Skylla požadavku hravě vyhověla, a s každou odpovědí, kterou poskytla, její sebevědomí rostlo, až jí nakonec skoro nevadilo, že na ni zírají. Čas plynul, bylo jí položeno devadesát otázek, jak ji předtím Karol upozornil, a ani jednou se nezarazila.

Iškariotský vstal. „Myslím, že můžeme být s tím, co jsme slyšeli, spokojeni. Přejděme k tématu corpora.“ Kývl na ni. „Pomalu se několikrát otoč kolem vlastní osy, abychom na tebe lépe viděli,“ nařídil jí přívětivě, posadil se a sepnul ruce. „Potom si svlékneš šaty, milé dítě.“

Už se začínala otáčet, ale zaváhala.

Okamžitě se ozvalo mumlání a Iškariotský se podíval na Karola. Jeho pohled byl nesouhlasný. „Psal jste ve svém dopise, že poslouchá.“

Skylla učinila krok vpřed. „Pane Iškariotský, omluvte mé váhání, ale pořádně jsem vás neslyšela,“ lhala. Poslední, co chtěla, bylo uvést otce do rozpaků, protože by se styděla.

„Jde o tvou anatomii, děťátko,“ uslyšela hlas Metunové. „Chceme vidět, jak dobře jsi stavěná. Mens sana in corpore sano.“

Ve Skylle se vzdouvaly pocity jako vlny. Hlavou se jí honila spousta různých myšlenek, které se všechny dožadovaly útěku před tím množstvím zvědavých očí a vyplavovaly z ní nově získanou sebedůvěru.

Iškariotský se na ni ještě pořád usmíval, potom elegantně, vyzývavě pohnul rukou.

Skylla zavřela oči, sundala si nejdřív šaty a předvedla se cognatiu v bílém spodním rouše, přitom se pomalu otáčela. Nechtěla nic vyčítat z tváří.

„Teď, prosím, zbytek, milé dítě,“ dostala rozkaz od Iškariotského. „A nezakrývej svou nahotu. Jsme zvědaví na každičký detail tvého těla.“

Poslechla, rozvázala si horní část. Živůtek, spodnička, punčochy – všechno postupně padalo na dřevěnou desku, až před nimi stála úplně nahá. Skylla dýchala zhluboka a rychle, zatímco nařizovala rukám a pažím, aby nezakrývaly ohanbí a ňadra; bradavky se jí napřímily. Pokusila se polknout, ale měla příliš vyschlé hrdlo. Ještě stále se nedívala na lidi kolem sebe.

„Děkuji, milé dítě,“ uslyšela Iškariotského, který zněl spokojeně. „Teď si, prosím, lehni před nás na záda.“ Skylla s úlevou otevřela oči a chystala se dřepnout si a alespoň trochu šikovně se sehnout pro své oblečení, ale zadrželo ji ostré: „Ne!“ vůdce cognatia. „Neříkal jsem nic o tom, že se máš obléct. Prohlídka ještě není u konce.“

Další chyba. Podívala se teď omluvně na otce, ale Karol se nehýbal. Opětoval její pohled, jinak mlčky setrvával na židli. Udělat nesměl a nemohl nic.

„Musíte být stejně tak silný,“ podpořila ho Metunová a jemně se dotkla jeho stehna. Odkašlala si, vstala a přiblížila se tváří ke Skyllinu stehnu. Když za sebe natáhla ruku, podala jí její elévka okamžitě lupu, kterou si baronka zvedla k pravému oku. „Pokožka je absolutně čistá,“ řekla. „Vše je souměrně rostlé. V každém případě podle mých měřítek a na první dojem.“

„Který je potřeba potvrdit fakty, drahá,“ zdůraznil jeden z baronů a rovněž vstal; hned poté už stáli všichni kromě Karola kolem Skylly a dotýkali se jí.

Skylla snášela zkoumavé prsty. Měřicím pásmem byly snímány délky a šířky, nástroje podobné kružítku sloužily k tomu, aby přesně zachytily vzdálenost čela, nosu a brady. Lícní kosti, klíční kosti, délka paží, prstů – nic nebylo vynecháno.

A děly se další věci.

Světlo jako by ztrácelo sílu a nořilo muže a ženy do stínu, až se pro Skyllu změnili v pouhé mihotavé obrysy, které třímaly v rukou nástroje a šeptaly si. Plynulé pohyby rukou přitom byly stále rychlejší, tu se jí někdo namátkou dotknul, potom ucítila na spánku teplý dech jakési baronky, která oznamovala rozměry hlavy.

Proces byl stále magičtější a její mysli se zmocňovalo omámení. Četné měkké, hřejivé ruce ji obrátily na břicho a Skylle už to nepřipadalo nepříjemné. Byla obklopena teplem jako v lázni, nořila se do dřímoty…

„Skyllo, otevři oči,“ uslyšela Lýdii Metunovou.

Skoro vylekaně prudce zvedla víčka. Znovu ležela na zádech, a předtím se mýlila. Světlo bylo jasné a nemilosrdné a kolem ní stále postávali ti cizí muži a ženy.

Její tělo si vzpomnělo na spoustu doteků, zmocňoval se jí hnus a odpor. Tiskli jí ňadra, jakýsi muž oznamoval „pevná a plná“, žena označovala její boky za „poněkud příliš úzké“, „špatné na rození dětí“. Skylla se pokoušela rozpomenout na poslední alchymistický úkol, ale s každou vyvolanou mírou, s každým dalším dotekem na intimních místech rostla její nechuť k tomuto zacházení; nakonec už chtěla prstům jen uniknout.

„Hned bude po všem,“ prohlásila Metunová. „Chci, abys ohnula nohy, abych mohla lépe prozkoumat tvoje ženství,“ řekla střízlivě a neztratila přívětivý úsměv.

Skylla viděla kolem sebe napjaté tváře. Iškariotský zůstal vedle baronky, která si právě nechala svou elévkou vyhrnout rukáv na pravé paži a pak si umyla prsty v míse s teplou vodou.

Skyllu ještě nikdy nic nestálo takové přemáhání. Ani řezání ještě teplých mrtvol, ani preparování vnitřností, ani pohled na znetvořené obličeje obětí nehod, jimž kola kočáru či kopyta koní rozdrtila lebku. Smrt ve všech jejích představitelných podobách pro ni ztratila hrůzu, ale vystavovat na odiv své ženství, jako by byla preparát, z toho se roztřásla.

Přesto si položila na stůl nejdřív pravé, potom levé chodidlo a velmi pomalu roztáhla nohy.

Metunová se jí opatrně dotkla v rozkroku. Skylla sebou trhla. „Aby ses mohla připravit, řeknu ti, co teď udělám. Moje prsty zjistí, jestli ještě jsi, nebo už nejsi panna. K tomu do tebe musí vniknout, ale ne moc hluboko.“ Baronka se postavila vedle ní a hleděla jí přímo do očí, ruka jí spočívala na Skyllině lůně. „Hned bude po všem, milé dítě.“

Skylla nedokázala odvrátit zrak od ocelově modrých očí Metunové a na pár vteřin zapomněla, kde je a co se s ní děje. Neexistovalo nic kromě ženy, která se na ni usmívala. A usmívala a usmívala…

Najednou se baronka napřímila. Byl konec a Skylla lapala po dechu. Ani si nevšimla, že ho zadržela.

Metunová si o sebe promnula palec a ukazováček, pak si znovu opláchla ruce vodou a mýdlem. Skylla se znovu setkala s úsměvem. „Nebyla deflorována,“ oznámila baronka svůj nález. „Tak, jak to má být.“

„Můžeš vstát,“ prohlásil Iškariotský a vrátil se na místo, baroni a baronky učinili totéž.

„Počkej s oblékáním, dokud o tobě nedohlasujeme, milé dítě,“ nařídila jí Metunová.

„Vážené cognatio, baroni a baronky. Viděli jsme, jak na tom Skylla je, jaké přednosti a nedostatky vykazuje její tělo.“ Iškariotský jí pokynul, aby se ještě jednou otočila. „Naposledy si ji prohlédněte a pak chci od každého jednoho z vás slyšet, jak se rozhodne.“ Přivolal mávnutím dopředu svého nástupce a vtiskl mu do ruky papír a brk, aby ho nechal přesně zaznamenat výsledek.

Karol obdařil dceru přívětivým úsměvem, ale Skylla hleděla skrz něj. Pochopil, že ještě zpracovává vyšetření. Byl to pro mladou ženu šok, bezpochyby, navzdory veškerým přípravám.

„Kdo je pro?“ Iškariotský přejížděl pohledem z jednoho na druhého, počítal ruce, které se na jeho otázku zvedly. „Napočítal jsem šest.“ Zadíval se na svého eléva, který souhlasně přikývl.

Karol nechal klesnout paži, i jeho napětí se teď vystupňovalo až k nesnesení. Ještě bylo všechno možné, dokonce i dobrý výsledek pro Skyllu. Při rovnosti hlasů rozhodoval o výsledku Iškariotský.

„Kdo je proti?“ Znovu se zvedlo šest rukou. „Takže máme vyrovnaný stav,“ oznámil, „a já sám…“

Karol zadržel dech.

„…se zdržuji hlasování, jak je mým právem.“ Po krátké odmlce dodal: „Tímto nařizuji, aby Skylla dostala lhůtu jednoho roku, než cognatio rozhodne o jejím osudu. Do té doby smí bydlet s otcem ve mlýně a nabírat další vzdělání. To je moje rozhodnutí. Amin.“

„Amin,“ opakovalo cognatio rozhodně, jen Karolovy rty se nepohnuly.

„Oznámeno a rozhodnuto. Tímto prohlašuji setkání cognatia za skončené.“ Iškariotský všem pokynul a vydal se ke schodům, jeho elév ho následoval. Jeden po druhém opustili baroni a baronky sál, někteří si tiše povídali, další naproti tomu hovořili se svými elévy.

Karol seděl jako socha. „Proč ji odmítli?“ zašeptal nechápavě.

„Nechcete tomu nebohému dítěti pomoci slézt ze stolu a obléci se?“ Lýdie Metunová se k němu sklonila a vytrhla ho otázkou z letargie.

Trhl sebou a pohlédl na nahou Skyllu, která setrvávala v nehybnosti, zatímco jí po levé tváři skanula slza, třpytivě stekla až k bradě a odtamtud dopadla na hruď. „Jistě,“ zamumlal, vylezl nahoru k ní a zahalil ji do šatů.

„Oni mě odmítli?“ zeptala se, celá rozechvělá, a Karol netušil, zda je to zimou nebo studem.

„Cognatio rozhodnutí v této otázce odsunulo. Nebyla jsi odmítnuta, ale dnes ses mu nezdála být ještě dost dobře připravena,“ přišlo smířlivé vysvětlení Metunové. Natáhla ruku a pomohla Skylle slézt. Kolem nich se stodola vyprázdnila, zvenku doléhalo rachocení odjíždějících kočárů. „Neumím si to vysvětlit. Neexistoval žádný důvod k námitkám proti tobě.“ Ona, její elévka a Karol pomohli Skylle do šatů.

„Já znám pravý důvod,“ zavrčel Karol a vedl je po schodech dolů do kuchyně. Baronka dala elévce znamení a mladá žena přisunula nad oheň kotlík, aby uvařila čerstvou kávu.

Skylla se snažila ovládnout, to viděl Karol jasně. Nevnímala okolí. Vzal ji za ruku a konejšil ji. „Nebyla to tvoje vina,“ pronesl hořce. „Vzpomínáš si, jak jsem mluvil o rivalech?“

Metunová zvedla obočí a posadila se. „Myslíte si, že za odmítnutím vězí Carzic?“

„Odmítnutí bylo tak velké, že věřím v připravenou dohodu. Všechny jsem je pozoroval,“ vyhrkl Karol vztekle. „Co budu dělat, když za rok sehrají stejnou hru – a Carzic za tu dobu přetáhne na svou stranu další?“

„Svěřte se Iškariotskému,“ doporučila mu, i když se nezdála být tím nápadem sama příliš přesvědčená. „Možná vám bude Jaminski ochoten pomoci.“

Karol se trpce rozesmál. „Naivita vám nesluší, baronko!“ Díky šoku a zklamání zněl jeho hlas ostřeji, než zamýšlel.

Tvář Metunové se uzavřela. Vstala. „Myslím, že si budete chtít raději promluvit s dcerou sám. Uvidíme se na další schůzi cognatia.“ Rozevřela vějíř a vytvořila mezi sebou a Karolem tenkou, ale nepřekonatelnou bariéru. Její elévka už kráčela ke dveřím, aby je otevřela. „Ale copak se nevyplatilo, že jste urychloval její vzdělání tak, jak jsem vám doporučovala? Je jedinou čekatelkou, která zodpověděla otázky bez chyby.“ Na rozloučenou položila Skylle ruku na rameno. „Nezlob se na něj, že k tobě byl v posledních měsících tvrdší. Řídil se pouze mou radou.“ Vyšla ze mlýna.

Otec a dcera chvíli mlčeli a zírali před sebe, ponořeni ve vlastních myšlenkách. Nakonec si Skylla odkašlala. „Co se stane, pokud mě za rok znovu odmítnou?“ zeptala se.

Karol měl ve tváři vepsán hněv sám na sebe, že tak vyjel na dobrou přítelkyni. „To neudělají, jako že jsem tvůj otec.“ Políbil ji na čelo. „Ale teď se pomodli a utíkej do postele. Zasloužila sis spánek.“

Přikývla a vlekla se po schodech nahoru.

Karol se zadíval ke kotlíku s vodou, z něhož se s bubláním valila vroucí voda a se syčením se měnila na horké plotně v páru. Omluvit se Lýdii bude vskutku na místě, navíc si nemohl dovolit ztrácet spojence.

Vstal a odsunul kotel z ohně. Nevěnoval pozornost páře, která mu opařila kůži. Větší starosti si dělal o Skyllu.

Prostě jí nedokázal říct, že další odmítnutí cognatia bude znamenat její smrt.

IX. kapitola

17. únor 1677

osmanské vazalské území

Skylla kráčela po klikaté cestě kolem statných jedlí, doprovázena hejnem vran, které jí kroužily nad hlavou; pod podrážkami jí vrzal sníh.

Trvalo dlouho, než využila svého práva a opustila mlýn, aniž by přitom byl poblíž její otec. Sice jí toto privilegium zaručoval vyhraný souboj s Fransem, přesto ji stálo určité přemáhání, než ho proměnila v čin.

Přitom se méně bála světa, do něhož tak dlouho nevkročila, než jedné velmi určité osoby: Giureho.

Už víc než půl roku uplynulo bez jediné návštěvy či zprávy od něj. Skylla přemítala, zda je dobrý nápad pasáčka vyhledávat, protože se obávala otevřeného odmítnutí. Stále chovala naději, že to bude jako předtím. Setkání tváří v tvář mohlo tyto naděje jedinou větou zničit.

Přesto ho musela vidět. Byl jejím jediným přítelem, jediným spojením s prostými lidmi; pojilo je něco, co nemělo nic společného s racionalitou a vědou. Toužila vyříkat si to s ním a vysvětlit mu, čeho byl oné noci svědkem.

Jí ani Karolovi neuniklo, že se už před mlýnem neobjevili žádní vesničané, aby se dožadovali lékařské rady. Zatímco Karol to přičítal svým ošetřovatelským úspěchům, Skylla to spíše spojovala s tehdejší událostí. Giure to možná vyprávěl někomu, kdo to předal dál…

Vyšla odhodlaným krokem z lesa a spatřila před sebou otevřené, zasněžené pole. Zhluboka dýchala, nasávala do plic ledový vzduch. Bude trvat přinejmenším dvě hodiny, než se dostane do vesnice, v níž žil Giure, a tak běžela, místo aby prostě šla, aby o to rychleji dospěla k cíli.

Skylle rychlý běh nevadil a připadal jí jen mírně namáhavý. Díky spoustě hodin, které odmalička trávila ve stodole zocelováním těla a bojem na nože, získala na vytrvalosti.

Brzy se přiblížila k chudé osadě, umístěné v nehlubokém údolí u potoka. Snížila rychlost a po krátkém přemítání si přetáhla štólu z ramenou až vysoko přes hlavu. Každý nemusel okamžitě poznat její tvář.

Jak pronikala do vesnice, rozštěkali se psi. Chalupy vypadaly staře, hrázdění bylo popraskané a kameny se drolily. Lidem chyběly peníze, aby nechali škody vyspravit. Vítr kolem rozháněl světle šedá oblaka kouře z komínů, nikdo se nepotuloval venku. Tu a tam zaslechla Skylla ze stájí zvířecí zvuky, jinak panovalo hluboké ticho.

Pokud si dobře vzpomínala, Giure kdysi říkal, že žije s rodinou v prvním domě na pravé straně ulice. Obrátila se k obydlí, které vypadalo ze všech nejchudší a k němuž byla přistavěna maličká stáj; za ním se rozkládala osiřelá ohrada, kde byly na jaře a v létě drženy kozy.

Skyllu ta zjevná chudoba zaskočila. Díky letům stráveným s otcem ve mlýně, kde byla obklopena vším, co potřebovala, bez hladu a strádání, zapomněla, jak kdysi s matkou žily. Pohled na chatrče na pokraji rozpadu přivolal vzpomínky na minulost.

Skylla se vydala ke Giureho domovu a zaklepala na dveře. Netrvalo dlouho a otevřeli jí. Hleděla do tmavě zelených očí dívky ve svém věku, která na ni udiveně zírala. Její oděv sestával z flekatých bílých šatů, přes které měla přehozený svetr; nohy vězely v obyčejných, tenkých botách, které spíš připomínaly svázané kusy kůže. „Ano?“

„Je Giure doma?“ zeptala se Skylla a všimla si, že zní až příliš rázně na cizinku, která nemá za lubem nic nekalého.

Mladá žena si ji důkladně prohlížela. „Kdo jsi a co od něj chceš?“

„Jsem J…“ Skoro zapomněla na své nové jméno. Okolí ji mátlo, najednou byla zase onou malou dívenkou se zlým pohledem a znaménkem. „Jsem Skylla.“

„Lékařova dcera!“ Její protějšek se rychle pokřižoval a sklopil zrak, aby jí nemusel hledět do očí, potom dívka přivřela dveře. „Jdi pryč! Můj bratr tu není a taky tě už nechce vidět…“

Skylla se zapřela do dveří nataženou pravou paží, nepůsobilo jí to takřka žádnou námahu. „Jak se mu daří? Chtěla bych s ním mluvit.“

„Jdi pryč,“ prohlásila mladá žena zoufale. „Nechceme tě tady.“

„Kdo je to, Alžběto?“ ozval se zezadu Giureho hlas. „Nedělej takový kravál, táta si chce odpočinout.“

„Žebračka,“ zavolala Alžběta dozadu. „Pusť psa, ať ji vyžene.“

„To jsem já, Giure, Skylla!“ vykřikla. „Chtěla bych tě vidět.“

Ke vchodu se přiblížily rychlé kroky, Alžběta zmizela a na prahu stanul mladý muž. Na sobě měl dlouhé hnědé kalhoty, košili a holínky; krk si omotal šálou, aby si ho chránil. „Skyllo,“ pozdravil ji přívětivě a oči mu zazářily, ale potom cit vyprchal. Na tváři se mu rozhostila nedůvěra. „Co chceš?“

„Mluvit s tebou.“ Skylle se ulevilo, že ho vidí. Ze středu těla jí vyrazil hřejivý pocit a rozléval se jejím nitrem, v ústech jí vyschlo a ruce zvlhly. Předklonila se a zašeptala: „O noci, ve které jsi viděl, jak jsem zabila tu upírku.“

„Tady ne.“ Sáhl vedle dveří a vzal si kabát, potom vyšel ven a zavřel za sebou dveře. „Projdeme se trochu.“

Skylla byla šťastná, že opět vidí svého přítele, současně ale měla pocit, že se Giure chová zdrženlivě. Zmocnil se jí strach, že ho ztratí. Než mohla něco říct, otevřely se dveře Giureho domova a objevila se Alžběta, v ruce svírala srp. „Neodvedeš si ho,“ vykřikla a rozběhla se k ní.

„Vrať se domů, sestro,“ nařídil jí Giure. „Nic mi neudělá.“

Křik upoutal pozornost dalších obyvatel, kteří vyšli na ulici a hleděli jejich směrem, několik mužů se k nim dokonce váhavě vydalo a obklopilo mladého muže i Skyllu.

„Ať tě nechá na pokoji,“ dožadovala se sestra rozrušeně a vztyčila se před Skyllou. „Nechci, abys s ní měl něco do činění. Otec je taky proti.“

Jeden z mužů předstoupil, postrčil dívku za sebe a zadíval se Skylle do tváře, ale nikoliv do očí. Bylo to stejné jako dříve, když ještě bydlela v Gruži. „Co pohledáváš ve vesnici? Nikdy předtím jste se tady s otcem za bílého dne neobjevili.“

Giure se chlácholivě usmál. „Poslal jsem pro ni. Už několik týdnů je mi špatně a chtěl jsem, aby mi na to doporučila nějaké byliny,“ lhal. „Právě jsme byli na cestě na jedno místo v lese, kde se dají najít ve zmrzlém stavu.“

„Teprve potom rozvinou svůj plný účinek,“ přispěchala mu Skylla na pomoc a nejraději by ho za jeho výmluvu objala. „Musí projít mrazem, jinak nepůsobí.“

Muž se zadíval na Alžbětu. „Mně se to zdá být pochopitelné. Proč potom ten povyk?“

Dívka nechala klesnout paži se srpem. „Má za lubem něco zlého. Vím to. A taky náš pop říkal…“

Giure po ní střelil pohledem, až zmlkla. Nechtěl slyšet názor vesnického duchovního v této věci. „Jdi zpátky domů, sestro, než se nachladíš.“

Skylla se sladce usmála. „Měla bych dobrý prostředek proti horečce. Kdybys ji dostala, Alžběto.“

„Od tebe a tvého otce si už nic nevezmu. Jste prokletí, i když to někteří nechtějí uznat! Všichni, kdo žijí ve mlýně, nebo tam vcházejí či z něj vycházejí, jsou prokletí.“ Otočila se na patě a rozběhla se domů; muži za ní hleděli, potom také odešli.

„Děkuji,“ obrátila se Skylla na Giureho, když mlčky vyšli z vesnice. „Jak přišla tvoje sestra na kletbu?“

„Je to legenda, nic víc. Ve mlýně už žil otec tvého otce a jeho otec a všichni vypadali stejně, jako by byli dvojčata, ale nikdo nikdy neviděl žádnou ženu a manželku nebo potomky.“ Giure jí podal ruku. „Ty jsi první dítě. Proto jsou Alžběta a někteří další vůči tobě ještě podezíravější.“ Odtáhl ji z cesty do podrostu. „Pojď, ukážu ti místo, o němž jsem mluvil.“

Skylla to nechala na něm a následovala ho. „Vyrostla jsem u matky. Když zemřela, vzal si mě k sobě otec.“

Zasmál se. „Tohle vysvětlení nikoho z nich nenapadlo. Raději věří v… co já vím… démony ve mlýně.“

Chvíli trvalo, než dorazili na mýtinu, kde uprostřed jedlí stál mohutný dub, který rozkládal větve, jako by se bránil a držel okolostojící stromy v šachu. Kolem něj se vinul břečťan, takže takřka budil dojem, jako by byl navzdory zimě plný listů.

Skylla strnula. „Taková krása.“ Nepustila jeho teplé prsty a vychutnávala si blízkost mladého muže, který se teď znovu vydal vpřed, pod dub.

„Našel jsem tohle místo šťastnou náhodou. Potlouká se tu kolem obrovský medvěd, který mi zaútočil na kozy a vylekal je. Když jsem je hledal, přišel jsem až sem.“ Giure rozdělal oheň, u něhož se zahřáli, a zadíval se jí do očí. „Teď mi pověz, čeho jsem to byl svědkem, když jsem na tebe čekal před mlýnem.“

„Proto jsi už ke mně nepřišel?“

Zaváhal. „Byl jsem příliš zmatený tím, co jsem viděl,“ připustil. „Když jsem znovu sebral odvahu, neodvažoval jsem se ti přijít na oči, protože jsem zbaběle utekl, místo abych zůstal.“

„Ale mluvil jsi o tom s ostatními?“

Přikývl. „S popem. Přísahal, že to nikomu nepoví.“ Giure ji vzal za ruce. „Povyprávěj mi všechno. Chci to vědět, abych ti mohl důvěřovat jako dřív. Co provádíte ve mlýně, že pokládáte v noci před dveře zmrzačenou upírku, aby nabrala síly a vy jste ji potom připravili o hlavu?“ Zachvěl se. „A ty, Skyllo, ses pohybovala jako… válečnice. O tvé statečnosti jsem věděl už tehdy, když jsi bojovala s rysem. Ale proti nemrtvé! Neměla jsi strach ani z upírky, zatímco já jsem samou hrůzou skoro spadl ze stromu.“

Skylla přemýšlela a vzpomínala na nabádavá otcova slova, aby si výzkum a poznatky nechala pro sebe. Přesto nechtěla po tomto slibně začínajícím smíření riskovat, že Giureho nakonec přece jen ztratí.

Věděla, že má na prostého muže velmi bystrou mysl. Dostala nápad. Když ho nadchne pro vědu, mohli by společně bádat a on bude mít po jejím boku ve mlýně lepší život! Navíc by s potěšením dokázala otci, že Giure není ten nanicovatý pasák koz, za jakého ho považoval.

Usmála se. „Musím ti něco vyprávět, ale nesmíš to nikomu říct, ani popovi.“

Giure zaváhal. „Nevím…“

„Přísahej!“ požádala ho Skylla vroucně a stiskla mu prsty. Vykročila vpřed, takže stanuli tělo na tělo. Vyvolával v ní nové, nádherné pocity, ze kterých jí pronikal mráz až do nejskrytějších koutů jejího těla. „Přísahej, Giure, a já ti ukážu svůj svět a život ve mlýně, a ty pochopíš, co se oné noci přihodilo. Přinášíme lidem jenom dobro.“

„Přísahám, Skyllo.“

Tentokrát táhla ona jej. „V tom případě mě následuj.“

Dorazili do mlýna za časného odpoledne.

Skylla byla rozrušená hned z několika důvodů. Byla Giuremu blízko jako nikdy předtím, rozhodla se mu ukázat svůj svět a byla zvědavá, jak na něj zareaguje. Díky tomu se to, co mělo následovat, stane současně experimentem. Karol byl přesvědčený, že prostý lid pochopí jejich práci špatně nebo vůbec, ona naproti tomu chtěla dokázat opak. Dva vědci ve sporu.

Otevřela dveře a vpustila Giureho do kuchyně. „S nikým o tom nebudeš mluvit,“ vštěpovala mu znovu rozrušeně šeptem, přičemž se ocitla velmi blízko jeho tváři – a nedokázala odolat. Chtěla vědět, jaké to je náruživě líbat, a nejen jako dcera otce.

Mísila se v ní touha a vědecká zvědavost, předklonila se a dotkla se jeho rtů svými. Jen krátce a prchavě, ale stačilo to, aby to v ní vyvolalo mravenčení; potom se mu zadívala do očí.

Giure stál jako socha, přišlo to pro něj příliš překvapivě.

Skylla se s úsměvem otočila a uvedla do činnosti mechanismus; rampa do podzemní říše se s rachocením sklopila. „Pojď, Giure. Ničeho se neboj. Nic z toho, co ti ukážu, ti nemůže ublížit.“ Spěchala po šikmé plošině dolů.

Váhavě ji následoval, ale jeho náklonnost a zvědavost zvítězily. Začala prohlídka tří poschodí a Giure už po první místnosti, kde stály pitevní stoly, viditelně oněměl úžasem. Pohled do mikroskopu ho fascinoval a zprvu nechtěl věřit, že tak vypadá krev.

Skylla ho bedlivě pozorovala a vštěpovala si do paměti jeho reakce, zatímco mu vysvětlovala, co prováděli s upírkou a proč; ovšem zamlčela mu, že Karol ošetřoval studny ve vesnicích esencemi. Tak daleko nezajde. Ještě ne.

Když vstoupili do místnosti s preparáty a ona mu ukázala rozřezané hlavy, aby mu ozřejmila texturu mozku, obrátil Giure oči v sloup a padl na zem.

Skylla se tiše zasmála a vzala čichací sůl, aby ho znovu postavila na nohy. Vypotácel se z místnosti celý bílý a opřel se o protější stěnu. „To je… příšerné,“ sípal a zápasil s nevolností. „Tolik… lidí… údů…“

„Říkáme jim preparáty,“ pronesla a zavřela dveře, aby už dál nemusel snášet ten pohled. „Jsou to důležité názorné objekty, které můžeme schraňovat a pozorovat po dlouhou dobu.“

„A odkud jsou?“ Giure si říhl a zjevně se přemáhal, aby odolal nutkání vyzvracet obsah žaludku dívce k nohám.

„Kupujeme je ve velkých městech, jak to dělají všichni vědci,“ lhala. Později mu prozradí, že některé preparáty pocházejí z okolních hřbitovů. Vzala ho za ruku a vedla ho zpátky do kuchyně. „Jak se ti to líbilo? Byl by výzkum něco pro tebe?“

Stále ještě bledý usedl na židli a hleděl na ni. „Jsi zvláštní žena,“ prohlásil zamyšleně a přitiskl si ruku na čelo. „Musím teď přemýšlet o spoustě věcí.“ Vrávoravě vstal, Skylla ho podepřela. Giure se zachvěl. „Jak to vydržíš? Ti mrtví, oddělené končetiny a rozřezaná těla, a bojujete dokonce i s upíry, abyste…“

„Dělám to od dětství,“ odpověděla přátelsky – a ukradla si druhý polibek. Tentokrát tiskla ústa k jeho déle. Zatímco Giure zavřel oči, ponechala ona ty své otevřené a pozorovala jeho rysy. Zdálo se, že se mu to líbí. Jako jí. Odtáhla se, olízla si jazykem rty a ochutnala ho. „Zato jsem se nikdy neučila, jak hlídat kozy.“

„A to se určitě učí hůř než pitvat mrtvého…“ Ušklíbl se a do lící se mu vrátila barva. „Musím jít, Skyllo. Venku se stmívá a Alžběta přitáhne před mlýn s celou vesnicí, pokud se nevrátím dřív, než bude noc.“ Giure se vydal ke dveřím.

„Doprovodím tě,“ prohlásila okamžitě a přehodila si přes sebe kabát.

„Myslíš, že na sebe nedokážu dávat pozor sám?“ Znělo to trochu dotčeně.

„Ale ano, jenže jsem moc ráda ve tvé blízkosti.“ Otevřela dveře a šla napřed. „Příliš dlouho jsme se neviděli.“

„To je pravda, Skyllo.“ Usmál se a vzal ji za ruku.

Z cimbuří se zvedly vrány a s krákáním stoupaly k černajícímu nebi, jako by chtěly uvítat tmu.

Mlčky kráčeli po cestě, ven z lesa a k vesnici. „Kdysi ses zmínil o těch upírech, dětech Jidášových…“ začala.

„Co je s nimi?“

„V Gruži jsem o nich nikdy neslyšela, a ani v otcových knihách o nich není zmínka.“

„Vážně?“ Pokrčil rameny. „Tady je známe. Udeří sice zřídka, ale pokud ano, rozpoutají často masakr. Někdy padne za oběť jejich žízni celá vesnice a vždycky značkují mrtvé třemi krvavými X.“

„Co symbolizují?“

Giure se sklonil a hodil po ní trochu sněhu. „Učenec jako ty to neví?“ dobíral si ji.

„Buď mým učitelem, ó moudrý pasáku koz,“ opáčila posměšně.

„Slyšel jsem, že je to římská číslovka třicet. Třicet jako…“

„…stříbrné mince, které dostal Jidáš odměnou za svou zradu,“ doplnila Skylla a radovala se z jeho zaraženého obličeje. „Ví se, jak vypadají?“

K jejímu zklamání zavrtěl hlavou. „Dítě Jidášovo spatří člověk jen jednou – krátce předtím, než ho upír zabije.“

Mlčky kráčeli dál a vychutnávali si svou společnost. „Hned tam budeme.“ Než je mohl někdo z vesnice zahlédnout, Giure se zastavil. „Půjdu dál sám.“ Sklonil se, objal ji a přitáhl si ji těsně k sobě.

Znovu se políbili, a tentokrát se už Skylle nepodařilo zachovat nezúčastněnou roli vědkyně. Na to bylo to, co cítila ve svém nitru, příliš intenzivní a mocné. Vzedmula se v ní nová touha, dychtící po víc než polibku.

„Uplyne zase přes půl roku, než se uvidíme?“ zeptala se a dotkla se jeho tváře pokryté strništěm.

Políbil jí konečky prstů. „Ne, Skyllo. Zajdu za tebou každý týden. To ti slibuji.“ Giure ji pustil a pokračoval k vesnici.

„Nikomu neříkej, co jsi viděl!“ zavolala a mávala mu, dokud nezahnul za roh domu a ona ho už neviděla.

Skylla měla radost, že sebrala odvahu, aby Giureho spatřila a zasvětila. Nesměl se bát jí ani údajné kletby mlýna – toho mohla dosáhnout jen pravdou. „Udělám z tebe učence, miláčku,“ zašeptala s úsměvem a otočila se.

Zničehonic před ní stanuli dva muži, kteří za sebou táhli velké sáňky s palivovým dřívím. Skylla byla tak ponořena do svých myšlenek, že si vesničanů až dosud nevšimla.

„Co nemá Giure nikomu říct?“ zeptal se ten vpravo, který byl tlustší a starší. Oba měli dlouhé, tmavé vousy a klidně to mohli být bratři; páchli studeným kouřem a nejspíš byli uhlíři.

„Copak jste vy dva prováděli?“ přisadil si druhý.

Tlusťoch se na ni pronikavě zahleděl. „To je přece… ty jsi ta holka ze mlýna!“ Pustil provaz a pokřižoval se. „Vzala jsi ho do mlýna, co?“

Jeho společník se také pokřižoval. „Co když teď přenesla kletbu i na něj?“ vyřkl své podezření. „Kdo ví, co nám zavleče do vesnice?“

Skylla netušila, co by měla říct. Dosud krásnému dni najednou hrozil strašný konec, přičemž si dělala větší starosti o Giureho než o sebe. Dívala se střídavě z jednoho muže na druhého.

„Nech toho!“ dožadoval se tlusťoch výhružně a zvedl pěst. „Tvůj zlý pohled mě nezasáhne, slyšíš! Neuvalíš na mě žádný neduh!“

Skyllu najednou bavilo pohrávat si s nimi i jejich pověrčivou pošetilostí a vyzývavě zvedla hlavu. Spoutala uhlíře pohledem. „Co myslíš, jaké schopnosti mám, ty hlupáku?“

Muž se znovu pokřižoval a couvl. „Prokletá ženská,“ zasyčel na ni a hlasitě se modlil.

„Vymlátím ti to zlo z těla!“ Druhý vzal ze saní klacek tlustý jako paže a vydal se k ní.

Skylla se ušklíbla. Proti dvěma soupeřům ještě bojovat nemusela a chtěla vidět, zda proti silným mužům obstojí. Podběhla ránu a kopla protivníka zezadu do levé podkolenní jamky, až upadl do sněhu.

Koutkem oka zahlédla přilétat lano, kterým uhlíři táhli sáně. Tlusťoch ho použil jako bič a mířil jí na krk. Bleskurychle zachytila konec a pevně ho držela. „Mám ti přičarovat na nos bradavici?“ dobírala si ho a zvedla ruku. „Vy přece takovým nesmyslům věříte, ne?“

Tlusťoch pustil provaz, také popadl klacek a s křikem se po ní ohnal.

Útoky byly ve srovnání s Fransovými výpady tak pomalé, že si Skylla dovolila uhnout před dřevem teprve na poslední chvíli. Potom skočila k soupeři a natáhla k němu ruku. „Pokud se tě dotknu, nebudeš už nikdy moci spát,“ zvolala pochmurně. „Nebo ti možná uloupím duši a daruji ji démonovi, aby tě strašil až do konce tvých dní.“

„Ne!“ zvolal muž vystrašeně a tasil dýku. „Drž se ode mě dál!“

Prohlížela si zrezivělé železo, které se před ní vznášelo. Potyčka s sebou najednou přinesla další výzvu, kterou Skylla ráda přijala. Za zády zaslechla táhlý zvuk, jaký vydává hrubý nůž, vysunovaný z pouzdra. Byla v té správné náladě, aby si tuto hru zahrála.

Spěchaly k ní dusavé kroky, druhý uhlíř se vyhrabal ze sněhu a zaútočil na ni.

Skylle hučela krev v žilách, cenila zuby a šklebila se, zatímco sahala pod kabát a vytahovala dýku z damaškové oceli; jediným plynulým pohybem obkroužila neohrabaně útočícího muže a bodla ho do zadku. Chtěla, aby kypěl hněvem a víc se snažil.

Tlusťoch bodl, Skylla odrazila čepel a rychlým pohybem mu rozřízla levou tvář. „Moc pomalý.“ Usmála se a vylezla na sáně. „Co je s váma?“ Založila si za záda nejdřív ruku s dýkou, potom i tu druhou. „Ve které asi držím zbraň?“

Uhlíři se na sebe podívali. „Posedl ji démon,“ prohlásil tlusťoch a opět se pokřižoval. „Jak jinak by mohlo poloviční dítě jako ona tak bojovat?“ Chystal se uprchnout. „Musíme to říct popovi.“

To nemohla dopustit.

A existoval jediný způsob, jak tomu zabránit.

Seskočila z kozlíku přímo k nohám obézního uhlíře a rozehnala se neozbrojenou pravou rukou, aby ho zmátla. Muž ukročil stranou – a schytal její druhou útočnou ránu z boku do krku. Skylla bodla vodorovně a vytáhla čepel zepředu, aby rozřízla maso a žíly. Muž, hlasitě chroptící a plivající krev, se zhroutil na zem.

„Upírka!“ zvolal jeho společník zděšeně.

„Ne, to určitě ne,“ opáčila Skylla a vrhla se na něj. Nejdřív ho bodla do stehna, uhlíř se zkroutil a pak mu čepel projela zespodu bradou do úst. Hrot pronikl do mozku a zabil ho. Probodnutý jazyk mu zabránil v posledním výkřiku; mrtvý padl na cestu.

Teprve teď, když před sebou spatřila ležet mrtvoly, z jejichž horké krve stoupala pára a obklopovala ji jako závoj, si Skylla uvědomila, co provedla.

Možná měla cítit hrůzu a lítost – ale rozum jí říkal něco jiného. Jediní svědkové jejího rozhovoru byli mrtví a nemohli zradit ji ani Giureho, hravě obstála v boji se dvěma soupeři a sbírka preparátů v laboratoři dostane nový přírůstek. Opravdu tlusté lidi ještě žádné neměli.

Skylla svalila ze saní kusy dřeva, vyrobila z nich malou rampu a vytáhla po ní muže nahoru. Táhnout povoz bylo velmi namáhavé, ale zvládla to.

Cestou domů přemýšlela, jak by měla vysvětlit ty mrtvé otci, a dospěla k rozhodnutí, že mu to vůbec neřekne. Zůstane to navždy jejím tajemstvím a preparáty zmizí v nejzazším koutě.

Zdálo se, jako by i nebe chápalo nutnost jejího činu, protože jí seslalo husté sněžení, které zakrývalo stopy sanic.

Nikdo se nikdy nedozví, kde je uhlířům konec.

19. září 1677

osmanské vazalské území

Ohlásila se baronka Lýdie Metunová spolu se svou elévkou Eleonorou. Karol a Skylla strávili celý večer tím, že připravovali místnost, kde se scházelo cognatio, k jídlu.

V myšlenkách dlela Skylla u Giureho. Od jejich debaty se scházeli takřka každý týden. Když skončila zima, bylo pro mladého muže ještě snazší zdržovat se v blízkosti mlýna. Kozy se ale zdráhaly jít do lesa, a tak se potkávali na lukách před jedlemi.

K její radosti projevil Giure při výuce čtení a psaní tvrdohlavou houževnatost. Dělala všechno pro to, aby ho zásobovala vědomostmi a zvětšovala jeho hlad. Byl jí dobrým žákem a v květnu ho už začala učit první latinská slůvka. Současně zcela jasně viděla, že se s ní nikdy nebude moci měřit. Ale bylo jí to jedno. Skylle připadalo skvělé mít kamaráda a milého. A současně si uvědomovala, že Giureho výuka představuje také experiment.

Bylo to rovněž v květnu, když mu v jedné z knih vzrušeně ukázala obrázky spojení muže a ženy. Dopadlo to, jak mělo a jak předpokládala. Nezůstalo jen u teoretického pozorování. Giure a Skylla se vášnivě pomilovali pod dubem. Nesmírně se jí to líbilo – a od té doby to dělala stále znovu.

O to, že tím dává v sázku své postavení Karolovy elévky, se v těchto okamžicích štěstí nestarala. A když jarní a letní měsíce přece jen zahalil stín, zaplašila ho tím, že si řekla, že nepotřebuje cognatio, aby se stala vědkyní. Co by jí bránilo žít s Giurem ve mlýně a bádat bez tajné společnosti?

Skylla míchala jídlo a pozorovala otce, který vytáhl ze skříně nádobí a položil ho na tác. Podíval se na ni a usmál se, aby vzápětí zmizel ve dveřích stodoly.

Byla si jistá, že nemá tušení, co s Giurem provádějí. Dokud se dál věnovala bádání a připravovala se na příští zkoušku, nechal ji toulat se po okolí. Koncem roku, až bude její přítel vybavený prvními solidními poznatky, otci vyjeví, co má v plánu s pasáčkem koz, jemuž se Karol tak vysmíval.

Z hrnce se vyvalil oblak a do nosu ji udeřila vůně jídla. Zvedl se jí žaludek a musela potlačit zvracení, i když jinak měla zelí moc ráda. Její stravovací zvyklosti se v posledních týdnech vůbec hodně změnily. Pranic se jí nelíbilo, že ji tu a tam bolí prsa. Zaplašila tu myšlenku a přičetla ji pravidelným potížím, jimiž ženy občas trpěly.

Přijel kočár a Skylla chvátala ven, aby přivítala návštěvnice. „Otče, už jsou tady,“ zavolala rychle do stodoly, sundala si zástěru a otevřela dveře do věže mlýna.

Baronka právě vystupovala z tmavě hnědého kočáru, její elévka stála vedle, podávala jí ruku a podpírala ji. Obě ženy na sobě měly tmavě červené šaty, do nichž byly vyšity bílé vzory; varianta Metunové vypadala o něco drahocenněji a bohatěji. V levé ruce svírala vějíř. Skylla si ve svých prostých modrých šatech připadala jako obyčejná děvečka.

„Vítejte,“ pozdravila návštěvnice a udělala pukrle, jak se slušelo. „Pojďte dál, baronko. Zavedu vás do sálu a okamžitě budu podávat jídlo.“

Lýdie se na ni usmála a přikývla. „Záříš jako večernice, dítě,“ řekla. „Co tě tak změnilo?“

„Radost nad tím, že vás vidím, baronko,“ odvětila a znovu se uklonila.

„I když mi vděčíš za otcovu přísnost?“ Tón zněl žertovně. „V tom případě bys byla pro tento svět jednoznačně příliš dobrá.“ Zvedla ruku s vějířem a Eleonora nastoupila do kočáru, aby se vzápětí vrátila s velkým balíkem. „Přinesla jsem ti coby dík za tvou shovívavost dárek. Eleonora ti po jídle pomůže si ho obléknout a vysvětlí ti i zacházení s ostatními předměty.“ Elévka vyšla po schodech nahoru. „Bude ti také ráda nápomocna při servírování jídla. Nahoru trefím sama.“

Baronka se vydala ke vstupu do stodoly. Kočí obrátil povoz a seskočil z kozlíku, aby sundal ze střechy pytle s ovsem a připnul je koním.

„Dobrý večer.“ Eleonora naznačila úklonu. „Kam to smím položit?“

Skylla ukázala na lavici v kuchyni a zadívala se na mladou ženu, která byla o něco málo starší než ona sama. Při jejich prvním setkání těsně po zkoušce před cognatiem ji pořádně nevnímala. Její mysl tehdy až příliš upoutaly probíhající události.

Eleonora byla hezká, světle modré oči upírala tu tam, tu onde, aby zachytila z místnosti co nejvíc. Používala parfém, tvář měla bíle napudrovanou, lícní partie stejně jako ústa zdůrazněna rudou barvou, zatímco obočí působila tmavěji, než bylo přirozené.

Eleonora přehlédla hrnce. „Zelí?“

„Zelí se silnou, hustou polévkou, k tomu chléb a víno,“ vysvětlovala Skylla. Všimla si zaraženého pohledu i nevěřícného tónu. „Co je na tom špatného?“

„Nic.“ Eleonora se diplomaticky usmála. „Bude to změna ve srovnání s křepelkami, vejci plněnými kaviárem, jelení pečínkou a chlupatými knedlíky, které moje matka normálně ráda jí.“

Skylla si povzdechla. „Obávám se, že vám naše prosté jídlo asi nebude chutnat.“

Eleonora nasypala zelí do mísy a uzmula si z něj dvě třásně. Labužnicky žvýkala. „Mňam! Mně už každopádně chutná teď,“ oznámila a zasmála se. „Mé matce to bude chutnat, Skyllo. Neměj starosti. Všichni vědí, že tvůj otec je extravagantní a obejde se dočista bez služebnictva. Ale dnes se ti dostane pomoci.“ Zvedla nádobu. „Kam s tím?“

Skyllu nakazilo elévčino veselí. „Po schodech nahoru.“ Eleonora se jí líbila.

Po jídle, které všem chutnalo, si chtěli Karol a baronka promluvit mezi čtyřma očima. A tak poslali Skyllu a Eleanoru s nádobím do kuchyně.

„Eleonoro, ukaž Skylle, jak se upravuje mladá dáma,“ navrhla Lýdie a vzala si vějíř, aby si dopřála ochlazení. „Připojíme se k vám později.“

Mladé ženy poklidily, vyšly ze stodoly a odnesly nádobí do kuchyně. Skylla znovu zápasila s nutkáním zvracet a z kyselého zelí ji pálila žáha způsobem, jaký nikdy nezakusila; rychle vypila sklenici mléka, aby se jí ulevilo.

Eleonora vzala balík. „Kde je tvůj pokoj, Skyllo?“

„Nahoře, pod střechou.“ Šla napřed a společně vycházely vzhůru po schodech, až dorazily do místnosti, která byla uprostřed rozdělena stěnou z plachtoviny. „Tato strana patří mně, ta druhá otci.“

Eleonora přešla k lůžku a otevřela balík. „Mám pro tebe něco hezkého,“ řekla a vytáhla bílé šaty, aby je vzápětí zvedla do výšky. „Podívej.“

„Pro mě?“ Skylla zírala na dárek. „Jsou hedvábné!“

„A pošité bílými perlami, tady nahoře u krku a kolem výstřihu.“ Otočila je; objevily se černé květinové výšivky. „Budou ti slušet, Skyllo.“ Opatrně položila šaty na pokrývku a přistoupila k ní. „Pojď, pomůžu ti s oblékáním.“

Skylla vyklouzla z modrých šatů a stanula před Eleonorou ve spodním prádle. „Určitě byly drahé.“

„Velmi drahé, Skyllo – jak se sluší na dar baronky Metunové,“ odpověděla Eleonora a znovu se zasmála tím bezstarostným, sympatickým způsobem. „Víš, jsem moc ráda, že jsem dnes tady.“ Odvedla Skyllu za paži k zrcadlu, stojícímu na prádelníku. „Jen zřídka se dostanu z matčina zámku a žiju trochu jako zajatkyně.“

„Mně se vedlo úplně stejně!“ Sledovala, jak Eleonora vytahuje z krabice dózičky a kelímky a řadí je na komodu. Mezi oběma mladými ženami vznikalo pouto.

„Skoro bych řekla, že podobně jsou na tom všichni elévové a elévky.“ Eleonora vytáhla štětečky různých velikostí, potom se zadívala na Skyllu. „Dávej dobrý pozor, vysvětlím ti, jak se děláme pro zbytek světa ještě přitažlivějšími, než už stejně od přírody jsme.“

Více než hodinu trvala výuka, která, jak Skylla pochopila, byla také vědou a uváděla ji hluboko do tajů líčení. Dozvěděla se všechno o tom, jak zdůraznit líce, podtrhnout oči, zesílit působení dekoltu a jaké libé vůně patří na která místa na těle.

Když se nakonec podívala do zrcadla, skoro se sama sebe polekala. Eleonořiny zběhlé ruce ji proměnily v jinou ženu, která působila podstatně zkušeněji a přísněji. Ano, přísněji… a přitažlivěji, jak jí samotné připadalo.

„Teď šaty, Skyllo.“ Eleonora jí do nich pomohla, pevněji přitáhla živůtek a zdůraznila tak pas. Opatrně jí přejela po dlouhých černých vlasech. „Až budeš nosit paruku, jak přísluší elévce, budeš vypadat dokonale,“ usoudila. „Mohla bych ti závidět, tak dobře už teď vypadáš.“

„Budu v cognatiu asi jediná, kdo nemá zrzavé vlasy,“ pronesla nepřítomně, očarovaná a uhranutá vlastním odrazem.

Eleonora svraštila čelo. „Odkud to víš? Otec ti to nevyprávěl.“

Skylle zabylo palčivé horko. „Ne? Možná jsem to při zkoušce…“ Pohled do elévčiny tváře stačil, aby skoncovala s výmluvami. „Tajně jsem poslouchala při setkání.“

Eleonora sešpulila rty, potom se usmála. „Moje matka už říkala, že tě považuje za velmi statečnou. Pokud se o tom ovšem dozví, označí tě za přímo šíleně odvážnou.“ Položila Skylle ruku na rameno a v tom gestu bylo něco láskyplného. „Nic jí nepovím, pokud nechceš. A aby sis tím mohla být jistá, taky ti svěřím tajemství…“

Obě mladé ženy spolu začaly klábosit, jako by se znaly už celá léta. Hovořily o vlastních pokusech, o vědeckých knihách, které četly, a o malých nešikovnostech, jichž se dopustily během hodin strávených v laboratořích a které je mezitím už rozveselovaly. Skylla se dokonce dala strhnout k tomu, aby vyprávěla o umbrovi, kterého s otcem chytili. Její nová přítelkyně byla nadšená.

„Právě jsem dostala nápad. Můžu ti říkat sestřičko?“ Eleonoře zářily oči. „Jsme na tom podobně, a já nikdy neměla sourozence, i když bych je chtěla.“

Skylla bez váhání přikývla. „Moc ráda, Eleonoro.“

Elévka ji uchopila za ruce a stiskla je. „To mě těší, Skyllo!“ Potom se předklonila a objala ji. „Budou z nás dobré sestry a v cognatiu budeme vždycky držet při sobě, jak to dělají moje matka a tvůj otec.“

Zezdola se ozvalo hlasité volání.

„Přesně tak.“ Skylla se od ní odtáhla. „Myslím, že si nás žádají.“

„Počkej.“ Eleonora jí ještě trochu napudrovala čelo. „Teď je to perfektní.“

Společně sešly do kuchyně a Skylla vyčetla Karolovi z tváře, jak v šatech působí.

„Jak jsi nádherná, dcero!“

Baronka zvedla obočí a uznale pokývla. „Tady se nám ale proměnilo káčátko ve víc než krásnou labuť.“

Skylla chtěla odvětit něco přátelského – a pozvracela se.

Skylla ležela v posteli, točila se jí hlava a střeva se jí ještě stále neuklidnila. Naštěstí to nádherné šaty neschytaly, visely bez poskvrnky na věšáku vedle prádelníku.

Hned se uchýlila do své části ložnice, Eleonora jí přinesla vodu a Karol tinkturu proti nevolnosti. Teď ležela a čekala, až prostředek začne působit.

Najednou o úzké okénko zvenku něco zaškrábalo a světlo měsíce zakryl stín. „Skyllo?“

Okamžitě hlas poznala. „Giure? Co tady, u Všemohoucího, pohledáváš?“ Napřímila se. „Slez dolů! Jestli spadneš, zlomíš si vaz.“

Zasmál se a Skylla spatřila kousek jeho milované tváře. „Položila by sis potom moji naloženou hlavu vedle postele, abych mohl být pořád s tebou?“

„To není vtipné,“ prohlásila ustaraně. „Stalo se něco?“

„Chtěl jsem tě vidět,“ přiznal. „Nesetkali jsme se už déle než dva týdny a já nemám žádné nové lekce, které bych se mohl učit. Kromě toho se užírám touhou po tobě a tvých polibcích.“

Skylla se usmála a vzpomněla si na ty nádherné věci, které spolu prováděli. Vášeň bylo něco báječného. „Dnes to nejde. Není mi dobře.“

„V tom případě se okamžitě uzdrav, nebo skočím dolů a zabiju se!“ řekl a Skylla se neubránila smíchu.

„Nech těch nesmyslů. Vážně to nejde.“

„Tak zítra, miláčku?“

Skylla ucítila pálení v žaludku. „Nevím…“

„Skyllo, nesnesu být bez tebe,“ naříkal. „Skočím, pokud mě neujistíš, že se zítra uvidíme.“

„Tak dobrá. Budu tam,“ zvolala a zasmála se.

„To jsem rád.“

„Dávej pozor, až budeš slézat.“ Skyllu přemohla únava, již nečekala. V prostředku, který jí Karol podal, se určitě nacházelo uspávadlo. Chtěla se ještě s milým rozloučit, ale to už zadřímala.

Giure skočil na zem, otřel si ruce do kalhot a zadíval se nahoru k oknu, kde se v ložnici nacházela Skylla. Jeho žhavá vášeň dnes zůstane neuhašena, ale o to víc s radostným očekáváním vyhlížel zítřek.

Zamířil na cestu, vedoucí do lesa. Návraty do vesnice mu pokaždé připadaly těžší a také lidem rozuměl stále méně. Knihy, které mu Skylla půjčovala z otcovy knihovny, mu poskytovaly znalosti, díky nimž mohl předčit dokonce i popa. Snadné pro něj učení nebylo, ale moc, moc ho bavilo.

Giure se necítil ve vesnici dobře, protože obyvatelé sledovali i jeho v poslední době podezíravými pohledy. Pasák koz se má starat o zvířata a nic jiného; na poslední chvíli dokázal zastavit sestru Alžbětu, aby jednu z vypůjčených knih nespálila. I když si Skylla chtěla promluvit s otcem o něm a o budoucnosti až v zimě – on sám by rozhovor rád uspíšil.

Přelétl po něm stín a Giure sebou trhl. Nebyl bázlivý; ani v kletbu, která údajně spočívala na mlýně, už po jeho návštěvě nevěřil. Přesto ho z něčeho zamrazilo.

Kráčel lesem, a aby přišel na jiné myšlenky, představoval si, co budou zítra se Skyllou provádět. Po studiu. Viděl ji, jak před ním leží nahá, toužebně k němu zvedá ruce a roztahuje nohy, aby ho v sobě ucítila. Při těchto příležitostech byl učitelem on.

Něco ho silně udeřilo do tváře, před očima se mu roztančily hvězdičky a Giure padl pozadu na zem. Z nosu, rozbitých rtů a úst mu prýštila krev. „Co…“ Zašátral rukou k opasku, kde nosil nůž.

„Dotkl ses toho děvčete, pasáku koz,“ uslyšel vzteklý šepot, jako by k němu promlouvala temnota. Nikoho neviděl. „Svedl jsi ji a přivedl do jiného stavu! Jak se mohl smrtelník opovážit dotknout se vyvolené?“

Než mohl Giure něco odpovědět, popadly ho za límec dvě silné ruce a zvedly ho do výšky. Ještě pořád nikoho neviděl, ale bylo mu jasné, komu za toto zacházení vděčí. „Pane Illići,“ breptal, protože po úderu mu znecitlivěly a natekly rty. „Já…“

Byl odmrštěn a narazil do jedle. Do zad se mu zavrtala zlomená větev a roztrhla mu kůži. Giure vykřikl bolestí a padl na podušku z vlhkého jehličí.

Znovu byl zvednut do výšky. „Udělal jsi jí dítě, ty bastarde! Tím jsi ji připravil o šanci stát se vědkyní v pospolitosti nadaných hlav.“

„Chtěli jsme bádat společně,“ koktal zoufale. „Prosím, poslouchejte mě. Vaše dcera mě učila…“

„Ať se nerozesměju, ty blázne!“ zaznělo ze tmy. „Každý uvidí, co jsi ji učil ty!“

„Nelžu, pane!“ V nouzi zarecitoval několik Platónových výroků, aby dokázal pravdivost svých slov. „Chtěl bych se stát učencem jako vy a Skylla. Prosím!“ Na tváři ucítil ruku, která ho tlačila dolů, zpátky na zem. Zmocnil se ho smrtelný strach a sevřel mu srdce. „Prosím, ne!“ Giure ucítil jazyk, který mu olízl zakrvácenou bradu.

„Ty už ve svém životě neuděláš nic,“ zavrčel hlas, který se najednou ozýval v jeho těsné blízkosti. Změnil se, zněl divoce a drsně. Hladově.

20. prosinec 2007

Německo, Sasko, Lipsko, 0.09

Proti své vůli se skloním, rozevřu rty a vezmu do úst její ukazováček. Jazyk si s ním pohrává, zachytává krev. Zasténám a zavřu oči.

„Co to děláte?“ vydechne žena vyděšeně, potom ztratí vědomí. Než jí paže klesne na zem, zachytím ji. Olizuji její umazanou ruku a s každým pohybem dostávám větší hlad.

Jak báječně chutná! Má dobrou krev. Stéká mi po patře, mladá a čistá, je jí ale příliš málo na to, aby mě nasytila – potřebuji a chci víc, mnohem víc…

Po mém sebeovládání je veta, zakousnu se a vyplivnu prsty. Z pahýlů prýští krev, to víno zatracených.

Poslední zaváhání, protože nechci Marka nechat vyhrát – ale místnost je prosycena tím omamným pachem, ambrózie proudí a šumí mi v uších hlasitě jako řeka. Plýtvání, křičí to ve mně, plýtvání!

Už se nedokážu udržet, přitisknu ústa ke zbytkům prstů, saju její životodárnou tekutinu. Posilňuju se jí a cítím, jak ve mně procitá k životu cosi prastarého: velikost, moc a vášeň ve mně vstávají z mrtvých s takovou silou, až vykřiknu a zapomenu polknout. Proudí mnou temná energie, až mě mrazí. Cítím se zelektrizovaná, nabitá a nechci už nic z toho pocitu ztratit, spíš ho ještě víc rozdmýchat.

Z úst se mi řine krev, rychle cucám dál. Nic nesmí přijít nazmar, dokonce ani v tomto nadbytku!

„Do prdele, co…“ Někdo mě popadne v podpaží a odtrhne mě od ženy; upadnu na židli, při tom se mi uvolní maska a spadne do změti nohou, rukou a těl.

Moje hostina nesmí být přerušena! S vrčením se otočím. Stačí jediná rána, aby muži v černé bezpečnostní uniformě zlomila vaz a odhodila ho čtyři metry vzduchem. Nedokážu ještě svou znovuzískanou sílu kontrolovat, je to prostě už příliš dávno.

Znovu se obrátím ke své krmi, ale ze ženiných ran už nic neteče. Ovšem v hale je tolik dalších příležitostí, jak utišit hlad.

Do nosu mě udeří zvláštní pach, napřímím se a zhluboka se nadechnu. Toho člověka chci ochutnat! Držím dýku a mířím k východu, k tunelu, před nímž se hromadí lidé. Hektický útěk před Madmanem a jeho podivnými pistolemi vedl k tomu, že touto úžlabinou už nikdo neuteče. Až dosud napadlo nemnohé, že by to mohli zkusit u druhých dveří. Stádové chování dobytka.

Muži a ženy přede mnou couvají a rozstřikují se jako voda vylitá na horkou plotnu.

Nechávám je jít, protože někde mezi lidmi v tunelu vězí moje oběť. Moje touha po této krvi je až fyzicky bolestivá.

Musím se smát, když vidím ty obličeje. Vystrašené, vykulené oči, strachem vylezlé z důlků. Stojím dva metry od stěny tvořené lidmi a držím v natažené paži zbraň, ukazuji jim hrotem čepele. Shlukují se k sobě, hledají bezpečí hluboko v davu. Odtamtud se line vůně, která mě vede k bytosti se znamenitou krví.

Vrhnu se jako střela vpřed, otáčím se a řežu, chci na sobě cítit horkou, živoucí krev. Má mě pokrýt a prostoupit mnou.

Ze všech stran se na mě snáší rudý déšť, bodám do všeho, co kolem sebe vnímám, a přece stále následuji ten pach. Rty mám široce otevřené, abych mohla zachycovat stříkající krev a nemusela se zastavit.

„Nejste ničím!“

Vysmívám se davu ječícímu strachem a jedinou ranou rozdrtím hrudní kost muži, který se na mě chce vrhnout; padne na zem, lapá po dechu, až ho ostatní ušlapou. „Jste pro mě dobytek! Dobytek, který mi dává maso!“

Přísahám při Bohu: Jsem tak živá, jako jsem nebyla už desítky let!

Žádný souboj v tom směšném zápasišti mi nemůže poskytnout opojení, které právě prožívám a které by nemělo nikdy skončit. Je mi jedno, kolik lidí kvůli němu přijde o život, kolik jich moje čepel zraní a navždy zmrzačí… Jsem cennější, lepší než oni!

Srazím nějakou ženu, zakousnu se jí do krku, a když ven neproudí dost krve, rozříznu jí maso dýkou. Jakmile příval odezní, znovu se napřímím. Víc! Potom konečně objevím člověka, který vydává tu lákavou vůni. Je to mladý muž, to ještě poznám, ale v zásadě je mi to jedno. Chci po něm jen jedno.

„Pojď ke mně!“ Sem s červeným vínem moci, síly a všemohoucnosti, které ze mě činí bohyni! Moje země blahobytu! Strhnu ho k zemi a trhám mu hruď, abych se dostala ke krvi, válím se po jeho těle sem a tam.

S kašláním dávím krev, vyzvracím velkou část, protože jsem se prostě přejedla. Ale pořád toužím po další. Pít, polykat, šup do mě a mého těla. Půjde to tak navěky…

Jsem v tunelu, světlo je rudě tónované, protože krev zasáhla lampy a díky žáru žárovek vytvořila zaschlý povlak. Zpola ležím na jakési ženě, které jsem podřízla krk.

Zděšeně se vyškrábu na nohy a rozhlédnu se kolem sebe. Na podrážkách mi lpí krev, životodárná tekutina tří tuctů lidí se roztekla a srazila, mrtvoly mých obětí jsou rozesety kolem. Nedala jsem jim šanci, aby se přede mnou dostali do bezpečí.

Tři tucty…

„Bože!“ zasténám a opřu se o stěnu. V žaludku se mi to kolébá a šplouchá, vzhůru se dere teplá tekutina a já několikrát zvracím. S každým proudem mě opouští i část pýchy, která mě opájela.

Lidé mají drogy, pod jejichž vlivem páchají věci, které si později nedokážou vysvětlit. Pro mě je tou drogou teplá krev a já jsem příliš dlouho abstinovala. Ale teď opojení pominulo, vrací se střízlivost; znovu zvracím.

Naslouchám svému nitru, a pořád to tam je. Pořád je tam to, co krev probudila k životu, a tvrdošíjně se to vzpírá beze zbytku zmizet, když jsem to vytrhla ze spánku. Našeptává mi to, že nemusím pociťovat žádnou lítost.

A má pravdu.

Vím, komu mohu přičítat vinu; kdo byl mým pokušitelem a poslal hada, díky kterému jsem zničila svou poklidnou rajskou zahradu. V přímém přenosu a v barvě, před očima miliónů uživatelů počítačů. Nezamaskovaná.

Zvednu hlavu a zadívám se ke kamerám na zdi tunelu. Zelené mihotání kontrolek.

Najednou pochopím. Vstoupím do dějin, získám duševně nemocné fanoušky, kteří mě budou uctívat a horlivě napodobovat, a zcela určitě přijdu o jedno: o svůj dosavadní život.

„Marku,“ řeknu tiše a zadívám se do čočky. „Vím, že jsi jedním z těch, kteří tam sedí a pozorují mě,“ zvolám a ukážu dýku. „Spokojený s tím, čeho jsi dosáhl, bratře?“ Hlas mi selže, několik vteřin mlčím. „Chceš mě zničit, ale slibuji ti, že tě předtím najdu a zlikviduju.“ Přiblížím se k webové kameře a vytírám si z očí zpola tekutou krev. „Potom se vydám cestou, kterou jsem se měla pustit mnohem dřív, do náruče smrti.“

Hala je liduprázdná, na lavicích a na zemi leží kabelky, boty a další ztracené předměty. Běžím tunelem k šatně. Po Tanji není ani vidu, ani slechu.

Mou první myšlenkou je, že jsem ji možná zabila stejně jako tu spoustu dalších nevinných, ale zaplaším obavu. Určitě přede mnou utekla.

Nevím, jak dlouho jsem byla mimo. Je možné, že méně perverzní diváci zavolali policii, když viděli moje šílenství, a že je na cestě k hale zásahová jednotka. Kromě toho bude dost přeživších.

Přehodím přes sebe kabát, na sprchu bude čas doma. Musím si umýt obličej, abych dostala dolů zaschlou rudou vrstvu, a při tom se mi dostane ze rtů do úst trocha cizí krve.

Okamžitě vyšlehnou plamínky touhy a vím, že budu potřebovat dlouho, abych se vrátila ke staré zdrženlivosti. Temná hodina – moje temná hodina. Opravdu by se dalo říct, že je to chuť, nevýslovná touha po této rudé substanci. Přejedu si levým ukazováčkem po dolním rtu, abych setřela krev, ale můj jazyk vystřelí ven, jakoby řízen vlastní vůlí, a slízne ji. Patřila mladému muži s tou přitažlivou vůní.

Odtrhnu se od vlastního obrazu a běžím k hayabuse.

Musím nejdřív domů, sbalit si pár maličkostí, než se vydám pátrat po Markovi. Započatá kniha patří k nemnoha věcem, které si vezmu s sebou.

Když se ženu po výjezdové cestě, je všude klid. Dokonce i Ralf opustil své místo a dal přednost tomu, aby se se mnou neutkal. Přece jenom je chytřejší, než jsem si myslela.

S údivem zaznamenám, že se nevynořily žádné policejní vozy, a nevidím jediného policistu dokonce ani ve chvíli, kdy zastavím před věžákem, v němž se nachází můj byt.

Vsadím všechno na jednu kartu, slezu z mašiny a vejdu do chodby.

Výtah mě veze nahoru a moje nervozita s každým poschodím roste. „Zachovej klid,“ říkám si. „Nezjistí tak rychle, kdo jsi.“

Pokud na tebe tvůj bratříček nedal tip, ozve se mi vzadu v hlavě zlomyslný hlas, zatímco opouštím kabinu a mířím ke dveřím svého bytu.

Jsou jenom přivřené.

Okamžitě se zastavím. Policie by se takové chyby nedopustila, takže… čeká na mě další překvapení? Poslal na mě Marek umbru, který mě má zabít, když jsem předtím vyvázla živá?

Vstoupím do bytu a rozsvítím.

Na první pohled to tu vypadá jako obvykle. Všechno je na svém místě, nic se nepovaluje na zemi, nikdo nic neprohledával.

Ale páchne tu krev!

Tentokrát ve mně nic nevyvolá, mísí se do ní jiný pach, který mě dráždí. Známý pach. Sleduji vůni do otevřené kuchyně, a než k ní dorazím, spatřím širokou rudou stružku tekoucí přes práh a na parkety. Majitel domu je bude muset nechat zbrousit, jinak z nich krev nedostane.

Opatrně nakouknu za roh.

Jako by mě zasáhla obří ruka, všechno v podbřišku se mi stáhne a projedou mnou krutá muka; dokonce i srdce mě zabolí. Nahá žena, která leží s vyvrženými vnitřnostmi na kuchyňském stole uprostřed místnosti, je Tanja.

Přitisknu si ruku na ústa, několikrát polknu a musím se opřít o rám, protože se mi třesou nohy. „Ne, miláčku,“ zašeptám a přistoupím blíž.

Stejně jako existují různé a velmi osobní rukopisy, je možné poznat podle drobných zvláštností, které zapracují do svého díla, i chirurgy. Markovo vedení nože je nezaměnitelné.

Stanu vedle mrtvoly, která je ještě teplá. Pitval ji se stejnou rychlostí a přesností, jakou jsme oba předváděli v životě už stokrát předtím.

Kožní laloky v místech odběru jemně a čistě sešil průhlednou nití, takže stehy jsou skoro neviditelné. Vnitřnosti hezky rozložil na velké a malé talíře a misky, střeva leží ve dřezu; srdce najdu v krabici na udržování potravin čerstvých.

Nedokážu se přimět pohlédnout jí do tváře, protože se bojím, že by na mě její mrtvé oči hleděly vyčítavě. Opatrně ji vezmu za ruku a stisknu ji. Mé zděšení se mění ve smutek a bolest. Přiznávám si, že jsem Tanje nejen důvěřovala – já ji milovala.

„Mrzí mě, že jsi to musela kvůli mně vytrpět.“ Spíš pláču, než mluvím. „Podstoupí tisícerá muka, než ho zabiju.“

Na Tanjině břiše leží obálka. Je dlouhá, z ručně vyráběného papíru, a groteskním způsobem sněhobílá. Všechno v kuchyni je celé od krve, jen ona ne, jako by se zhmotnila odnikud. Rozmáchlá písmena v sütterlinu hlásají: Pro mou sestru.

Roztrhnu obálku, do dlaně mi vypadne kartička.

Tam, kde to začalo.

Nebo z tebe nezůstane nic.

Je to Markovo poselství pro mě a já ho pochopila. Bude po jeho, vydám se za ním na východ. Ale pokud si myslel, že mě dokáže zastrašit vyhrožováním mé rodové linii, zmýlil se.

Moje smysly jsou teď citlivější, vybičované krví. Zaslechnu kroky, které se z určité vzdálenosti pohybují chodbou k mým dveřím. Soudě podle zvuků je to muž, jediný muž.

Ať je to kdokoliv, jeho načasování není zrovna povedené.

Soustředím se, vytáhnu nůž a plížím se ke dveřím kuchyně. Muž zpomalí, je u vchodu a váhá. Proč nezavolá? Patří k policii?

„Paní Sarkowitzová?“ zaslechnu skrz dveře jeho hlas. „Všechno v pořádku?“

„Jsem tady, pane Friedhelme,“ zavolám s úlevou v odpověď. „Jenom jsem měla plné ruce a ještě jsem nemohla zavřít dveře. Byl byste tak hodný?“

„Jistě, paní Sarkowitzová. Takže dobrou noc.“ Zarachotí to, pan Friedhelm mi prokázal laskavost. Co by asi řekl, kdyby přišel do kuchyně?

„Co si s tebou počnu?“ zeptám se Tanji. Nechci ji tady jenom tak nechat ležet, zasloužila si něco lepšího.

I když je to těžko pochopitelné a nebezpečné – udělám si čas a poskládám ji znovu dohromady.

Všechno se vrací zpátky na místo, jak jen to jde; potom ji zašiju a setřu si z čela ledový pot.

Opatrně ji odnesu do koupelny a položím ji do vany. Krev z ní musí pryč, opatrně ji osprchuji a umyju jí vlasy. Potom ji osuším, zvednu a uložím do své postele. Zajišťovatelé stop nepochopí, co se v bytě odehrálo či v jakém pořadí. Dokonce bych byla ochotná vsadit milión eur na to, že nikdy nepřijdou na skutečný průběh událostí.

Teď se odvážím pohlédnout Tanje do obličeje.

Víčka jsou zavřená. Namlouvám si, že vypadá uvolněně. Odpustila mi, do čeho jsem ji to zatáhla?

„Nemohla jsem tušit, že se to stane,“ řeknu jí a pohladím ji po tváři, která je díky vodě stále teplá. Vypadá, jako by spala. Dám jí dlouhý polibek na čelo a přikryju ji, potom vyjdu z ložnice a dám se do balení té trochy věcí, které bych si chtěla vzít s sebou.

Nejdříve se převléknu, vyberu si oblečení v tmavě šedé s bílou vázankou, přes to si přehodím černý kožich a nakonec si nazuju vysoké boty.

Naštěstí Marek nenašel mou knihu nebo jí nevěnoval pozornost. Nacpu do oblíbeného kufru trochu prádla, knihu… to stačí. Díky penězům si můžu koupit cestou všechno, co budu potřebovat, a balastu se vyhýbám.

Krátce po třetí hodině ranní vyjdu ze svého bytu, v němž jsem strávila tolik krásných hodin. Pokud přežiju boj s Markem, ani tak se nebudu moci vrátit. Už nikdy. A z toho důvodu musím nejdřív dát něco do pořádku.

Ve výtahu vytáhnu z kapsy kabátu PDA a vyvolám si na obrazovku seznam. Rituál a pohled na důvěrně známá jména mi má poskytnout klid:

Sarah Ulmannová, 73 let

Emma Karková, 25 let

Elena Karková, 4 roky

Písmena jako by se mi vpalovala do sítnice, z uklidnění není nic. Právě naopak. Výtah s trhnutím zastaví, dveře se otevřou, ale já se ani nepohnu.

Vidím v duchu starou dámu – a je to opravdu dáma. Paní Ulmannová, která se vzdala svého šlechtického titulu, protože jí prostě připadal hloupý, se nikdy ničím neprovinila. Je stále dokonalá, přátelská a štědrá k těm, kteří mají méně peněz a jsou tvrdě stíháni osudem.

Nemá ponětí o své spřízněnosti se mnou, o tom, co v ní číhá. Ale pokud v boji s Markem padnu a ona zemře, začne hra za určitých okolností znovu.

Není jisté, zda se stane aeternou, ale bohužel se to nedá zjistit předem. Vyzkoušela jsem už všechno, krevní testy, nápadné znaky v DNA, další parametry, které by poukazovaly na anomálii, ale nikdy se nenašly žádné stopy.

Můžu buď jen pozorovat její hrob a čekat, nebo zasáhnout preventivně. Jako v případě Hendrika Lobitsche.

Dveře výtahu se s táhlým svistem zase zavřely.

„Bude to nefér,“ zašeptám. „Ale musí to být.“ Nemůžeš ji připravit o život prostě jen tak. Kvůli podezření.

Samozřejmě teď před sebou vidím Emmu a Elenu a v jejich případě je rozhodnutí ještě těžší. Dítě! křičí moje svědomí. Víš, jaké to je být matkou. Jak bys to mohla udělat?

Představuje nebezpečí, odvětí můj rozum. Stisknu tlačítko, které otevírá dveře, a obě poloviny se se skřípěním odsunou od sebe.

Vidím prázdnou chodbu, hlavní vchod. Není mi ani jasné, kdo je v boji vědomí a svědomí tím dobrým a kdo zlým.

Pokud spadne pod autobus nebo jinak zemře, může napáchat větší škody než bombový útok v plně obsazeném letadle, praví můj rozum a vykouzlí mi před očima obrazy pocházející z tunelu, v němž jsem řádila.

Připojím se k němu a snažím se přesvědčit svědomí o nutnosti následujících činů. „Musí zemřít, než vyhledám Marka. Nejde to jinak.“

A pokud se z ní nestane aeterna? dotírá neúprosně moje svědomí. Co když toho zůstanou všechny tři ušetřeny? Potom jsi je zabila pro nic za nic, a kdo ví, čeho všeho by Elena mohla v životě ještě dosáhnout? Velcí vědci nejsou ve tvém rodě žádnou zvláštností, to přece víš. Co kdyby našla lék na rakovinu? Nebo se stala nejlepší kancléřkou, jakou kdy Německo mělo?

Nenávidím své svědomí. Dveře se zase zavřou a já pořád nevím, co bych měla nebo neměla udělat. „Přísahala jsem,“ zašeptám a zírám na ovládací panel.

Jenom sama sobě, prohlásí moje svědomí trochu pohrdavě. Zavřu oči a znovu před sebou vidím tunel, v němž jsem zmasakrovala víc než třicet nevinných lidí. Jenom tak, protože jsem chtěla jejich krev a protože jsem se považovala za bohyni. Těžko se mi polyká, výjevy už nemizí a ukazují mi, co se může z aeterny stát.

Vědomí mi navíc přičaruje výkřiky a pachy, ztěžka dýchajíc se opřu o stěnu kabiny a mám dojem, že je mokrá. Mokrá, celá od krve jako zeď v průchodu k šatně…

„Ne,“ zasténám a prudce zvednu víčka. Dveře zdviže se otevřou a já vystoupím. „To se nesmí stát.“ Rozhodnutí, za něž ponesu zodpovědnost stejně jako za masakr, je učiněno.

Připevním kufr na hayabusu, jak jen to na motorku jde, a vyšvihnu se na sedadlo. PDA mi prozrazuje, že paní Ulmannová a rodinka Karkových leží ve svých bytech a spí. Lepší příležitosti se mi už nenaskytnou.

Všechno se ve mně vzpírá proti třem vraždám, ale nejde to jinak. Lidstvo jim nesmí být ponecháno napospas.

Svištím takřka liduprázdnými ulicemi Lipska jako už dlouho ne. Otáčkoměr ukazuje nejvyšší povolené hodnoty, město letí kolem mě, lampy se mění v protáhlé, světlé čáry; připomíná mi to záběry ze Star Treku, když se simuluje skok ve warpu.

S nejvyšším soustředěním uháním městskými soutěskami, moje myšlenky jsou jen u jízdy a už vůbec nenechávají promluvit mé svědomí.

Moje stará nenávist k Markovi je palčivější než kdykoliv v předchozích desetiletích. A nade všechno mu přeji záhubu za to, že mě nutí k těmto činům.

S kým začnu, než se vydám do Bělehradu? Tam, kde všechno začalo…

19. září 1677

osmanské vazalské území

Když se Skylla probudila, cítila omámení, které přesahovalo obvyklou rozespalost.

Jen s obrovským úsilím se jí podařilo zvednout víčka. Dalším překvapením bylo, že nehleděla na dřevěná prkna pokoje ve mlýně, v němž usnula – nýbrž na kamenný strop laboratoře!

Hned poté se dostavila taková bolest, až zasípala. Podbřišek jako by jí hořel. Se sténáním se vzepřela na loktech a zadívala se na sebe.

Ležela na pitevním stole. Noční košile jí sahala až k pupku, klín měla odhalený a nohy připoutané k úchytům, které je udržovaly v pokrčené poloze.

Skylla klesla zpátky, napnutí břišních svalů proměnilo bolesti v podbřišku v palčivá muka.

„Ne,“ zasténala, zmocnilo se jí zoufalství a zmatek. Mysl měla ještě otupělou, jakoby zahalenou mraky a omráčenou. Neustálé kapání, které jí zleva doléhalo k uchu, ji přimělo unaveně otočit hlavu. Na pitevním stole vedle ní ležel…

…Giure!

Byl úplně svlečený a umytý, z odtoku stékala do připraveného kbelíku voda. Pitevní stůl kolem mrtvoly byl čistý, nebyla na něm jediná kapka krve. Tmavě hnědé chloupky na prsou se skvěly na takřka bílé pokožce, mokré a hladké. Oči byly otevřené, mrtvě a bez ducha zíraly do nicoty.

Uprostřed, mezi bradou a klíční kostí, chyběla víc než polovina krku! Krvavá rána připomínala kousnutí šelmy, maso bylo odtrženo ostrými zuby. Okamžitě si vzpomněla na medvěda, o němž jí vyprávěl. „Ne,“ zasténala Skylla a setřásla omámení, jak jen to šlo. Pomalu se napřímila a uvolnila řemeny, jimiž měla fixovány nohy. Bolesti v jejím podbřišku se těmi pohyby ztrojnásobily a ještě víc se zhoršily, když položila nohy na podlahu a odrazila se, aby se vydala k příteli.

I když vzdálenost neobnášela víc než čtyři kroky, Skylle připadala jako ta největší dálka, jakou kdy musela urazit.

Opřela se o hranu, sípala námahou a laboratoř se kolem ní točila, zatímco mrtvý zůstával podivně nehybný a jako by sloužil coby osa. Po stehnech jí stékala teplá tekutina. Skylla se na ni nepodívala. Věděla, že je to krev.

V této situaci nejvyššího utrpení a zoufalství se její rozum skryl do bezpečí vědění a umožnil jí nezúčastněně pozorovat pastýřovu mrtvolu, jako by se jednalo o jeden z nesčetných preparátů.

Okraje ran byly hladké, ale ne tak hladké, jako kdyby byla použita čepel. Skutečně to vypadalo, jako by jeho hrdlo popadla a prokousla mohutná čelist šelmy. Bílé zabarvení pokožky bylo způsobeno ztrátou krve; Giure musel úplně vykrvácet.

Zatímco jedna její část propadla smutku, pátrala další po stopách, které by jí poskytly vysvětlení o povaze útočníka.

Upíři takové rány nezpůsobovali, v úvahu připadala jen silná, rozzuřená šelma. Domnívala se, že je to dílo medvěda, i když bylo nezvyklé, že takové zvíře napadlo člověka a zůstalo u jediné velké rány. Nebyly tu také žádné náznaky řezných ran způsobených drápy nebo údery pracek, jako by Giure medvědovi prostě jen nastavil krk a ten ho chňapl.

Její zesláblé tělo si vyžádalo daň. Nohy se pod ní podlomily a Skylle hrozilo, že upadne.

Najednou vedle ní stál Karol, ruce, předloktí i koženou zástěru měl umazané od krve. „Vstala jsi moc brzy,“ řekl a zachytil ji. Pomohl jí posadit se na pitevní stůl vedle nohou mrtvoly.

Zhluboka se nadechla a znovu tím rozdmýchala oheň ve svém podbřišku; okamžitě zalapala po dechu mělčeji. „Co se stalo?“

„Potratila jsi ve spánku, dcero.“ Karolova tvář zůstala vážná. „Musel jsem odstranit plod, jinak by to byla tvoje smrt.“

„Odstranit?“ Myšlenka, kterou až dosud vždycky zaplašila, se jí vrátila s krutou vytrvalostí. Její popírané těhotenství ji dostihlo tím nejhorším způsobem; a přece nic necítila, žádný smutek ani zoufalství. To vědecké v ní si zachovávalo ochrannou převahu. Skylla zabloudila pohledem ke Giuremu. „A on? Co se…“

„Nevím, a taky je mi jedno, co se s tímhle čubčím synem stalo!“ zasyčel Karol. „Chtěl jsem ho najít a říct mu, co si myslím o tom, že běhá po okolí a rozsévá semeno, jak ho právě napadne, když tu jsem ho objevil mezi roztrhanými kozami.“ V Karolově tváři se zračil odpor.

City ji zmáhaly víc a víc. „Bože,“ zašeptala hlasem zdušeným slzami.

„Přísahám ti, dcero, že bych ho zabil, kdyby mě ten medvěd nepředběhl,“ prohlásil otec chladně a nezvučně.

Skylle se nepodařilo polknout knedlík v krku. „Ale on mě miloval a chtěl mě učinit… chtěli jsme se společně stát učenci…“

Karol se rozesmál. „Využil tě a poskvrnil, Skyllo! Zneuctil!“ Popadl ji za ramena, jeho sevření bylo bolestivé. „Znám tenhle typ chlapů. Hloupé, nadržené ňoumy, kteří touží po pokladech, jako jsi ty. Chtějí ženské a potom je jim jedno, co s nimi bude. Jsem rád, že je mrtvý, dcero, a ty bys měla být taky. Byl neschopný stejně jako jeho otec a zbytek rodiny. Nebo myslíš, že by se jinak stal mizerným pasákem koz?“

„Měl bystrou mysl. Učila jsem ho, otče, a…“ Selhal jí hlas.

Pustil ji, jeho prsty zanechaly na bílé noční košili rudé otisky. „Bylo by to plýtvání,“ pronesl zachmuřeně. „Tvoje porušení důvěry mě velmi zasáhlo, dcero. Jak vysvětlím cognatiu, že už nejsi panna?“ Karol si přejel rukou po tváři, nechtěně si po ní rozmazal krev.

Skylla viděla, jak moc otce zranila, a vlastní bolest ustoupila do pozadí. Cítila se být vším vinna.

„Bylo nezodpovědné nechávat tě chodit samotnou.“ Karol přistoupil k umyvadlu a smyl si rychlými, roztržitými pohyby krev z rukou, potom z vousů a tváře. „Měl jsem počítat s tím, že dychtivost a nezkušenost mládí jsou nebezpečnější než všechno ostatní.“ Prohlížel si ji a nijak neskrýval zklamání. Osušil si ruce a zamyslel se. „Uvidím, jak tě propašuji druhým slyšením. Metunová nám možná pomůže.“ Karol se pohrdavě obrátil ke Giureho mrtvole. „Nesmím dopustit, aby ten bastard zničil všechno, na čem jsem poslední roky pracoval.“ Otočil hlavu a zadíval se na ni. „A pro co ses obětovala, dcero.“ Při odchodu si odvázal koženou zástěru a hodil ji popuzeně na podlahu, pak byl pryč.

Skylle se znovu podlomila kolena, se štkaním se vrhla na stůl na milencovu mrtvolu a plakala. Vědecky uvažující část její mysli definitivně dospěla ke svým mezím.

Poddala se zoufalství. Slzy jí bez ustání proudily po tváři, kanuly přes Giureho holé nohy a mísily se s vodou z mrtvoly. Milý i dítě ji opustili téhož dne a tím zmizela i představa společné budoucnosti s ním a rodinou. Vypadalo to, jako by jí nebylo osudem souzeno mít skutečnou rodinu. Zmocnila se jí křeč, ucítila bolesti v podbřišku a zkroutila se, aniž by dokázala přestat plakat.

Trvalo dlouho, než proud slz ustal a Skylla se narovnala.

Smyla si mezitím už zaschlou krev z nohou, svlékla si umazanou noční košili a vrátila se do ložnice, kde si musela znovu lehnout, aby předešla mdlobám.

Z plánované krátké dřímoty se stal hluboký spánek plný nočních můr, v nichž ji současně pronásledovali medvěd i upír, viděla před sebou hořící mlýn a pak stínovou postavu muže, který vystoupil z ohně a sáhl po ní…

Mnohem, mnohem později se Skylla probudila a celá roztřesená vstala z lůžka, aby unikla těm výjevům. Oblékla se a obezřetnými kroky se vrátila do laboratoře, aby si s otcem promluvila o Giureho mrtvole. Chtěla, aby vydali tělo rodině a Giuremu se dostalo důstojného pohřbu, i když Karol přál pasáčkovi všechna nepředstavitelná pekelná muka.

Skylla chápala jeho hněv, ale zapomněl, že na dítě jsou vždycky potřeba dva. Nesla na těhotenství stejnou vinu, i když si to nedokázala vysvětlit. Giure dával vždycky pozor, aby nevyvrcholil do ní.

Během pátrání po Karolovi bloumala ozářeným archivem s preparáty. „Otče, jsi tady?“ Míjela řadu za řadou a těsně před tím, než dorazila k východu, spatřila – novou skleněnou nádobu.

Skylla se zamračila a sejmula z háku jednu z lamp, aby si mohla lépe prohlédnout obsah.

V lihu plaval dokonale zachovalý, jako prst dlouhý plod. Nebylo na něm ani stopy po znetvoření nebo anomálii a v nádobě za ním plavala placenta.

Skylla zbledla. Rázem si uvědomila, na co se to dívá, a o dva kroky couvla; narazila do regálu za sebou, varovně to zařinčelo. Duchapřítomně se otočila, zachytila kymácející se nádobu – a hleděla do Giureho očí! Bezvlasá hlava se vznášela v roztoku, temeno lebky bylo odstraněno a odhalovalo pohled na mozek.

Skylla se obrátila na podpatku a prchala z místnosti, jako by ji pronásledovaly přízraky z jejích nočních můr. Po dlouhé, dlouhé době ji poprvé zase děsil pohled na preparáty, po zádech jí běhal mráz.

Probouzející se bolesti v podbřišku ji přinutily zůstat stát. Po krátkém odpočinku se odvlekla do jedné z výzkumných komor a usedla na židli. Pomalu se nadechovala a vydechovala, nutila tu analytickou část v sobě k přemýšlení o vlastní situaci.

Otázka Giureho osudu už byla zbytečná. Její otec připravil mladému pasáčkovi tekutý hrob: pomsta za jeho provinění jako v případě janičáře. Tak rozpitvaného a páchnoucího po špiritusu ho už nebylo možné vrátit rodině.

Skylla si položila ruku na podbřišek. Vůbec o svém těhotenství nevěděla, ani nemluvě o tom, že by si všimla příznaků nějakého vypuzení nebo hrozícího potratu. Způsobil přerušení těhotenství otcův uspávací prostředek? Musel být velmi silný, protože si nevzpomínala ani na to, jak se dostala do laboratoře, ani na zákrok. Rozhodla se, že si placentu a dítě prohlédne bedlivěji, aby přišla věci na kloub.

Skylla vstala, vrátila se do místnosti s preparáty a vytáhla nádoby s nenarozeným dítětem a plodovým koláčem.

Když se ve snaze najít ostrý, velmi tenký nůž vydala do laboratoře, v níž otec většinou pracoval sám, objevila na stole dvě malé nádobky s rudou tekutinou, opatřené cedulkami, na nichž bylo chvatným písmem napsáno Krev a Dětská krev; vedle ležely maličká, vyždímaná pupeční šňůra, která už změnila barvu, a hory listů plných poznámek a dopisů. Aniž by chtěla, vrhla na ně pohled.

To, co si přečetla na jednom místě, v ní dalo vzklíčit strašlivému podezření. Podezření vůči Karolovi.

16. listopad 1677

osmanské vazalské území

Skylla na sobě měla šaty, které jí věnovala baronka, seděla v kuchyni a popíjela bolest mírnící bylinkový čaj, uvařený z tužebníku a z kůry bílé vrby. Pomáhal proti horečce a nevolnosti všeho druhu a díky němu se pálení v jejím podbřišku změnilo ve slabé píchání. Když se počasí – tak jako dnes – měnilo, ještě to cítila; jinak ne.

Slyšela, jak jeden kočár po druhém předjíždějí před stodolu. Cognatio bude brzy pohromadě.

Netušila, co se za pár okamžiků stane. Co řekne její otec. Jak zareagují baroni a baronky a zda se jí podaří oklamat je ohledně svého stavu.

Chtěla vůbec ještě náležet ke cognatiu a zůstat ve mlýně? Zamyšleně hleděla do bylinného odvaru. Nejvíce jí dávaly momentálně zabrat pochybnosti o vlastním otci. Chovala k němu takovou důvěru, vzhlížela k němu a považovala ho – navzdory všem třenicím – za vzor, právě pokud šlo o výzkum.

Teď existovalo podezření, že to on ji připravil o dítě. Navíc mladý muž, jehož milovala, ležel ve sklepě rozsekaný na kusy a nacpaný do hromady nádob. Její smutek ještě zdaleka nevyvanul a dožadoval se odplaty.

Skylla se rozhodla, že na jaře připraví a umístí v lese spoustu jedovatých návnad, jimiž hodlala ztrestat medvěda, a bylo jí jedno, kolik nevinných zvířat přitom zabije. Chtěla vidět šelmu, která ji oloupila o muže, mrtvou.

Průchod ke stodole se otevřel a Karol se na ni zahleděl. „Přišli všichni, dcero,“ řekl a přivolal ji mávnutím k sobě. „Začínáme.“ Natáhl ruku.

Napila se čaje a vzhlédla ke krucifixu, který visel na stěně. Pane, co mám dělat? pomyslela si bezradně. Je možné, že mi otec opravdu zavraždil dítě? Zašel by ve svém hněvu na mě a na Giureho až tak daleko? Skylla se k němu vydala, jeho ruku ale nepřijala. Slabě se usmála, neodvětila ale nic, což vzal na vědomí s jistým údivem. Ať připisuje její mlčení bolestem.

„Musíš se vzchopit,“ naléhal Karol. „Pokud zjistí, že nejsi nedotčena, je všechno ztraceno. Lýdie nám pomůže a Všemohoucí bude mít pochopení, když nebudeme přistupovat k pravdě tak puntičkářsky. Nebude se chtít vzdát takové vědkyně, jako jsi ty.“ Karol ji chtěl políbit na čelo, ale uhnula před jeho rty. „Co se děje?“ zeptal se s vykulenýma očima.

„Promluvme si po cognatiu,“ poprosila ho. Navzdory veškeré lásce a vděčnosti, kterou k němu chovala – už ho nechtěla před rozhovorem zahrnovat žádnou důvěrou a skutečnou náklonností.

„Jak si přeješ.“ Otočil se na patě a vstoupil do stodoly, v jejímž nejvyšším poschodí čekalo cognatio.

*

Procedura zůstala nezměněna. Baronky a baroni opět seděli na svých místech, za jejich židlemi stáli elévové a elévky. Vonělo to tu pudrem a parfémy, které přehlušovaly zápach hořících lamp. Skylla se usmála na Eleonoru, která sotva znatelně kývla a poslala jí na uvítanou široký úsměv. Přítomen byl i elév, kterého Skylla zprvu považovala za upíra. Se zájmem si ji prohlížel.

Karol se po úkloně Iškariotskému vydal na své místo.

Skylla předstoupila před vůdce cognatia a poctila ho hlubokým pukrletem. Cestou nahoru, s každým schodem, který zdolala, v ní víc a víc sílilo odhodlání nevysvlékat se znovu donaha. Měla radost, že Metunová nabídla svou podporu, ale nebude jí zapotřebí.

Opět jí bylo položeno devadesát otázek, na které bez zaujetí, ale právě tak obsažně jako správně odpověděla. Když při dotazu dokázala jednomu baronovi, že vycházel ze špatných předpokladů, sklidila zdrženlivý smích.

Konečně byla tato část zkoušky u konce. Iškariotský ji obešel, prohlédl si ji ze všech stran a postavil se před svou židli. „Myslím, že další prohlídka není zapotřebí,“ oznámil. „Nedá se rozeznat nic, co by poukazovalo na závažnou změnu.“ Zaťukal ukazováčkem na kopie výsledků, které Skylla získala při nejnovějších pokusech. „Toto je rozhodující. Vycházím z toho, že všichni tyto dokumenty…“

Carzic vstal. „Promiňte, Iškariotský, ale přece jen si myslím, že bychom měli zachovat formality,“ zvolal.

Iškariotský zvedl obočí, zadíval se na Skyllu a pak zpátky k muži, který se ozval. „Pokud to ale já nepovažuji za nezbytné?“

„Nemělo by o tom rozhodnout cognatio?“ Carzic si prohlížel Skyllu. „Já na tom každopádně trvám.“

Baronka Lýdie Metunová rozevřela vějíř a přivívala na sebe vzduch. Potom se pronikavě rozesmála. „Barone, je možné, že se vy, vážený vědec, dnes výjimečně přece jen řídíte pudy a chcete vidět tu mladou ženu nahou?“ Složila vějíř a použila ho jako ukazovátko. „Pokud se ptáte mě, je stejně nedotčena jako při poslední kontrole.“ Samolibě se usmála. „Samozřejmě, mám pochopení pro to, že vás ňadra takové mladé krásky zajímají, ale měl byste si splňovat podobná přání raději u sebe doma.“ Sklidila z řad cognatia početný smích.

Carzic protáhl ústa. Sice něco opáčil, ale jeho slova zanikla ve všeobecném veselí.

Ovšem teď povstal baron Rubin, statný muž hodně přes padesát a vyparáděný od paruky až k patě jako král. „Souhlasím s baronem Carzicem. Ať se koná další prohlídka.“

„Já si to nepřeji,“ prohlásila Skylla hlasitě a zadívala se plná vzdoru na barona, který promluvil jako poslední. „Hlasujte o mně, dojděte k závěru, pro mě za mě mne odmítněte, pokud to považujete za správné. Ale nebudu podruhé stavět svou kůži na odiv. Nejsem žádná mrtvola nebo preparát, který je vám k dispozici, kdykoliv se vám zamane.“

Karol křečovitě sevřel opěrky židle a zaťal zuby tak pevně, až bylo slyšet, jak to zaskřípalo.

Nastalo hrobové ticho. Tváře shromážděných se obrátily k ní.

„Takové rouhání!“ zašeptala baronka Schinskayová; potom udeřila pěstí do desky stolu, až to hlasitě, velmi hlasitě zadunělo. Ta žena měla obrovskou sílu. „To je neslýchané!“ vykřikla rozzlobeně a ukázala na Skyllu. „Chová se nemístněji než loni.“ Hlava s vysokou, rozložitou parukou se prudce zhoupla a baronka se upřeně zadívala na Karola. „Je možné, že jste úplně zanedbal výchovu?“

„Nehoráznost,“ přidal se k ní Carzic. „Tím se připravila o budoucnost.“ Jeho pravá ruka doputovala na záda a baron vytáhl nůž s čepelí dlouhou jako ruka, kterou zarazil do stolu.

Pobouřená Schinskayová vyprostila svou čepel ze záhybu sukně, Rubin z pravého rukávu, a hned potom vězelo ve dřevě šest nožů.

Skylla při pohledu na lesknoucí se ostří vytušila, že se jedná o nové hlasování. Šlo o víc než o její přijetí coby Karolovy elévky, a otec jí to zatajil. Možná proto, že si byl až příliš jistý, že tato zkouška proběhne bez problémů.

Karol se nedokázal pohnout. Ochromeně hleděl na tasené zbraně, které znamenaly vražedné usnesení.

Byla to Metunová, kdo svou dýku velmi elegantně a nábožně vytáhla a opatrně ji položila před sebe na stůl. „Já jsem,“ prohlásila pevným hlasem, „proti.“

Prolomila ledy. Teprve teď byl Karol schopen tasit nůž a také ho umístit před sebe. „Já jsem proti,“ pronesl chraptivě a pohlédl směrem k dceři, ale Skylla ho ignorovala.

Na tmavý dřevěný povrch byly položeny čtyři další čepele, mezi barony a baronkami to zase jednou bylo nerozhodně.

Iškariotský se napřímil, odkašlal si a zadíval se na Carzica, aby si vzápětí opatrně odhrnul kabát a položil ruku na jílec zbraně. Mlčky ji vytáhl, namířil ji hrotem dolů a jemně přitiskl kov na stůl; hlavu otočil ke Skylle.

„Bylo by pro mě snadné zarazit zbraň do dřeva a odsoudit tě k smrti, Skyllo,“ pronesl temně. Po tváři mu přelétly stíny a najednou vypadal neuvěřitelně znepokojivě. „Byl by to trest za tvoji vzpurnost, za revoltu proti naší tradici, která existuje po staletí a bude tady, i když ty tu už nebudeš.“ Prsty se rozevřely, zbraň s rachotem dopadla na stůl a zanechala ve dřevě rýhu. Víc ne. „Ovšem tvoje mysl je příliš bystrá, tvoje poznatky příliš pozoruhodné. Cognatio si nemůže dovolit tě zabít…“

Skylla viděla, jak Karol mlčky děkuje Bohu, a zadívala se na třpytivou, kymácející se čepel dýky, která odrážela světlo a tu a tam ji oslepovala.

„…pokud někdo z cognatia prohlásí, že je hotov tě přijmout za elévku.“ Iškariotský přejížděl pohledem po cognatiu. „Neboť tvůj otec není zjevně schopen tě formovat, jak náleží.“ Prsty spočinuly na rukojeti nože. „To je podmínka.“

Karol na okamžik zavřel oči. Následnictví byla všechna stanovena, žádný baron ani baronka neměli volné místo. Stanovy cognatia zakazovaly mít víc než jednoho eléva. Volba, před kterou je Iškariotský postavil, ve skutečnosti žádnou volbou nebyla.

Baron Ulajev, který hlasoval pro Skyllu, povstal. „Iškariotský, uvědomujete si, co žádáte?“ zapřísahal ho.

„Určitě nezapudím svého eléva kvůli téhle,“ zvolal Carzic posměšně. „Možná má brilantní mysl, ale je to nestálá osoba. Někoho takového nechci v cognatiu vidět. A už vůbec po mně nebude jednoho dne dědit.“

Baronka von Harenberg, která se také bila na Skyllině straně, zavrtěla hlavou. „Za celý svůj život jsem nespatřila nastávající elévku, která by cognatiu předložila natolik skvělé výsledky. A přece nemohu zajít tak daleko a odvrhnout svého eléva.“

„Pročpak ne, baronko? Vždyť jste o ní přesvědčena natolik, že ji chcete nechat naživu!“ popichoval ji Rubin. „Přineste přece tuto oběť!“

„Prosím vás!“ Karol vstal. „Copak nevidíte, jak moc může posloužit našemu cíli? Je schopnější než kterýkoliv elév či elévka v této místnosti. A…“

„Mlčte, barone Illići!“ vyjel na něj Carzic. „Nemáte právo se ozývat.“

Karol se chystal něco opáčit, ale na pokyn Iškariotského opět zaujal své místo. Vtom vstala Metunová, popadla dýku…

…a bleskově se otočila k Eleonoře. Držela nezvykle tenkou čepel ukázkově plochou stranou nahoru; v příštím okamžiku se ocel zanořila do těla mladé ženy a probodla jí srdce. Neměla ani šanci cokoliv říct, na to ji smrt zastihla příliš rychle.

„Ne,“ zasténala Skylla tiše, když spatřila přítelkyni padat.

Baronka bezduché tělo bez problémů zachytila a položila ho na stůl. „Pojď ke mně, Skyllo,“ nařídila jí ledovým hlasem. „Slož jí ruce, pohlédni jí do očí a slib, že budeš hodna její smrti.“

Skylla pohlédla na otce. Karol sledoval dění se široce otevřenýma očima a polkl. Bezpochyby už počítal s dceřinou smrtí a nezvyklá záchrana ho překvapila právě tak jako zbytek cognatia.

Skylla mrkala a upřeně hleděla na Eleonoru. Topornou chůzí k ní přistoupila, uchopila ji za paže a složila jí ruce ve výši pupku, jak jí bylo nařízeno. Po celý zbytek života nezapomene na kamarádčiny oči. Byly jasně modré a překrásné. „Slibuji,“ zašeptala a zatlačila jí je.

Baronka sevřela jílec dýky a vytáhla ji z mrtvoly. Řezná rána, kterou zbraň zanechala, byla tak tenká, že se sama od sebe uzavřela a nevytryskla žádná krev. Kdyby ocel nebyla zbarvena do ruda, dalo by se předpokládat, že rána minula cíl. „Tímto tě přijímám za svou elévku,“ pronesla chladně a pokynula jí, aby zaujala místo za její židlí.

Skylla to udělala jen proto, aby uznala kamarádčinu oběť, i když právě teď měla ještě menší chuť stát se součástí této tajné společnosti. Všimla si, že ji mnozí elévové sledují plni nenávisti.

Iškariotský nesejmul ruku z dýky, dokud nebylo předání dokončeno. „Noc se odvíjela jinak, než většina z nás očekávala. Pomodleme se za Eleonořinu duši,“ pronesl slavnostně a v místnosti na minutu zavládlo ticho.

Nakonec si odkašlal a zadíval se na Skyllu. „Radím ti, aby ses krotila a byla baronce lepší elévkou než svému otci.“ Zadíval se na shromážděné. „Tímto je tato neradostná kapitola cognatia uzavřena,“ oznámil. „Baronka Metunová od nynějška převezme další vzdělávání. Za rok přijde poslední zkouška, poté se definitivně rozhodne o osudu mladé Skylly.“ Vzal zbraň a zasunul ji do pouzdra na opasku, ostatní rovněž schovali nože a dýky. „Setkání cognatia je skončeno.“ Iškariotský přešel ke schodům a zmizel dole; hned poté zaznělo prásknutí biče a jeho kočár se vydal do noci. Jeden po druhém opouštěli návštěvníci místnost a budovu.

Po chvíli Skylla, Karol a baronka v budově osaměli.

„Budeš mě poslouchat, a kdyby to mělo být nutné, zlomím tvou vůli, Skyllo. Jsem méně ohleduplná než tvůj otec,“ prohlásila Lýdie a hleděla jí tak dlouho do očí, až Skylla sklopila zrak. První souboj vyhrála baronka. „A vy, Karole, mi dlužíte víc než jen svůj dík.“

Přikývl a uklonil se. „Určitě se naskytne příležitost, abych se mohl revanšovat,“ slíbil vděčně a zadíval se na dceru. „Máš všechno štěstí tohoto světa, dcero. Děkuj Bohu, že tě tak miluje.“

Metunová se zahleděla na svou mrtvou elévku. „Karole, nechám vám ji na starost. Skylla ji vypreparuje, aby přesně věděla, komu vděčí za život. Pokud z jejího těla vyzískáte poznatky, sdělíte mi je, rozuměl jste?“ Aniž by čekala na odpověď, vydala se ke schodům. „Pošlete mi dceru za týden s veškerými podklady. Chci se dozvědět veškeré podrobnosti o jejích experimentech. A neopovažujte se mi něco zamlčet. Zjistím to.“

„Jistě, baronko,“ pospíšil si Karol s ujištěním. Věděl, že bude až do konce své existence jejím dlužníkem.

„Ještě jedna věc.“ Metunová se zastavila na prahu a otočila hlavu. „Co se stalo s tvým dítětem, Skyllo?“

Skylle zabylo současně horko a zima. Odkud…

„Je mrtvé. Pohřbili jsme ho,“ zalhal Karol rychle. „Byl to potrat.“

Metunová se mu zadívala nedůvěřivě do očí, potom rozevřela vějíř. „Tak tak. Pohřbili.“ Sešla po schodišti. „Za týden. Se všemi podklady,“ slyšeli baronku zavolat, krátce poté projel její kočár kolem vrat.

„Nepohřbil jsi je, otče,“ přerušila Skylla mlčení, které několik minut ochromovalo ji i Karola. „Právě tak málo jako Giureho. Udělal jsi z nich preparáty.“ Postoupila o krok k němu. „Nepotratila jsem. Dal jsi mi něco, abys mě uspal, a vytrhl jsi mi dítě z těla, nemám pravdu?“

„Ne,“ odsekl Karol ostře. „To bych ti neudělal.“ Zadíval se na mrtvou. „Pomoz mi ji…“

„Už ti nevěřím! Kvůli tvým tajemstvím mě cognatio skoro zabilo – proč jsi mi neprozradil, co s sebou ponese odmítnutí?“

„Nesměl jsem. Ale bylo ti přece jasné, že je to mimořádně důležitá…“

„Chci odpovědi.“ Skylla ho popadla za pravý loket. „Co jsi provedl s pupeční šňůrou? Proč uchováváš krev mého dítěte?“ Spatřila zděšení v jeho očích a byla si jistá, že ho nachytala při něčem, do čeho jí nemělo nic být. „Co ve skutečnosti zkoumáš, otče? Jde o víc než jen o nemoci.“

Zadíval se jí do tváře a povzdechl si. „Ano. Jde… jde o mnohem víc.“ Posadil se na židli Iškariotského a přitáhl k sobě další, na kterou měla usednout ona; Skylla ale zůstala stát. „Cognatio hledá léky na spoustu chorob. Mor, horečka, existuje tolik věcí, na které lidé umírají. Ale nejhorší nemocí ze všech je stáří.“ Přejel si po tváři. „Chátrání těla i mysli. Není nic nedůstojnějšího než slintající, bezduchý stařec, jenž pozbyl všech svých schopností, které ho odlišují od zvířete. Které z něj dělají člověka.“ Setřásl ze sebe napětí poslední hodiny, z očí mu teď zářilo skutečné nadšení. „Představ si lidi, kteří by měli šedesát a víc, aniž by tím utrpěli nějakou újmu. Kráčeli by zpříma, žádné hole, žádné pokřivené končetiny a záda, žádný ztracený zrak.“

„Po tomhle pátrá cognatio?“

„Je to hlavní cíl, ale ne jediný. Během pátrání po věčném mládí, nebo lépe řečeno po nejdelším životě, jsme už učinili mnoho objevů, které jsou lidem k užitku. Sama jsi viděla, co způsobují mé přípravky u lidí. Beze mě by už byla polovina obyvatel okolních vesnic dávno mrtvá.“

Skylla napjatě poslouchala. Její výzkumy a pokusy tím dostávaly zcela nový smysl. „Testuješ na nich účinek svých léků! Proto je po smrti vykopáváme a pitváme, chceš se podívat, zda projevují známky běžného stárnutí.“ Najednou chápala.

„Ano,“ připustil. „Proto to děláme.“ Usmál se. „A ze stejného důvodu se v noci kradu pryč, abych nalil do studní své odvary a esence. Jediný člověk ani zvíře v okruhu čtyřiceti mil, žijící ve vesnici, nepije obyčejnou vodu. Všechny jsem je léčil, ať chtěli nebo ne.“ Pro Karola nebylo snadné vyjevit toto tajemství. „Pravda nechť je pro tebe mým darem na rozloučenou, dcero. Tajemství spočívá v krvi. Podle ní se pozná, jak se člověku vede. Tvému dítěti se vedlo znamenitě, jak jsem zjistil. Možná se z toho dá něco odvodit. Nebo se bude dát připravit lektvar, který vylepší vlastní krev.“

Skylla si přece jen musela sednout. „Takže jsi mi ho vzal, abys mohl provést experiment?“ zašeptala.

Karol odolal jejímu pohledu. „Ano. Ale také proto, že stálo v cestě tvému úspěchu ve vědě. Budeš mě za to, co jsem ti udělal, nenávidět, ale nečekej, že řeknu něco jiného. Bylo to správné rozhodnutí.“ Polkl. „Je dobré, že půjdeš k Metunové, protože vidím, že už mi nechceš a nemůžeš důvěřovat.“

Skylla bezděky položila ruku na dýku. „Existují ještě další odpovědi a pravdy?“ vyrazila ze sebe tlumeně. Nevěděla, co by měla dělat. Otec jí už připadal jen odporný, zrůda v lidské podobě. „Co cognatio?“

„Cognatio se skládá z převážné části z arogantních mužů a žen, kteří díky své chytrosti zpychli. Nedělí se o znalosti, jak by měli, místo toho si nechávají důležité poznatky pro sebe.“ Karol měl nejspíš na mysli Carzica a Rubina. „To dlouho platilo i o mně, dokud nebyla přijata baronka Metunová. Oba se snažíme pomoci lidem, zatímco ostatní bádají jen sami pro sebe. Carzicovi by nikdy ani na mysl nepřišlo prokázat nějaké jiné bytosti než sobě samému laskavost.“ Stiskl jí ruku, dovolila to. „Nikdy na to nezapomeň, dcero. Nikdy nespouštěj ze zřetele obecné blaho a drž se přikázání našeho Pána Ježíše Krista, lásky k bližnímu.“

Skylla obrátila hlavu k zavražděné dívce. „Tohle je láska k bližnímu v podání Metunové? V tom případě jste oba stejní.“

„Ne, bylo to nutné. Jiná možnost neexistovala. Nikdo neopouští cognatio živý. To platí i pro elévy a elévky… a čekatele, kteří nejsou schváleni.“ Karol vstal. „Prokažme jí poslední poctu a podrobme ji důkladné pitvě.“

Skylla přimhouřila oči. „Kolik elixírů už jsi mi dal ochutnat, aniž bych to věděla, otče?“

Karol se usmál. „Ani jediný, dcero.“ Vydal se ke stolu, uchopil Eleonoru za ramena, odtáhl ji až na konec a popadl ji v podpaždí.

„Až na ten, který mě připravil o dítě. A jak jsi na tom ty?“

„Pár jich už bylo.“ Mrtvola mu vypadla z prstů a upadla na podlahu, Karol ztratil rovnováhu a zřítil se na ni.

Díky nárazu a tlaku váhy na hruď se bodná rána otevřela a postříkala ho tmavě rudou tepennou krví. Červeň potřísnila krk a bradu, několik skvrn mu poznamenalo celou tvář, dokonce i paruka se rudě a vlhce leskla.

Karol se narovnal, popadl mrtvou a nadzvedl ji, tentokrát tváří dopředu. „Můžeš mi pomoct? Já…“

Strnul.

Oba naslouchali zvukům nesoucím se zdola.

Na schodech zadusala spousta kroků, změť hlasů se mísila s kovovým řinčením a hned poté se vřítili do místnosti muži pocházející z okolních vesnic. V rukou svírali kosy, cepy, srpy a vidle.

V jejich čele se hnala dívka: Alžběta, Giureho sestra. „Tady, podívejte!“ vykřikla celá bez sebe a ukázala na Karola. „Upír!“

Karol opatrně položil mrtvou zpátky na zem, potom rozpřáhl paže, zatímco sedláci pronikali krok za krokem do nejvyššího poschodí stodoly. Ve špinavých, vousatých tvářích se jim zračila touha zabíjet. Nesměl je vyprovokovat žádným rychlým pohybem.

„To je nedorozumění,“ prohlásil jemně. „Našli jsme ji a chtěli ji ošetřit. Musela padnout do rukou lupičům. Nechte mě, ať se o ni postarám, jinak vykrvácí. A byla by to vaše vina!“

Alžběta zvedla srp, který držela v pravici. „Ty a tvoje dcera jste upíři! Všichni víme, že má na paži znaménko. A tebe viděli, jak jsi odvlekl mého bratra.“ Rychle dýchala, daň rozrušení a strachu. „Kde je?“

Skylla se zadívala na Karola a musela uznat, že opravdu vypadá jako upír. Celý od krve, zamazaný od brady až k hrudi… Na místě byla nejvyšší obezřetnost. V očích rozčilených vesničanů stačil už tento pohled, aby mu vrazili kůl do srdce a setnuli hlavu.

„Ne, křivdíte mému otci i mně. Vyslyšte nás,“ prosila je klidně. „Tu ženu zasáhl nůž, nemá žádné stopy po kousnutí.“ Podívala se na Alžbětu. „Přece mě znáš. Byla jsem často ve vesnici a nikomu jsem nikterak neublížila. Giure ti to taky vždycky říkal.“

Karol nazvedl Eleonořinu mrtvolu a rozevřel jí šaty, aby bylo vidět bodnutí po dýce. „Tady, podívejte se. Přepadli ji a pobodali.“

„Stala se tvojí další obětí?“ Alžběta ukázala srpem na Skyllu. „Ty sám jsi ji přepadl a zabil, upíre!“ Kráčela, nebojácná ve své hysterii, ke Karolovi, sedláci ji následovali zprava a zleva. „Chci vědět, co jsi provedl s mým bratrem!“

Karol předstíral zděšení. „Pane Bože, ona už nedýchá.“ Položil hlavu na zakrvácenou hruď bývalé elévky. „Srdce se zastavilo.“ Vyčítavě zvedl zrak a upřel pohled na Alžbětu, která zůstala stát krok od něj. „Zabila jsi ji. Mohl jsem jí pomoci, ale ty ve své zaslepenosti…“

Stanjek, Giureho otec, se přesunul dopředu, vzal Alžbětě srp a výhružně ho zvedl. „Mlč, upíre!“

Skylla zdola slyšela, že část vesničanů pronikla dveřmi do mlýna. I když neviděla, co dělají, slyšela praskot dřeva; sklo a porcelán se tříštily – potom se ozvalo známé rachocení, jak sjížděla dolů rampa vedoucí do laboratoří!

Karol to zaslechl také. „Ne!“ vykřikl. „Nesmíte dovnitř!“ Chtěl se dát do běhu – když vtom se s tichým zasyčením snesl srp a shora ho zasáhl do klíční kosti. Špice zapůsobila jako hák a zabránila mu pokračovat v cestě. Zjevně nevnímal bolest, jen úder do ramene.

„Zůstaneš tady, upíre,“ nařídil Stanjek a pokynul okolo stojícím, kteří se okamžitě vrhli na Karola a Skyllu, aby je zadrželi. Vytáhl srp z masa; z hluboké rány vytryskla krev. „Už svému konci neunikneš.“ Ke Skyllinu zděšení vytáhl z kapsy kabátu balík volných listů. Poznala na nich Giureho rukopis. „Víme, co se svou žačkou provádíš. Můj syn vylíčil svou návštěvu ve mlýně a ty ohavné věci, které se v čarodějnických kuchyních tam dole odehrávají. Přesně je popsal, i to, jak se do nich dostat. Vesnický pop nám to přečetl. Všechny tyhle věci, které vy dva provádíte s našimi mrtvými…“ Stanjek se plný odporu otřásl. „Žádný normální člověk by nic takového neudělal.“

Alžběta se stále znovu a znovu křižovala. „Oba jsou upíři! Očarovali nás, aniž bychom si toho všimli!“

Po schodech dorazilo nahoru sedm bledých rolníků. V rukou drželi nádoby s preparáty; v jedné plavala Giureho hlava. „Bože, chraň nás. Celý kopec je jich plný,“ vykoktal jeden z nich. „Je to…“ Začal dávit a pozvracel se, přitom mu nádoba vypadla z ruky a rozbila se.

Skylla musela sledovat, jak její maličké, nenarozené dítě padá na špinavou podlahu stodoly. Nikdo tomu nevěnoval pozornost, muži se tlačili vpřed a mrtvolka zmizela mezi holínkami. Hrůza ji připravila o hlas, otevřela ústa, ale výkřik se jí ne a ne vydrat ze rtů.

„Našli jsme krev, Stanjeku,“ oznámil druhý. „Schraňují ji v kožených měších a ve skleněných mísách!“

„Z cesty!“ Dav se rozestoupil a udělal místo vesnickému popovi, podsaditému, postaršímu muži v černém rouchu, jemuž se na břiše klátil velký stříbrný kříž. Tmavé vousy mu sahaly až na hruď, bílé vlasy volně splývaly k límci. „Je to tedy pravda. Pravdivé je všechno, co Giure napsal!“ Podíval se na skleněné nádoby, potom na Skyllu a nakonec na Karola. „Jste bytosti zla!“ zvolal zděšeně a zvedl do výše kříž. „Ale Bůh učiní tomuto řádění přítrž.“

„Jsme vědci a konáme Boží dílo tím, že lidstvu bereme to, co ho oslabuje. K tomu musíme provádět šetření a výzkumy. Zkoumáme krev, nepijeme ji,“ ujistil ho Karol a nebránil se. Jen by tím všechno zhoršil. Zadíval se dokola na spoustu známých tváří. „Kolik z vás jsem v posledních letech vyléčil?“

Nedočkal se odpovědi.

„Vy vrazi! Nemůžeš popřít smrt mého bratra!“ Alžběta si k sobě tiskla sklenici s Giureho hlavou.

Někdo podal Stanjekovi kůl. „A kolik z nás jsi zabil, upíre? Léčil jsi nás jenom proto, aby ses na nás mohl dlouho posilňovat. S tím je teď konec.“ Rozmáchl se.

„Ne! Na Giureho a jeho stádo zaútočil medvěd,“ vykřikla Skylla a zmítala sebou v sevření svých strážců sem a tam. „My to nebyli…“

Stanjek se na ni strnule zadíval a potom ji prudce udeřil kůlem do úst. „Drž tu svou prolhanou hubu, upíre! Našli jsme na lesní cestě cáry šatů mého syna a krev. Stopy nás dovedly k tobě!“

Skylla cítila v ústech krev, levou tvář měla necitlivou a pár zubů se zdálo být uvolněných; zrak jí kalila rudá mlha. Přesto se snažila podívat na Karola.

„Viděl jsem toho upíra, jak prchal s chlapcem přes rameno pryč,“ dosvědčil jeden z rolníků.

„Vražte mu a té jeho havěti konečně kůl do srdce, než se promění a uteče nám!“ dožadoval se vesnický pop energicky a pokřižoval se. Stanjek prudce zvedl kůl oběma rukama do výše…

…a Karol se otočil na stranu rychleji, než by dokázala jakákoliv lidská bytost. Zašpičatělý konec zasáhl místo toho sedláka za ním, hlasitě to zapraskalo, jak mu provrtal břicho; muž padl s chroptěním na zem.

To už Karol neviděl. Poskytl lidem víc než jednu příležitost uvěřit všem vysvětlením a opustit mlýn. Teď pro ně bylo příliš pozdě. Vytáhl Stanjekovi z opasku srp a s divokým výkřikem se rozmachoval kolem sebe.

Do slámy padaly useknuté prsty, ruce a předloktí, krev stříkala a skrápěla lidi včetně Karola a Skylly.

„Vy nevděčné stvůry!“ řval na ně, popadl nejbližšího muže pod bradou, rychlým trhnutím mu utrhl hlavu z ramen a oháněl se lebkou kolem sebe; další tři sedláci se omráčeni svezli k zemi. Karol upustil hlavu a popadl Stanjeka. „Tvůj bastard udělal mé dceři dítě!“ křičel vztekle. „To je odměna za to, že jsem ho před sedmi lety zachránil před horečkou?“

Stanjek ječel v čiré smrtelné hrůze. Spatřil, že Karolovi povyrostly zuby. „Ne, pomoc!“ zvolal z plna hrdla a snažil se vymanit z ocelového sevření. „Dobrotivý Bože!“

„Bůh je na mé straně!“ zařval soptící Karol. Do zad ho zasáhla kosa, ale nijak mu to nevadilo. Lidské zákony pro něj už dávno neplatily. „A tebe jsem před jedenácti lety uchránil před otravou krve, Stanjeku,“ zavrčel ponuře. Temná strana získala převahu a už se nedala kontrolovat. Bažila po krvi, po životech, a uváděla ho do zvláštního opojení. „Tvůj život stejně patří mně. Takže tě o něj taky můžu připravit.“ Karol chňapl sedlákovi po krku.

Rudá mlha, která halila Skyllin zrak, se rozplynula – přesně ve chvíli, kdy musela sledovat, jak její otec vyvěsil spodní čelist jako had, rty se mu stáhly dozadu a odhalily pohled na chrup opatřený dlouhými, špičatými zuby. Čelisti zpola obklopily krk, sevřely se a vytrhly mohutný kus masa. Takže přece! To, co nepovažovala za možné, teď viděla na vlastní oči.

Z obrovské rány vytryskla krev, Stanjek stál tři čtyři vteřiny na nohou, na očích mu bylo vidět, že ještě chce něco říct, ale bez hlasivek, ohryzku a průdušnice to nešlo. Potom se zhroutil.

To byl okamžik, ve kterém jako by Skyllu opustil rozum přetížený hrůzou. Víčka zůstala otevřená, ale dívka už nevnímala nic ze svého okolí, paže jí ochably. Sprška krve, která se na ni snášela, už nezpůsobovala, že sebou trhala. Kdyby ji rolníci stále nedrželi, prostě by upadla.

Karol bil kolem sebe a kousal, kdekoliv se mu naskytla příležitost. Další sedláci umírali s otevřenou hrudí a roztrhanou břišní stěnou pod jeho brutálními údery srpem. Při ráně na rameno čepel uvízla a se zabzučením se ulomila.

Karol nepolevil a vrhl se holýma rukama na protivníky, kteří se před ním snažili couvnout. Rychlost, jakou se upír pohyboval, jim to znemožňovala. Několik jich skočilo ze seníku do hlubin, další se řítili dolů po schodech.

Karol se hnal za nimi.

Před vraty zuřila mohutná bouře. Černé mraky se kupily, sesílaly blesky a zakrývaly měsíc, noc potemněla jako nikdy předtím. Krupobití s boucháním a řinčením dopadalo na střechu stodoly, kroupy dosahovaly velikosti holubího vejce a hnaly muže, kteří chtěli uprchnout pod širé nebe, zpátky do Karolových spárů. Ze třiceti jich bylo stále naživu sedmnáct.

Kráčel k nim, z paží a rukou mu stékala krev a z těla se mu teplem kouřilo. „Vy nevděčné zrůdy,“ zašeptal znovu. „Jak snadný by mohl být váš život, kdybyste ztráty ve svých řadách snášeli bez reptání.“

Do střechy stodoly s burácením udeřil blesk, vyrazil do ní díru a zaplnil vzduch elektrickým praskotem.

„Vím, co jsi!“ Vesnický pop se až dosud skrýval v horní místnosti, teď přitáhl Skyllu k zábradlí a zvedl kříž; druhou rukou tiskl ke krční žíle mladé ženy nůž. „Zpátky, dítě Jidášovo!“

„Pokud bude mít jen škrábnutí, neopustí tuto stodolu nikdo živý.“ Karol se zahleděl ven do zuřící bouře, kterou přivolal, aby lidem zabránil v útěku. Z černých oblak v krátkých intervalech vyrážely paprsky čisté energie a s hlasitým burácením narážely do země. V celém těle bylo cítit mravenčení, jak se moc blesků rozlévala zemí.

Karol zvedl pravou ruku, rozevřel ji a zase sevřel a spatřil, jak se na ní vlhce leskne krev. „Neměli jste mě provokovat,“ pronesl vyčítavě. „Rozpoutali jste mé síly, rozžehli mé ohně pekelné, které se dají uhasit jen krví.“

Pop na něj hleděl plný zděšení. „Odstup, ve jménu Páně! Nařizuji ti ve jménu Boha a svatých: Opusť mlýn a tuto zem!“

„Nebojím se Boha!“ Karol si roztrhl košili a odhalil tak růženec, který mu visel na krku. „Právě naopak, věřím v něj i Ježíše Krista, našeho Pána. Bez něj není spásy.“

„To je rouhání!“ zvolal pop vyděšeně. „Je to znesvěcený růženec…“

Karol chtěl něco opáčit, ale potom si všiml Skyllina prázdného pohledu. Dívka vypadala zmateně, naprosto duchem nepřítomná. Pokřižoval se a přiměl se ke klidu. „Nech mou dceru být a my odejdeme.“

„Tvé ďábelské plémě?“ Pop sejmul ze sloupu lampu. „Jakmile ji dostaneš, vrhneš se na nás, upíre.“ Hodil lampu za Karola, ta narazila do stěny a vylil se z ní petrolej; do výše okamžitě vyšlehly plameny a šířily se slámou.

„Ano!“ zvolal muž. „Ať tady hoří úplně stejně jako v té upíří sluji pod námi. Všechno jsme zapálili, aby nic z toho nezůstalo.“

Karol sebou trhl. Takže zbývalo jen málo času, aby z laboratoří zachránil záznamy. „Jděte, a my zmizíme. Přísahám při Všemohoucím Bohu, našem Pánu Ježíši Kristu a jeho svaté matce Marii!“ zvolal a vydal se k mužům. Přibližující se oheň ho poháněl vpřed.

Ale jeho spěšné kroky byly špatně pochopeny.

Ozval se hlasitý, nevolnost vyvolávající, skřípavý zvuk, Skylla zakašlala a vykřikla současně.

Z hrudi jí vyrazil na prst tlustý, krvavý hrot a roztrhl jí šaty. Z jejího pohledu okamžitě vyprchala nepřítomnost. Zachvácena panikou široce rozevřela oči. Do plic jí přestal proudit vzduch!

Najednou sebou její tělo škublo a Karol zděšeně hleděl na kůl, který jí trčel ze středu těla a po dalším úderu kladiva na zadní konec popojel ještě víc vpřed.

Skylla ochabla.

Její tělo přepadlo přes zábradlí a po krátkém pádu dopadlo na podlahu stodoly.

2. kniha

Aeterna

X. kapitola

16. listopad 1677

osmanské vazalské území

Karol nedokázal zavraždění své dcery zabránit. Propadla kolem něj do špíny na podlaze stodoly. „Vy…“ zařval na muže a odrazil se, aby se mohutným skokem přímo vzhůru vrhl na popa.

Současně prolétly střechou dva blesky. Jeden udeřil do seníku a zažehl další oheň, druhý praštil do kosy jednoho ze sedláků a rozžhavil železo; muž se zazmítal a zhroutil se v oblaku dýmu.

Karol přistál vedle popa a muže, který provrtal Skyllino tělo kůlem. Nejprve popadl duchovního a jediným úderem mu roztříštil spodní čelist, úlomky kostí prorazily na různých místech kůži. Karol vyrazil vítězoslavný, zvířecí zvuk – ale díky tomu mu uniklo, že se tři protivníci přihnali po schodech nahoru a blíží se zezadu. Zvuk snášejícího se klacku ho varoval příliš pozdě.

Do spánku ho zasáhl cep a odmrštil ho přímo proti druhému útoku. Zuby vidlí mu projely krkem, jeden uvízl v šíjovém obratli.

„Honem, máme ho!“ vykřikl rolník a kopl ho zezadu do podkolenních jamek, až Karol upadl. „Tak dělejte. Chce se proměnit!“

Jeden ze sedláků máchl starou rezavou šavlí a využil násadu vidlí jako vodící linii, směřující přímo na hlavu.

„Ne, pane! Tak to nesmí skončit,“ zašeptal Karol. „Prosím tě…“

Úder byl veden velkou silou. Čepel šavle sjela dolů, sklouzla po tyči a prorazila krk. Z řezné rány vytryskl gejzír krve a ze vší té červeně trčela jako kousek bílé křídy páteř.

Karolova hlava dopadla k nohám popa vyjícího bolestí. Kopl do ní a lebka se skutálela po schodech do plamenů. „Do ohně,“ zakňučel nezřetelně, „do ohně!“

Sedláci teď svrhli do výhně i Karolovo tělo. Jedna část podlahy najednou povolila a až ke střeše se zapraskáním vystoupal oblak nazelenalého ohně. Jeden muž ztratil rovnováhu a zřítil se do žhavého otvoru, který jako by vedl rovnou do pekla. Ohnivé inferno už dlouho řádilo v nitru kopce a v laboratořích.

Vesničané vyběhli z budovy ven do slábnoucí bouře. Blesky a hromy odezněly, kroupy se zmenšily na velikost špendlíkové hlavičky a pozbyly nebezpečnost. Tam stáli a sledovali, jak plameny stravují stodolu.

Silný vítr roztočil lopatky mlýna a jiskry zapálily staré dřevo i plátno. Planoucí lopatky představovaly působivou podívanou, ale rámy se jeden po druhém ulamovaly a s rachocením a praskáním padaly na zem, z oken vyrážely ohnivé jazyky a osvětlovaly každičký kámen. Plameny se propracovaly až do nejvyššího poschodí a vyrážely z terasy, viditelné do dáli.

Bylo po všem.

Když krupobití přešlo v déšť, vrátili se lidé do svých vesnic. Zaplatili za vítězství nad upírem a jeho dcerou vysokou cenu, želeli spousty mrtvých a zraněných.

Ale oblast byla definitivně v bezpečí před upíry a trapiči.

Do obličeje jí svítilo pronikavé stříbrné světlo, a pronikalo dokonce i zavřenými víčky. Její spánek v tomto nemilosrdném jasu skončil.

Stálo ji obrovské přemáhání, aby otevřela oči.

Ležela na zádech, zamrkala, zvedla si ruku ke tváři, aby se chránila, a zadívala se skrz prsty do výše.

Byl to – měsíc!

Jeho jas jí ještě nikdy nepřipadal tak silný, mohl se měřit se sluncem, tak zářivá stála luna na noční obloze a zastiňovala ostatní nebeská tělesa.

Zvykala si na to světlo víc a víc, rozeznávala mraky, které se pomalu rozcházely, a cítila déšť, vznášející se ve vzduchu.

Nebyl to jediný pach.

Zaslechla kolem sebe syčení, voda kapala na něco horkého. Nemohla hýbat nohama, leželo na nich cosi těžkého, a tak otáčela hlavu doprava a doleva, aby se zorientovala.

Kolem ní se tyčily do výše zuhelnatělé zbytky dřeva, k černému nebi se vinul kouř, v místech, kde ještě doutnala poslední ohniska žáru a trámy, to tiše praskalo a lupalo. Jen tam, kde ležela, uprostřed kaluže tvořené dešťovou vodou, oheň neřádil.

Vypálená, černými skvrnami sazí poznamenaná věž mlýna nepoddajně strměla do výše, jen v její horší části se vylomil kus.

Potom se jí vrátily vzpomínky. Otec, vesničané a pop, krev, její dítě na podlaze…

Napřímila se a zadívala se na kůl, který jí vrazili do srdce. Ještě pořád v něm vězel!

Přiměla se ke klidu a sevřela ho pravou rukou. Trhnutím ho ze sebe vytáhla, při tom se jí ze rtů vydral zmučený výkřik.

Nechápavě se zadívala na dřevo, potom si prohlížela ránu, z níž vytékal tenký pramínek krve. Protože tomu nedokázala uvěřit, ohmatala její okraje, a dokonce zajela špičkou prstu do otvoru. S takovým zraněním měla být mrtvá.

Necítila na omak žádnou bolest. Místo toho se místo po kůlu samo od sebe uzavíralo; Skylla zděšeně sledovala, jak se zkrvavené nitky masa v ráně natahují k sobě, setkávají se a splývají v pevnou tkáň! Tkaly kus nového těla a jediné, co u toho cítila, byl děs a strach. Nakonec všechno potáhla tenká krusta, která trochu svědila.

„To…“ Předklonila se a podívala se, proč nemůže hýbat nohama. Ležel jí na nich těžký střešní trám. Neroztříštil kosti, ale uvěznil ji.

Bez dlouhého přemýšlení pod něj vsunula obě ruce a napjala svaly. Co by nezvládl dospělý muž, dokázala takřka bez námahy.

Zbavena zátěže se nejistě zvedla a potácivě stanula v troskách a popelu toho, co kdysi bývalo jejím domovem. Vzpomínka na něj bledla tím víc, čím častěji hleděla k zářícímu měsíci. Jako by ji připravoval o myšlenky.

Dokonce ani na vlastní jméno si už nemohla vzpomenout.

Zvedl se jemný větřík a pohrával si s jejími vlasy. Zamračila se, uchopila pramínky mezi prsty a zamyšleně je pozorovala. Byly vždycky rezavé?

Vánek k ní donesl svůdnou vůni. Nedaleko od místa, kde stála, trčela z trosek paže.

Klopýtala, ještě stále omámená, přes cihly a trámy, několikrát upadla, až tam konečně dorazila. Dřepla si vedle paže a obnažila tělo, které k ní patřilo.

Našla mrtvou, která jí připadala povědomá. Z rány v rameni tekla krev a ona ucítila při pohledu na ni obrovský hlad.

Bez rozmýšlení otevřela doširoka ústa a zaryla zuby do krku mrtvoly, aby vysála životodárnou tekutinu. Věděla, že to, co dělá, je správné.

Sladká, kovová a teplá krev jí stékala po jazyku, svlažovala patro a proudila do krku. Pila a pila, až v mrtvé nic nezbylo. Žízeň trochu polevila, ale aby ji opravdu uhasila, potřebovala víc.

Zvedla zrak a upřela ho na cestu, vedoucí do lesa.

20. prosinec 2007

Německo, Sasko, Lipsko-Leutzsch, 2.54

Řídila jsem hayabusu tam, kde by si členové cognatia okamžitě koupili dům, kdyby tady měli své teritorium: do vilové čtvrti v Leutzsch.

Rychlostí dvou set kilometrů v hodině jsem se hnala hluboce spící částí města, kde kdysi bydleli slavní umělci všeho druhu, malíři, dirigenti, muzikanti a spisovatelé. Západní část lipského lužního lesa je odtud jen několik set metrů a člověk tady žije uprostřed starých stromů a překrásných zahrad. Právě tak paní Ulmannová. Vlastně se jmenuje von Ulmannová, její křestní jména zní Viktoria Susanna Louisa Sarah. Rozhodla se, že zůstane u Sarah Ulmannové.

Vilovou čtvrť v Leutzsch je možné označit za výstavní destinaci. Pamatuji si, jak mi stavby rostly před očima. Panské domy a velkorysé budovy vznikaly od pozdního devatenáctého století až do třicátých let toho minulého. Rozlehlé, park připomínající budovy jsem obdivovala už tenkrát. Stavebníci z privilegovaných skupin obyvatelstva Lipska zvěčňovali ve stavbách své společenské postavení. Já jsem k nim tenkrát nepatřila; nikdy jsem si nepotrpěla na nafoukance.

Sledovala jsem, jak byla spousta vil v posledních letech sanována. Díky dobré infrastruktuře a blízkosti města čtvrť dále získává na oblibě, čerství zbohatlíci se mísí se starými samolibými boháči. Toto prolínání se paní Ulmannové nezamlouvá, ráda by zůstala sama s dávnými přáteli a vzpomínkami, aniž by musela snášet blízkost nových pracháčů s rozmazlenými fakany. Sociální apartheid.

Uberu rychlost, protože se blížím k cíli: sídlu paní Ulmannové. Nasměruji motorku před příjezdovou cestu a postavím ji do stínu, aby nebyla okamžitě nápadná. Na hlavu jsem si natáhla punčochovou masku; kamery nemají zachytit mou tvář.

Obezřetně se vydám k bílému dřevěnému plotu, skočím přes něj a na cestu, vinoucí se protáhlou zahradou a kolem dvoustupňové verandy až ke vstupním dveřím.

Paní Ulmannová je milá stará dáma a zabít ji pro mě není snadné. To, že pohlíží na svět s jistou domýšlivostí, kterou si uchovala z dob, kdy byla šlechtična, neznamená, že se zříká své společenské zodpovědnosti. Anonymně daruje vysoké částky pro lipské bezdomovce a podporuje jeden útulek pro děti.

Zastavím se na cestě a prohlížím si průčelí vily, která byla postavena kolem roku 1900, otcem paní Ulmannové. Dal dceři všechno, nikdy jí ovšem nemohl nahradit matku. Možná byl právě strach z toho, že sama bude špatnou matkou, důvod, proč později dala své první dítě k adopci.

Upřu zrak na okna v prvním patře. Leží za nimi ve své posteli s nebesy, prostěradla a pokrývky jsou opatřeny paličkovanými krajkami a jsou prastaré. Paní Ulmannová je dostala darem od příbuzných z Východního Pruska a nikdy by se jich nevzdala, i kdyby byly plné děr a skvrn.

Paní Ulmannová je diabetička a díky cukrovce ztratila dva prsty na levé noze, ale bere to velmi statečně. Horší je osteoporóza, která ji po většinu dne poutá na lůžko, což pro ještě před rokem velmi svěží a čilou dámu není snadné.

Kloužu očima po fasádě k oknu, za nímž odpočívá hospodyně: Gabriele Schonsdorfová, dvaatřicet let, vdaná, její muž žije v Lipsku. Až budu konat svou povinnost, nic neuslyší, to vím.

Zatímco se vytahuju po fasádě nahoru a stoupám jako volnolezec, lámu si hlavu s tím, jak paní Ulmannovou rychle a bezbolestně zabiju. Nechci dodat novinám další titulek o bestiální vraždě, ale hlava bohužel musí být oddělena od těla. Samozřejmě bych jí také mohla vyříznout srdce a spálit ho, ale tento počin je přinejmenším stejně barbarský.

Možná bych ji měla odvléct s sebou a zakopat její mrtvolu po obvyklém postupu v luhách. Raději nevyřešený případ únosu, nejlépe s požadavkem výkupného, než další vražda v médiích. Nebo se to zapíše jako „nehoda při večerní procházce“ – ale jak vysoká je pravděpodobnost, že by se paní Ulmannová se svými neduhy vydala na procházku bez hospodyně?

Mezitím stanu na římse o šíře dlaně a nedělá mi žádné těžkosti udržet rovnováhu. Protože to má být únos – k tomu jsem se mezitím dopracovala – můžu rozbít okno… ale hluk mě odradí.

V tu chvíli se odhrne záclona.

Hledím do stařičké tváře paní Ulmannové. Dívá se na mě beze strachu, pravou rukou svírá hůl, levou manipuluje s okenní klikou a otvírá mi. Zdá se, jako by na mě čekala, a já nezměrně žasnu. Přichází to naprosto nečekaně.

„Pojďte dál, dítě. A sundejte si tu masku. Znám váš obličej,“ prohlásí a nezní to, jako by se smířila s odmítnutím. „Už dlouho jste u mě nebyla. Dělala jsem si starosti, jestli jste na mě nezapomněla.“

Není mi jasné, co sleduje. Že není normální sedět kolem tří hodin ráno na římsách cizích vil, by mělo být jasné i jí. Zjevně si mě všimla při mých předchozích návštěvách a jako by mě považovala za někoho, koho se nemusí bát.

Paní Ulmannová se obrátí a přejde zpátky k posteli, na kterou se zasténáním klesne a přikryje se. „Pospěšte si, dítě, než spadnete nebo vás někdo uvidí a zavolá policii. Nerada bych se připravila o rozhovor s vámi.“

Vklouznu do pokoje a zavřu okno, paní Ulmannová ukáže holí na křeslo vedle lůžka. Na stolku vedle něj stojí sklenice a láhev červeného vína spolu s karafou vody.

„Poslužte si a řekněte mi, co po mně chcete, mé dítě,“ vyzve mě a hledí na mě mlhavě šedýma očima. Její tvář se podobá mé a já získávám přibližnou představu, jak budu za mnoho, mnoho let vypadat. Šedivé vlasy spočívají na polštáři jako stříbrné nitky a na pravém prostředníčku se třpytí pečetní prsten. Trochu urozenosti si tedy ponechala. „Vím, že mě po nocích navštěvujete. Spím velmi lehce a slyším, když mi někdo přistoupí k posteli.“

Přikývnu, neřeknu ale nic. Punčochovou masku si vyhrnu nahoru, úplně ji ale neodložím, aby mi pod ní zůstaly skryty vlasy.

„Jste němá, dítě?“ Myslí tu otázku vážně, to vidím. „Ke kterému druhu současníků patříte? Jste perverzní stalkerka? Lezkyně po fasádách, která se nemůže rozhodnout, co si má při vloupáních odnést?“ Paní Ulmannová si mě pátravě měří. „Mohla bych vás taky považovat za svého strážného anděla… nebo anděla smrti. Jsem dost stará na to, abych se s ním mohla setkat, nemyslíte?“

Protáhnu rty do uznalého úsměvu. „Jste cool, paní Ulmannová.“

„Myslíte, že vzbouřím celý dům, abyste i moji hospodyni… co vlastně? Zabila, oloupila, cokoliv?“

Sáhne po sklenici s vodou a dopřeje si doušek; vidím hromádku balení tablet, dvě plata krytá fólií jsou otevřená a úplně prázdná. Vzala si je paní Ulmannová dneska všechny? Polekám se a napadne mě možná sebevražda.

„Ne, nemám z vás strach. Kdybyste mi chtěla něco udělat, mohla jste tak učinit už při své první návštěvě.“ Trochu přimhouří oči. „Možná to vůbec nebyla vaše první návštěva? Ta zhruba před rokem?“ Mávne rukou. „Ať je to jakkoliv, nebojím se ani smrti. Moje zvědavost je větší.“ Napřímí se a zadívá se mi přímo do očí. „Co chcete, dítě? Pokud nechcete mluvit, napište to.“ Vytlačí z plata žlutočervenou pilulku a polkne ji. „Moc času ale nemáte.“

Ukážu na balení. „Bude to sebevražda, paní Ulmannová?“

Zvedne obočí a zatváří se pobouřeně. „Říkám tomu dobrovolná smrt. Volím ji teď, než se přestanu být úplně schopna pohybovat a lékaři mě připojí k přístrojům, kde po dekádách bolestného čekání konečně odejdu. Ne, raději rychlý konec než…“ Mlaskne jazykem a spláchne tabletku. „Netvařte se tak šokovaně! Je to můj život, takže ho můžu ukončit, kdy se mi zlíbí.“

Další překvapení. Ale její život může pokračovat i poté, když budeme mít ona a já smůlu. „Paní Ulmannová, budete muset při tomto koktejlu pilulek zvracet…“

„Dítě, dlouho jsem studovala na internetu, jaké tablety je třeba si vzít, a v jakém pořadí, aby se člověk zabil. Především bezbolestně. Existuje obrovské množství chatovacích fór na toto téma, věděla jste to?“ Paní Ulmannová odloží sklenici a zaťuká na budík. „Kolem pěti bych to měla mít za sebou, od čtyř hodin už toho nebudu moc vnímat. Do té doby bych se ráda dobrala příčiny vaší návštěvy. Nebo žádám příliš mnoho? Kromě toho si s sebou přece odnesu vaše tajemství do hrobu.“

Tak, jak to říká, to zní neuvěřitelně uváženě. Věděla jsem, že je starého ražení, pruské ctnosti a podobně, ale právě teď mi znepokojivě připomíná některé členy cognatia. Její vystupování, způsob mluvy a ten rostoucí chlad v očích, neochvějnost tváří v tvář cizímu člověku, plánování dobrovolné smrti. Jsou to znamení, že kolem páté povstane z lůžka jako aeterna, nebo právě prodělávám záchvat paranoie?

„Moje tajemství, paní Ulmannová,“ začnu, „je, že jsme spolu spřízněny. Déle, než si dokážete představit.“

K mému údivu se usměje; znovu mě překvapí. „Zajímavé, že to zmiňujete. Před chvílí jsem měla dojem, že se mi trochu podobáte, dítě.“

„Vlastně, paní Ulmannová, to já bych vás měla oslovovat dítě,“ pronesu pomalu. Chci jí říkat křestním jménem, ale nedaří se mi to. Jsem jí neuvěřitelně blízko a najednou jsem velmi ráda, že páchá sebevraždu. „Jsem předek vaší matky, paní Ulmannová.“

Skloní hlavu a vyrazí zvuk, který má dát zřetelně najevo nevíru. „Takže patříte ke druhu šílených stalkerek,“ prohlásí potom přesvědčeně a v ústech jí zmizí další pilulka. „Škoda. Čekala jsem víc. Něco tajuplného.“ Zadívá se na baldachýn postele s nebesy. „Jako dítěti vám pořád vyprávějí příběhy a smrt tam má často lidskou podobu. Podivně jsem se vždycky domnívala, že smrt je žena, protože ženy darují život. Bylo by jen spravedlivé, kdyby existovala i kmotřička s kosou.“ Ukáže na balení. „Když jsem začala polykat tablety, myslela jsem na vás a doufala, že jste smrt, dítě. Moje smrt.“

„Máte na vnitřní straně levého stehna jizvu, protože jste v pěti letech spadla při hraní ze stromu na plot,“ řeknu. „Domeček na stromě stál v koruně starého dubu, ve vaší zahradě. Otec vám ho nechal postavit a vy jste tam se svými kamarádkami Evičkou a Dorou popíjela čaj. Vždycky v neděli.“ S každou větou, kterou popisuji její minulost, vidím, jak se jí do tváře vrací zájem. Vytahuju další události z jejího mládí. Jsou to věci, které bych jako nezúčastněný člověk nemohla vědět, ne ve svém věku. „Nabídla jste svou první dceru k adopci.“ Vrchol jsem si nechala na závěr. „A pokud vás to uklidní, ona po sobě zase zanechala milující dceru a sladkou vnučku.“ Za tohle vylíčení bych si nejraději nafackovala. Pozdější práci mi to zrovna neusnadní.

Paní Ulmannová na mě zírá. „Odkud to všechno víte?“ vyhrkne konečně. „Byly mezi tím události, na které jsem si už sama až do této chvíle nevzpomněla, ale vy jste je popsala do všech podrobností…“ Zajíkne se a sevře ji křeč. Tablety pomalu začínají působit. „Myslela jsem, že to má být bezbolestné,“ zasténá a chytne se za prsa, po čele jí stéká pot.

Poskytnu jí pár minut, aby se vzpamatovala; mezitím znovu přemýšlím, co si s ní mám počít. Odvést ji s sebou mi pořád připadá nejlepší.

„Předpokládejme, že je pravda, co jste tvrdila. Jak je možné, že jste zůstala tak mladá?“ zeptá se mě najednou. „Pořád vám nevěřím, ale pokud mi na to dokážete odpovědět způsobem, který mě přesvědčí, jsem hotova ke spoustě věcí.“

Proč bych jí to neměla prozradit? Usměju se a ukážu jí zuby. „Jsem upírka.“

Paní Ulmannová se nepokrytě rozesměje. „To bylo přece jen trochu přehnané, dítě.“

Než může pokračovat, předvedu jí na pár vteřin svou ďábelskou tvář; objeví se dlouhé, špičaté tesáky a já nechám problesknout na povrch tvora, který strhl mnoho set mužů, žen a dětí do náruče smrti. Potom procitnuvší temno zatlačím zpět do sebe. „Potřebujete další důkazy?“

Polkne. „Ne,“ splyne jí po dlouhé chvíli ze rtů. „Takže jsem dítě upíra… nebo k vaší proměně došlo až po mém narození?“

„Předtím. Dlouho předtím.“ Poskytnu jí malý náhled do svého pohnutého života, aniž bych se pouštěla do současné války mezi sebou a Markem.

Paní Ulmannová to přijímá s neuvěřitelným klidem. S přílišným klidem, a moje nedůvěra se opět ozve. Ví teď, že se vrátí jako prokletá, nemrtvá, a jak se zdá, vůbec jí to nevadí. To se mi pranic nezamlouvá.

Její zamžené šedé oči se upřou na okno. „Vím, že jsem jiná než ostatní, vždycky jsem to cítila,“ zašeptá samolibě. „Stále jsem to přičítala tomu, že jsem si vzala šlechtice a společensky povýšila, ale teď díky vám vím, co je skutečným důvodem.“ Chce si vzít ještě jeden prášek, ale vyklouzne jí z roztřesených prstů, a já netuším, zda jsou to vedlejší účinky tablet, nebo rozrušení. „Jsem velmi zvědavá, jaké to bude,“ zamumlá.

Ta věta je mi dostatečným varováním. Zvednu pilulku a podám ji paní Ulmannové, a v tu chvíli si jí všimnu. Vstoupila do pokoje a chystá se starou paní si odvést. Pátravě se rozhlížím, ale nezahlédnu nic viditelného. Zůstává u pocitu, této jistotě, že si přišla pro živého tvora, aby ho doprovázela při umírání. To by bylo dobré a já bych si mohla ušetřit krvavý kus práce.

Vidí, že se na něco soustředím. „Co se děje, dítě?“ Potom paní Ulmannová zasténá a znovu si sáhne na hruď. Sípe a kašle, zrychluje se jí dech. Prsty rozmačkají kapsli a já musím s mrazením myslet na Marka. Do záhybů prostěradla se snášejí malé stříbrné kuličky. Paní Ulmannová umírá…

…ale smrt zase odchází!

Zřetelně cítím, že se odvrací a vzdaluje. Z místnosti je už pryč, a to znamená: Můj potomek opustí tento svět, a přece zůstane. Kmotříček smrt odchází, protože se nechce stát svědkem zvráceného zrodu aeterny.

„Pomozte mi,“ zasípe paní Ulmannová a bolest jí strašlivě zkřiví tvář. Natáhne ke mně pravou ruku, druhou se drží za žaludek. „Nechci trpět. Prosím, udělejte něco…“ Zaskučí, sténá a svíjí se. Je to příšerné utrpení a pohled na ně mě bolí do hloubi duše. Sevřu prsty dýku, vytáhnu ji a vstanu, abych přistoupila k posteli.

Je to jiné než jindy. Říkám si, že ji nezabíjím. Zvolila si dobrovolně smrt, která pro ni místo vykoupení znamená jen stonásobná muka. Paní Ulmannová je pořád mé dítě, můj plod, pocházející z mé linie.

„Viktorie Susanno Louiso Sarah,“ pronáším k ní tiše a stanu po jejím boku, dřepnu si a položím jí volnou ruku na čelo. „Buď klidná, moje maličká. Jsem u tebe.“

Opravdu se uklidní. Je to poprvé, co má u sebe někoho, kdo by jí opravdu mohl být matkou. A ta přišla, aby ji zabila. Vykoupila, říkám si a pozvedám zbraň. Hrot čepele míří na srdce. „Nebolí to, dítě,“ pošeptám jí a pohladím ji po čele. „Lež klidně.“

Sarah přikývne, a navzdory utrpení vypadá šťastně. „Jaké to bude žít jako upírka?“ zasténá a uchopí mě za ozbrojenou ruku, jako by si chtěla sama uštědřit ránu.

„Strašné,“ odpovím obezřetně a políbím ji v místě, kde jí začínají vlasy. Voní velmi hezky a pěstěně. „Proto ti to nemůžu dovolit, Sarah.“ Rychle bodnu a nestrpím námitky. V tomto případě jsem autoritativní matkou.

Damašková čepel projede kolem žeber do těla a na první pokus zničí staré srdce. Záře v jejích očích, které se tak podobají mým, pohasne a já znovu cítím ve své blízkosti smrt. Vrátila se, aby si odnesla její duši. Moje dcera v žádném případě neskončí v pekle. Tohoto osudu zůstane ušetřena.

Při pohledu na její pokojné rysy to na mě padne. Díky podobnosti se tam najednou vidím ležet mrtvá sama. Mé přání spočívá doslova přede mnou, můj příslib pokoje.

Možná.

Jistá si tím nejsem. Udělí mi peklo výjimku za dobré chování v posledních staletích, nebo převáží mé osudné řádění po souboji s Madmanem?

Zatlačím Sarah oči a dotknu se jejích ještě teplých tváří. Nůž nechám, kde je, aby z rány netekla krev a nezamazala ložní prádlo.

Jsem rozhodnuta vzít ji s sebou a pohřbít na hřbitově do rodinné hrobky, aniž by si toho někdo všiml. Okrasa hrobu sestává z prostého, krásného břečťanu, který se dá odhrnout stranou a dokonale zakryje čerstvé stopy na zemi. Nikomu by na mysl nepřišlo hledat starou paní v rodinném hrobě. Zasloužila si poslední spočinutí.

Zvednu Sarah a zjišťuji, že je velmi lehká. Osteoporóza a nedostatečná chuť k jídlu z ní udělaly lehkou váhu. Otočím se k oknu a přemýšlím, zda mám riskovat skok, nebo jestli tím policejním technikům zanechám ve štěrku příliš mnoho stop. Lepší by bylo, kdybych odešla domovními dveřmi a předtím s sebou vzala pár šatů a bot. Aby to aspoň budilo dojem, že paní Ulmannová odešla dobrovolně.

Vtom uslyším kroky, blížící se ke dveřím. Asi jsem se ve svém odhadu paní Schonsdorfové zmýlila.

Uložím Sarah zpátky do postele a zlehka ji natočím doprava tváří k oknu. Aby nůž netrčel pod přikrývkou, přehodím přes ni prostěradlo a vklouznu za dveře.

Hospodyně se vplíží dovnitř a kontroluje Sarah, trochu povytáhne přikrývku nahoru. Přitom si všimne krabiček pilulek a zjevně se vyleká. „Paní Ulmannová?“ Opatrně zatřese staré paní za rameno. „Paní Ulmannová?“ Zapátrá po pulsu a samozřejmě žádný nenajde. „Bože,“ vydechne a vezme z nočního stolku telefon.

Teď mám problém.

Než může paní Schonsdorfová vyťukat 1-1-0, skočím na ni zezadu a vyrazím jí telefon z ruky, ten spadne na deku.

Přísahám, že jsem ji chtěla srazit, abych získala čas a mohla přemýšlet, ale udělám víc než to.

Aniž bych to měla v úmyslu, otevřu ústa a všimnu si, jak se mi vysouvá spodní čelist, zatímco dlouhé špičáky vyrazí ven a zuby se promění v řady nožů. Popadnu ji za ramena a strhnu ji k sobě, mé rty se setkají s její pokožkou a vdechnu vůni noci, kterou s sebou přinesla. V příštím okamžiku se zakousnu a utnu její výkřik v zárodku. Do úst mi proudí její teplá, sladká krev.

Víc! Chci víc, a saju, zatímco mi žena ochable visí v sevření a nebrání se. Během několika vteřin ztrácí veškerou krev, takový šok tělo a mysl nepřežijí.

Teprve když už z rány nic nevychází, pustím ji. S tupým žuchnutím dopadne na podlahu pokrytou kobercem, její zkřivená tvář představuje zděšenou masku. Setřu si hřbetem ruky červeň z koutků úst, čelist mi s cvaknutím zajede na původní místo.

Tentokrát nemusím zvracet. Bylo to asi šest litrů, dobrá porce; současně lituji toho, co jsem provedla. Kupodivu se nestydím, rmoutí mě jen smrt nevinné ženy. Přede dvěma dny by se mi to nestalo, vůbec bych nezatoužila zakousnout se jí do krku. Poprvé, v tunelu, to připomínalo nezměrnou euforii, tentokrát je to spíš srovnatelné s krátkou podnapilostí, která už zase odeznívá a vzbuzuje touhu po vážně velkém tripu. To není dobré. Zatraceně, Marku.

Paní Schonsdorfová také poputuje do rodinného hrobu von Ulmannových. Můj časový plán se řádně pomíchá, ale nejde to jinak. Představuji si, co se stane. Policie nenajde žádné stopy boje nebo násilného vniknutí a bude vycházet z toho, že ženy podnikly výlet, z něhož se už nevrátily. Prohledají luhy a nikoho nenajdou. Konec dvou životů.

S povzdechem vstanu a hledám igelitovou tašku, do které bych mohla zabalit šaty. Moje povinnost ještě není splněna. Musím dnes v noci promarnit další dva nevinné životy, potom bude konec.

Konec s nezúčastněnými.

20. prosinec 2007

Německo, Sasko, Lipsko, 18.09

Tenkrát jsem to – díky Bohu, našemu Pánu, a jeho svatým – dotáhla daleko, získala jsem jmění a dosáhla několika úspěchů v bádání, které mi v cognatiu přinesly spoustu závistivců. Některé z nich by bylo možno dokonce označit za mé úhlavní nepřátele, kteří by se na mě nejraději vrhli a vtiskli mi na tvář Jidášův polibek. Ale neodvážili se…

Ale popořadě.

Ještě nikdy v posledních třech stech třiceti letech jsem nezapsala nic o svém soukromém životě, ani své úvahy, ani žádný z činů. Teď se mi to stalo naléhavou potřebou. Je to zpověď? Prosba o odpuštění? Chci očistit svou duši inkoustem?

Sáhnu po plnicím peru a pokračuji v psaní.

Tato část mého příběhu nechť započne oné noci, kdy jsem vstala z ruin svého domova a byla pouhým divokým zvířetem, které žíznilo po životodárné tekutině lidí a zmocňovalo se jí, kdykoliv se mu k tomu naskytla příležitost.

Možná je milosrdné, že si na tento první rok takřka nevzpomínám, krvavý rok, kdy jsem táhla lesy, naslepo a ztracená. Ranní červánky mi přikazovaly, abych se uchýlila do bezpečí před světlem, a soumrak mě opět lákal ven. Víc jsem nechtěla: vegetovat jako hovádko, žrát a spát.

K tomu tady byla ta spousta dojmů, které pro mě byly matoucí a nové. Moje tělo, moje smysly se proměnily a umožnily mi činit věci, které lidská bytost nezvládne. Trvalo, než jsem je ovládla, aniž bych přitom tušila, že toho ve mně dřímá o tolik víc.

Jak už jsem poznamenala, skoro si na ten rok nepamatuji. Můj rozum byl bezmála umlčen, ovládán jen instinkty a pudy.

Až do oné noci, kdy Pánbůh projevil pochopení.

7. září 1678

osmanské vazalské území

Skylla lehkým skokem překonala překocený strom, který jí zatarasil cestu, tiše přistála na jehličím pokryté lesní půdě, zvedla hlavu do větru a znovu zavětřila. Vzduch byl cítit ovcemi a lidmi. Při její žízni jí přicházelo obojí vhod.

Zachichotala se a hned poté vydala srkavý zvuk, aby polkla sliny, které se vytvořily; potom chvátala přikrčená dál, mířila k hustě stojícím stromům.

Roztrhané šaty, které nosila na těle, vyprávěly zvláštní příběh. Skládaly se ze zbytků oděvu jejích lidských obětí, neboť její stará sukně už byla dávno rozedraná a potrhaná. Brala si, co potřebovala.

Zrzavé vlasy jí odstávaly od hlavy, zakudlané a špinavé, zachytilo se jí v nich listí a nečistoty; ani z její krásné tváře se už nedalo moc rozeznat. Když při svých neklidných toulkách nespadla právě do kaluže nebo ji nezaskočil déšť, měla málo příležitostí přijít do styku s vodou. Řekám, potokům a menším stružkám se vyhýbala, nevkročila do nich a nepřekračovala je, dokonce ani po mostech či lávkách. Strašně se bála tekoucí vody.

Skylla si už vůbec nevzpomínala na svůj dřívější život ve mlýně a laboratořích, na hezké večery trávené s otcem, vzrušující souboj s Fransem ani ponižující šetření cognatia. Jediné, co se počítalo, bylo žít a žrát.

Právě teď se Skylla zase jednou řídila hladem. Zápach ovcí a lidí na ni působil hypnoticky.

Horní okraj zapadajícího slunce se ještě stále rýsoval coby tmavě rudý oblouk, ale ochrana stromů Skylle umožňovala, aby se proplížila daleko dopředu a našla si vhodné místo, odkud mohla zahájit útok.

Skrz větve spatřila dva ovčáky, sedící před malým vozem u ohně. Stádo se páslo pět kroků od nich, zatímco dva hlídací psi leželi mezi stébly, a dokud se lidé zaměstnávali jídlem, nespouštěli ovce z očí.

Skylla zavrčela. Psi nebyli dobří. Vždycky ji prozradili, a navíc bránili své pány, i když v boji s ní neměli šanci na úspěch. Položila pravou ruku na jílec damaškové dýky, kterou nosila na opasku na zádech. Netrpělivě čekala v dlouhých a prodlužujících se stínech, až slunce dočista zmizí z oblohy, a pak začala klouzat houštím jako had. Pod nohama jí nezapraskala jediná větévka.

Goran, mladší z obou mužů u ohně, vzhlédl od chleba, který si pekl na klacku nad plameny. Stejně jako jeho druh měl přes sebe přehozený dlouhý, těžký ovčácký kabát, nohy mu vězely v holínkách. Zrakem přejížděl po křovinách mezi stromy.

„Co je?“ Sinan otáčel buřtem sem a tam, aby se mu nepřipálil. Párek voněl neuvěřitelně dobře, vedle sebe měl ovčák položený měch s kořalkou. Natahoval nohy k ohni.

„Nevím.“ Goran neviděl nic, co by ospravedlňovalo jeho špatný pocit. Pohled na psy, kteří klidně leželi na svých místech, zaplašil aspoň část jeho neklidu. Kdyby se blížil nějaký lupič, ozvali by se.

Sinan mu podal se smíchem pálenku. „Na, napij se. To tě uklidní.“ Vytáhl jídlo z ohně a foukal na ně, aby vzápětí začal okusovat maso na klacku. „Brzy budeme zpátky doma a ty se budeš moct vyřádit se ženou,“ prohlásil s plnou pusou. „Vím, jaké to je být tak dlouho bez hezkého hřejivého těla. Budu rád, až budeme moct zahnat ovce zpátky do salaše.“

„Jo. Chybí mi žena.“ Goran ochutnal alkohol, olízl si rty a zakousl se do pečeného chleba. Ale měl dojem, že ho někdo pozoruje, jako by měl les za jeho zády oči. Posunul se u ohně, opřel se o malé kolo vozu a sledoval stromy. Mezi kmeny stoupala vzhůru řídká mlha, také z louky se zvedaly první závoje.

„Podzim nám seslal první posly,“ řekl Sinan. „Není na to nádherný pohled?“

Goranovi to nádherné nepřipadalo. Zapískal rychlý sled tónů a psi okamžitě vyskočili, aby poslechli rozkazy. Krátce poté se už kolem malého vozu tísnilo stádo ovcí a obklopovalo muže jako vlněné moře.

Sinan sledoval dění, aniž by vydal hlásek. Od prvního dne, kdy mu ho dali k ruce, považoval Gorana za bázlivého muže, který vidí ve všem špatné znamení a bojí se upírů, jako by se vyskytovali za každým výčnělkem zdi. „Myslíš, že nám chce mlha sežrat ovce?“ zeptal se nakonec trochu posměšně.

„Slyšel jsi přece ty zprávy o upírovi, který vytrhává lidem jediným kousnutím hrdlo,“ odvětil Goran trochu moc hlasitě a tvrdě. Nemrzelo ho, že vyjel na muže, který se zajímal hlavně o buřty a kořalku. Bez psů by mu stádo už dávno uteklo.

„Jo. Jeden z těch zrzavých bastardů.“

„Dítě Jidášovo,“ opravil ho Goran a pokřižoval se.

„Pak ale asi zapomnělo na tři křížky na čele oběti, jak to jinak dělávají. Spíš bych řekl, že to jsou zase jednou banditi, kteří chtějí ukrýt své činy před vrchností. Vždycky se najdou hlupáci, kteří na takové finty naletí.“

„No, ty rány…“

„Právě!“ Sinan si nabodl další párek a přidržel ho nad tančícími plamínky. „Dítě Jidášovo by své oběti nikdy nezpůsobilo další zranění. Kousne ji do hrdla, vytrhne ho, a je po všem. Ale podle toho, co jsem slyšel, to byl masakr.“

Goran přemýšlel o jeho slovech a musel uznat, že jeho druh má pravdu. Žádná z ran neseděla ke známému chování dětí Jidášových, a kdyby nebylo mohutných otisků zubů, nikdy by nepředpokládal, že se jedná o jednoho z těchto upírů. Znovu se zadíval k podrostu, kde stíny splynuly v tmu a znemožňovaly mu cokoliv rozeznat.

„Asi to vážně byli lupiči.“ Nakonec přistoupil na toto vysvětlení, už jenom proto, aby se sám trochu zbavil strachu.

„A brzy je nějaké Jidášovo dítě navštíví, to bych se vsadil,“ dodal Sinan klidně. „Nestrpí, aby je někdo napodoboval.“ Namaloval do vzduchu tři velká X. „Budeš ještě ten chleba?“

„Jo, jasně.“ Rychle si ho vsunul do úst, než po něm mohl jeho společník sáhnout. „Babička mi vyprávěla, že existovali odpradávna.“ Goran přihodil do ohně poleno, aby plameny vyšlehly. Všiml si, že ovce, které si za normálních okolností udržovaly odstup od ohně, se nikterak nechystají uchýlit do stále rychleji postupující tmy. Zvířata na tom byla stejně jako on. Přisuzoval to tomu, že ovce taky nevypily dost kořalky, na rozdíl od Sinana, a bály se tmy. Zatoužil po bezpečném, pevném domě, kde by mohl zavřít okenice a zatarasit dveře silnou závorou.

Sinan se zasmál. „Ano, tyhle báchorky vykládá každá babička. Mně jsou fuk.“ Vstal a poodešel několik kroků od ohně; ovce před ním s bečením uhnuly a Sinan odešel za vozík. „Musím do křoví, Gorane. Dávej pozor, aby mi nějaký upír neskočil na zadek.“ Zmizel na opačné straně.

Goran polkl a napil se ještě pálenky. Jak rád by houští vypálil, aby se v něm nemohlo nic skrývat.

Najednou jeden ze psů zvedl hlavu, odtáhl pysky a nastražil uši, jeho široký, dlouhý čenich mířil k lesu; současně vystrašeně zabečela ovce a snažila se přesunout do středu stáda. Pohyb pokračoval, hned poté se zvířata dala na pomalý, ale vytrvalý útěk, který je vedl od ohně ven na otevřenou plochu.

„Ne, stůjte, vy…!“ Goran vyskočil, vzal pastýřskou hůl a zapískal na psy, aby mu pomohli udržet stádo na uzdě. „Sinane, pojď sem! Plaší se nám ovce.“ Aniž by čekal na odpověď, dal se do běhu, aby zvířata dostihl.

Stádo se teď rozprchávalo rychleji, kolébalo se doprava a doleva, zatímco psi se štěkotem poskakovali kolem a pokoušeli se je zadržet.

Goran nevěděl, kam dřív skočit. Víc než deset zvířat nikdy nehlídal, takové množství přesahovalo možnosti mladého muže. Vzdaloval se víc a víc od vozu, za nímž dřepěl Sinan.

Starší ovčák vykonal potřebu a pozoroval, jak nezkušený mladík poskakuje kolem, slyšel ho nadávat a prosit. Ovce samozřejmě nevěnovaly pozornost jeho přívětivým slovům, klusaly za sluncem. Pryč od lesa. „Ten idiot.“ Sinan se zasmál.

Stín, který na něj najednou dopadl, ho přiměl zvednout hlavu. Nad ním dřepěla na střeše postava, jednou rukou svírala okraj, jako by chtěla vytrhat laťky.

Sinan spatřil zrzavé vlasy třpytící se ve světle hvězd, jinak mohl jen hádat, zda se u děsivého návštěvníka jedná o muže či o ženu. Ale tušil, kdo se před ním zjevil.

„Ne,“ zašeptal a pokřižoval se. „Ježíši, Marie, stůjte při mně!“

Skylla zírala na muže. Jeho teplý, ostrý pach, který jí stoupal do hlavy a omamoval ji, sliboval krev. Ze žízně v hrdle doslova běsnila žádostivostí. Slyšela, jak mu buší srdce, a každý úder představoval výzvu, aby se na toho člověka vrhla, beze zbytku ho vysála, připravila ho o život a roztrhala jeho maso mezi zuby.

Ale nepodařilo se jí pohnout.

Podivně známý mužův obličej v ní probouzel vzpomínky.

Výjevy jí pronikavě tanuly před očima, následovaly jeden za druhým. Mlýn, velké skleněné nádoby s preparáty uvnitř, pitvané mrtvoly, tvář otce – z jehož očí najednou vystříkla krev!

Skylla ho viděla, jak se hroutí pod útoky vesničanů. Slyšela praskot šířícího se ohně, výkřiky mužů, které zabíjel při obraně vlastního života – a najednou spatřila uprostřed zástupu útočníků Sinanovy rysy.

„Byl jsi jedním z nich,“ vydechla a polekala se, když se ozval sotva víc než sten. Takřka po roce poprvé znovu použila hlasivky.

Nápor vzpomínek zasáhl Skyllu tak nečekaně, až se musela pevně zachytit dřevěného okraje střechy, aby se nezřítila dolů. Vzpomínala si na všechno: Na své mládí, na matku, na to, jak si pro ni přišel otec, na zážitky s Giurem… jak ztratila svůj domov, mlýn…

Skylla se vyškrábala na nohy a ukázala dýkou na Sinana, ruka se jí chvěla. „Vy jste mě…“

„Ježíši Kriste, stůj při mně!“ vykřikl ovčák a couvl o několik kroků, aby se pak otočil na patě a pádil pryč.

Skylle se podlomily nohy. Zhroutila se na malé stříšce, zbraň jí vyklouzla z bezvládných prstů a spadla na zem. Mysl jí přehrávala stále nové, zapomenuté vzpomínky a zasazovala jí jednu ránu za druhou. Neměla příval obrazů pod kontrolou, místo toho se svíjela pod jejich náporem.

A s každým zábleskem ztrácela víc ze své zvířeckosti, instinktivní tvor v ní pozbýval vládu ve prospěch rozumu. Provázeno bolestí se jí vracelo myšlení.

Rozplakala se, ukryla si tvář do dlaní, schoulila se do klubíčka a žadonila o milost. Ale žádné se jí nedostalo. Místo toho jí paměť stále znovu ukazovala tváře přeživších vesničanů a jakýsi temný hlas v ní se hněvivě a nenávistně dožadoval pomsty. Pomsty za vlastní smrt.

„Ne,“ zaštkala, pokusila se vstát a znovu ztratila rovnováhu. Zřítila se z vozu, dopadla na zem a zůstala s naříkáním ležet. Její duši nesmírně bolelo, že je mučena starým utrpením, ovšem tato léčivá bolest odplavovala šílenství, které ji tak dlouho nechávalo žít jako zvíře.

Skylla ležela mnoho hodin ve tmě, sténala a bědovala, dokud jí z mozku nevyprchal poslední zbytek divoké nepříčetnosti.

Krátce před východem slunce našla dýku, po čtyřech se odplížila zpátky do lesa a vklouzla do dutého kmene stromu, kde strávila den.

20. prosinec 2007

Německo, Sasko, Lipsko, 21.01

Oné noci nabral můj život nový směr. Můj rozum prodělal zmrtvýchvstání – a obdařil mě silnější racionalitou, než jakou jsem předtím znala.

Akceptovala jsem, že můj otec byl upír, vampýr, dítě Jidášovo, a že jeho nemrtvé dědictví pokračuje ve mně. Postupně jsem zkoumala své nové schopnosti, učila se je lépe používat a neuchylovat se k nim slepě jako zvíře. To mě odlišovalo od jiných upírů, kteří žili jen pro hlad. Pitomé bestie – aspoň jsem si to myslela.

Považovala jsem se za něco lepšího, za nadřazenou všem lidem a vampýrům, silnější. Za bohyni noci.

Některé hádanky ale zůstaly nezodpovězeny: například ta, jak dlouho jsem žila jako upírka? Pamatovala jsem si, co jsem četla v knihách a co mě naučil otec. V tomto bodě existovaly velmi rozdílné představy, tu se hovořilo o týdnech, tu o měsících, tu o letech, než mrtvý navždy přestal existovat – anebo, jak se někdy tvrdilo, se opět mohl stát skutečným člověkem.

Ovšem to jsem v žádném případě nechtěla. Moje nová existence měla příliš mnoho výhod, lidské slabosti jsem překonala. Plánovala jsem, jak bych mohla díky svým schopnostem pohnat k zodpovědnosti své vrahy. Nemělo to být ukvapené, ale také jsem je nechtěla varovat. Nesmělo vzniknout podezření, že jsem jejich útok přežila. Přitom jsem si teď byla jistá, že mě nic nemůže zabít.

Jen před sluncem jsem skláněla hlavu, ale ve stínu, v opuštěných kryptách či ve sklepeních starých domů, se to dalo vydržet.

Zpočátku.

Brzy jsem ale dospěla k názoru, že bohyni noci přísluší přiměřenější rezidence.

9. červenec 1679

osmanské vazalské území

Na onen úžasně krásný den byl naplánován lov křesťanských pachtýřů a nakonec položili při štvanici život ne méně než tři jeleni, dvě divoká prasata, sedm srn a jeden medvěd. Ztráty na straně lidí se držely v mezích; byli zraněni dva honci, jeden díky divočákovi, druhý kvůli medvědovi.

Jako vždycky se honitba konala pod dohledem zástupců turecké vrchnosti, kteří poté zase zkonfiskovali všechny zbraně nadháněčů. Nájemci si směli meče ponechat, zaplatili patřičné daně a zakoupili si na to právo. Penězi se dalo zařídit ledacos.

Večer se společnost shromáždila na statku Jakobuse Stracze, aby si ve velkém sále vyprávěla historky o lovu a chlubila se zásahy. Kolem se hemžili sloužící a podávali jídlo a víno. Hudebníci vyhrávali veselé melodie, jimž ale až dosud nikdo pořádně nenaslouchal. Lidé se hlasitě smáli a mluvili, události dne znovu vyvstávaly ve slovech a gestech vypravěčů.

Mezi nádeníky, kteří byli najati jen pro tuto příležitost, byla i Skylla. Na sobě měla ukradené plátěné šaty děvečky, vlasy si ukryla pod čepec, jinak by přitahovala mezi černovlasými ženami příliš velkou pozornost.

Dobře si připravila svůj výstup a už si také vybrala v zástupu pachtýřů jednoho, který se těšil velké přízni místního kádího a osmanské provinční vlády, Jakobuse Stracze samotného.

Silnému, tmavovlasému muži mohlo být kolem pětačtyřiceti, vypracoval se v nájemce s velkým vlivem a okupanti ho obdařili všelijakými privilegii. I v jeho případě mince zařídily ledacos.

Za hezkého by ho Skylla určitě neoznačila, ale o to jí nešlo. Pohodlí, po tom toužila. Že je ženatý, jí nevadilo. Navíc se dnes v noci nenacházela jeho žena na statku. Ustrojil se do oděvu připomínajícího tuniku, přes něj měl přehozený tenký plášť z barveného hedvábí, který obdržel darem od místodržícího, jak vždycky rád vyprávěl.

Skylla se zmocnila karafy s vínem dřív, než to mohl udělat někdo jiný, a vydala se s ní ke stolu. Stanula vedle Stracze. „Ještě víno, pane?“ zeptala se a vložila do svého hlasu ono kouzlo, s nímž kdysi zpívala písně a jímž si dokázala okamžitě získat veškerou pozornost.

Jakobus se k ní opravdu obrátil a bedlivě si ji změřil; potom pozvedl pohár. Skylla se usmála a nalila mu – vtom se ale odvrátil a pokračoval v rozhovoru! Odhadla ho špatně, nebo měl spíš zálusk na vlastní pohlaví? Jeho nezájem ji neznejistil, místo toho ucítila, jak v ní klíčí hněv; na okamžik nezatoužila po ničem víc, než aby jeho nestydatost potrestala smrtícím úderem ruky.

Ale potom začali hrát muzikanti písničku, kterou znala z dětství, a ona si spolu s nimi pobrukovala melodii, zatímco nalévala jednomu nájemci po druhém víno; všimla si, že ostatní muži si ji prohlížejí velmi dlouho a toužebně. To jí vnuklo další nápad.

Když byla karafa prázdná, nevrátila se k výčepu. Místo toho se přidružila k hudebníkům, kteří přešli k rychlejším, a hlavně hlasitějším kouskům, aby se prosadili proti změti hlasů v sále a upoutali pozornost na své umění.

Také Skylla pozvedla hlas. Hlasitě spolu s nimi zpívala baladu o dvaceti lupičích, což muže u nástrojů podnítilo, aby hráli ještě bujněji.

Skylla naslouchala vlastnímu hlasu a v duchu se podivovala. Proměnou v upírku získal ještě víc na síle výrazu, zněl intenzivněji a čistěji než kdykoliv předtím.

Její zpěv posluchačům učaroval, viděla to okolostojícím na tvářích. Nedokázali odvrátit zrak od mladé zpěvačky, která teď navíc vířila kolem jako tanečnice a dávala k lepšímu dobrodružství banditů tak zaníceným a strhujícím způsobem, jako by byla sama jedním z nich.

Skylla na okamžik pohlédla na Jakobuse, který si ji teď zvědavě prohlížel. Dokázala ho nadchnout – ale píseň spěla ke konci.

„Honem, zahrajte něco veselého,“ zavolala na muzikanty. „Chtěla bych, aby všichni tančili.“

Oslovení muži reagovali s nadšením. Rozjásaly se housle a stoupaly výš a výš, až se k nim přidaly i další nástroje. Tentokrát, jako by vytušili, co Skylla chce, hráli hudebníci píseň o krásné vdově, která si mohla vybírat ctitele po tuctech.

A Skylla na tuto roli přistoupila. Postupovala podél stolu, zasahovala muže zpěvem přímo do srdce a obdařovala je hlubokými, mnohoslibnými pohledy, aby se pak od nich se smíchem zase odvrátila a vydala se k dalším. Jeden po druhém zahořívali touhou.

Cítila, že každý s radostí čeká, až se před ním objeví. Poskytovala každému iluzi, že by to mohl být on, s kým stráví noc. Jen jednomu se velkým obloukem vyhýbala: Jakobusovi. Vynechávala ho, zatímco jeho sousedy přiváděla škádlivým pomrkáváním do rozpaků a k pocení, další po ní natahovali ruce, které srážela stranou nebo před nimiž s posměšným pofrkáváním uhýbala.

Společnost mezitím začala tleskat do taktu, jen osmanský vyslanec se držel zpátky. Nebyl to jeho druh zábavy, a když ho Skylla spatřila odcházet, ulevilo se jí. Bez dohlížitele byl její podnik snadnější, lidé se okamžitě víc uvolnili.

Teprve při posledních taktech, když si vdova v písni vybírala nového muže, se prudce otočila a blížila se k Jakobusovi.

Kráčela vzpřímeně, kříž prohnutý a ňadra zdůrazněná, ruce jí spočívaly na štíhlých bocích. Tančila směrem k němu a rezignovala na veškerou jízlivost, místo toho vkládala do svého zpěvu cosi upřímného a vážného. Stala se vdovou, která nalezla nového milého a přísahala mu věčnou věrnost. S posledními tóny se zastavila před ním, uklonila se mu, sklopila oči a strnula.

V sále zavládlo na několik vteřin ticho. Potom se rozezněl aplaus, který by přehlušil i nejhlasitější hrom. Ke Skylle s řinčením létaly ze všech stran mince, jichž se ovšem ani nedotkla. S úsměvem zvedla tvář a hleděla na Jakobuse.

Pohled do jeho tváře jí prozradil, že se jí záměr vydařil. Žádný muž už nedokázal odolávat jejímu kouzlu. Tanec a hlas představovaly její největší kapitál, byly otvíračem bran do života vlivných. Skylla hodlala vystoupat krok za krokem vzhůru.

Jakobus jí nehodil žádné mince, místo toho ukázal prstem ke dveřím. Do mé komnaty, krásko, zformulovaly jeho rty neslyšně.

Skylla se znovu poklonila, posbírala peníze a opustila společnost. Venku na ni čekal sluha a vedl ji po schodech nahoru, kde se nacházely pachtýřovy pokoje. Prošli kolem balustrády a dorazili do Jakobusovy ložnice. Byla velká, ale nepříliš bohatě vybavená. Nad širokou, řezbami opatřenou postelí visel baldachýn chránící před hmyzem; k pravé stěně byly přiraženy malované skříně. Na malém stolku vedle dveří stála karafa se dvěma prázdnými sklenicemi.

Sluha jí řekl, aby se posadila. „Připraví tě pro pána,“ pronesl a počkal u dveří, dokud se neozvalo klepání. Otevřel a dovnitř vstoupily dvě služebné, které nesly vědro s teplou vodou, mýdlo a ručníky. „Jsi zpocená. Vysvleč se.“

Skylla měla velkou žízeň, tanec a zpěv jí daly zabrat. „Můžu dostat něco k pití?“

„Samozřejmě.“ Sluha nalil z karafy do sklenice trochu vody a podal jí ji.

Obrátila do sebe vodu, jako by hynula žízní – a měla pocit, jako by se jí už v ústech měnila v páru. To málo, co se jí dostalo až do žaludku, nestačilo, aby její žízeň uhasilo. „Ještě, prosím.“ Natáhla k němu sklenici, sluha jí dolil a ona znovu rychle pila. Ale ani tentokrát voda s vnitřním žárem nic nezmohla.

Se zavrčením popadla karafu a přitiskla si její okraj ke rtům, zatímco se ji služky chystaly svléct. Začaly čepcem a postupně ji vylupovaly ze šatů. Skylla polykala a polykala, ale pořád měla dojem, že do ní tekutina vůbec neproudí. Odložila nádobu – a popatřila do vyděšených tváří služebných a muže.

Jedna žena zírala na zrzavé vlasy, které jí, dlouhé a hladké, splývaly na ramena, sluha upíral zrak na znaménko na jejím předloktí. „Upír,“ zakoktal a už běžel ke dveřím.

Skylla věděla, že se kolem žen nedostane dost rychle, přesto chtěla muže chytit.

Najednou se do okna opřel závan větru a vyrazil závoru, závěsy zavířily jako dlouhé prapory. Skylliným tělem projel žhavý osten – a vytrčená ruka zprůsvitněla jako sklo! Její šaty spadly na prkennou podlahu; současně pozbyla veškerou váhu, letěla ke sluhovi. Zafičelo to, jak se místností hnal ostrý vítr. Muž byl odmrštěný hlavou napřed proti zavřeným dveřím; se zasípáním se zhroutil a zůstal ležet.

Skylla se prudce otočila a zadívala se na služky, které sice hleděly jejím směrem, podle všeho ji ale nemohly vidět. Závan větru jim rozechvíval sukně.

„Kde je?“ zašeptala mladší z nich. „Uprchla?“

„Nevím,“ odvětila starší a vytáhla přívěsek s křížkem. „Viděla jsi ty zrzavé vlasy? Bylo to dítě Jidášovo. Bože, stůj při nás! Chtěla zabít pána.“

„Raději si dělej starosti o sebe,“ opáčila druhá. „Co když číhá na chodbě?“

Skylla se zasmála. Vyjevila se jí nová, podivuhodná schopnost, o které předtím neměla tušení. „Lehká jako pírko, poroučející větru,“ zašeptala a zaznamenala, jak se ženy vyděsily. Mohly tedy slyšet její hlas. „Nevidíte mě, vy husy.“ Nechala se pomalu unášet větrem k ženám. Její žízeň vzrostla a stala se bezuzdnější. A věděla, po čem baží.

Když dorazila ke služebným, soustředila se na to, aby přijala lidskou podobu. Podařilo se to! Zjevila se před nimi nahá – a bleskově natáhla ruce. Ženy chtěly vykřiknout, ale Skylla jim mocně třeskla hlavami o sebe, takže omámeně klesly, jedna na postel, druhá na podlahu.

Skylla se už nekrotila. Vrhla se na první služku, otevřela ústa a rozkousla jí hrdlo. Sála, cítila krev v ústech a sténala rozkoší. Vychutnala si každý doušek, potom odhodila mrtvou služebnou na zem a přitáhla si k sobě druhou.

Žena právě otevřela oči. Skylla rychle rozevřela ústa, čelist jí s praskotem vyjela, potom chňapla a rozdrásala krk. Nic z drahocenné tekutiny nepřišlo nazmar, proudila hrdlem a plnila žaludek.

Ale žízeň nebyla utišena.

Skylla upustila i tuto vykrvácenou schránu, mrtvoly bledých služek přes sebe ležely přehozeny jako odmrštěné hračky. Přiskočila ke sluhovi, který se ještě neprobral z bezvědomí. Překousla tepnu i jemu, beze zbytku ho vysála a potom se spokojeným povzdechem klesla, opřená zády o skříň.

Olízla si rty a zadívala se na svou ruku. „Neviditelná létat s větrem,“ zašeptala, ještě stále zaražená svým objevem. Přejela si druhou rukou po krku a přes levé ňadro a břicho až ke svému ženství. Její prsty se zarazily na hustých, krátkých zrzavých chloupcích. Pod nimi pulzovala touha. Pití, horká krev, její nové schopnosti, to všechno ji rozrušilo. Bylo načase, aby za ní přišel Jakobus.

Skylla vstala a uklidila tři mrtvoly do skříně. Po milostných hrátkách nebo zítra ráno bude dost času nechat je nějak zmizet. Rychle se umyla, zkontrolovala podlahu a prostěradla, aniž by našla krev, a odebrala se na lože, kde netrpělivě čekala na pána.

Krátce poté dorazil a dostal od ní darem noc, kterou bylo sotva možné překonat vášní a nenasytností.

20. prosinec 2007

Německo, Sasko, Lipsko, 23.19

O něco později jsem už žila na jeho zámku, nechala se vydržovat a odkládala si stranou své první malé jmění, zatímco Jakobus mě uváděl do vybrané společnosti nájemců půdy.

Ať jsem hledala sebevíc, nenašla jsem mezi nimi nikoho, kdo by nosil aspoň přibližně tak výstřední paruku jako můj otec nebo ostatní osoby z cognatia.

Už dávno mi bylo jasné, že se v případě shromáždění také jednalo o upíry, schopné badatele s neuvěřitelnou myslí a věděním. K vlastnímu údivu jsem necítila chuť zabývat se znovu bádáním. Skýtalo mi až příliš velké potěšení prozkoumávat svou moc, učarovávat lidem a spoutávat je svým hlasem.

V noci jsem se vydávala na lov a nakonec jsem dopadla prvního ze svých vrahů.

Ach, jak mě bažilo si s ním pohrávat a teprve po dlouhém mučení ho oloupit o krev! Ovšem všimla jsem si, že potom chutnala odporně. Bolest ji změnila.

V následujících letech jsem dál stoupala vzhůru. Z prosté společnice nevýznamného pachtýře se stala důležitá metresa a já se ocitala v postelích skutečných knížat, která si směla ponechat peníze i výsady za to, že platila významné sumy Turkům.

Přitom jsem se stále víc vzdalovala od místa, kde stával mlýn, můj starý domov. Po nocích jsem jako vítr cestovala vesnicemi a zabíjela jednoho svého vraha po druhém, abych pak krátce před východem slunce znovu ležela vedle svých příznivců na místě, kde jsem je zanechala vyčerpané milostnou hrou. Nikdy žádný z nich nepojal podezření.

Po pěti letech jsem chtěla víc než jen uznání. Toužila jsem po titulu. Proto jsem pomohla synovi svého milence zabít jeho otce a tím i svého dobrodince, abych se rok poté za syna vdala. Od této chvíle jsem byla skutečná šlechtična!

Ale stejně jako předtím jsem neobjevila ani stopu po cognatiu. Kde se ukrývali?

Nehledě na tyto hlodající otázky to probíhalo dobře. Až příliš dobře.

Vlastní pýcha mi nastavila nohu, protože oné noci, kdy jsem se vrátila z honu na posledního vraha svého otce, se to stalo.

21. listopad 1683

osmanské vazalské území

Skylla běžela se sluncem o závod, a jako už tak často hvězdu o vlásek porazila. Ale tak nebezpečně blízko jako za tohoto svítání se k ní slunce dostalo jen zřídka.

Za normálních okolností předstírala manželovi, že poslušně strávila noc po jeho boku, a budila ho polibkem, ale tentokrát jí nezbyl čas.

Místo toho okamžitě sešla do sklepa, kam se přes den uchylovala kvůli „plicnímu neduhu“, jak tvrdila; vlhký vzduch prosycený sanytrem jí prý dělal dobře. V tomto nádherném sklepení s křížovou klenbou, pocházejícím ze třináctého století, si Skylla nechala zařídit druhé obydlí a žila tam stejně knížecím způsobem jako její choť v poschodích nad ní.

Skylla seběhla po schodech a odebrala se do ložnice, v níž ráda několik hodin odpočívala. Dlouhé noční výpravy ji stály spoustu sil. Odložila si šaty, usedla nahá do velkého křesla před praskající oheň v krbu a vychutnávala si teplo.

Završila pomstu a přemítala, co by si teď měla počít. Chtěla se znovu pustit do výzkumů? Zasloužilo si to lidstvo vůbec? Nevděčnost vesničanů jen posilovala její pochyby. Nebo by měla pokračovat v pátrání po dětech Jidášových?

Ponořena v myšlenkách si nevšimla, že už je očekávána.

„Kde jsi byla, ženo?“

Polekala se a otočila. Za dveřmi seděl na židli její manžel Maxmilián, a soudě podle jeho unavených očí tam strávil celou noc; v pravé vysoké černé jezdecké holínce mu vězela rákoska. „Byla jsem venku,“ odpověděla. „Nemohla jsem usnout, a tak jsem nechala zapřáhnout koně, abych se trochu projela po okolí.“

Maxmilián přikývl. „A před měsícem? Taky jsi měla problém zavřít víčka?“ Vstal. Bílou košili měl zpola rozhalenou a visela mu přes béžové kalhoty, dlouhé hnědé vlasy mu spočívaly na ramenou.

Skylla vytušila, že další výmluvy budou marné. Sledoval ji už delší dobu. „Co ode mě chceš?“

„Řekl bych, že se zase scházíš s jiným mužem,“ pronesl s namáhavým sebeovládáním. „Co plánuješ? Hledáš si lepšího chotě, abys dál stoupala na společenském žebříčku, jak jsi to dělávala doteď?“

Skylla se blahosklonně usmála. Ten hlupák opravdu žárlil. Rákoska ji varovala, že ji chce potrestat, ale povznesená nálada, v níž se nacházela, poté co zabila posledního vraha, jí propůjčovala přílišnou troufalost. Chtěla vidět, jak zareaguje. Experiment. „A kdyby tomu tak bylo?“

„Pak bych zvažoval, miláčku, jestli nebudu tvou příští obětí. Vím, jak postrádáš skrupule.“ Přistoupil ke křeslu a položil jí ruce na nahá ramena, přejížděl jí po teplé kůži. „Nechal jsem si o tobě sehnat informace, a bohužel jsem zjistil, že tě znají i jinde. Tvoje cesta vzhůru vedla přes několik postelí.“

„Myslíš, Maxmiliáne?“ I když ji nemohl uškrtit, chtěla se přece jen vyhnout násilí. „Koho tedy podle tvého názoru navštěvuji?“

„Atanase, syna fanariotova,“ vylétlo mu okamžitě z úst. „Vždycky se ti dvořil.“ Trhnutím vytáhl rákosku z boty a uchopil ji oběma rukama. „Vidím ti na tom provokativním úsměvu, že nemáš tušení, jak je pro mě těžké se ovládat.“ Maxmilián na ni ukázal tenčím koncem. „Budu tě řezat, dokud se nepřiznáš ke svému prohřešku. Potom tě připoutám k posteli a zmocním se tě, jak jsem se tě ještě nikdy nezmocnil, abys nezapomněla, že to já jsem tvůj manžel. Ale pokud uslyším dobrovolné přiznání, možná si to s tím bitím rozmyslím.“

Skylla se mu vysmála. „Ach, ty můj nebohý parohatý choti,“ zachichotala se a pobaveně si zakryla ústa. „Můžeš se uklidnit, protože…“

Maxmilián pochopil těch pár slov jako přiznání. Rákoska zasvištěla vzduchem a dopadla Skylle na pravou paži, kde se okamžitě objevil temně rudý pruh.

Trhla sebou a zaraženě se na něj zahleděla. „Té rány budeš litovat,“ pohrozila mu.

„Nebudu litovat ani jediné, ženská! Už nikdy se s Atanasem neuvidíš,“ nařídil hlasitě a znovu ji několikrát po sobě udeřil. „Nepodíváš se už víc na jiného muže, nebo tu tvoji říjnost budu každou noc kurýrovat tímhle způsobem.“ Maxmilián ji tloukl dál. Dával si pozor, aby zasahoval jen místa, která se dala ukrýt pod šaty. Ve vybrané společnosti bylo důležité zdání. Pokožka praskala, krev vytékala a proudila jí po hrudi a plochém břiše.

Skylla se vymrštila z křesla a skočila na něj. Její váha a síla stačily, aby ho převrátila; společně dopadli na měkkou předložku před postelí. „Ale ano, budeš.“ Hřbetem pravé ruky mu uštědřila tvrdý políček, který ho omráčil, a vykroutila mu rákosku z ruky.

Potom začaly na Maxmiliána sršet rány, jaké za celý svůj život neschytal. Skylla na něm seděla a bila ho tak dlouho do tváře a paží, až se rákoska zlomila a manžel byl zbrocený krví.

Ztěžka dýchajíc vstala a vrátila se do křesla. „Teď toho lituješ, ty bastarde?“

Se sténáním se zvedl, setřel si krev z očí a ohmatával si tvář. Vypadala jako rozedraná slupka. „Zohavila jsi mě,“ vykoktal a třásl se hněvem a bolestí.

„Varovala jsem tě, choti,“ opáčila ledově a přejela si prstem po rudé linii na paži, kterou po sobě zanechala krev. Rány ji svědily, jak se zavíraly, rychle přes sebe přehodila deku. Maxmilián to neměl vidět.

Ale on si už všiml, co se s ní dělo!

Manžel popadl cíp přikrývky a strhl ji ze své ženy. Upřel oči na hojící se trhliny v mase. „Můj sluha měl pravdu,“ vydechl. „Jsi upírka!“ Vrávoravě vstal a přidržel se sloupku postele s nebesy. „Věřil jsem té tvojí plicní nemoci, ale můj věrný Vladimír byl chytřejší,“ zašeptal a pokřižoval se. „Přivedl jsem si do domu ďábla!“

Skylla zachovala zdánlivý klid, ale myšlenky jí vířily, aniž by jí dokázaly ukázat cestu ven. Maxmilián odhalil její tajemství, a v žádném případě si ho nenechá pro sebe. Nemohla připustit, aby bylo její namáhavě vybudované maskování zničeno kvůli hloupé náhodě.

Maxmilián se vlekl kolem ní.

„Kam máš namířeno, choti?“

Zrychlil krok. „Pryč od tebe. Musím popřemýšlet, co s tebou provedu,“ odpověděl tiše.

„Zůstaň. Musíme si o tom promluvit hned.“

Maxmilián se rozběhl ke dveřím.

Převrávoral přes práh, zabouchl dveře a zatarasil je zvenku židlí. Velmi dobře věděl, co je třeba dělat. Nechá dveře zazdít, aby upírka bídně zahynula hladem.

Jak jen mohl tak dlouho přehlížet, co bylo nabíledni? Musela ho očarovat. Kouzlem lásky a vášně, které ho činilo slepým a hluchým k očividnému i k radám.

„Vladimíre!“ zavolal nahoru do schodů. Zevnitř se ozvala mohutná rána do dřevěných dveří, zámek kovově zaskřípal. „Přiveď chlapy! Musíme tu upírku zazdít. A přines s sebou opěrné desky.“

Vladimír už stál na podestě. Nikdy mladé ženě nedůvěřoval, a jak Maxmilián věděl, čekal na tento den už víc než rok.

„Hned to bude, pane.“ Sluha se rozběhl nahoru a vyslal tři muže pro vzpěry, zatímco se třemi dalšími chvátal Maxmiliánovi na pomoc.

Dveře se otřásaly pod pokračujícími údery a ve dřevě se už začínaly rýsovat první trhliny, zatímco uvnitř bylo slyšet hněvivé běsnění upírky.

*

Skylla se vzdala snahy rozbít dveře holýma rukama. Přehodila přes sebe plášť, zasunula dýku a přešla za postel. S nadlidskou silou se opřela do těžkého kusu nábytku, nohy se skřípěním klouzaly po hladké kamenné podlaze, až nakonec postel letěla proti zavřeným dveřím.

Muži na druhé straně nemohli tomuto náporu vzdorovat. Dveře se rozletěly; velká křídla částečně vypadla z pantů.

Skylla skočila na matraci a odtamtud přes hlavy svých protivníků. Pružně přistála vedle velkého svícnu a popadla ho jako kopí. „Jste hlupáci,“ zvolala a mávala předním koncem sem a tam. „Odnesete si moje tajemství do hrobu.“

„Zabijte ji!“ zvolal Maxmilián. Vladimír a jeho tři společníci tasili zbraně, bez výjimky dlouhé, zahnuté jezdecké šavle, a vrhli se na ni.

Skylla proti nim vymrštila svícen, vytáhla dýku a zaútočila na prvního sluhu. Se zahvízdáním kolem ní prosvištěla šavle.

Přikrčila se, bodla muže zespodu do podpaždí a proklouzla mu mezi rozkročenýma nohama. Její natažená paže mířila na stehno druhého soupeře, čepel zasáhla tepnu, jak měla v úmyslu. Oba muži v krátké době vykrvácí, a čím víc se budou namáhat, tím rychleji z nich bude srdce pumpovat život.

Třetí sluha se po ní ohnal, Skylla uskočila dozadu a unikla tak hrotu šavle, která jí cílila na hlavu.

Maxmilián vytáhl pistoli s křesadlovým zámkem, roztřesenými prsty ji nabil a stále znovu si musel otírat krev z očí. Namířil hlaveň na Skyllu, aby hned poté stiskl spoušť. Prach s třeskem chytil, koule vyletěla…

…a zasáhla!

Skylla schytala ránu do hlavy a najednou neviděla na pravé oko. Celá jedna strana jí připadala podivně lehká, neslyšela už ani žádné zvuky. Nohy ztrácely sílu, opřela se jednou rukou o stěnu, aby neupadla.

Maxmilián se vítězoslavně zasmál. „Nejsi nezranitelná.“ Kulka jí utrhla polovinu hlavy a potřísnila stěnu za ní krví a úlomky. Skylle se stále znovu podlamovala kolena a zmateně se rozhlížela zbylým okem kolem sebe. Bylo na ní dobře vidět, že pořádně neví, co by teď měla dělat. Maxmilián rychle znovu nabil. „Dělejte!“ pobídl sluhy. „Rozsekejte ji na kusy!“

Vladimír zamával šavlí a vrhl se vpřed, druhý sluha ho následoval. Současně přiběhli tři muži, které vyslal, aby se porozhlédli po opěrných trámech. Pro Skyllu už nebylo úniku. „Sem s těmi trámy. Srazte ji.“

Pochopila, že její zranění musí být vážné. Kdyby jí kulka prorazila šíji, nejspíš by na místě zemřela. Poprvé po dlouhé, dlouhé době dostala strach. Cítila se obklíčená a oloupená o obvyklou rychlost a obratnost.

Upřela zdravé oko na spásné schody. Musela nahoru, ven na svobodu a zotavit se, než se vrátí a zámek se všemi obyvateli podpálí.

Vyhnula se šavli, a místo toho schytala úder dřevěným trámem do hlavy; v lebce jí vybuchla bolest. S jekem pádila skrz skupinu útočníků, ignorovala bodné a řezné rány, které přitom schytávala, a pak se rozběhla po prvních schodech nahoru.

Maxmilián viděl, že se snaží spasit útěkem. Mezitím dobil pistoli, zamířil její konec na Skyllinu hlavu a vypálil. Tentokrát minul a zasáhl ji pouze do zad, těsně vedle páteře, ale stačilo to. Skylla dostala další ránu, zapotácela se a upadla na schody. Podařilo se jí otočit se a zachytit soupeře pohledem.

„Rychleji!“ vykřikl její choť na sluhy, zvedl svícen a mával jím nad hlavou, zatímco se k ní blížil. „Rozmažu ti mozek po schodech, ty děvko a vražedkyně!“ Udeřil, těžký podstavec svícnu jí letěl rovnou na hlavu.

Krátce předtím, než se železo a lebka setkaly, sevřela prostřední tyč mužská pěst a zadržela úder.

Skylla uviděla, jak Maxmilián zvedá zrak. Před ním stál muž, jehož odhadovala na třicet a podle velmi drahého oděvu na šlechtice. Připadal jí podivně povědomý… Tvář měl úzkou a zdobenou černým třídenním strništěm, úsměv, pohrávající mu na tváři, naháněl Maxmiliánovi notný strach, to dokázala velmi dobře rozeznat i jediným okem.

A na hlavě měl cizinec bohatě tvarovanou bílou paruku!

Než mohl Maxmilián něco říct, dostal svícnem do hlavy a spadl pozadu ze schodů, kde zůstal ležet u nohou Vladimíra a pěti sluhů.

„Není to trochu podlé, šest mužů proti mladé dívce?“ zeptal se neznámý vyčítavě a založil si ruce na prsou. Byl normálního vzrůstu, u boku se mu v pouzdře z čistého, rytého stříbra klátila dlouhá dýka. Modré oči přejížděly po tvářích soupeřů, nakonec se upřely na Vladimíra. „Co se tady děje?“ zeptal se velmi majestátním tónem.

Dva sluhové před ním couvli, jeden zamumlal: „Upír.“

Vladimír zvedl zbraň, hrot mířil na neznámého. „Neznám vás. Nemáme hlášenou žádnou návštěvu, a navíc jste vnikl do sídla nepovolaně, nehledě na útok na mého pána.“ Dal sluhům znamení, aby spolu s ním postoupili vpřed. „Chcete jít té upírce na pomoc? Mluvte, nebo vás zabijeme.“ Sáhl si pod košili, položil si na hruď kříž, pokřižoval se a pohyboval rty v neslyšném otčenáši.

I když se k němu natáhly hroty šavlí, neznámý muž neustoupil. „Mé jméno je Marek a prozrazuji ho jen přátelům… nebo lidem, kteří jsou zasvěceni smrti.“ Usmál se a předvedl řadu silných, špičatých zubů. „Abych odpověděl na tvou otázku. Ano, jsem tady, abych té upírce pomohl.“

Po těch slovech jeho postava najednou zprůsvitněla jako sklo, takže byly vidět jen obrysy. Šaty z něj spadly, dýka se zařinčením přistála na zemi. Širokými dveřmi sklepa se prohnal silný, ledový vítr a rozcuchal mužům vlasy, museli zavřít oči, dva sluhové ztratili rovnováhu a zřítili se ze schodů.

„Opatrně!“ Vladimír bodl a zahlédl skrz zpola zvednutá víčka, že upír už dávno nestojí před ním. Rychle se ohlédl a objevil ho, jak se vznáší tři kroky před ním ve vzduchu a nechává se nést větrem.

„Takhle mě nezničíte,“ zasmál se Marek a vrhl se dolů na muže, stojící úplně vzadu. Těsně nad zemí znovu přijal pevnou podobu a stanul nahý před nimi; dokonalé tělo vypadalo svalnatě, a přece mrštně.

Sevřel rukama krky a v příští chvíli se už po podlaze kutálely utržené hlavy. Zbývající tři sluhové padli na zem s proříznutými hrdly, zatímco upír kolem nich zdánlivě jen prošel a neuvěřitelně rychle pohnul rukama. Zčistajasna stál před Vladimírem.

Sluha bodl, ale Marek uhnul před šavlí, chytil ji za nezaostřenou stranu a mohutným úderem druhé ruky rozdrtil čepel.

Vladimír upustil zničenou zbraň a chtěl hmátnout po dýce, ale upír ho předešel. Sevřená pěst zasáhla přímo ohryzek a roztříštila sluhovi krk; dusící se a sípající muž se zhroutil.

Marek se sklonil ke Skylle a zhodnotil zranění, která utržila. „Vypadá to ošklivě, ale spraví se to,“ pronesl jemně a usedl vedle ní. Popadl Vladimíra za nohu a přitáhl si dusícího se muže k sobě. „Budeš potřebovat spoustu krve, abys nabrala síly.“ Nehty otevřel Vladimírovi krční tepnu a přidržel ji Skylle, která okamžitě začala hltavě pít. „Potom si vezmeš peníze svého muže, zapálíš zámek a vrátíš se k mlýnu, v němž kdysi žil tvůj otec. Prozkoumej všechna jeho tajemství, slyšíš? Propátrej každý kout! Protože se v něm nachází drahocennost. Něco nepředstavitelně cenného.“

Vstal, zvedl ji a odnesl zpátky do ložnice. Jediným obratným kopancem dopravil těžké lůžko pod baldachýn, aby ji tam uložil; potom kolem ní rozložil mrtvé.

Skylla před sebou viděla svého zachránce jen nezřetelně. Slabost, která ji přepadla po ráně do hlavy a obrovské ztrátě krve, ještě zdaleka nebyla překonána. Natáhla k němu ruku, spatřila modrý třpyt v paruce. Byl to onen elév, kterého viděla už tehdy před branami Gruže!

„Hledala jsem vás,“ vydechla přidušeně a nezřetelně. Pach čerstvé krve ji rozptyloval, její tělo se dožadovalo dalšího posílení. Zaťala zuby do jiné mrtvoly, zasténala a nasávala do sebe ještě teplou životodárnou tekutinu. Nevšimla si, jak její zachránce pozoruje nahou kůži, která jí vykukovala pod pláštěm, jak se dotýká jejího nahého stehna, zavírá oči a chvěje se. Nezaznamenala ani, jak odchází, když k sobě přitáhla dalšího mrtvého… a pak dalšího…

Sytá a s odeznívajícími bolestmi se překulila na záda a zadívala se na baldachýn. Bělmo očí se jí proměnilo v červeň, jako by zorničky plavaly v krvi. Opatrně si ohmatala tvář, hlavu, spánek na pravé straně. Rány se zahojily.

„Marek!“ zašeptala.

XI. kapitola

21. prosinec 2007

Německo, Sasko, Lipsko, 0.23

Marek mě posílil v mém úmyslu a současně probudil mou zvědavost: Co se nacházelo v troskách mlýna a muselo být bezpodmínečně odhaleno?

Odtrhávám se od příběhu a zamyšleně hledím z okna. Jak mě tehdy Marek dokázal najít? Hořce se usměju. Tak, jako mě znovu našel i teď. Jaká ironie. Dlouhou dobu jsem považovala Marka za strážného anděla, a kdykoliv jsem měla dojem, že mě někdo pozoruje, domnívala jsem se, že je v mé blízkosti, a měla jsem radost.

Byla jsem tak naivní.

Poté co mě zachránil, se mi tehdy několik let neukázal – štěstí, na které se už dnes nemohu spolehnout. S povzdechem se znovu otočím k papíru před sebou.

Zámek vyhořel ještě téhož dne, ukryla jsem se ve sklepě a v noci jsem uprchla spolu s veškerým zlatem a drahocennostmi, za jejichž zákonitou dědičku jsem se považovala.

Nebylo těžké ty poklady prodat – a ještě snazší bylo získat díky novému jmění od Turků nejen to, co zbylo ze mlýna, ale také les a okolní vesnice. Tak mi padli do rukou lidé, před jejichž předky jsem uprchla a které jsem z pomsty zničila. Byli mi vydáni na milost a nemilost.

Brzy se mlýn znovu tyčil nad lesem, což lidé pozorovali s nedůvěrou. Neudělala jsem tu chybu a nezabarikádovala se v něm, jak to učinil můj otec. Nechala jsem lidi v domnění, že jsem přítomna jen tu a tam a většinu doby trávím v zámku daleko odtud. Kromě toho jsem zaměstnala mlynáře a mlýn mlel obilí pro okolí. Nikdo netušil, že se patra pod ním stala mou říší. Ještě větší, ještě rozsáhlejší, než byla ta otcova.

Důlní dělníky, kteří pro mě ona tři patra včetně chodeb, sahajících až pod les, nově vyhloubili, vyčistili a zajistili opěrnými pilíři, jsem pozvala z ciziny. Byli také první, na nichž jsem vyzkoušela své staré umění pitvat, a ke své velké radosti jsem zjistila, že je stále ovládám. Znovu jsem se zcela oddala bádání a vědě.

Markova stopa mě dovedla k výjimečnému pokladu. V troskách jsem opravdu něco nalezla, ukryté zápisky svého otce – ovšem zašifrované. A sice tak důkladně, že jsem jejich kód nedokázala prokouknout a zlomit. Tak jsem musela zdolat hned několik problémů.

Po třech letech jsem si získala u lidí na své půdě pověst dobrodince. Darovala jsem peníze na výstavbu kostelů zničených Turky, pečovala o nemocné a zraněné a platila daně okupantům tak přesně, že jim ani na mysl nepřišlo, aby se přiblížili k mým statkům a lidem.

Zatímco mě nad zemí oslavovali a velebili, rozřezávala jsem pod zemí břicha, vyšetřovala zemřelé a pokračovala v práci svého otce. Příležitostně jsem se zmocňovala i živého tvora a testovala plody své práce, když jsem mu podávala tinktury a elixíry v nezředěné podobě.

Čas běžel. Na rozdíl od lidí, jimž jsem se tu a tam ukazovala, jsem nestárla. Ustalo chátrání docela, nebo probíhalo natolik pomalu, že jsem si toho nevšimla? I to byla hádanka, kterou jsem musela vyřešit.

Prvního průlomu jsem ovšem dosáhla v jiné oblasti; konečně se mi podařilo přeložit část otcových zápisků. Zůstavil mi své poznatky o dětech Jidášových!

Byla to tatáž noc, kdy jsem dostala nečekanou návštěvu.

23. říjen 1692

osmanské vazalské území

„Vždycky byste měla dbát o to, aby se vaše stopy nedaly vysledovat. Prozradily mi východní vstup do této podivuhodné laboratoře. Skutečné bludiště.“

Skylla sebou trhla. Skláněla hlavu nad mikroskopem a zkoumala vzorek kůže – a nevšimla si, že se k ní někdo přiblížil.

Ten hlas!

„Marku,“ pronesla radostně a obrátila se k muži.

Stál u dveří, ležérně se opíral o rám a ruce měl založeny na prsou. Ani na něm nebylo poznat, že mezitím uplynulo devět let. Čas ho dokázal poznamenat stejně pramálo jako ji. „Ano, jsem to já.“ Naznačil úklonu a sklidil oplátkou hluboké pukrle. „Rád vidím, že jste vyslyšela mé rady.“

„Byla to vaše rada a současně mé vroucí přání,“ odvětila a vstala. Na rozdíl od něj neměla paruku, místo toho si svázala dlouhé zrzavé vlasy do uzlu, aby jí nepřekážely při práci. „Ještě jsem neměla příležitost poděkovat vám za váš skutek.“ Uvědomila si, že má na sobě špinavý plášť a není oblečena zrovna vhodně k přijetí hosta.

Marek se usmál. „Myslíte můj výstup tehdy v zámeckém sklepě? Jaká škoda, že jste neviděla všechno. Byl jsem neuvěřitelně dobrý.“ Odstrčil se od rámu a vydal se k ní. „Mohu se podívat, co zrovna zkoumáte?“

Skylla ustoupila stranou, aby ho nechala nahlédnout do okuláru. „Jistě. Svému zachránci splním každou prosbu.“

Vyhledal její pohled, než řekl: „Byl bych vám vděčný, kdybyste se neomezila jen na to. Chtěl bych pro vás být víc, Skyllo.“ Sklonil hlavu nad čočky a prohlížel si vzorek pokožky. „Přál jsem si to už od chvíle, kdy jsme se uviděli poprvé.“

Odložila zástěru a získala tím čas k přemýšlení. „Děkuji vám za kompliment,“ odpověděla kvapně, protože nevěděla, jak jinak by měla reagovat. „Mohu vás pozvat nahoru, kde je to trochu pohodlnější než v laboratoři?“ Nečekala na odpověď, místo toho kolem něj prošla ke schodům, vedoucím nahoru.

Poschodí těsně pod stodolou a mlýnem Skylla proměnila v malý palác. Nechybělo mu pohodlí ani útulnost. V salónu, jak tomu tady říkala, poskytovaly svíce a svícny světlo a teplo. V nesčetných policích se vršily drahocenné knihy jejího otce, uchráněné ve spodních laboratořích před ohněm, i novější díla, na stolku stála sbírka nejlepších lihovin a pečiva.

Skylla poskytla Markovi vlastní křeslo, zatímco sama usedla na židli. „Co vám mohu nabídnout?“ Zahleděla se mu do tváře. „Co takhle trochu krve? Mám ve sklepeních…“ Skylla se odmlčela uprostřed věty, protože si všimla odporu v jeho tváři.

„Krve, vážená Skyllo?“ zeptal se tiše a opovržlivě. „Myslel jsem, že jste mezitím pochopila, kdo jsme.“ Vzal si kousek pečiva a ukousl si. „Dovolte mi to formulovat takto: Viděla jste někdy, že by váš otec pil krev?“

„Ne. Ale taky mi nikdy neřekl, že je upír…“

Marek sebou znovu trhl. „Prosím, ne toto ohavné slovo, které nás klade na roveň pijavicím, které se toulají venku jako zvířata a napadají lidi.“ Nalil si destilát, ohříval sklenici v ruce a kroužil alkoholem, pak labužnicky nasál buket. „Jsem aeternus, vy jste aeterna. Jsme věční, milá Skyllo.“ Ochutnal nápoj a potom dojedl pečivo. „To, co mi podáváte, je velmi lahodné,“ pochválil ji a usmál se. „Odpusťte svému otci, že vám to neřekl, ale jistě by to býval udělal. Jakmile byste byla přijata jako jeho elévka.“ Marek si odkašlal. „Lépe řečeno, sdělila by vám to Metunová. Asi by to byla také ona, kdo by vám v souladu se starým zvykem daroval vaši první paruku.“ Prohlížel si její zrzavé kadeře. „Pro takové jako my není vhodné předvádět vlasy jako obyčejný smrtelník. Necháme vám nějakou zhotovit… ale teď už dost toho. Řekl jsem vám oné noci, že mlýn ukrývá tajemství. Jaká jste odhalila? Co o nás víte?“

Také si nalila, přičemž dala přednost trnkovému likéru. „Pocházíme od Jidáše Iškariotského, velkého a horlivého zélótského bojovníka za svobodu proti římským okupantům. Byl sikarijec, atentátník cvičený pro boj s nožem. To je důvod, proč se mi dostalo výcviku s čepelí.“ Skylla položila ruku na jílec dýky, která byla současně památkou a varováním. „Jidáš byl slavný atentátník, než se stal Mesiášovým učedníkem. Jen jemu vděčíme za to, že se náš Pán Ježíš Kristus mohl stát tím, kým měl: beránkem Božím, který svou smrtí vykoupil lidi z hříchů.“ Tázavě se na Marka podívala. Ten přikývl. „Je to pravda. Jeho zrada naplnila osud, který byl Božímu synu předurčen. Odměnou za jeho čin věnoval Všemohoucí svému služebníku Jidášovi věčný život.“

„Ale proč byl vypovězen do noci? Odpusťte, ale otcovy texty jsou velmi složitě zašifrované a já této záhadě nerozumím.“

Dolil si, a tentokrát vyzkoušel trnkový likér. „Jidáš si přál žít od té doby v noci. Nechtěl nikdy stanout v záři slunce. Vrah a tma se k sobě lépe hodí. Aby svému Bohu a Mesiášovi i nadále věrně sloužil, přísahal, že on a jeho potomci budou po věčné časy pečovat o blaho smrtelníků.“ Usrkoval ze sklenice. „Protože jsme všichni badatelé, vážená Skyllo, a dobrodinci lidstva.“

„Já vím. Otec lidem z okolí hodně pomáhal… i když…“ povzdechla si.

„Nedávejte jim vinu za to, co se stalo, ctěná Skyllo. Považovali ho za jednu ze zrůd, které zabíjíme stejně jako oni. Byla to souhra nešťastných okolností, které vás,“ ostře se na ni podíval, „v žádném případě nesmí dovést z hněvu a vzdoru k tomu, abyste se chovala jako upír. Jste aeterna.“

„A z toho důvodu nesmím pít krev? Abych nebyla jako upíři?“ Skylla měla dojem, že chápe. S hrůzou vzpomínala na to, kolik jí v uplynulých letech vypila. Bez výčitek svědomí, právě naopak, vychutnávala si ji. Znala každou příchuť životodárné tekutiny, od kojenců a dospělých až po zvířata; jen od starých a nemocných se vždycky držela dál. Bála se, že by se na ni utrpení a smrt mohly přenést.

Marek si zjevně všiml, že se výraz její tváře změnil. „Ano. My se nechováme jako upíři. Ovládáme se a krotíme své choutky, abychom se od nich odlišovali. Jsou to bytosti zla, zatímco my jsme byli vyvoleni Bohem, abychom pomáhali lidstvu.“ Zakroužil likérem jako předtím pálenkou a sklopil zrak. „Ale nemusíte si dělat starosti s tím, co se přihodilo před mou návštěvou. Všichni známe příležitostné… temné chvilky.“ Usmál se na ni. „Ale to musí ode dneška skončit. Budete žít zdrženlivě. Tak nám to nařizuje zákon našeho předka, Jidáše Iškariotského.“

Skylla se zhluboka nadechla. Nebude to pro ni snadné. „Proč vůbec žízníme po krvi, když nemáme právo ji pít, Marku?“

„Zkouška, kterou nám uložil Satan. Jednou za rok se nás s obrovskou silou zmocňuje lačnost a není snadné ji porazit.“

Skylla si vzpomněla na Giureho vyprávění o masakru v jedné z vesnic.

Marek se rozhlédl po pokoji. „Když budete pokračovat v dešifrování zápisků svého otce, dospějete k místu, kde Satan navštívil Jidáše a chtěl ho svést, jak to už zkoušel s Ježíšem v poušti. Protože mu Jidáš odolal, zatížil ho Satan ze zlosti a hněvu znamením upírů, kteří jsou jeho stvořeními. Všemocný Bůh nabídl svému věrnému služebníkovi, že ho strašlivého prokletí zbaví – ale Jidáš nežádal žádný další zázrak, místo toho odvětil, že mu pravá víra vždy pomůže potlačit nutkání. A tak to děláme i my, jeho děti.“

Skylla před sebou spatřila otce, jak najednou použil své schopnosti proti vesničanům. Z hodného, srdnatého vědce se před jejíma očima stal nelítostný bojovník. „Ode dneška si to budu pamatovat,“ slíbila Markovi.

„Obávám se, že to nebude stačit. Budete to muset odpřisáhnout před celým cognatiem.“ Vyzývavě se na ni ušklíbl. „Neboť do něj vstoupíte. Na místo svého otce.“

Postavila sklenici, kterou si právě chtěla zvednout k ústům, na stolek tak rychle, až likér vyšplíchl. „Děláte si ze mě legraci!“

„Nikdy, vážená Skyllo.“

„Ale cognatio mě odmítlo, a baronka Metunová…“

„To je zapomenuto, vážená Skyllo.“ Marek si přehodil nohu přes nohu, opřel se a položil si ruce na opěrky křesla. Působil velmi suverénně, skoro jako vládce, a – Skyllu ta myšlenka udivila – ne nepodobně jejímu otci. „Po smrti barona Illiće zavládly v cognatiu bouřlivé časy. Jeho místo už nebylo obsazeno, baronka zůstala bez elévky a my jsme ztratili ve vašem otci jednoho z nejlepších vědců mezi námi. Rozhořel se prudký spor, který Iškariotský… vzpomínáte si na něj?“

Skylla to potvrdila mávnutím ruky a pozorně naslouchala. Celou dobu, a co teprve po jejím marném pátrání, předpokládala, že už o cognatiu nikdy neuslyší, ale teď se ocitla na prahu návratu do tohoto kruhu.

„Iškariotský už nedokázal zabránit intrikám a můj mentor dostal bratrský polibek. Po jeho smrti…“

„Bratrský polibek?“

„Trvalo by příliš dlouho, než bych vám vyložil všechna pravidla, ale jedno si zapamatujte: Kdo dostane polibek, je synem smrti. Starý rituál, který nám připomíná noc v zahradě Getsemanské.“

„Co se stalo pak?“

Marek pokrčil rameny. „Byl jsem přijat do cognatia. Stalo se to půl roku po požáru mlýna. Všichni vás považovali za mrtvou – než se mi doneslo něco o chladné kráse mladé ženy, jejíž popis vzbudil mou zvědavost.“ Sešpulil rty a zvedl obočí. „Můj zájem o vás s sebou přinesl něco dobrého, jak si zajisté vzpomenete. Od té doby vás zdáli střežím a odvrátil jsem od vás nejednu nepříjemnost.“

„Věděla jsem to,“ vyhrkla Skylla. „Byl jste mým strážným andělem, drahý Marku. Nejednou jsem na sobě cítila váš pohled a těšilo mě, že jste v mé blízkosti.“ Zářivě na něj hleděla. „A cognatio…“

Zasmál se, „…netuší, že jste stále naživu.“

Zmátlo ji to. „Ale…“

Zvedl ruku. „Dovolte, ať vám to vysvětlím, okouzlující Skyllo. Mluvil jsem s některými z cognatia a rozhodli jsme se, že baron, který obsazuje vaše právoplatné místo, brzy obdrží bratrský polibek. Při příštím sezení budete žádat o členství v cognatiu, a buďte si jista, že tentokrát budete mít na své straně většinu, která vás podpoří.“ Podívala se na něj, potom vyskočila, uchopila ho za obě ruce a stiskla je. „Pořád jste mým strážným andělem, Marku!“

„Přisuzujete mi nezištnost, a o tu určitě nejde,“ odpověděl a také vstal. Zvlnil rty. „Máte příliš velký talent, než abychom se vás mohli vzdát.“ Polkl, palci opatrně pohladil Skyllu po hřbetech rukou. Byl to jen malý signál, současně ale naprosto srozumitelný.

Zahleděla se dolů, potom zvedla zrak. „To moc ráda slyším. Chtěl byste žít tady u mě pod mlýnem, dokud nepředstoupím před cognatio? Musíte mi povyprávět všechno o dětech Jidášových.“

„To udělám,“ Marek jí připil, „neboť se budete muset ještě ledacos naučit, milá Skyllo. Rád bych, abyste udělala skvělý dojem.“

Skylla viděla, že ho svými slovy učinila velmi šťastným. „Jedno bych chtěla vědět už dnes, a myslím, že mi to můžete říct. Tehdy, když cognatio hlasovalo poprvé. Proč mě nepřijali? Bylo to… proto?“ Odhrnula si rukáv a ukázala mu znaménko.

Marek okamžitě zvážněl. „Ne.“ Znovu si sedl, přitom dál upínal pozornost na její tvář. „Někteří členové cognatia nedokázali… nedokázali odolat hříchu závisti. Ale věřte mi, všichni, kteří tenkrát hlasovali proti vám, litují, že to udělali. Zkuste si to nebrat osobně.“

Skylla se chladně usmála. „Nebudu se mstít,“ zalhala. Usedla, dolila Markovi i sobě likér, aby vzápětí pronesla: „Začněme s mou výukou o cognatiu. Jak přesně to funguje s bratrským polibkem?“

XII. kapitola

21. prosinec 2007

Německo, Sasko, Lipsko, 3.13

Měsíc jsme žili s Markem společně ve sklepeních mlýna a já se dozvěděla spoustu o cognatiu, onom spříseženeckém společenství, které chtělo zvítězit nad nemocemi a stářím. Existovala přísná pravidla.

Když měl například vstoupit do cognatia nový baron, aniž by se předtím samo od sebe uvolnilo místo, musel jeden ze starých baronů odejít. Volba této oběti, které se také říkalo „beránek“, byla učiněna potají. Pokud se našlo víc než šest spojenců, platilo jejich rozhodnutí a bylo oznamováno bratrským polibkem. Beránek se musel rozhodnutí podrobit a bez odporu se nechat zabít. Tento osud mohl postihnout každého barona a každou baronku; výjimkou byl pouze Iškariotský.

Jak často se asi otcovi závistivci pokoušeli získat za jeho zády většinu, aby ho zradili bratrským polibkem a odsoudili k smrti? Možná se toho ale nikdy neodvážili, protože věděli, že jeho výzkumy jsou pro ně životně důležité. Místo toho ukuli spiklenci plán, že ho zlomí tím, že ho připraví o jeho elévku – o mě.

Také nástupnictví podléhalo zákonům. Každý baron i Iškariotský směli mít eléva, který jednoho dne zaujme jejich místo. Tento nástupce musel být představen cognatiu ve věku čtrnácti let, aby mohlo být rozhodnuto o jeho způsobilosti. Jako v mém případě. Žádný následovník se ovšem nesměl stát díky smrti a zmrtvýchvstání skutečným dítětem Jidášovým před dosažením jednadvaceti let – další důvod mě odmítnout.

Teprve později jsem se dozvěděla, že ne každý elév byl vyvolený k tomu, aby se stal dítětem Jidášovým. Stejně jako se k novému životu po smrti neprobouzeli všichni moji potomci, stále znovu a znovu se stávalo, že elév o svých jednadvacátých narozeninách nepovstal po slavnostním přijímacím rituálu z mrtvých. Musela jsem myslet na Eleonoru. Stala by se aeternou? Nebo měla Metunová důvod domnívat se, že by její elévka prostě zemřela? Možná jí navzdory všemu, co se ještě mělo stát, nešlo o to, aby mě zachránila – možná jen chtěla nejlepším možným způsobem zajistit své nástupnictví a současně využít příležitost, aby se zmocnila znalostí mého otce.

Nebylo dovoleno, aby v cognatiu jako elévové sloužilo víc potomků jednoho barona. Ledaže by z jakýchkoliv důvodů zůstalo místo neobsazeno. Potom mohl Iškariotský zaplnit mezeru vlastním elévem a vybrat si nového nejen z okruhu svých potomků, ale také ostatních baronů.

Ze všech těch předpisů mi šla hlava kolem.

Marek mě poučil, co jako dcera Jidášova dokážu: zprůsvitnět jako duch, nechat se unášet větrem, měnit podobu, řídit blesky a přivolávat bouře. Jakou moc jsme měli!

Neuniklo mi, že po mně Marek touží. Projevovalo se to pohledy, zdánlivě náhodnými doteky při vtipech, které jsme dělali. V uplynulých letech jsem se toho hodně naučila o mužích a uměla jsem v něm číst jako v otevřené knize.

V zásadě by nebylo nic na tom, kdybych jeho prosbám vyhověla. V minulosti jsem spala kvůli penězům a postavení s tolika muži, proč bych se měla vzpírat zrovna svému zachránci?

Ovšem měla jsem ho ráda způsobem, který dusil každou myšlenku na vášnivé hrátky v samém zárodku. Tehdy jsem netušila, proč to tak cítím.

Nadešel den cognatia a můj příchod se stal jediným velkým triumfem. Provázena příznivými pohledy Lýdie Metunové jsem vstoupila do kroužku a vštípila si do paměti tváře těch, kteří proti mně tenkrát hlasovali. Z mého úsměvu tryskala přívětivost, má slova svědčila o úctě ke cognatiu a hovořila jsem o cti, tradici a závazcích.

Ve skutečnosti jsem myslela jen na to, jak bych je mohla zabít, i když jsem byla od této chvíle jednou z nich. Myslela jsem na bratrský polibek…

V následujících letech jsem se ještě intenzivněji věnovala bádání a experimentům. Lýdie si našla novou elévku, Elisu, kterou mi představila. Milou, plavovlasou dívku, kterou jsem si ovšem nikdy nemohla oblíbit tak jako Eleonoru. Setkávaly jsme se s Lýdií velmi často, naše rozhovory se staly v průběhu doby otevřenými a srdečnými. Žena, kterou jsem kdysi považovala za chladnou a krutou, se stala mou přítelkyní. Možná bylo i to důkazem toho, jak moc jsem se změnila.

Zřekla jsem se krve, jak se ode mě žádalo, a brzy jsem zjistila, že mě tato zdrženlivost zasáhla tvrději, než jsem se zprvu domnívala, a že vyžaduje větší vypětí vůle. Měla jsem strach, že ztratím sebekontrolu a vrhnu se na nějakou vesnici. Ne že by se mě tak dotýkalo utrpení lidí, ale vydali by se pátrat po viníkovi a za určitých okolností by mohli objevit můj nový domov.

Protože ale nebylo zakázáno živit se zvířecí krví, chovala jsem v jedné z místností velké množství krys, na které jsem se vrhala, když moje žízeň příliš narostla. Když jste dbali, aby zůstaly v čistotě a dostávaly správné žrádlo, nechutnaly špatně.

Přesto tu byla touha po životodárné tekutině lidí. Nikdo z nás ji nemohl popřít. Během roku stále narůstala, jako vytrvalý pramínek roste v plynoucí řeku, až dorazí k přehradě. A podobně jako řeka strhává tato potřeba všechny zábrany.

V mém případě to vedlo k tomu, že jsem si většinou v létě v době žní, kdy na polích byla spousta lidí, vybírala oběti a dosyta pila. Mrtvé jsem označovala naším znamením, latinským číslem třicet. Mělo nám připomínat, že jsme se dopustili zrady na Jidášově zákazu krve, a všem jsme to zvěstovali.

Zabít člověka byl hřích.

Páchala jsem ho radostně každý rok.

Nic se nedalo srovnat s tím, když jste se vrhali na muže, ženy a děti, zabíjeli je jediným kousnutím a nechávali si do úst tryskat teplou, čerstvou krev. Byla jsem si jistá, že jsou na tom všichni v cognatiu stejně.

Měla jsem vědět, že se Marek kvůli mému přívětivému odmítnutí jeho námluv dříve či později změní.

Celé roky jsme žili v harmonii ve mlýně, který Marek jen zřídka na pár týdnů opouštěl, aby navštívil vlastní statky, a já se od něj směla mnoho naučit. Potom ale začalo vznikat stále zřetelnější napětí. Jeho sobecké způsoby mi ztěžovaly to, abych ho měla stále ráda. On mi zase dával pocítit, že jsem v mnoha směrech nevděčná.

Potom, při Lýdiině návštěvě, jsem se dozvěděla něco, co mělo všechno změnit.

11. listopad 1723

osmanské vazalské území

Skylla a Lýdie seděly v knihovně u šálku kávy a povídaly si o zdánlivě neškodných věcech. Znělo to nenuceně, ale Skylla okamžitě vycítila, že existuje jiný důvod, proč se u ní dobrá přítelkyně objevila. Udivovalo ji to, protože baronka vždycky sdělovala nepříjemnou pravdu, aniž by při tom hnula brvou; a tak se zeptala.

Lýdie se zjevně cítila přistižena. Odložila šálek a uhladila si záhyby tmavě žlutých šatů, které tvořily kontrast ke Skylliným světle červeným; obě ženy na sobě měly zdobné paruky. „Zjevně před tebou nemůžu mít žádné tajemství,“ pronesla baronka po chvíli a na okamžik zase působila tak nepřístupně a chladně, jak to Skylla tak často zažívala při shromážděních. „Opravdu si dělám starosti, Skyllo, protože v cognatiu existuje jisté podráždění. Kvůli tobě – a Markovi.“

Skyllu to odhalení zaskočilo. „Co s tím má společného Marek? Je to proto, že baron a baronka spolu žijí pod jednou střechou?“

Lýdie se ji pokoušela propátrat modrýma očima. „Nic mi nepředstíráš?“

„Nechápu…“

„Copak ti to neřekl?“

„Co mi neřekl?“ zvolala Skylla stísněně.

Lýdie si povzdechla. „V tom případě jsem na sebe vzala dvojnásob nepříjemný úkol, aniž jsem to tušila.“ Uchopila přítelkyni za ruku. „Za prvé na tobě stále lpí poskvrna neukončeného vzdělání na elévku. Za druhé jsi byla příliš mladá, když ses proměnila v aeternu. Za třetí,“ polkla, „vstoupili do cognatia aeterna a aeternus pocházející ze stejného otce.“

Chvíli trvalo, než Skyllin rozum správně pochopil její slova. „Marek je můj nevlastní bratr?“

Lýdie přikývla. „Má za sebou podobnou odyseu jako ty, než získal místo v cognatiu. Tvůj otec ho nechtěl ve shromáždění, až si ho, jak víš, zvolil za eléva jiný baron. A tak se stalo, že teď sedí v cognatiu dva nesmrtelní se stejným otcem.“

„Ale proč o tom nepadla zmínka, když mě poprvé představovali cognatiu?“

„Tvůj otec Marka nikdy oficiálně neuznal, Skyllo. A všichni věděli, jak velká vzájemná nechuť mezi nimi vládne. Nikdy nehrozilo nebezpečí, že by mohli díky příbuzenskému vztahu vytvořit alianci. Ale teď je pro všechny očividné, jak si jste s Markem blízcí. Tvoji nepřátelé by z toho mohli učinit zbraň proti tobě – a oni to udělají, dříve či později.“ Lýdie pustila její prsty a dotkla se její brady. „Tvé vynikající výkony a výsledky, které se všemi sdílíš, velmi jasně ukazují, že jsi jiná než oni. Jsi lepší vědkyně – a navíc tím, že se dělíš o své poznatky, jednáš v souladu se základními principy cognatia. Ale baroni také vidí, že se straníš jejich společnosti. Domnívají se proto, že navzdory všemu, co sděluješ, zůstává ještě ledacos tvým tajemstvím. A udělají všechno pro to, aby se toho zmocnili. Víš, co ti potom hrozí?“

Skylla nepřítomně přikývla, zatímco přemýšlela o situaci. „Neuniklo mi, že někteří baroni takřka neposkytují informace. A pokud nás přece jen o něčem zpravují, jsou to maličkosti,“ pronesla bezvýrazně. Samozřejmě ale nedostávalo cognatio k přečtení ani všechny výsledky jejího bádání, ovšem to nechtěla přítelkyni svěřit. „Současně se zdá, že nikdo nechce používat mé receptury, aby prodloužil lidem život tak, jak to už já dělám ve vesnicích kolem mlýna. Otec měl pravdu, když tvrdil, že se cognatio velmi vzdálilo svým ušlechtilým kořenům.“

„Přesto se budeš muset mít na pozoru. Něco jim předstírej, Skyllo, pokud to bude nutné. Ale neposkytni nepřátelům záminku, aby proti tobě zakročili. A pokud jde o vztah tvého otce k Markovi…“

Skylla se zhluboka nadechla a zadívala se na své prsty. „Velmi dlouho jsem se u něj cítila v bezpečí a doma. Já… nevěřím ostatním baronům a baronkám. Co mi zbude, když se teď budu muset dívat i na Marka jinýma očima?“

Lýdie si ji dlouho měřila. „Podívejme! Hrdá, silná baronka Illićová přece jen není tak tvrdá, jak si všichni myslíme.“ Usmála se. „Nemohu za tebe rozhodnout, Skyllo, mohu tě jen znovu ujistit svou podporou, jak jsem to vždycky činila i v případě tvého otce.“

Vstala, a když povstala i Skylla, rozpřáhla paže a nabídla jí náruč.

Skylla zprvu váhala, potom se podvolila. Bylo příjemné nechat se sevřít v objetí, když přitom nehrály roli žádné postranní myšlenky. Zavřela oči a pevně se přitiskla k Lýdii. Tak blízko tělu této ženy, která byla mnohem, mnohem starší než ona, cítila teplo a bezpečí podobně jako kdysi u matky. Obojí jí propůjčovalo sílu k dalšímu kroku, který musela učinit.

Skylla dlouho hleděla za saněmi a potom se postarala, aby náhlý vítr zavál stopy, vedoucí k mlýnu. Nikdo neměl tušit, že měla návštěvu.

Když se vrátila do knihovny, spatřila Marka stojícího u psacího stolu. V ruce držel knihu s otcovými zápisky a současně listoval jejími překlady. Něco hledal, nezvaně a nedovoleně. Ten pohled ji rozzuřil.

Marek si jí všiml a se smíchem položil podklady na stůl. „Dostala ses daleko, Skyllo.“

„Proč jsi mi to neřekl?“ zeptala se a nikterak neskrývala své pocity.

Posadil se do křesla a přehodil si nohu přes nohu. „Co jsem ti neřekl?“

Cítila, jak se v ní vzmáhá ještě větší hněv. „Že máme společného otce, Marku!“

Teď mu přece jen z obličeje vyprchala barva. „Metunová ti to…“

„Ano, Marku. Nedopatřením, protože si myslela, že to vím… stejně jako všichni ostatní v cognatiu.“ Cítila naléhavé nutkání uhodit ho a vážně zranit. Zahleděla se mu do fialkových očí, aby mu vyčetla myšlenky. Marek se mezitím znovu přiměl k úsměvu, který ovšem na ni nijak nepůsobil. „Vážně bys se mnou šel do postele a spal se mnou,“ prohlásila nechápavě. S každým slovem, které nahlas vyslovila, získávala ta neslýchaná pravda ostřejší hrany, které jí vyřezávaly ze srdce veškerou náklonnost k němu. „Copak neznáš žádný stud?“

Marek vstal a pokusil se ji vzít za pravou ruku. „Miluji tě, Skyllo…“

„Jako bratr miluje sestru, ale víc nesmíš,“ zaječela na něj a odstrčila ho, až narazil do stolu. „Věděl jsi to! Přesto jsi mě chtěl, Marku!“

„Ano,“ připustil vzdorovitě a vstal. „Chtěl jsem tě od chvíle, kdy jsem tě poprvé spatřil v Gruži. Zachránil jsem tě před Turky a uchránil tě i před umbrou tím, že jsem zatarasil poklop…“

„Ty? Ty jsi byl i v knihovně?“ Upřela oči na vlastní zápisky. „Vyzvídal jsi u otce pro svého barona…“

„Ne! Chtěl jsem tě tajně vidět a nachomýtl se k tomu, když se umbra vkradl do mlýna,“ vpadl jí do řeči. „Prosím, věř mi, Skyllo, miluji tě. A vždycky budu. Nejsme žádní obyčejní lidé, Skyllo, jsme děti Jidášovy. Zákony smrtelníků pro nás neplatí.“

„A přece tě nebudu nikdy milovat!“ Popadla ho za rukáv a táhla ke dveřím. „Zmiz,“ zašeptala rozhněvaně. „Ode dneška na tebe budu hledět jinýma očima.“

Marek se jí vytrhl. „Ty mě vyháníš?“

„Kdybych věděla o tvé podlosti, udělala bych to mnohem dřív,“ zavrčela. Výhružně po něm blýskala očima a varovala ho, aby už nemluvil. Moc nechybělo, aby ho napadla, tak byla bez sebe. Žádné ujišťování jeho situaci nezlepší.

Obrátil se ke dveřím. „To nebylo mezi námi dvěma poslední slovo,“ slíbil ledově, otevřel a ještě jednou se k ní otočil. „Natrvalo mezi námi nemůže existovat nepřátelství, Skyllo. Navzdory našemu sporu jsme bratr a sestra.“

„Tak to možná funguje u lidí, bratře,“ prohlásila studeným hlasem, kterým s námahou zakrývala bezmocný hněv. „Ale jak jsi právě sám řekl, zákony smrtelníků pro nás neplatí.“

21. prosinec 2007

Německo, Sasko, Lipsko, 4.59

Od toho dne jsem se cítila při setkáních cognatia stále hůř – také proto, že jsem se tam nemohla vyhnout Markovi.

Lýdie mi v těch těžkých časech poskytovala oporu a přátelství, které brzy k mému vlastnímu překvapení přerostly v něco hlubšího. Necítily jsme se být k sobě přitahovány jen duchovně, a během nejedné noci jsem se podvolila jejímu jemnému naléhání.

Lýdie byla úplně jiná, empatičtější a něžnější než kterýkoliv muž, s nímž jsem kdy byla, a rozkoš i city mě zaplavovaly jako nikdy předtím. Velmi jsem si její pozornosti vychutnávala.

Byly jsme s Lýdií milenky? Ne, tak jsme to nechápaly. Byly jsme přítelkyně, které se vzájemně utěšovaly a rozmazlovaly. V jejím náručí jsem poprvé nalezla bezpečí a teplo, které jsem od té doby tak často postrádala – a které jsem měla poznat už jen s jediným člověkem, píšu.

Abych se neponořila do smutku nad tím, co jsem ztratila, zůstanu jen u historických faktů. Protože i když jsem se tehdy velmi soustředila sama na sebe, nemohla jsem ignorovat dění kolem sebe.

Turci byli po porážce u Vídně v roce 1683 Habsburky stále víc zatlačováni k jihu. Mírová smlouva z roku 1718 z Požarevace přinesla Rakušanům strategicky důležitý Bělehrad, převážnou část Srbska, Malé Valašsko a temešvárský Banát. Tak byla moje země znovu okupována. Vlajky a zástavy se změnily, obsazení zůstalo. Dnes se dokonce kloním k názoru, že Turci byli přívětivějšími okupanty.

Zabila jsem několik vojáků, kteří si v mých vesnicích počínali až příliš špatně, a svedla jsem to na upíra. Chyba, protože tím jsem probudila zvědavost Habsburků, kteří okamžitě vyslali do Kisolove vyšetřovací komisi. Informace o upírech se šířily, aniž bych tomu mohla zabránit.

Mělo to být ještě horší. Nedbalost barona Carzica vedla k tomu, že se upíři na jeho panství množili rychleji než obvykle, a brzy se doslova rojili. Cognatio se proto rozhodlo, že bude upíry pronásledovat silněji, aby jejich řádění nepřitahovalo tak velkou pozornost a my sami se tím neocitli v nebezpečí.

Moc to nepomohlo.

A teď musím přejít k části příběhu, které se obzvlášť bojím. Ale i tu je třeba vyprávět. Právě tu.

Přiložím plnicí pero k papíru a píšu:

Koncem roku 1731 se pro mě všechno změnilo. I když drama započalo v úplně jiném a velmi vzdáleném městě.

3. kniha

Odhalení

XIII. kapitola

12. říjen 1731

statek Schwarzhagen (Lužice)

„Není správné, že na tom trváte.“ Tassilo ze Schwarzhagenu položil šálek čaje na podšálek a zadíval se na nejmladšího syna Viktora, který seděl naproti němu a usmíval se.

Viktor měl těsně po dvacítce a byl vysoký. Dbal, aby pohled na jeho neohrožený, rošťácký obličej nekalil jediný vous. Na sobě měl bílou košili s černým kabátcem, volně uvázaný bílý šátek se stříbrnými proužky mu dodával na smělosti; nohy vězely v pohodlně vypadajících pantoflích.

„Ale vyhrál jsem ho ve hře, otče.“ Viktor uchopil šálek čaje a hlasitě usrkl. „Nemůžu za to, že mi přálo štěstí.“ Podle otcova mrzutého výrazu poznal, že se mu ta slova nezamlouvají. „A protože moje sestry nic nepořídily, přišel jste teď za mnou sám, abyste mě přesvědčil. I když byste měl určitě na práci lepší věci.“

Tassilo přikývl. „To je pravda! Musím provést vyúčtování, je třeba dodat nové zboží. A co dělám, místo abych to všechno hlídal?“ Nadechl se. „Sedím tady a musím prosit a žebrat jako chudák, abyste přišel k rozumu.“

Viktor mu dolil. „Otče, nenechávám vás žebrat. Děláte to ze své vůle, to bych vám rád připomenul.“

„Vaše matka, to vám říkám, vidí tu záležitost stejně jako zbytek rodiny,“ odvětil chabě. „Je to statek vašeho bratra, který si nechal vybudovat za své první vydělané jmění. Prosím vás, vraťte mu ho! Byl opilý, když jste hráli.“

„Já taky, otče. A vyhrál jsem, jak mi písemně potvrdil.“ Viktor neviděl důvod, proč by měl byť jen o píď ustoupit. Neměl Bernharda rád, a fakt, že se vrhl do neštěstí s takovými kartami, připadal Viktorovi právě tak zábavný jako vítaný. To staršího bratra poučí. „Podívejte se na to takhle, statek zůstane v rodině.“ Odložil konvičku, položil si nahoru levou nohu a složil ruce. Podle jeho názoru bylo všechno řečeno, a to přinejmenším podesáté od onoho večera.

Tassilo si povzdechl. „To je tedy úcta, kterou je povinován syn otci?“

Viktor přimhouřil oči. „Už jsem vám splnil velké přání, tak mi ten statek nechte. Bernhard nemá o chovu koní ani ponětí, a já vidím v tom, že jsem teď vlastníkem, znamení osudu.“ Velkým přáním bylo míněno zasnoubení se Susannou z Harbhorstu, k němuž ho dotlačil otec. Viktor nakonec souhlasil, protože už neměl šanci oženit se z lásky; jediná žena, kterou by rád pojal za manželku, byla mrtvá. V zásadě ho tu nic nedrželo, a proto navrhne otci něco, s čím starý pán nepočítal a co mu nebude moci odmítnout.

Tassilo si nesouhlasně odfrkl, vstal a přešel k oknu. Pohledem klouzal po dvoře sídla, kde čeledíni od koní právě vodili dvě klisny v poklusu, zatímco zájemce o koupi si prohlížel zvířata. „Dobře, vidím, že se u vás nedostanu dál, synu,“ promluvil do skla, v němž se rýsoval Viktorův odraz.

„Dostat se dál je dobré heslo. Hledám nové výzvy.“ Viktor se usmál. „Půjdu na východ, otče. Tam, kde Habsburkové před několika lety vybojovali území na Turcích. Jsou tam hromady kožešin a ty by se našemu obchodu hodily.“

Tassilo se k němu zpola natočil a zašlápl jiskru, která vyskočila z ohně v krbu a přistála na koberci. „Chcete snad teď s někým hrát i o obchodní závod?“ Nepřirozeně se usmál.

„Víte, co myslím. Jsem lepší obchodník, takový, který to umí s lidmi. Naproti tomu Bernhard je lepší počtář a účetní.“ Viktor cítil triumf. Zaskočil otce. „Nové oblasti se hemží zvířaty s velmi drahými kožešinami.“

Tassilo se úplně otočil k Viktorovi a opřel se zády o tabulku. „O tom jsem taky slyšel.“

„Prohlédl jsem si záznamy, a to, co jsem v nich četl, mi nahání strach. Ceny našich lovců tady v Lužici se podle mého názoru nebudou dát už dlouho platit. Naproti tomu ruští obchodníci vrhají na trh vlastní kožešiny a hrozí, že nás vytlačí,“ pronesl důrazně. Vstal a položil otci ruce na ramena. „Rodina mě tam potřebuje, pokud má naše podnikání přežít.“ Jeho trumf. Proti triumvirátu obchodní činnosti, tradice a dědictví rodu Schwarzhagenů neexistoval žádný argument. Na tom stavěl. I když to bylo zákeřné, nešlo to jinak.

„Všechno, co jste nadnesl, je pravda,“ prohlásil Tassilo zamyšleně. „Moc mě těší, že vyvíjíte takové úsilí, i když mi to připadá poněkud – řekněme – překvapivé.“

„Samozřejmě pomáhám rodině, otče.“ Viktor se zadíval kolem něj, z okna ke stájím milovaných koní. Byl pevně přesvědčený o tom, že se Bernhard znovu pokusí vrátit do hřebčince, dokud bude on pátrat po kožešinách a zajišťovat existenci obchodnické rodiny. Jak známo, nevděk světem vládne. S tím se ovšem Viktor nehodlal smířit. „Až do svého návratu nechám hřebčinec spravovat Susannu. Bernhard sem nevkročí. Slíbíte mi, že v tom mou snoubenku podpoříte?“

„Susannu, myslíte… nu… ano,“ souhlasil Tassilo, který se stále nepřestával divit. „Kdy zahájíte přípravy?“

„Všechno už jsem rozjel. Jednou jste se zmiňoval o rodinném známém, markýzi Bottovi d’Adorno v Bělehradu. Vyptal jsem se na něj. Stal se mezitím plukovníkem a zástupcem polního maršála prince Karla Alexandra z Württemberku, který byl ustanoven správcem oné oblasti,“ vysvětloval. „Vylíčil jsem mu svůj plán a on mi přislíbil pomoc.“

Tassilo se zamračil. „Nebylo by moudřejší se na tu divočinu trochu lépe připravit, než cestovat nazdařbůh?“

„A jak jsem se připravil, otče.“ Viktor ukázal na hromadu časopisů a knih. „Stojí tam, jak se lidé v Srbsku a Banátu chovají, jak to tam vypadá, a spousta dalších věcí. Jsou to opisy protokolů určených dvorské válečné radě ve Vídni.“

„S jistým uklidněním sleduji, že pro vás tento podnik představuje cosi vážného.“ Tassilo se znovu zhluboka nadechl, sevřel rty a potom ho pohladil po paži, gestem právě tak vzácným jako neobratným. „Ale není také možné, že prcháte před ztrátou Elvíry?“

Viktor sklopil zrak. „Před ní nemohu utéct, otče. Na světě neexistuje místo, kde bych před sebou neviděl její tvář,“ řekl tiše. „Ale do jisté míry máte pravdu. Tady je to nejhorší. Připomíná mi ji tu příliš mnoho věcí. Musím do světa, dokud největší bolest nepomine. Teprve potom budu schopen unést její smrt – a vzít si Susannu, jak si přejete.“

Otec zabručel něco nesrozumitelného, potom ho k sobě neobratně přitiskl a poplácal ho po rameni. „Nu, pak… pak je vše řečeno. Dávejte na sebe dobrý pozor, synu.“

„Dám.“ Viktor se do něj zavěsil a společně se vydali ke dveřím. Sluha přinesl Tassilův plášť, klobouk a rukavice a Viktor pomohl otci s oblékáním.

„Hodně štěstí, Viktore,“ rozloučil se. „Při všem, co jste si předsevzal.“

„Toho se mi dostane, otče.“

Zatímco Tassilo scházel po schodech k čekajícímu kočáru, Viktor ho vyprovázel pohledem, myšlenkami ale byl u své zesnulé sestřenice z druhého kolena.

Jeho láska k Elvíře nikdy nepomine, bez ohledu na to, jak daleko odejde z vlasti. Co trvalo dvanáct let a započalo jako nevinná láska dvou dětí, bude trvat až do konce dní.

Přesto doufal, že bolest ze ztráty odezní díky novým zážitkům, které získá na východě. Kladl přitom velké naděje do fenoménu potulných mrtvých, o kterém toho v posledních měsících tolik četl.

Viktor za sebou uslyšel kroky. Susanna stanula vedle něj a mávala Tassilovi, který hleděl z okýnka kočáru. Když ji starý Schwarzhagen spatřil, rozzářil se a zvedl ruku k bouřlivému pozdravu; potom povoz odjel.

Viktor se otočil k snoubence. Doprovodila ho do hřebčince, protože sdílela jeho vášeň ke koním. Jeden z mála jejich společných zájmů.

Žili se Susannou pod jednou střechou, ale ložnice samozřejmě měly zůstat až do svatby oddělené. Cítil k ní sotva víc než jakési přátelské sympatie a na sňatek z rozumu přistoupil jen z lásky k otci. Rodina Harbhorstů se těšila vážnosti a dobrým obchodním vztahům s Itálií, kde se otvíraly nové trhy. Susanna se do něj sice okamžitě zamilovala, přesto nebyly jejich zásnuby ničím jiným než výsledkem ujednání a dohod mezi rodiči.

Jeho budoucí žena od počátku věděla, co ji čeká; v nejlepším případě přátelství, příležitostné tělesné obcování, aby zplodili potomka a zajistili rodině dědice – ovšem nikdy opětování její hluboké lásky. Viktor ji současně litoval a obdivoval. Z obou důvodů ji vlastně nechtěl zarmoutit. Ale nešlo to jinak.

„Smím odejít.“

„Ne,“ řekla Susanna a polekala se. Pohladila ho po hrudi. „Na turecké území.“ Zachvěla se.

Viktor ji z pocitu povinnosti sevřel v náručí a představil si místo ní Elvíru. Hladil ji po zádech. „Nebude to trvat dlouho, a budu zase zpátky.“ Susanna samozřejmě uslyší, že to byl falešný slib. Zahleděl se do jejích smutných zelených očí. „A mám pro vás ještě jednu novinku. Daruji vám hřebčinec.“

„Cože?“

„Za předpokladu, že ho nepředáte Bernhardovi nebo mému otci. Odpřisáhnete to, Susanno?“

Okamžitě přikývla. „Nikdo jiný ho nedostane.“

„Děkuji vám, milá snoubenko.“ Letmo ji políbil na tvář. „V tom případě můžu s klidem odjet k Turkům.“ Odkulhal zpátky do pokoje s krbem.

„Viktore?“ zvolala a on se k ní na prahu otočil. Stála u schodů nahoru, levou ruku položenou na zábradlí. „Dopřejte si čas, který potřebujete… ale vraťte se mi zdravý zpátky.“ Setřela si slzy z tváří. „Elvíra mi byla dobrou přítelkyní. Taky mi chybí.“ Susanna rychle zmizela nahoře.

„Ne tak jako mně,“ řekl tiše. Šel dál, do místnosti s krbem, dlouze se zahleděl z okna a natočil se k východu. Země musulmanů! Zhluboka se nadechoval a vydechoval. Záměr vyhovoval jeho smyslu pro dobrodružství. Bez ztuhlého kolene, za které vděčil koňskému kopanci, by se určitě stal armádním důstojníkem a dobýval by cizí země. Sny mu zničilo zrovna zvíře, které velice zbožňoval.

Po západě cestoval dlouhá léta po otcově boku, jezdili od obchodníka k obchodníkovi; znal všechna velká města západních zemí, od Moskvy přes Benátky až po Porto.

„Skutečná panenská půda,“ utrousil tiše a přešel ke stolku, aby si znovu prohlédl časopisy a písemnosti. Dávno je měl všechny několikrát přečtené.

Lidé byli v zápiscích líčeni jako přísně věřící, současně se ale zdáli být velmi pověrčiví a prosté mysli. Vhodné pro dobyvatele. Největším problémem bude jazyk, D’Adorno mu bude muset dát s sebou překladatele.

Viktor vytáhl ilustrovaný leták, který vzbudil jeho zvědavost: živoucí mrtví! Tenhle zázrak chtěl spatřit na vlastní oči.

Leták se zmiňoval o „strašlivé události, která se před několika dny odehrála ve vsi Kisolova, nedaleko Bělehradu v Dolních Uhrách“. Obrázek znázorňoval muže, ležícího na ženě a nořícího zuby do její hrudi.

Viktor znal obsah nazpaměť. Deset týdnů po smrti jistého Petra Plogojoviče zemřelo po záhadné čtyřiadvacetihodinové nemoci devět lidí. Do jednoho krátce před smrtí vypověděli, že je onen Plogojovič v noci ve spánku navštěvoval a škrtil. Jeho vdova dokonce odešla z vesnice, když se u ní její muž objevil; také ostatní obyvatelé chtěli zmizet, ze strachu, že by „zlý duch“ mohl zničit celou ves, a tak dlouho nechtěli čekat. Správce jménem Frombald odcestoval na naléhavé prosby sám do Kisolove a byl spolu s popem přítomen při exhumaci.

Viktor četl polohlasem, co císařský úředník zaznamenal a co ho tak fascinovalo: „S výjimkou nosu působilo tělo zemřelého čerstvě, chyběl mrtvolný zápach. Vlasy, vousy a nehty znovu dorostly, stará kůže se oloupala a pod ní vznikla nová. V ústech mrtvoly byla patrná krev. Rozčilení vesničané probodli srdce kůlem a z rány, úst a uší vytryskla čerstvá krev. Na mrtvém byla vidět takzvaná divoká znamení; potom mrtvolu spálili.“

Viktor sklonil list. Zprvu nevěděl, co znamenají divoká znamení, potom ovšem zjistil, že upír měl erekci, což bylo u mrtvoly opět chápáno jako důkaz ďábelských procesů v těle. Co je mrtvé, se nemá napřimovat.

K této události došlo už v roce 1725. Viktor sám o tom tehdy neslyšel, možná protože byl ještě moc malý. Ale teď ho tato zvláštnost velmi zaujala.

„Živoucí mrtví,“ zamumlal si okouzleně pod vousy. „Jsem velmi zvědavý, co je na těchto věcech pravdy.“ Popadl písemnosti a vybelhal se po schodech do ložnice. Chtěl si je pro jistotu ještě jednou přečíst.

Naskýtala se mu tady příležitost, jak spojit nikdy nevyhaslou touhu po vědění ze studentských dob s tradicí kupecké rodiny. Kvůli tradici se s nechutí vzdal studentského života, a teď mu nakonec přece jen přicházel vhod. Tomu se říkalo znamení osudu.

10. prosinec 1731

Bělehrad, vládní sídlo Habsburků na dobytých osmanských územích

Viktor neúnavně četl. Knihy o dobytých oblastech s podivnými jmény mu učarovaly; dokonce ani kymácení kočáru mu nevadilo. Posedlost takového rozsahu byla i jemu samotnému cizí.

V těch nemnoha okamžicích, kdy nečetl, dlel myšlenkami u Elvíry. Byla vdaná, ovšem její srdce patřilo jen jemu. Nejednou si pohrávali s myšlenkou, že utečou do Ameriky a začnou úplně od začátku. Peněz měli oba dost.

Potom spadla sotva hodinu před setkáním s ním ze schodů, z neškodného, osmistupňového schodiště. Přesto to stačilo, aby si zlomila vaz.

Od té doby jeho svět zešedivěl. Nebude žádný nový život s Elvírou, žádná vlastní obchodní firma a život ve stylu šlechtice. Vzletné plány se staly minulostí, zničeny něčím tak všedním jako osmistupňové schodiště!

Když Viktor teď, po týdenní cestě, vystupoval v Bělehradu před guvernérovou rezidencí, třel si levé, navždy poškozené koleno. Lékař tvrdil, že se kloub nedá napravit; bohužel měl pravdu.

Viktor zvedl zrak, prohlédl si stavbu a proklel dlouhé schodiště, vedoucí ke vstupu. Kulhání ho už nermoutilo, stalo se jeho součástí a postaralo se mu o doplněk v podobě špacírky s ukrytým kordem, jak se slušelo na muže jeho postavení.

Propracoval se schod za schodem vzhůru, podal sluhovi doporučující dopis a byl rozlehlými chodbami uveden k D’Adornovi, který si zřídil úřadovnu ve vysokém a velmi spoře zařízeném pokoji.

Za mohutným, širokým stolem seděl muž, kterého Viktor odhadoval nanejvýš na třicet. Vypadal ztracený a malý, a nic na tom neměnila ani řády a vyznamenáními ověšená uniforma. Každý, dokonce i nejpůsobivější obr, by za tímto psacím stolem vypadal menší. Vedle D’Adorna stál jeho sekretář a zrovna mu podával několik dokumentů, místo nich si vzal dvě tlusté složky a vyčítavě se podíval na návštěvníka. Další sluha naléval guvernérovi do šálku horkou, černou tekutinu, vonící jako silná káva.

„Zdravím vás, pane ze Schwarzhagenu,“ zvolal D’Adorno, který teď, na druhý pohled a bez účinku velkého stolu, přece jen vypadal více jako král než správce. „Váš příchod mi byl ohlášen.“ Pokynul návštěvníkovi, aby usedl naproti němu. „Mám pro vás přesně to pravé: moka kávu, turecké cukroví a dobré návrhy.“ Vesele se rozesmál.

Viktor se uklonil. „Mnohokrát děkuji, markýzi.“ Sluha se ujal jeho pláště, klobouku a hole, jejich majitel usedl do křesla před psacím stolem a ochutnal neuvěřitelně silný nápoj. Hořkost v ústech zahnal kousíčkem sladkého, lepkavého zákusku. „Válečná kořist?“ zeptal se s úsměvem.

D’Adorno se rozesmál. „Vskutku, pane ze Schwarzhagenu, vskutku. Turci vědí, jak připravit kávu a sladkosti. Každopádně jsem ve Vídni nikdy nic tak dobrého neochutnal.“ Také si dopřál doušek. „Nejspíš mě obojí jednoho dne zabije.“

„V tom případě by nad vámi Turci přece jen zvítězili, markýzi.“

„To jim nehodlám dopřát. Ale přísahám, pane ze Schwarzhagenu, že dva malé šálečky stačí, aby mě udržely bdělého několik hodin. Skutečně ďábelská věc.“ Jako by to nestačilo, nasypal si D’Adorno do šálku ještě tři lžičky cukru a namočil si do něj kousek cukroví. „Také vám chutná?“

Viktor přikývl. „Opravdu probouzí mrtvé, markýzi.“ Zadíval se na velkou mapu území, dobytých na Turcích. „Ale teď mi něco povězte o nových zemích císařství. Stále tam panuje klid, markýzi?“

„Jistě. Lidé uvítali prince Evžena Savojského se slzami v očích, když je osvobodil od Turků. Přinejmenším se má za to, že to byly slzy radosti.“ D’Adorno vzal z okraje stolu ukazovátko, vstal a postavil se k mapě. „Dávejte pozor, drahý pane ze Schwarzhagenu. My jsme tady.“ Zaťukal na Bělehrad. „Turecká hranice není příliš daleko od nás, a kladu vám na srdce, abyste ji nepřekračoval. Nechte to na lovcích, kteří pro vás budou opatřovat kožešiny. Vědí lépe, jak nepozorovaně změnit strany.“ Hrot ukazovátka sledoval červenou čáru a D’Adorno chtěl právě něco dodat, když někdo zaklepal a dovnitř vstoupil jakýsi muž. Soudě podle velmi drahých, bohatých šatů to byl šlechtic. „Ruším, markýzi?“

„Hrabě Cabrera! Jak rád tady vidím takovou starou vojnu, jako jste vy.“ D’Adorno zasalutoval a návštěvník vojenský pozdrav opětoval. Viktor vstal a uklonil se. „Pojďte dál, hrabě. Právě tady našemu mladému příteli líčím, co všechno jsme pro císařství dobyli.“ Konec ukazovátka spočinul na Viktorově rameni. „Viktor ze Schwarzhagenu, syn dobrého známého, pátrající po kožešinách, určených k obchodu.“ Potom markýz ukázal na druhého muže. „Kapitán hrabě Cabrera, dříve sloužící v Uhrách, dnes spíše přítel a na návštěvě pravděpodobně z čiré zvědavosti.“ Muži si potřásli rukama. Viktor si při zmínce o Uhrách okamžitě vzpomněl na podivný případ Plogojoviče, živoucího mrtvého.

„Z čiré zvědavosti,“ potvrdil Cabrera a usedl na druhou židli. Okamžitě přispěchal sluha. Hned poté měl i on moku v šálku a žvýkal kousek tureckého medu, zatímco D’Adorno pokračoval ve vyprávění. Markýz mu vybral oblast, kde existovaly dobré vyhlídky na to, že se setká se spoustou lovců a narazí na bohaté zásoby kožešin. „Sobol, medvěd, vlk, rys – všechno, po čem srdce touží. S trochou štěstí dokonce i hranostaj.“ Posadil se, podepsal už vyhotovený dokument a přisunul ho k Viktorovi. „Po zaplacení sumy, kterou jsem zde uvedl, smíte obchodovat s kožešinami, jak vám bude libo. Všechny kožešiny samozřejmě musí být zaznamenány podle počtu kusů a své hodnoty, abychom mohli vybrat patřičnou daň. I císařství by chtělo profitovat z vašich dobrých obchodů.“

Viktor si sáhl pod plášť a vytáhl z nadité peněženky uvedenou sumu v mincích z ryzího zlata. „Je pro mě radostí smět s vámi obchodovat,“ řekl. „Povězte, markýzi, vyskytují se na tom území také tihle nemrtví? Jako onen Plogojovič?“

D’Adorno si nalil další kávu. „Nechápu, co…“ Potom se rozesmál. „Ach, vy máte na mysli ty pověrčivé žvásty o upírech?“

„Četl jste ty letáky, jak předpokládám, pane ze Schwarzhagenu?“ zeptal se Cabrera a v žádném případě nevypadal pobaveně.

„Takový nesmysl,“ dobíral si je markýz. „Byly mezi dokumenty, které jsem vám poslal, že ano?“ Zavrtěl hlavou. „Tihle prostoduší lidé prostě pijí příliš mnoho té strašlivé pálenky a převzali od Turků zvyk dopřát si tu a tam opiovou dýmku, pokud se mě ptáte.“

Cabrera si odkašlal. „Tak snadno se to nedá smést ze stolu, D’Adorno.“

Podobnou námitku Viktor toužebně očekával. „Mohl byste mi o tom říct víc, hrabě? Prosím vás.“

Cabrera si změřil mladého kupce. „Velmi rád. Potom si mi ale nestěžujte, že vám mé vyprávění způsobí noční můry. Sám jsem se setkal se dvěma případy, kdy muž, z něhož se stal upír, navštívil a zavraždil svého syna.“ Naznačil sluhovi, že chce vodu. „Protože mi ta záležitost připadala tak podivná, zabýval jsem se upíry trochu blíže. Záhady začínají už u jmen. Upíři, vampýři, vukodlakové – nesou spoustu označení. A přece jsou všude stejní.“

„Výplody fantazie, nic víc,“ namítl D’Adorno.

„To sotva. Vím od komorního rady hraběte z Baru, kterého poslali na Moravu, že tamní biskupové a duchovní čelili upírům naprosto bezradní,“ opáčil Cabrera suverénně. „Nedostalo se jim žádné odpovědi, protože se to v Itálii asi považovalo za pouhé přeludy a klamné představy prostého lidu.“

„A potom?“ zeptal se Viktor napjatě.

„Duchovní vykopali a spálili mrtvoly těch, kteří se vrátili. Tímto způsobem se metly těchto přízraků zbavili.“ Cabrera si přehodil nohu přes nohu. „Upíři hodně sužují tuto oblast hlavně v posledních šesti letech. Ale existují už dlouho.“

„Jistě… stejně dlouho jako lidská fantazie,“ popichoval ho D’Adorno.

„Víte stejně dobře jako já, že felčar pluku hraběte Dauna odcestoval spolu s tureckým lékařem do jedné z vesnic, aby zkoumali upíry. Mrtvoly,“ naklonil se dopředu, „zůstaly po dvaceti dnech v zemi úplně beze stop rozkladu, představte si to! Ani červ do nich nevlezl. Vesničané nato ze strachu uťali mrtvolám hlavy a mrtvému chlapovi, kterého považovali za zdroj veškerého zla, vrazili do srdce kůl. Ozvalo se nepřirozeně hlasité lupnutí. Potom všechny mrtvoly spálili.“ Znovu zaujal původní pozici. „Existuje spousta případů tohoto druhu, které sahají až do šestnáctého století.“

Viktor se zamračil. „Proč jsme potom o nich nic neslyšeli?“

„Nemám Italy rád, ale musím jim nechat, že prokázali dost rozumu, aby na tyto hloupé dotazy vhodně odpověděli,“ prohodil D’Adorno. „Proto jsme o tom nic neslyšeli. Jsme poučení, na rozdíl od prostých myslí. Setkávám se s jejich pověrčivostí každý den.“

„Výraz, který opisujete, se jmenuje arogance,“ kontroval Cabrera s úsměvem. „Většina těchto postižených oblastí se nacházela ještě před několika málo lety v tureckých rukou. Ale od porážky před Vídní a jejich ústupu pronikáme do osvobozených oblastí a dozvídáme se o upírech čím dál víc. Kromě toho informoval francouzský Mercure galant v letech 1693 a 1694 o dalších vampýrech v Rusku a v Polsku. Nikoho to nezajímalo. Mě také ne, dokud jsem na tento fenomén v Uhrách sám nenarazil.“

Viktorova zvědavost definitivně procitla k životu. „Bádal jste hodně?“

„Jak to jen šlo. Pokud chcete proniknout do této problematiky hlouběji, doporučuji vám knihu Karla Ferdinanda von Schertzen Magia posthuma. Nejspíš je to první kniha tohoto druhu a byla vydána v roce 1707.“ Cabrera si vzal kousek nugátu. „Tolik lidí se nemůže mýlit.“

„Přečtu si ji.“ Viktor se sotva dokázal odtrhnout hraběti od rtů. V jeho slovech viděl zjevení a okamžitě mu na mysli tanuly další otázky. Velmi komplikovaná věc. Dopil kávu a dožadoval se další, i když mu srdce už divoce bušilo. Jak to jen Turci mohli vydržet?

D’Adorno na něm zřetelně viděl, jak je fascinován. „Můžete přivléct, kolik chytrých knih chcete. Já zůstanu u toho, že to jsou naprosté pověry, založené na obrazotvornosti prosťáčků,“ prohlásil domýšlivě. „Brzy se pro to všechno najde rozumné vysvětlení.“ Přehraboval se ve svých záznamech, až nalezl špinavou obálku, potom z ní vytáhl psaní. „Ale měl byste shromáždit vlastní důkazy. Pokud máte čas a chuť udělat si malou zajížďku, než zahájíte velký lov na kožešiny, rád vám dám doporučení do Medvegie.“ Obrátil se k mapě. „Tady, na řece Moravě. Hnízdo plné hlupáků, kteří si u úředníka v Jagodině, zodpovědného za záležitosti vesnice, stěžovali na upíry, kteří je napadají.“ Podal dopis Viktorovi. „Podplukovník Schnezzer vyšle lékaře pro vysoce nakažlivé choroby, aby přišel celé věci na kloub.“

„Takže Schnezzer tomu věří,“ prohodil Cabrera.

„Ne. Obává se, že vypukla nějaká nákaza, kterou nejsou vesničané schopni jako takovou rozeznat,“ odbyl ho markýz. „Ponechám Schnezzerovi volnou ruku, než mi tam všechno vymře na tyfus.“ Položil před sebe jednu z mincí, které obdržel od Viktora. „Co říkáte na malou sázku, příteli?“

„Pokud rád prohráváte, jen do toho.“ Cabrera vytáhl peněženku a položil vedle zlaté mince svou sázku. „Tvrdím, že to jsou upíři.“

Viktor přelétl řádky. Opravdu byla vznesena stížnost na upíry. Schnezzerovo pohrdání nad hloupostí lidí se dalo snadno rozeznat. „Má to být hned deset nemrtvých?“

D’Adorno se zasmál. „Nemoc,“ prohlásil, jistý si svým vítězstvím. „Nic víc.“

Viktor se rozhodl, že si celou záležitost prohlédne sám; srdce mu při tom pomyšlení divoce bušilo rozčilením a radostí současně. Najde upíry rychleji, než si myslel! „Jsem velmi zvědav, co vám budu moci oznámit.“

Cabrera mu varovně položil ruku na předloktí. „Nenechte se nakazit markýzovou nevěřícností, pane ze Schwarzhagenu, a až dorazíte do Medvegie, dávejte na sebe pozor. Vezměte si s sebou kříž, jen pro jistotu, nebo si raději hned pověste na krk růženec. Pohled na svatý kříž je oslabuje a zahání.“

„Nebo si nasaďte obráceně čepici, vytáhněte si ven kapsy kabátu či poskakujte na jedné noze. To bude určitě taky fungovat. Upíři se uchechtají k smrti. Definitivní smrti,“ dodal D’Adorno posměšně. Ale hrabě opětoval výzvu vědoucím zasmáním.

Viktorovi připadalo nepochopitelné, s jakou vážností Cabrera hovořil, i když D’Adornovi už vůbec nemizel úšklebek z tváře. „To udělám,“ odvětil tišeji, než zamýšlel. Ulpěl zrakem na spoustě skvrn na obálce.

„Krev, drahý pane ze Schwarzhagenu,“ pronesl markýz pobaveně. „Ty hnědé fleky nahoře v rohu jsou ode mě a mé kávy, ale to, co vypadá jako rez, to je krev. Pochází od prvního nešťastného posla.“

„Co se mu přihodilo?“ zeptal se Viktor.

„Nejspíš zůstal při své spěšné jízdě viset hlavou ve vidlici větve. Chybí po něm veškeré stopy, prošel jen jeho kůň.“ Zvedl s laškovnou výhružností ukazováček. „Ach, vidím vám oběma na očích, na co myslíte. Ne, nebyli to žádní upíři, vampýři, vukodlaci ani jiné bytosti noci.“ Rozesmál se, ale nikdo se k němu nepřidal. „Dobrá, pane ze Schwarzhagenu, v tom případě vám doporučuji, abyste brzy vyrazil do Parakinu. Dám vám s sebou tlumočníka, který vám bude pomáhat a dokáže si poradit s hatmatilkou těch lidí.“ D’Adorno udělil pokyny sluhovi, pak vstal a podal mu ruku. „Hodně štěstí při lovu kožešin a upírů.“

„Přijměte dík můj i mého otce,“ odpověděl Viktor a potom pokývl na Cabreru. „A vám děkuji rovněž. Vezmu si vaši radu k srdci.“ Belhal se k východu, z krátkých světlých vlasů mu stékal pot a kanul mu do očí. Díky té zatracené moka kávě se potil jako kůň. Nikdy už neochutná ten ďábelský nápoj!

Vyhoupl se do kočáru, a zatímco čekal na tlumočníka, začínalo jeho dobrodružství, o němž nemohl tušit, jakých rozměrů dosáhne.

XIV. kapitola

11. prosinec 1731

Parakin (srbská oblast)

Jistě to byly dobré, možná dokonce nejlepší časy pro kožešiny vynikající kvality – ale pro lidi, kteří se museli v těchto dobách vydávat na cesty, to byla jediná velká muka. Třeskuté mrazivé větry a stále nový sníh, který zasypával silnice a cesty, putování velmi znepříjemňovaly. Kočí saní se často raději spoléhali na instinkty koní, a ani se nepokoušeli je řídit.

Navzdory nepříznivým okolnostem dorazili Viktor a jeho tlumočník do Parakinu, kde se měl zdržovat takzvaný contagionsmedicus – lékař pro epidemické nemoci. Nyní Viktor stál, zpola zmrzlý a s kolenem tepajícím bolestí, před domem, když vtom se otevřely dveře a z nich vyšel obtloustlý, postarší muž s brašnou. Než mohl Viktor něco říct, prošel muž kolem něj a vyšvihl se do připravených saní, v nichž seděli další tři muži v důstojnických uniformách.

„Pan Glaser?“ Viktor kulhal za ním. Medicus působil neotesaně a měl červený bambulovitý nos jako lidé, kteří příliš mnoho pijí; na Viktora hleděly vodnaté zelené oči.

„Šel pryč. Nedávám žebrákům nic, i když jsou dobře oblečení.“ Natáhl si rukavice. „Pokud se jedná o ošetření, musí mít strpení. Mám práci jinde.“

„Ani to, ani ono, pane. Jmenuji se Viktor ze Schwarzhagenu. Posílá mě k vám markýz D’Adorno, abych vás doprovodil.“ Lékařovo chování mu připadalo víc než nezdvořilé, navíc používal takřka urážlivé oslovení. Přátele si tím nikde nezíská.

Glaser se na něj upřeně zahleděl. „Je také medicus? Učenec? Pochybuje snad markýz o mém úsudku?“

Viktora napadlo, že by bylo nejspíš lepší, kdyby markýz přesně to učinil. „Ne, jsem pouze zvědavý, co se skrývá za těmi upíry. To je všechno.“

Glaser se rozesmál smíchem, který zněl spíš jako chrochtání. „To mu můžu prozradit. Lidi moc chlastají.“ Zaťukal si na tlustý, rudými žilkami protkaný nos. „Potom vidí věci, které neexistují, a já i tito další pánové oficíři musíme v tak zatraceném počasí ven, vstříc světovým dějinám, abychom zaháněli přízraky.“ Ukázal na úzké místečko vedle sebe, kam by se vešlo tak akorát dítě. „Dovnitř s ním.“

Viktor se vtlačil mezi stěnu saní a objemné mužovo tělo a pokývl na pozdrav důstojníkům, kteří nevypadali nijak nadšeni nadcházejícím úkolem. Tlumočník rychle přeložil zavazadla a zůstal; už pro něj nebylo místo.

„Neměl starosti. My těm lidem rozumíme.“ Glaser si prohlížel Viktora. „Vypadá jako šlechtic, nosí plášť jako Francouz a zní jako Němec. Podivná směsice.“

„Jsem kupec, pane Glasere. Hledám kožišinovou zvěř, abych z ní tu kožešinu stáhl. I když… taková kůže upíra by určitě vynesla víc.“

„Pověry, pokud se mě ptají.“ Medicus kývl na kočího, který máchl bičem a popohnal koně. „Nikdy jsem nestanul tváří v tvář skutečnému upírovi, a jsem ochoten vsadit se o láhev své oblíbené pálenky, že to tak i zůstane.“

„Přijímám, pane Glasere,“ prohlásil Viktor vzdorně. Cítil se skoro uražen, že mu teď chtěl vymluvit upíry i tenhle pijan. Cabrerova slova v něm vzbudila příliš velké naděje na to, že se s těmito bytostmi opravdu setká.

„Podíval se. Vždycky, když se v nějaké díře rozloučí se světem ne bezvýznamné množství lidí v krátkém odstupu po sobě, hlupáci křičí, že to bylo dílo upírů,“ rozohnil se Glaser, vytáhl zpod přikrývky láhev a přiložil si ji ke rtům. Ve zlatavé tekutině uvnitř se vznášelo několik drobků a Viktor nabídnutý nápoj odmítl. „Zapomínají se zmínit o tom, že si předtím vysrali nebo vykašlali duši z těla. Tyfus nebo katar, tak se jmenují upíři v Medvegii. Však uvidí, pane obchodník. Zatím to tak bylo vždycky.“ Znovu se napil, a když důstojníci také odmítli, zazátkoval láhev a schoval ji.

Viktor nic neříkal. Nenechá si upíry tak rychle vymluvit.

K večeru dorazili do vsi Medvegia. Glaser, Viktor a důstojníci se ubytovali u popa, otce Ignáce, muže v černé kutně s dlouhými hnědými vousy a křížem na krku.

Byl to přijatelný, i když velmi malý domek bez meziposchodí. V trámoví se pohupovaly uzené šunky a další potraviny, uvázané nahoře řetězy a provazy; vzduch byl cítit kouřem, stěny nasály dýmem z ohně. Místnost zmenšovaly police, skříně, rohová lavice s velkým stolem, kuchyňský kout a veliká postel. Vedle kamen stálo prastaré křeslo, všude visely ikony a kříže. Pro Viktora bylo záhadou, jak by tady celá delegace mohla najít ubytování.

Otec Ignác měl z přítomnosti důstojníků velkou radost a bez ustání na ně mluvil. Glaser nechal jednoho důstojníka překládat a dal velmi nešetrnými, takřka sprostými slovy najevo, že na řeči o upírech pranic nedá. Ještě před setměním začal vyšetřovat lidi a pátral po nakažlivých chorobách, ve kterých nadále spatřoval příčinu umírání ve vesnici.

Viktor si nechal věci v domě a bloumal zasněženými ulicemi. Medvegia byla jednou z mnoha osad podél řeky Moravy. K sobě natěsnány tu stály staré hrázděné domy s prohýbajícím se trámovím a naklánějící se chatrče, z blízké řeky stoupaly závoje mlhy a vířily kolem; sváděly souboje o nadvládu ve vzduchu se šedivým kouřem z ohňů živených dřevem, který stoupal z komínů.

Viktora lákalo pátrat s Glaserem, ale držel se zpátky a nechával lékaře nejdřív dělat jeho práci, i když měl na jazyku tisíce otázek, které by lidem rád položil. Byl pouze trpěn, nikoliv součást delegace.

Kolem sebe viděl převážně dvouramenné kříže, namalované smůlou na hlavní dveře a nad okna; jinde ležely před tabulkami uschlé, dřevnaté trnité šlahouny a blokovaly výhled. Žádný darebák by se zátarasem neprodral. Na jednom štítu stodoly objevil mrtvou sovu, kterou přibili s roztaženými křídly na dřevo.

Tyto symboly mu neumožňovaly pochybovat o tom, jak moc se vesničané bojí upírů. Navíc se cítil být neustále sledován, i když nikoho neviděl. Kouř a mlha poskytovaly neviditelným pozorovatelům úkryt. Viktor si to vyložil jako ostych lidí před svou osobou, protože si nedokázali jeho a jeho vzhled nikam zařadit: nebyl lékař ani důstojník.

S novými dojmy a znovu posílený ve svých nadějích na upíry, vrátil se do popova domu, kde kvůli nepřítomnosti tlumočníka rozmáchle gestikuloval rukama, aby si vyžádal seznam mrtvých z posledních týdnů.

Ignác se na něj přívětivě usmíval – a k Viktorovu velkému překvapení mu odpověděl dobře srozumitelnou němčinou.

„Mám k vám větší důvěru než k tomu tlustému lékaři,“ přiznal. „Ať si myslí, co chce.“ Předložil mu seznam a zadíval se Viktorovi do očí. „Jsou to upíři, pane ze Schwarzhagenu! A já vím, jak to začalo.“ Posadil se naproti němu. Viktora udeřil do nosu silný pach koření, který se z popa linul. „Před asi půl rokem spadl z vozu na seno Arnod Paole a zlomil si vaz. Za života neustále vyprávěl, jak ho trýzní upír. Pojedl hlínu na upírově hrobě a pomazal se jeho krví, aby se té pohromy zbavil. Ale k ničemu to nebylo.“

Viktor polkl. „Takže to začalo s ním?“

Ignác se pokřižoval. Přitiskl k sobě palec, ukazováček a prostředníček a natáhl je, prsteníčkem a malíčkem se dotkl dlaně, potom předvedl pohyb od čela k hrudi, nakonec k pravému a levému rameni. „Bůh stůj při nás, ano. Asi třicet dní po jeho smrti si několik lidí postěžovalo, že je trýzní, a brzy poté je opravdu zabil. To byli první čtyři.“

„A vy jste proti tomu nemohl nic podniknout?“

„Vykopali jsme Paoleho a viděli, že je úplně nedotčený a nerozkládá se. Z očí, nosu, úst a uší mu vytékala čerstvá krev jeho obětí.“ Pop se znovu pokřižoval. „Měl jste vidět, jak rubáš, přehoz a rakev plavaly v krvi! Staré nehty na prstech rukou i nohou odpadly i s kůží a pod nimi se vytvořily nové. Jako u hada.“

Viktor vytáhl knížečku, kalamář a brk a zapisoval si, co mu duchovní vyprávěl. Věřil jeho slovům.

„Vrazili jsme mu do srdce kůl, přičemž vyrazil dobře slyšitelný výkřik, a potom jsme ho spálili a všechno, co z něj zůstalo, hodili zpátky do hrobu.“

Viktor se poškrábal brkem na zarostlé tváři. „Neříká se, že se upírovy oběti také stávají upíry?“

„Se čtyřmi mrtvými jsme naložili stejně.“ Ignác přikývl. „Ale tím to neskončilo,“ šeptal. „Paole zaútočil i na dobytek a vysál mu krev. Protože lidé snědli maso těchto dobytčat, stali se i z nich po smrti upíři a utrpení začalo nanovo. Proto jsme poprosili o pomoc.“

Viktor se při psaní stále znovu zachvíval, potom se zadíval na seznam mrtvých. „Za tři měsíce zemřelo sedmnáct mladých i starých osob?“ ujistil se.

„Ano. Přičemž někteří z nich zemřeli bez předchozí nemoci během dvou, nanejvýš tří dnů,“ ubezpečil ho bledý Ignác. „Při Bohu, přísahám vám. Musíte nám věřit a pomoci nám! Už si s těmi upíry nevíme rady!“

Když se rozletěly dveře a narazily do stěny, oba muži sebou trhli.

Do světnice vstoupil Glaser s důstojníky, shodil ze sebe kabát a místnost okamžitě zaplavil pronikavý zápach potu. Vytáhl láhev a dopřál si dlouhý lok. „Jídlo,“ nařídil nevrle a ztěžka klesl na židli. Vojáci si udělali pohodlí na lavici.

Viktor zaznamenal změnu v lékařově tváři. „Takže? Co přineslo vaše šetření?“ Samotného ho udivilo, že to znělo tak stísněně. Podle toho, co teď medicus odpoví, se popovo vyprávění stane pouhou historkou, zrozenou z nevědomosti a pověrčivosti. Nebo…

„Nic.“

„Co myslíte tím nic?“ Viktorovo napětí mnohonásobně vzrostlo.

Ignác se zatvářil vědoucně a zamumlal něco nesrozumitelného.

„Čemu nerozumí na slovu nic?“ osopil se na něj Glaser. „Žádné stopy po nějaké nakažlivé a smrtelné nemoci.“ Vyprázdnil láhev a s říhnutím ji od sebe odsunul, ta přitom zůstala viset na nerovném stole na hraně a vzápětí se převrátila. „Žádná epidemie.“

Po prvním vnitřním zajásání nad tím, že záhada nebyla vyřešena, následovalo napomenutí, jímž Viktor sám sebe přiměl ke klidu. Ochlasta jako Glaser dělal při vyšetřeních určitě desítky chyb, tudíž bylo klidně možné, že má řešení před tím svým červeným frňákem, aniž by ho ovšem rozeznal. „Co to tedy znamená, pane lékaři?“

„Že si zítra prohlédnu další domy. Někde budou nějaké stopy.“ Dostal mísu husté polévky a obilnou kaši, ve které plavaly kousky šlachovitého masa. Glaser se pustil se srkáním a mlaskáním do jídla. Důstojníci odmítli a zůstali u suchého chleba, salámu a sýra. Nevměšovali se do rozhovoru, byli příliš unavení.

Viktor zíral na maso a myslel na popova slova. Maso infikované upírem bylo tedy stejně nebezpečné jako návštěva tvora samotného.

Glaser se zarazil a vztekle zablýskal po Viktorovi očima. „Co zase má? Pokud má hlad, něco si dá a nepokouší se mi vykulenýma očima krást jídlo.“

Viktor se podíval na Ignáce, ale ten ho uklidnil zavrtěním hlavy. Maso bylo čisté.

Když Glaser mlčky dojedl, vstal a ulehl do postele, aby o několik málo minut později usnul; zvuky, které vyluzoval při nadechování, duněly chalupou. Také vojáci se uložili k odpočinku.

Ignác se posadil naproti Viktorovi. „Musíte nám pomoci, pane ze Schwarzhagenu,“ zašeptal naléhavě. „Nevěřím tomu muži, je hloupý, ale za pitomce považuje nás. Ale to my nejsme! Upíry si nevymýšlíme.“ Všiml si, že Viktor má něco na krku, vytáhl mu řetízek a usmál se, když spatřil kříž. „To vás v noci ochrání. Přesto si dávejte pozor a buďte připravený k obraně.“ Pop vstal a přešel ke dveřím. „Spěte dobře, pane ze Schwarzhagenu.“

„A kam jdete vy?“

„K lidem. Potřebují mou podporu. V Medvegii už není nikdo, kdo spí v domě sám.“ Ignác se pokývnutím rozloučil s hostem a zmizel venku. Viktor se zadíval na lékaře, který spal se zpola otevřenou pusou a chrápal čím dál hlasitěji. „Pokud budu mít štěstí, vyberou si jako dalšího tebe,“ zamumlal. Postel, určenou pro oba, zabral Glaser, důstojníci tábořili na lavici. Nezbývalo mu tedy než si udělat pohodlí na rozedraném křesle vedle kamen. Tváří se natočil ke dveřím, pravačkou držel v pohotovosti špacírku s kordem. Jenom pro každý případ.

Teplo ho ukolébalo a brzy zadřímal.

Když mu zbraň vyklouzla z prstů, krátce se vytrhl z lehkého spánku. Přitom měl pocit, že za tlustou, zkreslující okenní tabulí zahlédl bledou ženskou tvář, která si ho zvědavě prohlížela. Byla ušlechtilá a velmi půvabná; většinu hlavy zakrývala tmavá kapuce. Když se sklonil pro hůl, obličej okamžitě zmizel.

Viktor přimhouřil oči a pak se ještě jednou zadíval k oknu; ale teď už tam nic nebylo. Přičaroval mu tu krásnou ženu sen? Zimomřivě přes sebe přehodil kabát, sevřel svou pomůcku k chůzi tentokrát pevněji a zavřel oči.

Skylla si oknem prohlížela spícího muže. Jeho jméno už vyzvěděla ze zaslechnutého rozhovoru a také věděla, že není medicus ani lékař. Mladý, hezký obchodník s kožešinami, který se jí výjimečně líbil. Jaká škoda, že ho bude muset zabít stejně jako jeho tlustého společníka a důstojníky.

Nesmělo se stát, aby se do celého světa rozletěla zpráva o těch zatracených upírech, potulujících se vesnicí. Tuto obavu, kterou chovala, sdílel i Marek. Habsburkové byli výkonnější, pokud šlo o správu země a vyšetřování podivných událostí. Skylla zatoužila, aby se vrátili Turci, kteří se pramálo starali o víru a obavy lidu.

„Na co se díváš, miláčku?“ Vedle ní stál Marek a nespouštěl oči z okolí. Nikdo z lidí se už po setmění neodvažoval vyjít ven, snad s výjimkou popa, ale stále tady byli upíři.

Skylla zaslechla v té neškodné otázce doutnající žárlivost. Marek byl stále jako posedlý myšlenkou, že z ní učiní svou milenku, a i když předstírali, že k rozhovoru ve mlýně nikdy nedošlo a před ostatními barony se tvářili jako přátelé, vyhýbala se mu, jak to jen šlo. On se naproti tomu upínal k naději, že ho jednoho dne přece jen vyslyší, a stále znovu se vracel na její statky, i když mu to při nejedné příležitosti zakázala.

„Na lékaře a jeho společníka,“ odpověděla bezelstně.

Marek také krátce nahlédl dovnitř a hned poté se zase stáhl zpátky. „Ten Němec má na sobě francouzský důstojnický plášť. To je víc než neobvyklé, řekl bych.“ Nasál ledový vzduch a v tom zvuku se vznášela citelná nedůvěra.

Skylla se usmála. „Ano, opravdu. Řekla bych, že je stejný rebel jako já.“ Sledovala, jak Viktorovi vyklouzla z ruky hůl a on otevřel oči.

Jejich pohledy se setkaly – a na několik okamžiků splynuly. Skylla nasála vzduch, unikající skulinou z příbytku a nesoucí k ní jeho pach. Voněl čistě, nezvykle čistě na člověka.

„Skyllo, vidí tě!“ zaslechla Markův vyčítavý hlas.

Jako by trvalo celou věčnost, než se jí podařilo odtrhnout se od jeho zraku a ponořit se do tmy. „Vím,“ povzdechla si a vydala se podél chatrče. Viděla popa, jak vychází z jednoho domu, skrápí dveře svěcenou vodou a obrací se k dalšímu obydlí. „Podívej se na ně. Jak by jim bylo snadné pomoci.“

„To pořád můžeme.“ Marek se k ní bez vyzvání přidal a společně pokračovali v cestě Medvegií. „Zabijeme upíry a budeme se těšit, jak ten tlustý Glaser najde v hrobech jenom mrtvoly. Tím by bylo po všem.“ Natáhl k ní ruku.

Skylla před ním uhnula a předstírala, jako by zakopla. Byl to nicotný manévr a on si ho uměl vyložit. Neměl se jí co dotýkat. „Nedokážeme během jediné noci pochytat tucet upírů, provrtat je kůlem a useknout jim hlavu, nemluvě o spálení. Když vesničané dnes v noci spatří na hřbitově stíny a my budeme kopat před lékařovýma očima, uvěří jejich nářkům.“ Zůstala stát na rohu domu a přitáhla si plášť těsněji ke štíhlému tělu. „Počkáme, co přinese jejich vyšetřování.“

„To není moudré rozhodnutí.“ Marek přejel pohledem po osvětlených oknech budov. „A co když všechny zabijeme a vypálíme vesnici i se hřbitovem? Tím by byl problém jedním rázem vyřešený. K takovým tragédiím dochází stále znovu a znovu.“

„A oni pak vyšlou další komisi, která bude vyšetřovat upíry a požár,“ smetla jeho návrh ze stolu, i když musela ve skrytu duše přiznat, že to není špatný nápad. Cítila se stejně bezmocná jako on. „Když už se ode mě nemůžeš odloučit, tak pojď a pomoz mi. Dáme pozor aspoň na to, aby se upíři na nikoho nevrhli, dokud je tu komise. Lepší důkaz by neexistoval.“

„Připadá mi směšné, že aeternus jako já má bdít nad smrtelníky.“ Marek se zadíval na Skyllu, v jejíž tváři se teď zrcadlila směsice napětí, lovecké horečky a čehosi, co mu zvláštním způsobem připomínalo spokojenost. „Tebe tohle baví?“

„Ano,“ zašeptala a položila ruku na jílec dýky. Od chvíle, kdy jí Lýdie vyprávěla o intrikách, které se v cognatiu proti ní spřádaly za jejími zády, cítila se mezi lidmi lépe, ba živěji než v kruhu věčných, a s tímto postojem se už nikterak netajila.

„Zmeškala jsi poslední cognatio. Poprosili mě, abych si s tebou o tom promluvil,“ řekl Marek. „Je vlastně tvou povinností…“

„Když jsi mi vyprávěl, že otec ukrýval ve mlýně tajemství, vůbec jsi netušil, jakou máš pravdu, Marku,“ vpadla mu lhostejně do řeči. „Zápisky o dětech Jidášových, které mi zanechal, obsahují víc, než tušíš. Víc, než tuší cognatio.“

Upřel na ni své takřka fialkové oči. „Takže to je důvod, proč se víc a víc uchyluješ do ústraní?“

„Je jedním z mnoha. Mám v cognatiu víc nepřátel než přátel a ten předstíraný soulad je k ničemu. Mou jedinou oporou je Lýdie.“ Rychle po něm střelila pohledem. „Ale neuniklo mi, že ani ty nikdy neprozrazuješ, jakých pokroků jsi dosáhl při svých pokusech. Klameš stejně jako ostatní.“

Marek zaťal zuby. „To je tím, že žádné nedělám. Já… nemůžu se na ně v poslední době soustředit, moje srdce a duše už nelpí na vědě, jak velmi dobře víš.“

„Vážně?“ Skylla zůstala stát a zadívala se mu do tváře. „Tobě bych to dokonce uvěřila, ale zbývajícím deseti baronkám a baronům určitě ne.“

Popadl ji za paži. „Projev vděk, Skyllo!“ vyjel na ni tiše.

Skylla se ušklíbla. „Komu? Jim, protože mě přijali? Nebo tobě, protože mi tvoje intriky zajistily židli?“ V duchu se s cognatiem už dávno rozešla a tato propast rostla s každou větou z otcovy pozůstalosti, kterou se jí podařilo rozluštit.

Dosud udržovala smír, už jen kvůli Lýdii. Byla jí dobrou přítelkyní a určitě by se dostala do úzkých, kdyby Skylla dál stupňovala svou svéhlavost. To se nesmělo stát.

„Přeješ si opustit cognatio? Nebezpečný záměr,“ vmetl jí přímo do očí. Skylla strnula. „Znám tě velmi dobře, je pro mě snadné číst ti myšlenky.“ Postavil se před ni. „Víš, že se ke cognatiu nedá jen tak otočit zády. Kdo pro sebe žádá postavení barona, přijímá závazek, který může ukončit jen smrt. Tak znějí zákony.“

Chystala se ostře odpovědět, ale potom si to rozmyslela. „My už přece jsme mrtví, Marku,“ opáčila zamyšleně.

„Nedělej se hloupou.“

Skylla zvedla hlavu. „To nedělám. Ale ty jako bys mě někdy za hloupou měl.“ Měla chuť vyjevit mu jedno z tajemství, která odhalila, ale když mu na bledou tvář dopadl paprsek světla a zdůraznil linii tváře, která jí mezitím tolik připomínala jiného muže, ztratila odvahu. Bylo příliš brzy. Bylo toho ještě třeba spoustu přeložit. „Bude lepší, když se rozdělíme. Tak budeme moci střežit větší část vesnice,“ rozhodla a obrátila se doprava. „Potkáme se před svítáním ve starých rozvalinách statku míli odtud.“

„Ne ve mlýně?“

„Ne. Cesta mi trvá příliš dlouho a chci být poblíž. Navíc zítra je noc, kdy se upíři vydávají na lov.“ Zašla za zatáčku, aby unikla jeho pohledům a otázkám – a uvědomila si, že automaticky zamířila ke svému výchozímu bodu. Dům, ve kterém spal mladý Němec, ji magicky přitahoval.

Skylla poprosila o pomoc Boha, aby jí ukázal cestu. Mladý Němec se jí zamlouval, jistě to neuniklo ani Markovi. Už jen proto mu bude potěšením pana ze Schwarzhagenu zabít, takže musela být opatrná.

Její myšlenky byly přerušeny.

Skylla uviděla, jak přes silnici chvátá stín a běží k popovu domu. Jeho rychlost zdaleka převyšovala lidskou, takže to mohl být jen jeden z upírů. Skylla se dala do pronásledování. Spatřila upíra přede dveřmi coby černou siluetu. Stiskl kliku a vplížil se dovnitř. Aniž by způsobila sebemenší hluk, vklouzla úzkou skulinou do popova domu i ona. Spatřila, že se v upírově případě jedná o mladou ženu, na jejímž krku se ještě daly rozeznat modřiny po škrcení. Otisky jí zůstaly coby památka na vlastní přepadení. Na sobě měla rubáš, její pohled byl rozjasněný a nepřítomný, jako by požila opium; upírala zrak na spoustu ikon, které se v knězově domě nacházely. Neodvažovala se dál.

„Mazej pryč,“ nařídila jí Skylla tiše a nespouštěla spáče z očí.

Upírka se krčila jako zvíře, aby unikla přísným pohledům světců na obrazech. Ale i když měla strach, přejížděla lačně očima z jednoho muže na druhého; zjevně se nemohla rozhodnout, s kým začne.

Skylla na ni bleskově skočila, a navzdory jejímu úhybnému manévru se jí podařilo popadnout upírku za vlasy. Než mohla žena vykřiknout, vrazila jí čepel přímo do krku, takže ta nevyloudila víc než zachroptění; ocel zničila hlasivky a přišpendlila ohryzek.

„Varovala jsem tě,“ zašeptala aeterna a tlačila nemrtvou pozadu k východu. Opatrně zavřela dveře podpatkem, aby muže nevzbudila. Teprve potom vytáhla dýku z krku upírky, která oběma rukama svírala Skylle předloktí a marně se snažila přimět ji upustit zbraň.

Sotva se upírka zbavila dýky v krku, zaútočila na Skyllu dvojitým úderem.

Pro aeternu bylo snadné vyhnout se výpadu; soupeřka za celý život poznala jen polní práce, a to, že se stala nadlidsky silnou upírkou, z ní nevyhnutelně nedělalo dobrou bojovnici.

Skylla potřebovala jen dva rychlé kroky, aby stanula za ženou a jediným tvrdým, rychlým řezem damaškovou ocelí jí přeťala šíjový obratel. Hlava a tělo se poroučely různými směry, z pahýlu vysoko vytryskla krev a obarvila sníh temnou červení.

„Zabíjíš s takovou elegancí,“ ozval se Markův hlas, když vystoupil vpravo ze stínu stromu a zadíval se na tu spoustu krve, která s tichým stříkáním proudila z artérií, „ale opravdu se musíš naučit lépe zastírat stopy. Nemohla jsi ji omráčit úderem a rozřezat ji teprve tam, kde by si nikdo nevšiml její krve?“

„Nešlo to jinak,“ zavrčela Skylla a zvedla odříznutou hlavu. „Vezmi její mrtvolu. Musíme ji odnést.“

„Ne do jejího hrobu?“

„Ne. Raději ať ho najdou prázdný než s upírkou s uříznutou hlavou. Vědí, že nikdo z vesnice by nebyl takového činu schopen. Ať věří, že upírka utekla do světa.“ Pospíchala dolů k řece.

Marek popadl tělo za pravou nohu a táhl ho za sebou k vysokému břehu, kde stála Skylla a rozmáchlým gestem odhazovala useknutou hlavu do Moravy. Dopravil tělo do vod kopancem a společně sledovali, jak mrtvola pluje pryč. Zabitému upírovi už tekoucí voda nevadila.

„Pojďme zpátky a dávejme pozor,“ prohlásila nakonec Skylla. „Tahle upírka byla hodně… zmatená.“

„Víme přece už dávno, že ne každá mysl dobře zvládne proměnu,“ odvětil. Narážel tím na její vlastní roční utrpení.

„Měla sice strach z obrázků svatých, ale nedala se jimi zastavit.“ Skylla se na Marka letmo usmála. „Obávám se, že ještě budeme mít ledacos na práci.“

15. prosinec 1731

Medvegia

Dny plynuly. Glaser hledal a hledal, aniž by u lidí nalezl nějakou nemoc, a bez ustání klel. Ať se snažil sebevíc, nedokázal stanovit žádné přirozené příčiny masového umírání. Rozladěný medicus se proto v mezidobí vrhal na pálenku obyvatel, žádná láhev před ním nebyla v bezpečí.

Neklid vesničanů ještě vzrostl a při jeho každodenních procházkách po Medvegii naléhali na Viktora, aby na lékaře zapůsobil. Je třeba konečně jednat! Otec Ignác mu sloužil jako překladatel, a i když se duchovní snažil podávat slova co nejstřízlivěji, Viktor v hlasech vesničanů slyšel, že se bojí dalších útoků. Také ve tvářích měli vepsánu čirou hrůzu.

I když Viktora osud prostých lidí velmi dojímal, nemohl popřít, že si ten rozruch užívá. A samozřejmě pro něj byla celá záležitost až příliš napínavá, než aby se chtěl vydat pátrat po nudných kožešinách. Klíčící špatné svědomí nad svou nedbalostí konejšil předsevzetím, že se okamžitě vydá na cestu, jakmile bude celá věc v Medvegii objasněna.

Při obědě hovořil s Glaserem a důstojníky o případu.

„Dospěl jsem už tak daleko, že bych si chtěl prohlédnout mrtvoly zemřelých,“ prohlásil Viktor. „Podle toho, co mi popsal pop a co jsem četl v knihách, existují typické příznaky, pokud se nějaký mrtvý proměnil v upíra.“ Zadíval se napjatě na lékaře, který do sebe s mlaskáním a srkáním házel jídlo. Glaser před něj beze slova přisunul kus papíru. Viktor četl: „V nočních hodinách se obyvatelé dvou, tří domů scházejí v jednom, část z nich spí, zatímco další stráží. Umírání neustane dřív, dokud Vaše Blahorodí na základě vlastního ctěného usnesení nenařídí exekuci těchto jmenovaných upírů a ta nebude provedena.“ Žasl jak nad strašnou volbou slov, tak nad faktem, že Glaser změnil strany. Najednou v ty tvory věřil! „Co je to?“

„První část mé zprávy, kterou pošlu D’Adornovi do Bělehradu,“ spíš vyplivl, než promluvil medicus a utrhl si kousek chleba, aby si ho vzápětí namočil do polévky. Bez ustání se zlobil na Medvegii a svůj úkol, který otřásl základy jeho vidění světa.

„Nechápejte mě špatně, ale ty věty znějí poněkud…“

„Je to zpráva. Zprávy tak musí znít.“ Ponořil kůrku do tekutiny. „Podíváme se na ty mrtvoly. Potom budu pokračovat v psaní.“

„Teď hned?“

„Chce čekat, až si to rozmyslím?“

„Ne, samozřejmě ne.“ Viktor si kladl otázku, zda byl dobrý nápad jíst. Pohled na zranění mu nevadil, ale tlející těla by mu klidně mohla převrátit žaludek naruby. V krku se mu utvořil knedlík. „Výborně,“ řekl místo toho a podíval se na důstojníky, kteří také změnili barvu ve tváři.

„Ale nezhroutí se mi jako panna a nespadne do hrobu?“ ujišťoval se Glaser.

„Ne, ne,“ bránil se Viktor okamžitě a sáhl po vodě, která kdysi bývala sněhem. V každém případě to neměl v plánu.

Když po jídle vstali a vyšli před dům, čekal na ně zástup lidí.

„Už se rozneslo, co se bude dít,“ konstatoval Viktor a krátce pohlédl na Ignáce, který prošel kolem nich a oslovil vesničany. Lidé se uklidnili, první tváře získaly přátelštější výraz, tu a tam se ozval potlesk.

Glaser a důstojníci se prodírali davem. „Potřebujeme lidi, kteří budou kopat,“ nařídil cestou lékař. „Ať přijdou na hřbitov.“

Viktor zůstal po boku popa, jemuž kostelník předal ikonu, kterou teď nesl. Vzduch neuvěřitelně páchl česnekem a kořením. Mezi shromážděnými nebyl nikdo, kdo by si na krk nepověsil kříž, někteří ho dokonce měli i na čele, další si pověsili na záda ještě růženec, aby je upír nemohl napadnout zezadu.

„Lidem se ulevilo, že medicus konečně dělá to, co po něm celou dobu žádali,“ překládal duchovní Viktorovi. „A také já mám velkou radost.“

„To rád věřím.“ Viktor se rozhlížel, zda snad nezahlédne onu tajemnou ženu, kterou uviděl v okně. Nemělo smysl popisovat ji popovi. Musel ji znovu spatřit na vlastní oči, což mu ovšem v posledních dnech nebylo dopřáno. Medvegia sice nebyla maličká, přesto byla přehledná. Hraničilo se zázrakem, že se před ním ta žena dokázala tak dlouho ukrývat. Předpokládal, že se stydí za svou zvědavost, a zarytě potlačoval počáteční podezření, že byla pouhým přeludem.

Procesí dorazilo ke hřbitovu. Bylo to místo obklopené malou zdí. Viktor spatřil známé latinské kříže své vlasti, ovšem také kříže, jejichž příčná a podélná ramena měla stejnou délku a křížila se přesně uprostřed; další variantou byla tři nestejně dlouhá příčná břevna, z nichž to nejspodnější běželo šikmo: na tomto hřbitově tedy našli poslední spočinutí i pravoslavní a řečtí křesťané, přičemž ti pravoslavní měli zřetelnou převahu.

„Milica, Milica, Milica,“ mumlal Glaser a hledal v seznamu, kde byli zapsáni podezřelí mrtví. „Zemřela ve věku šedesáti let.“ Ztěžka kráčel podél hrobů, než si jeden vybral a zůstal stát. „Znamená to Milica?“ Ukázal na jméno. „Zemřela před sedmi týdny,“ řekl popovi, který se zastavil vedle něj. „A ta měla být první z nich?“

Ignác přikývl. „Jedla skopové maso. Maso zvířat, která zabil upír Paole.“

„Dobrá.“ Glaser k sobě mávnutím ruky přivolal pomocníky, kteří s sebou nesli rýče a lopaty. „Začněte.“

Pop zvedl do výše obraz, který s sebou celou dobu vlekl, a polohlasem se modlil. Teprve pod touto ochranou se dali muži do práce a prokopávali se sněhem a podivně sypkou půdou, až narazili na rakev; opatrně ji odkryli. Řadami shromážděných projel šepot.

„Bůh stůj při nás!“ Viktor zaraženě pozoroval rozbité hřeby, jimiž k sobě kdysi byly připevněny víko a korpus; také dřevo vykazovalo stopy lámání.

„Otevřít,“ nařídil Glaser nervózně. Důstojníci kolem něj tasili šavle.

Pop držel ikonu nad hrobem a modlil se ještě hlasitěji.

Mohutné rány zničily zpola prasklé víko, muži rychle odklidili třísky.

Viktor, medicus a všichni, kdo stáli na okraji, spatřili Milicu.

Její tělo nebylo ani maličko zetlelé a nejevilo sebemenší stopy rozkladu. Ústa měla otevřená, vytékala z nich čerstvá světlá krev, rudé stružky proudily i z nosních dírek. Tak, jak tam ležela, se dala klidně považovat za mrtvou – ovšem její břicho, které se bujně klenulo vzhůru, prozrazovalo, že si právě dopřála pořádnou krmi. Stejně příšerný jako pohled na Milicu byl i celkový obraz, který se zděšeným mužům naskýtal. Mrtvola plavala v krvi, která podle Viktorova odhadu v žádném případě nemohla pocházet od jediné osoby.

„Svatý Demetrie,“ zasténal Ignác a přerušil litanii.

„Tohle,“ vydechl Glaser a podřepl si na okraji jámy, „není v žádném případě obvyklé.“ Vyhnal pomocníky z díry, sklouzl dolů, mačkal mrtvolu a strkal do ní. „Srdce nebije.“

Jeden z vesničanů, který sledoval lékařovo počínání a správně si ho vyložil, vykřikl něco, co Ignác přeložil, zatímco zbytek lidí souhlasně mumlal: „To ani nemusí. Až v noci, když vyleze. Je to živoucí mrtvá.“ Pop se vyzývavě podíval na lékaře. „Potřebujete ještě víc důkazů o upírech?“

Glaser neodpověděl. Byl příliš zaměstnán šetřením a vypadal, jako by se mu nic z toho, co tady viděl a nahmatal, ještě nikdy nestalo. „Otevřete i ostatní hroby,“ zařval. „Chci je vidět všechny.“ Zhnuseně si otřel prsty do rubáše a s pomocí důstojníků se vyhrabal z jámy.

Lidé plivali na Milicu, mávali pěstmi a házeli na ni kamení.

„Nechte toho!“ zvolal Glaser. „Nikdo se jí nedotkne, dokud vyšetřování neskončí.“ Zahnal pomocníky k dalšímu hrobu, vesničané je následovali.

Viktor polkl, natáhlo ho, ale nakonec se ovládl. Ovšem svíravý pocit v hrdle mu teď zabránil, aby vykřikl. Víčka mrtvé se velmi pomalu zvedla, potom se přímo na něj upřel pohled zelenkavých očí!

Se zasípáním se odpotácel dozadu, přepadl přes kříž a zřítil se vedle jednoho z hrobů do sněhu. Teprve potom se pozvracel.

XV. kapitola

23. prosinec 2007

poblíž Bělehradu, 18.21

Ten les pořád stojí – strašidelná bašta z kmenů, větví a jehličí, z níž jako špehové vylétají vrány a hlásí neviditelnému vojevůdci, co se děje na cestě.

Jsem v pokušení uvěřit, že to jsou titíž ptáci, kteří se před více než třemi sty lety vznesli při mém prvním příchodu do vzduchu, aby mě po očku sledovali. Cítím se přemožená, třesu se a chvěju, zatímco zakláním hlavu a hledím podél kmene vzhůru. Přinejmenším jsou to stejné stromy – nebo ne?

Můj terénní vůz parkuje před hustým houštím, já stojím vedle něj, moje pravá ruka spočívá na studené střeše auta.

Do lesa vede úzká stezka, kam se vejde nanejvýš jezdec nebo člověk, v žádném případě ale ne moderní vůz. Není to ona stará cesta, na kterou si vzpomínám a po které jsem často jezdila v kočáře. Co ještě se tady asi změnilo? Vím, že se uprostřed hvozdu tyčí kopec – ale netuším, co na něm najdu. Během celé jízdy se mi ho nepodařilo zahlédnout, vždycky něco stálo v cestě.

Odlepím se od terénního automobilu a stisknu elektronické zamykání, krátce to pípne a zámky s cvaknutím zapadnou.

U nohou mi stojí batoh s několika málo kusy výstroje a trochou jídla. Ve svých zbrusu nových maskáčích vypadám jako bohatá a bláznivá turistka, protože nikoho jiného by ani nenapadlo vydávat se za tohoto počasí a v tuto hodinu sám do lesa. Nohy mi chrání silné vysoké boty, moje oblečení završují rukavice a vlněná čepice.

Svítilnu mám sice s sebou, ale nebudu ji potřebovat. Sníh odráží stříbřité světlo vycházejících hvězd, a dokonce i bez jejich jasného svitu bych žádnou baterku nepotřebovala.

Les je prastarý a královský, žádá si mou úctu. Tiše vrže, větve se o sebe otírají, jako by mi chtěly těmi zvuky říct: Známe tě. Používat moderní pomůcky by mi vůči těmto velebným stromům připadalo jako urážka. Starobylou lucernu se svící nebo olejem coby zdrojem, tu bych si nechala líbit, ale žádnou bezduchou baterku s ledkou.

Ve značné výšce nade mnou přeletí vrány, několikrát zakrouží a lhostejně se vrátí do svých hnízd někde v lese, jako bych jim nestála za pozornost.

Hodím si ruksak na ramena a dám se na pochod, šťastná, že naleznu díky tělesné námaze ventil pro své podivné rozpoložení. Od odjezdu z Lipska ve mně stále rostla nenávist k Markovi, jenž mě svou výzvou přiměl k činům, které nebyly nutné. Jenž ze mě udělal mnohonásobnou vražedkyni.

Vzpomínka na staré časy na mě působí stále silněji. Už jen zvuk jazyka, když po mně strážce hranic chtěl doklady, mě vrátil zpět do minulosti. Okamžitě se objevily, ty vzpomínky. Dobré i zlé.

Od prvních několika kilometrů si kladu otázku, čeho chce Marek dosáhnout. Připadá mi to nesmyslné, počínajíc plánováním až po dějiště našeho souboje. Klidně mě mohl zabít v Lipsku, ale chtěl, abych se vydala k větrnému mlýnu. Nenávist k němu mě pohání, ale moje mysl pochybuje, zda si Marek opravdu přeje mou smrt.

Zato já chci jeho. Možná to je to, co zamýšlí, zemřít. Na rozdíl ode mě velmi zestárl, bytí mu už určitě nepřináší radost. A jak se sluší na dítě Jidášovo, nevztáhne na sebe ruku sám, nýbrž chce zemřít v boji, dočkat se slavného odchodu.

Ale hodí se toto skryté poddání se k Markovi?

Pod vzorkovanými podrážkami mi vrže sníh, stávám se součástí šera a měním se ve stínu stromů v pouhou siluetu. Od chvíle, kdy vrány daly klid, vládne hrobové ticho.

Nebojím se tmy, neboť ji nosím ve svém srdci. Ovšem ticho na mě ztěžka doléhá. Kdysi mi byl každý metr hvozdu důvěrně známý, některé stromy jsem možná znala jako výhonky. Mezitím se vztyčily k nebi jako sloupy a snaží se podpírat oblaka.

Odkašlu si, nadechnu se a udělám něco, co jsem – ano, jak dlouho vlastně? – už nekonečně dlouho neudělala. Zpívám píseň ve svém starém jazyce.

Z hrdla se mi dere melodie, kterou mě naučila matka, a nese se lesem. Zpívám ji jen jí na počest: píseň smutných vrb.

K zemi se snáší sníh, drobná zvířata přede mnou prchají, ale jinak moje představení nikdo nenarušuje. Znovu se zachvěju, hrozí, že mě přemohou city.

Trvá to hezkou chvilku, a les prořídne. Můj zpěv končí. Mezi nízko visícími větvemi smrku zahlédnu pahorek, na němž se na pozadí měsíce rýsují trosky věže a menší budovy.

Pokřižuji se. „Pane, stůj při mně,“ modlím se. Ať si Marek vymyslel cokoliv, kéž nade mnou nezvítězí.

Nohy mi vypoví službu, a ať jim sebevíc přikazuji, aby se pustily vzhůru, nehnou se z místa. Moje mysl je uhranuta pohledem, který se mi tam naskýtá, malebný a výhružný zároveň.

Je to místo, kde všechno začalo: můj vzestup a pád, definitivní roztržka s cognatiem. Měsíc osvětluje ruiny, které se statečně držely. Kolik let nesou na hřbetě tyto základy, které tehdy odolaly velkému požáru? Čtyři sta? Pět set?

Kameny a maltu čas přemohl a odbojně se vidím tyčit jen dolní třetinu věže. Horní část, lopatky a rámy, zmizela. Stodola přišla o většinu krovu, propadl se pod velkou tíhou sněhu a času.

„Jak jsem stará,“ řeknu si a vylekám se zvuku svého normálního hlasu, který mi připadá opotřebovaný a slabý. Úlek stačí, aby mě vytrhl z nehybnosti.

Lezu na kopec a jsem podivně klidná. Přede mnou leží tři křivé vstupní schody, vedoucí ke dveřím mlýna. Dřevo v měsíčním světle vypadá, jako by ho ohoblovali a natřeli teprve včera, jen rezavé kování a odlupující se barva svědčí o tom, že se mýlím. Místo je už dlouho opuštěné a zapomenuté. Žádný div v normálních dobách.

Je zapotřebí jistého přemáhání, než vystoupám nahoru a položím ruku na zasněženou kliku.

Samozřejmě se nedá stisknout, a tak použiju větší sílu – až se železo rozlomí a já držím rukojeť v prstech.

S povzdechem vrazím do dveří ramenem, ale ty drží. Pokud jsou zevnitř zavřeny na závoru, nedostanu se do domu. Zkusím to podruhé, a konečně, poddají se. Musím udělat dva kroky vpřed, abych získala zpět rovnováhu, a dostávám se tak do mlýna.

Ten pach! Na zdech stále ulpívá vůně z mého dětství, kameny nezapomněly, co se v podzemí odehrálo, a svými výpary mi vracejí další vzpomínky.

„Pane na nebi!‘“ ujede mi a projdu kolem rozpadlého nábytku ke kamnům. Držadla sedí, odsunu stranou kryt a odhalím železnou jamku, ve které kdysi plápolal oheň.

Existovalo by lepší znamení pro Marka?

Popadnu trochu palivového dříví, které leží vedle kamen. Je lehké jako pírko, některá polena se rozpadnou na prach a piliny. Zapalovačem zažehnu oheň a do výše okamžitě vyrazí plamínky; rychle je zase zakryju a o krok ustoupím.

Teprve teď se otočím a dál si prohlížím kruhovou místnost. Pokouším se uvést v chod mechanismus poklopu v podlaze, ale bez síly větru a mlýnského pohonu se nic neděje. Je to tak lepší.

Dveře nebyly pořádně zavřené, jak teď zjišťuji, a čepy mým počínáním vyklouzly z úchytů. Z této strany vypadají silné a nezničitelné jako v letech, kdy jsem tady bydlela.

Ze spár mezi díly kamen proniká jasná záře a trochu osvětluje místnost, teplo se line a pomalu se šíří i do nejzazšího kouta. Rozžhavující se železo tiše tiká a klepe; okamžitě je tu útulněji.

Vytáhnu z batohu několik svíček, zapálím je a rozestavím na okna, aby Marek věděl, kde mě najde. Nebojím se ho a těším se na setkání, které skončí jeho smrtí. Měla jsem ho zabít už tenkrát. Stále nechápu, proč mě hnal přes půlku Evropy. Tenhle druh nostalgie k němu nepasuje.

Pohled mi padne na kamenné schodiště. V jakém stavu se asi nachází poschodí nahoře?

Schod za schodem vystoupám do půlkruhového prostoru a skrz štěrbinu poklopu na zemi spatřím, že průlez zatarasily jako barikády převrácené police. Stojí mě jistou námahu odsunout je stranou, snáší se na mě sníh, a konečně stanu na místě, které kdysi bylo malou svatyní.

Nade mnou není nic než temné zimní nebe a milióny hvězd; zdi sahají jen do výšky něco přes dva metry a strop z velké části zmizel. Tři regály se překotily a skoro to vypadá, jako by knihovna úmyslně bránila nepovolaným v přístupu. Zbytek ještě stojí, pokrytý třpytícím se ledem a blýskavým sněhem, jako by Děda Mráz proklel ty shnilé almanachy, příručky a knihy.

Tu a tam se z nebe snesou vločky a zdůrazní pohádkovost, kterou ten pohled skýtá. Žádný hollywoodský film by to nedokázal lépe.

Není pochyb o tom, že se mlýna po požáru ujalo a dál ho vedlo dítě Jidášovo. Žádný mlynář nenaplnil tento prostor knihami tak, jako to kdysi učinil můj otec.

Bloumám labyrintem, prsty se dotýkám zmrzlých vazeb, stírám z nich bílou vrstvu. Díla zcela zvětrala, zničená působením přírody; jen tam, kde se jako štít zachoval strop, vypadají, jako by je teprve teď někdo postavil na místo. Několik málo knih pochází z otcova vlastnictví, většinu neznám.

Jak velmi lituji toho, že jsem je tu kdysi nechala. Ale vědění v této podobě představuje neuvěřitelnou zátěž a potřebovala bych víc než čtyři kočáry, abych si s sebou knihy odvezla. Tím bych byla nápadná jako královna a pozornost byla v oněch dobách tím posledním, co jsem potřebovala.

„Vezmu si vás s sebou,“ slibuji těm houževnatým mezi knihami a už se pod nimi vidím pohřbená v terénním autě. Přitom zaznamenám, že jaksi samozřejmě předpokládám, že souboj s Markem vyhraju, a neubráním se úsměvu. Vím, že zvítězím. Instinkty mě varují. Už nejsem sama. Cítím, že se vzduch kolem mě dostal do pohybu. Někdo se potuluje knihovnou.

Zvenku zaslechnu burácení motorky, která se blíží k mlýnu. Další návštěvník, kterému ovšem prozatím nesmím věnovat pozornost.

Koutkem oka jsem zahlédla pohyb, a sice vedle poslední police, úplně vzadu, kde jsou stíny nejhlubší.

Pomalu vytáhnu dýku a připravím se. „Vím, jak rád útočíš ze zálohy, Marku,“ pronesu nahlas a vydám se dozadu. „Z toho už nic nebude. Viděla jsem tě.“

Stín se pohne a řítí se s napřaženýma rukama ke mně, prskání, které se ozývá, připomíná syčení hada. Okamžitě si uvědomím svou chybu. Není to Marek, kdo si na mě počíhal. Je to umbra! Jako tehdy…

Zuby v jeho ústech bíle září, a jako vždycky je pouhou siluetou, oživlým obrysem.

Vrhnu se vpravo, proskočím regálem a shodím knihy. Za mnou se jasně rozzáří plameny, chodbičkou se žene oheň. Cítím vlnu žáru, která se převalí kolem mě a jinak mě nezasáhne. Umbrův ohnivý dech mě netrefil, ale nezůstane u tohoto jediného útoku.

Běžím dál, proletím další policí a zaslechnu syčení upíra, který se mě jal pronásledovat.

Nikdy bych nevěřila, že Marek klesne na stejnou úroveň jako Carzic a spojí se s nízkými tvory, aby ukončil naše velmi osobní nepřátelství! Tím teď pozbyl poslední zbytky cti.

Znovu to za mnou zaprská a já se vrhnu za regál. Kolem mě proletí ohnivý mrak, palčivě se o mě otře žhavý vítr – to bylo jen tak tak!

Zatímco skrčená přemýšlím, jak umbrovi co nejrychleji useknu hlavu, začnou padat kroupy. Z nebe vystřelují ledové hrudky velikosti ořechu, potom se ozve tiché zaburácení hromu.

Tato znamení až příliš dobře znám. Upír z rodu vieszcy je poblíž a připravuje se k akci. Ještě se neukazuje, čeká na vhodnou příležitost, aby mě napadl, protože je nepravděpodobné, že by se stavil na pokec. Tím stojím sama proti dvěma velmi rozdílným soupeřům: jednomu, z něhož démon udělal za jeho skutky umbru, druhému zrozenému jako dítě čarodějnice a démona.

Burácení motorky se teď ozve z bezprostřední blízkosti, hned poté utichne. Další návštěvník dorazil. Než se vmísí do boje, chci vyřadit aspoň jednu hrozbu.

Vyskočím, katapultuji se na nejbližší polici a rozhlédnu se po umbrovi, který je ve stínu neviditelný. Tyto bytosti velmi dobře znají své silné stránky.

Hlavou mi projede myšlenka, že Marek nejspíš nezůstane u těchto dvou upírů. Asi má přece jen aspoň přibližnou představu o tom, co ve mně masakrem probudil k životu, a že mám opět své staré schopnosti, které jsem přiživila silou lidské krve. Teď, když sedím jako kočka na regálu, se na ně musím sama upamatovat, protože jsem je až příliš dlouho nepoužila. Prozatím nebyl důvod. Když něco nepoužíváte víc než šedesát let, trochu to zrezaví. Není pro mě snadné probudit je hluboko ve svém nitru – nebo je to snad spíš strach z toho, že by se mi mohlo velmi zalíbit setřást staré okovy a znovu se stát skutečným dítětem Jidášovým?

Na úpatí regálu se objeví umbra a otevře ústa. Nemám čas setřásat rez ze svých dovedností, musí okamžitě fungovat, nebo se proměním v popel. Osud, který jsem vlastně určila Markovi.

Bouře se přihnala rychle, krupobití sílí.

„Odpusť mi, Pane,“ zašeptám a soustředím se, abych rozrazila bránu k vlastní temnotě a vypustila ji ven. Opět jsem aeternou, jednou z nich… další důvod zničit Marka.

Natáhnu rozevřenou levou dlaň k zataženému nebi a mlčky vnucuji živlům svou vůli. Mé neviditelné síly vystřelí do výše, pátrají v mracích po hromadící se energii a lákají ji. Je to, jako bych uvolňovala spoustu jednotlivých vláken a splétala je v tlustý provaz, a vyžaduje to ode mne obrovské soustředění. Jakmile mi jedno vlákno vyklouzne, vybuchne energie pod vrstvou mraků v pěkně vypadajícím, ale neužitečném zablýsknutí. Navíc mi na celý proces nezbývá víc než jedna či dvě vteřiny. Není to právě moje nejsnazší disciplína – přesto uspěji!

Vylétající blesk poslouchá můj rozkaz. Se zapraskáním zakličkuje a proletí mi kolem tváře dolů – přímo do umbry.

Ozve se tupé zapraskání, jasně bílá čára sjede do vymršťujícího se stínovitého upíra a roztrhá ho. Je rozerván na kusy, a současně uvařen, kolem dokola stříká horká krev a se sykotem rozpouští sníh.

Dýchám rychle, přerývaně a mé srdce bije v taktu, o němž jsem se domnívala, že jsem ho už zapomněla. Bože, jak je to omamné! Jak omamné je rozkazovat přírodě a řídit ji! V euforii na regálu vstanu a nařídím krupobití, aby ustalo. „Marku!“ vykřiknu do noci. „Marku, kde vězíš? Pojď sem, abych ti mohla dát, co si zasloužíš!“

Pode mnou se objeví postava, žena v šatech selky, z níž vychází neuvěřitelný zápach, jako by se koupala v hnisu a výměšcích zanícených ran. Nemyslím si, že je to ona, kdo přijel na motorce.

„Ještě jeden z nich,“ zaskřehotá. „To jsem si mohla myslet! Kde je jeden, jsou i ostatní!“ Zvedne hlavu a zadívá se na mě, z očí jí vytéká hustá, žlutavě rudá krev. Mezi rozdrásanými rty vyčnívají dlouhé, jehlovité zuby. Vychrlí na mě ze chřtánu temný oblak a já si bezděky vzpomenu na černé spory hub.

Zápach je nepopsatelný. Žena je také upírka, patří k druhu nexů. Kdyby její hnilobný dech zasáhl člověka, onemocněl by strašlivou chorobou. Kdysi nexové přinášeli mor, aby potrestali celá území a učinili je povolnými plnit jejich požadavky.

U mě svou schopnost použila, aby na mě udělala dojem. Ví, že s tím proti nesmrtelné nic nepořídí. Co mě udivuje, je fakt, že se tady s nexou vůbec setkávám.

Skočím k ní a těsně ji minu, protože na poslední chvíli uhnula.

Při otočce vytáhne ze záhybu sukně krátký meč a ožene se po mně. Opět využiji schopnost, kterou jsem už takřka zapomněla. Stačí myšlenkový impuls, a moje tělo se promění, stane se průhledným jako sklo a lehkým jako hedvábí. Přetvořím se v ducha, čepel mnou projede, aniž by mi setnula hlavu. Šaty mi spadnou z těla, až přijmu zpět lidskou podobu, budu nahá.

Nexa vztekle zaječí. Je to tón, který by mohl člověka zabít.

Ušklíbnu se a nechám své tělo přijmout pevnou podobu, současně přitáhnu další blesk a nechám ho udeřit do špice její zbraně.

Jiskry se rozlétnou na metry daleko, kov se rozžhaví a svede vražednou sílu do upírčina těla; zhroutí se k zemi jako kouřící raneček, leží ve sněhu a trhá sebou.

„Kde je Marek?“ zeptám se jí a sehnu se pro své oblečení, abych našla dýku. Na oblékání bude dost času později, nevadí mi, že mě vidí nahou. „Co ti slíbil, abys…“

Cítím přítomnost dalšího živého tvora a zapraskání sněhu mě varuje. Někdo se ke mně přikradl zezadu.

Nenadále se předkloním a kopnu levou nohou dozadu, pata míří na střed těla toho, kdo tam stojí.

Moje noha míjí – černého rysa! V tu chvíli mě napadne, že druh viesczy se rád proměňuje v tato zvířata, ale to už číhající kočkovitá šelma zmizela mezi regály. Upír plánuje další útok; od vchodu do knihovny zaslechnu kroky, patří muži. Motorkář? Marek?

Když kolem mě třepetavě proletí můra, vím, že jsem spustila nexu až příliš dlouho z očí a ona využila příležitosti k útěku. Je výsadou nás upírů, že se nemusíme starat o problémy hmoty. Síla, která nás stvořila, nám propůjčuje luxus vytvářet ze zdánlivě lidského těla různé podoby. Malé či velké, to nehraje roli.

Než ji mohu nechat dalším bleskem vypařit se, vyrazí z regálu vedle mě paže a dotkne se mého ramene.

Okamžitě se mi zatmí před očima, padnu na kolena a ztratím všechnu sílu; aspoň tím zabráním dalšímu kontaktu s touto rukou.

„Dítě Jidášovo,“ pronese mužský hlas vedle mě a já zaslechnu v jeho intonaci ruský přízvuk. „Nikdy bych nevěřil, že je pravda, co jsem slyšel.“ Přede mě si podřepne holohlavý muž, na sobě má drahý hermelínový kožich, pod ním se skrývá přinejmenším stejně drahý černý oblek; boty a rukavice jsou perfektně sladěny. Ze žlutavých oči vyzařuje strnulý, pronikavý pohled, který způsobuje tělesnou bolest.

Jeho ruka mi spočine mezi ňadry na solar plexu a já jsem příliš slabá, než abych zareagovala. Můj obranný pohyb je příliš pomalý, příliš chabý.

„Murony,“ zaskuhrám jméno jeho druhu a snažím se uniknout jeho ruce. Okamžitě mě svými schopnostmi připraví o další energii. Čím jsem slabší, tím větší hlad po krvi se mě zmocňuje.

Přikývne, vidím ho už jen rozmazaně jako ve zdeformovaném zrcadle. „Jeden nemyslí na nic zlého, a najednou se zase objeví jedna z dcer Jidášových. Měl jsem to za nemožné.“ Podívá se mi přes rameno, obrátím hlavu a spatřím černého rysa. „Stejně málo, jako jsem se nadál vidět viesczyho. Zpráva, že mlýn znovu oživl, vyvolala obecný neklid, jak se mi zdá. Jsem zvědavý, koho dalšího to sem ještě zaválo z děr, aby ji uvítal.“

Podaří se mi zmobilizovat poslední zbytky sil a vyjasnit si pohled. Z těch nemnoha slov usuzuji, že ho neposlal Marek, aby mě zničil. Můj bratr to provedl šikovněji, trousil polopravdy a využil strachu upírů ze vzkříšení dětí Jidášových. S úspěchem.

„Znáš Marka?“ zeptám se chraptivě. Prodala bych duši za kbelík lidské krve.

Druhou rukou mi strhne z hlavy čepici, pod ní se objeví moje dlouhé, tmavě rezavé vlasy a spadnou mi na holá ramena. Konečně jsem je zbavila černé barvy, takže ve slunečním světle září jako nikdy předtím.

„Nejdřív bych chtěl znát tvé jméno,“ opáčí. „Měli bychom ho znát z dřívějška, nebo jsi rozprášený pozůstatek, který touží po staré zemi?“ Nespouští oči ze mě ani z rysa, nevěří nikomu. Aniž by si toho všiml, usadila se mu na pravém rameni černá můra.

Sníh znovu zavrže, někdo se k nám blíží. Mezi regály se objeví štíhlá silueta ženy a její tvář je natolik dokonalá, že by ji v dřívějších dobách uctívali jako bohyni.

„Jmenuje se Skylla,“ odpoví místo mě a zvedne krátký meč nexy. „Nechte mě, ať ji zabiju.“

15. prosinec 1731

Medvegia

Seděli za časného odpoledne v popově domě. Viktor si četl v záznamech o upírech, Glaser čmáral svou zprávu a Ignác vařil pro všechny jídlo. Důstojníci byli venku u saní a vypadalo to, jako by se chystali k odjezdu.

Glaser už po otevření posledního hrobu nepronesl jediné slovo. Postál před každým místem posledního odpočinku, prohlédl si podivné mrtvoly a nakonec se mlčky vrátil do popova domu. „Můj rozum hledal cestou do domu logické vysvětlení, aniž by nějaké našel,“ zamumlal teď a podepsal oba listy. „Existuje tudíž jediná pravda, a tu jsem sepsal. Dvojmo. Jednu pro Schnezzera, jednu pro Collegium Sanitatis ve Vídni, které se musí o této záležitosti bezpodmínečně dozvědět, neboť se podle mého názoru jedná o otřesení vědy a stávající představy o světě.“

Viktor spatřil, že medicus konečně odložil brk a po svém náhlém výbuchu se omezil na to, že zíral do otevřeného ohně. „Smím si přečíst vaši zprávu?“

Glaser k němu přisunul list papíru, vstal a přešel k posteli, kde si postupně nacpal do vaku své věci.

Milicino tělo bylo silně nafouklé a podlité krví, což mně samotnému připadalo suspektní. Lidem nemožno nedáti za pravdu. Viktor přelétal očima řádky. S ohledem na tuto skutečnost si Vás dovoluji poníženě poprositi, aby Vaše Blahorodí po dalším dobrozdání přece jen nařídilo exekuci a tento zlořád tak byl odvrácen, což i já sám považuji za dobré, aby byli oni poddaní uklidněni, neb se jedná o dosti velkou ves, v níž se tato věc přihodila.

Viktor se zadíval na lékaře. „Další dobrozdání?“

„Jsem příliš na pochybách o tom, co se tady děje.“ Glaser si zavřel zavazadlo. „Musí rozhodnout Bělehrad. Ale vím, že v této vesnici nezůstanu už ani jedinou noc. Ať se tady potuluje cokoliv, nedostane mě to.“

„Cože? Ale bude trvat, než sem dorazí druhá komise,“ rozčílil se Ignác. „Co máme do té doby dělat?“

Glaserův pohled neznal slitování. „Vyčkávat a modlit se. Jako v předcházejících týdnech.“ Promnul si rudý nos a podíval se na Viktora. „Jde, nebo se chce nechat kousnout?“

Rozum Viktorovi nařizoval, aby odešel a dostal se do bezpečí. Ale k vlastnímu údivu uslyšel sám sebe říkat: „Zůstanu s těmi lidmi a počkám na další komisi.“

„Jak chce.“ Glaser si vzal zprávu a vsunul si ji pod kabát, nasadil si čepici a vyšel ven; dveře se s třesknutím zabouchly. Hned poté se ozvalo ržání koní, následované zvoláním a prásknutím biče.

„Opravdu odjeli!“ Viktor vyskočil a spatřil, jak sáně vyjíždějí z vesnice. Vytáhl kapesní hodinky, bylo těsně po druhé. Očima zabloudil k Elvířinu portrétu, který byl zasazený do víčka. V nitru mu panoval nezvyklý klid, bolest a smutek ho nezasáhly s obvyklou silou. Domníval se, že je to způsobeno zvláštními okolnostmi, za nichž v Medvegii žil. Byl prostě příliš rozrušený.

Ignác přistoupil ke stolu a postavil na něj dvě misky. „Ale vy nás neopustíte?“

„Stejně mi asi nic jiného nezbývá,“ zamumlal Viktor, který litoval svého rozhodnutí jen několik vteřin. „Ne, zůstanu dokonce rád.“ Zaklapl víčko hodinek a usedl ke stolu; jídlo krásně vonělo.

„Co mě udivuje, je,“ duchovní nalil do nádoby naběračku husté polévky, „že na kupce, který vlastně pátrá po kožešinách, projevujete vytrvalý zájem o naše upíry. Člověk by vás považoval spíš za vědce než za obchodníka.“

„Tím jsem býval.“ Viktor se ušklíbl a vzpomněl si na krátkou dobu studií. „Chtěl jsem vědět, co drží svět v nejhlubším nitru pohromadě. Ale po dvou letech na mě otec naléhal, abych nezapomněl na obchodní činnost našeho kupeckého rodu. Vzdal jsem se kvůli tradici života studiosa, i když se mě můj profesor snažil přimět, abych zůstal.“

„S dovolením, život handlíře s kožešinami vám moc nepadne.“ Ignác si sám posloužil, potom se pomodlil a poděkoval za jídlo; s chutí se na ně vrhli. „Pořídil jste si spoustu zápisků. Proč?“

Viktor si vzal kousek chleba a nadrobil si tvrdou kůrku do polévky, aby změkla. „Protože mi to, co tady zažívám, připadá neuvěřitelně fascinující.“

„Fascinující? Nám to připadá děsivé,“ namítl pop.

„Mám pro strach těch lidí velké pochopení, ale současně se poprvé doslýchám o mrtvých, kteří se toulají jako živí nocí. Přitom jsem procestoval kus Evropy a znám nejednu duchařskou historku.“ Zamíchal polévku a dal si lžičku. „Ale s vampýry, nebo jak jim vesničané říkají, jsem se nesetkal.“

Ignác popotáhl. „A co hodláte s těmi příběhy dělat? Poslat je domů a vysmívat se nám?“

Viktor rozhodně zavrtěl hlavou. „Přece jsem sám viděl, že se na mě jedna z těch mrtvých podívala, ačkoliv to… vlastně není myslitelné. Je možné, že se na povrch zase prodral můj sklon bádat, jak jsem ho zakoušel na univerzitě. Jsem celý život na cestách, hledám nové věci a výzvy. Nezapomeňte, otče Ignáci, že jsem jedním z prvních lidí, kteří slyší o upírech.“

„Jste jedním z prvních, kteří přicházejí ze západu a slyší o nich.“ Ignác se pokřižoval. „U nás znají ty příběhy i malé děti.“

„U nás je to stejné s čarodějnicemi,“ poznamenal Viktor a dál se ládoval. Přemítal, jak by mohl strávit nadcházející dny až do příchodu komise. „Mohl byste mi dál sloužit jako tlumočník?“ zeptal se Ignáce. „Chtěl bych jít od domu k domu a vyptávat se lidí na upíry. Chci se o nich dozvědět všechno.“

„Jistě. Ale pokud se chcete dozvědět víc, než vám mohou povyprávět zdejší lidé, ještě chvíli vyčkejte. Pokud vím, poslali pro cingaros, aby nás zbavili upírů. Lidé tu z nich mají až příliš velký strach. Byl div, že vůbec vykopali rakve, a bez přítomnosti vojáků by se určitě vzpírali.“

Viktor se domníval, že má Ignác na mysli cikány. Převzal výraz duchovního. „Proto… ti cingaros?“

„Ano. Dělají takové věci pro peníze a budou vám moci říct o nemrtvých víc.“

„Kdo je zavolal?“

„Hajduk Jowiza. To je náš… představený vesnice.“ Pop se zadíval k oknu, skrz něž viděl jen mlhavou, závojovitou šeď. Zvedla se mlha. „Za otázky víry zodpovídám já, všechno ostatní je jeho věc.“

Viktor si všiml jeho pohledu. „Co uděláme s hroby? Glaser zakázal mrtvoly nějak poškodit.“

Ignác přikývl a současně zaklel, potom se omluvil ikonám, které visely všude kolem. „Hroby jsme zasypali a zakryli kameny. Nikdo se neopováží na upíry sáhnout. Strach, že by kvůli tomu mohli povstat z hrobu i za dne, je příliš velký.“ Nabídl hostovi další naběračku, ale ten odmítl.

„Co uděláte, pokud komise dojde k názoru, že Glaser byl příliš opilý a u mrtvol se jedná o pouhá mrtvá těla?“

„Necháme cingaros, aby jim usekli hlavy a spálili je,“ odvětil Ignác okamžitě. „Ale vy, pane ze Schwarzhagenu, víte, že existují.“

Viktor se opřel do židle a vzal si pálenku, kterou mu pop přisunul na trávení. „Zůstanou upíři ve svých hrobech? Proč neuprchnou před záhubou, místo aby tam jen tak leželi a čekali, až dostanou kůlem do srdce?“

Ignác si také nalil alkohol. „Je to moc Boží. Kam by svět dospěl, kdyby se po něm mohli volně toulat? Všichni bychom byli už dávno vysátí a mrtví. Všemohoucí nás chrání před upíry aspoň přes den, Matka boží dokonce i během sobotních nocí. Proti takové moci jsou bezradní i démoni.“

Viktora se znovu zmocnila touha sepsat vše, co slyšel. Pošle opisy svému profesorovi do Berlína a poprosí ho o názor. Zalistoval v knížečce. „Člověk se stane upírem, poté co ho tento přepadne nebo poté co pojí nakažené maso,“ shrnul to. „Existují i další možnosti, otče?“

Ignác pokrčil rameny. „Jistě. Někteří tvrdí, že stačí porušovat přikázání církve, a zvlášť hrozní hříšníci upisují svou duši ďáblům a démonům v pekle. Slyšel jsem, že lidé se srostlým obočím jsou obzvlášť náchylní k tomu, aby se po smrti vrátili domů coby taková monstra. A dokonce i ti, kteří obzvlášť ošklivě klejí.“ Ignác posbíral dřevěné misky a vstal. „Ale zeptejte se cingaros., pane ze Schwarzhagenu. Určitě vědí víc než já.“ Přešel ke kamnům a položil nádobí na kredenc vedle mísy na umývání. „Jedno vám ale musím klást na srdce. Pokud jde o démony noci, slovo pověrčivost neexistuje. Jakmile se setmí, nespoléhejte se proto na to, co vás až dosud učili a co můžete pochopit rozumem, ale jen na kříž.“

„To udělám, otče Ignáci.“ Viktor také vstal, přehodil přes sebe kabát a zapnul si ho. Vzduch ve světnici byl mizerný a on si chtěl po té spoustě psaní trochu protáhnout nohy. „Do setmění jsem zpátky.“

Ignác položil misky do mísy a ohlédl se přes rameno. „To vám radím.“

Viktor se vybelhal do šedivého chladu, kde bylo vidět sotva na dvě délky paže. Pod kabátem měl zápisník, v pravé kapse brk a kalamář, obojí uložené v pouzdře.

Dlouho bloumal kolem, nechával na sebe působit náladu a nezáviděl zdejším lidem jejich život. Byl bezútěšný, studený a vlhký. Lužice s jejími nížinami byla trochu podobná, ale postrádala ponurost a hrozivost.

Pohyboval se Medvegií bez určitého cíle, až si všiml, že za setmění prochází hřbitovní branou. Hroby mu nedopřávaly klidu.

Ignác měl pravdu. Na místech, kde spočívali upíři, se až po kolena vršily kameny a doprostřed byly vraženy dlouhé tyče.

Viktor přemýšlel, kolik času bude potřebovat do popova domu. S trochou námahy dorazí do bezpečí čtyř stěn před příchodem noci, ale předtím si chtěl blíže prohlédnout zabezpečení hrobů.

Přistoupil blíž a ucítil, jak měkká je půda zbavená sněhu. Fantazie mu přičarovala obrázek upíra, jak se s vrčením a vytím prohrabává sypkou zemí vzhůru. Upřeně se zahleděl dolů, zmocnil se ho strach a ledovými prsty mu sevřel šíji.

„Tak statečný muž nemůže být z vesnice,“ pronesla jakási žena za jeho zády německy a on sebou trhl; zatímco se otáčel, levou rukou zpola zvedl hůl k úderu.

Hleděl do půvabné tváře mladé ženy, kterou spatřil před několika dny za oknem! Bez zamlženého skla mezi ním a jí vypadala ještě krásnější. Tmavý plášť, který si přehodila přes ramena, se příliš nehodil k tomu, co dosud spatřil na vesničanech. Linula se z ní pronikavá vůně parfému.

„Odpusťte.“ Viktor sklonil hůl. „Oslovila jste mě ve chvíli, kdy jsem myšlenkami dlel u děsivých věcí.“

Podívala se na hroby. „Chápu, pane ze Schwarzhagenu.“

„To se už rozneslo moje jméno?“ Usmál se. „Nebyl jsem připravený na to, že zde uslyším svůj rodný jazyk od někoho jiného než od popa.“

Mladá žena naznačila úklonu, při níž jí kapuce sklouzla ještě hlouběji do tváře a zaclonila její tmavě šedivé oči. „Jsem baronka Illićová.“

Baronka, podivil se Viktor. „Povězte, co pohledává žena vašeho stavu na takovém místě?“

„Jsem v této vesnici ze stejného důvodu jako vy, pane ze Schwarzhagenu. Dojalo mě utrpení těch lidí… a probudilo mou zvědavost.“ Dotkla se kůlu. „Víte, k čemu to je?“

„Nejspíš k tomu, aby se upír, prodírající se nahoru, sám nabodl?“

„Přesně tak.“ Baronka mu nastavila rámě a dala mu tak najevo, že si přeje, aby ji odvedl ze hřbitova. Velmi rád její výzvu vyslyšel.

„Už je pozdě,“ řekla, když vyrazili. „Copak vám neřekli, že byste měl být před setměním v bezpečí pod střechou?“

Viktor přikývl. „Řekli. Kde jste ubytována, pokud se smím zeptat? Je v této vesnici obydlí, které by vás bylo hodno?“

Zasmála se a Viktor spatřil bílé zuby bez poskvrnky, což byla velká zvláštnost. „Ne, to jistě ne. Jeden můj přítel má poblíž statek, kde se zdržuji.“ Přistoupila k němu blíž, zjevně proto, že jí byla zima. „Takové počasí, pane ze Schwarzhagenu. Zase se ochladilo.“

„Vskutku.“ Viktorovi se z blízkosti té ženy skoro točila hlava. Vyznačovala se obrovským šarmem při všem, co dělala, ať už hovořila, smála se či se pohybovala. Oči jako by jí zářily a prozrazovaly čilého, živého ducha. Vychutnával si její přítomnost v té špinavé, ušmudlané vesnici s jejími chudými obyvateli a hrozným, nesrozumitelným jazykem.

Loudali se houstnoucí mlhou. Okolí se nořilo do šedivého mezisvěta, v němž zvuky zněly jinak a smysly se pletly. Sotva opustili hřbitovní zdi, ztratil Viktor orientaci. Už nevěděl, kde přesně jsou, a ačkoliv to byl on, kdo ji jemně držel za paži, byla to baronka, kdo ho vedl kolem přízračných fasád domů, aniž by jedinkrát zaváhal. Kráčet s ní mlhou bylo neskutečné.

„K popovu domu to už není daleko,“ pronesla pobaveně. „Děláte si snad hlavu s tím, že bych vás mohla unést?“ Zůstala stát vedle osvětleného okna, takže jí svit tlumeně dopadal na obličej, a podívala se na něj.

Viktor se ponořil do jejího pohledu, těšil se její tváří a uvědomoval si, jak se mu její obraz vpaluje do mysli. Předklonila se, ovanul ho její parfém a pocit závrati ještě zesílil. Vzpomínka na Elvíru, která ho jindy stále provázela, takřka úplně zmizela, stejně jako na Susannu, obě ženy se staly vedlejšími a bezvýznamnými. Jediné, na čem záleželo, byla baronka s neuvěřitelně nádhernýma, tmavě šedýma očima. Otevřel ústa, ale nepodařilo se mu nic říct.

„Co je s vámi, pane ze Schwarzhagenu? Vypadáte omámeně.“ Když zvedla ruku a pohladila ho po levé tváři, připadalo to Viktorovi jako sen. Tajemně se usmála. „Nebo jsem vám učarovala, krásný cizinče?“ Chtěl jí odpovědět, ale hrdlo měl jako stažené. A potom se stalo něco, s čím by nikdy nepočítal. Barončina ruka sklouzla k jeho šíji a jemně, ale rozhodně si ho přitáhla k sobě, až se jejich rty setkaly.

Před Viktorovýma očima explodovala slunce a hvězdy, city ho přemohly. Už na nic nemyslel, nevnímal nic ze svého okolí – jediné, co cítil, byla barončina hebká kůže a on si přál, aby to nikdy neskončilo. Současně v něm dlouhý polibek probudil nezkrotnou touhu.

Barončin jazyk mu zlehka vjel do úst a jeho opojení vzrostlo. Chutnala čistě a svěže a trochu po skořici. Upustil hůl a zvedl paže, aby tu ženu objal a přitáhl si ji k sobě…

…ale baronka zmizela!

Hmátl do prázdna a ztratil rovnováhu, takže se musel opřít o zeď domu. „Co…?“ Stál sám v uličce, mžikal a polykal. „Baronko?“ Cítil její rty, chuť skořice na jazyku. „Baronko?“ zvolal hlasitěji a nastražil uši.

V Medvegii dál panovalo ticho.

Viktor sáhl do sněhu, nabral si hrst a rozetřel si ho po tváři. Chlad ho měl zbavit posledního zbytku záhadného omámení, také hůl znovu zvedl. Najednou zaslechl kroky, které se blížily, doprovázeny cinkáním zvonku, nesoucím se v taktu holínek.

„Baronko, jste…?“

Z mlhy vystoupil hodně snědý muž, o hlavu nižší než Viktor. Jeho tvář pokrývaly krátké vousy a hustý knír. Na uších se mu třpytily velké, zlaté náušnice. Od pravého spánku přes nos a kolem úst až ke krku se mu táhla široká jizva. Na světlý, obnošený plášť měl připnutý kožený krunýř, na kterém byla připevněna ikona; kolem svatého obrázku se skvěla písmena a náboženské symboly. V levé ruce svíral rytinami zdobenou šavli, na zápěstí se mu pohupovaly nesčetné náramky.

Než mohl Viktor něco říct, oslovil ho muž cizím jazykem.

„Nerozumím ti,“ odpověděl. „Viděl jsi baronku?“

Muž nastražil uši do mlhy. „Niemec,“ prohlásil potom, sklonil šavli a zavolal něco za sebe, zatímco schovával zbraň; z mlhy zazněla v odpověď spousta hlasů. „Jsem Libor,“ představil se se silným přízvukem. „Pop nás poslal, abychom vás našli.“

„Abyste mě našli?“ Viktor se nadechl a pokusil se zaplašit ze svého nitra podivné omámení. Nedalo se srovnat se žádným stavem opojení, jaký zažil, a skořicová chuť mu stále spočívala na jazyce jako olovo. Bez ní by měl skoro dojem, že se v případě baronky jednalo o přízrak. „Jak to?“

Muž se ušklíbl. „Byl jste pryč od dnešního poledne, Niemče. A když se snesla noc, pop se obával, že jste se mohl stát obětí upíra.“ Libor si ho pozorně prohlížel. „Je všechno v pořádku?“

Viktor přikývl. Domníval se, že muž patří k cingaros, o kterých mluvil otec Ignác. „Neviděl jsi jednu ženu?“ Rychle ji popsal.

„Ne, Niemče. Určitě bych si jí všiml.“ Ukázal na ulici. „Kam jste měl namířeno?“

„K popovu domu.“

„V tom případě jste pořádně zabloudil. Byl jste na nejlepší cestě k severnímu okraji vesnice.“ Libor mu pokynul. „Povedu vás.“ Potom znovu něco hlasitě zavolal do tmy a opět dostal odpověď jakousi hatmatilkou.

„Ty jsi cingaro?“ zeptal se Viktor, když kráčeli mlhou k domu duchovního.

„Ano, to jsem. A dhampýr k tomu,“ prohlásil Libor a zpomalil, aby kulhající Viktor nezaostával.

„Co… co že jsi? To zní trochu jako upír a vampýr…“

„To znamená, že můj otec byl upír. Proto jsem na rozdíl od ostatních schopen ty zrůdy poznat a zabít, jak by normální člověk nedokázal.“

„Dítě upíra?“ Viktor měl dojem, že se přeslechl. „Myslel jsem, že si tyto bytosti s lidmi nezačínají, ale zabíjejí je.“

„Taky že to zkoušejí.“ Viktor se zasmál a ukázal na svou jizvu. „Ale někdy se vracejí ke svým ženám a dělají jim děti. Většina takových fracků umře hodně brzy, ale já měl štěstí.“ Ukázal na dům, vylupující se z mlžného oparu. „Jsme tady, Niemče.“ Zaklepal na dveře. „To jsem já, otče. Libor!“ zvolal. „Našli jsme Niemce, a nic mu není.“

Dveře se otevřely a objevil se Ignác. „Bylo od vás velmi pošetilé zůstávat venku až do noci, pane ze Schwarzhagenu,“ uvítal Viktora a ustoupil, aby mohl vejít. „Děkuji, Libore.“

Dhampýr pronesl několik nesrozumitelných slov, zasalutoval jako voják, přitom se ale ušklíbl a vrátil se zpátky do mlhy.

Viktor vešel do domu, posadil se ke kamnům a zahříval se. „Mrzí mě, že jsem se postaral o rozruch,“ omlouval se duchovnímu, který mu podával pohár bylinného odvaru.

„Riskoval jste svůj vlastní život, ne můj. A cingaros nemají z nemrtvých strach, jak jste právě viděl.“ Ignác se posadil vedle něj. „Libor říkal, že jste potkal ženu oblečenou jako šlechtična.“

Přikývl. „Říkala si baronka…“ Viktor se zarazil. Zapomněl její jméno. „Už jsem ji viděl tu první noc po našem příjezdu. Říkala mi, že bydlí na nějakém statku poblíž vesnice a zajímá se o to, co se tady děje.“

„Baronka v Medvegii?“ Ignác se zahloubal. „Musí být z větší dálky. Já v každém případě žádnou neznám. Ani žádný statek poblíž.“

Viktor se zadíval do poháru. Čaj nedokázal zahnat příchuť skořice a on si znovu vzpomněl na polibek.

Okamžitě se v něm ozvalo špatné svědomí, a tak vytáhl hodinky, aby si prohlédl Elvířin obrázek a přivolal zpět vzpomínky na ni, na jejich společnou, krásnou minulost a na svůj smutek.

Portrét byl pryč.

22. prosinec 1731

habsburské území (srbská oblast)

Skylla seděla v knihovně nad rozluštěnými otcovými zápisky, v nichž se zabýval dějinami dětí Jidášových, ale myšlenkami dlela u Viktora.

Bylo až příliš k vzteku, že se právě v tu chvíli objevili cingaros, jinak by vlákala mladého Němce do svých saní a on by teď seděl společně s ní ve mlýně. Povzdechla si, když pomyslela na tu spoustu věcí, které by s ním právě mohla provádět…

Všechno bylo promyšleno, od omamného parfému až po lehké narkotikum, které si rozetřela na jazyku. Namíchat parfém a směs se skořicí jí netrvalo ani hodinu – ale mezitím si byla jistá, že by toho u Viktora neměla vůbec zapotřebí; i tak o ni projevoval živý zájem.

Skylla povytáhla knot, aby měla víc světla. Vzala do ruky maličký portrét své sokyně, ležící na stole, a prohlížela si ženu, která nejspíš seděla někde v Lužici a doufala v návrat svého milého.

„Uvidíme, jestli ti ho vrátím,“ zamumlala a hodila obrázek do krytu lampy; okamžitě vzplál a olejové barvy i plátno mizely v dýmu. „Ale nevypadá to pro tebe dobře.“

Skylla považovala mladého Němce za chytrého člověka, a že je zvídavý, to dokazoval svým zkoumáním upírů. V rozhovoru, jemuž tajně naslouchala, ho zaslechla hovořit o návštěvě univerzity, takže určitě nemohl být prostoduchý. Dobré předpoklady. Napadlo ji, že by mohla z Viktora učinit svého eléva bez ohledu na to, co řeknou cognatio a Iškariotský. Protože hodlala shromáždění stejně opustit, nehrálo to velkou roli.

Zadívala se na rukou psané otcovy řádky. O všem rozhodne rozhovor s Lýdií. Za určitých okolností nebude sama, kdo se obrátí k tajné společnosti zády. Všechno záviselo na tom, jak její přítelkyně zareaguje na pravdu.

Ozval se zvonek u dveří, Skylla vstala a vydala se nahoru. Přes zimu tady mlynář nepobýval, takže se o dění v mlýně nikdo nic nedozvěděl. Les a noc ji chránily před nevítanou návštěvou.

Skylla vykoukla z úzkého okénka vedle dveří. Před vchodem čekala ženská postava v širokém bílém plášti, pár kroků od ní stály saně. Bylo důležité nechat později zavát zrádné stopy sanic lehkým větrem. Odemkla spoustu zámků, které nechala při rekonstrukci udělat ještě masivnější, než byly ty, které používal otec, a uvítala Lýdii. „Jak ráda tě vidím!“ zvolala a objala ji. Dlouhý, vroucí polibek, který si vyměnily, by se klidně hodil k mileneckému páru. „Měla jsi příjemnou cestu?“

„Ano. Rakušáci mě nechali na pokoji. Jinak jsou skoro všude. Horší než jakákoliv metla,“ odvětila s úsměvem.

Skylla jí vzala plášť a pozvala ji dolů do knihovny. „Něco k pití?“

„Dám si horké kořeněné víno, pokud ti to nebude vadit.“ Lýdie na sobě měla k zemi sahající černé šaty, uzavřené kvůli zimě až ke krku; límec tvořila bílá kožešina a na hlavě jí seděla bílá paruka. Tu Skylla neměla.

„Ale vůbec ne.“ Skylla postavila rychlými pohyby na kamna hrnec s vínem a postupně přidala med, hřebíček, skořici a pepř, nakonec i trochu muškátu.

Lýdie stála v půli schodiště. „Vidíš teď, proč bydlím v zámku a mám služebnictvo?“ škádlila ji.

„Tam jsem kdysi také bydlela, než se mě sloužící pokusili zabít, drahá přítelkyně.“ Skylla se zasmála. „Raději žiju sama, ale zato bezpečně.“ Rozžhavené plotně se podařilo ohřát alkohol velmi rychle, příprava nezabere moc času.

„To by se moji sluhové nikdy neopovážili. Všichni jsou mi oddaní,“ opáčila Lýdie a sešla po rampě dolů. „Slepě mi důvěřují.“ Zasmála se.

Nedlouho poté následovala Skylla s podnosem, na němž stály dvě sklenice se svařeným vínem a miska cukroví. Zastihla Lýdii u psacího stolu, a podle toho, jak seděla, nenahlédla do zápisků, i když by to měla dovoleno. Nikdo jiný v cognatiu tak nerespektoval cizí myšlenky jako Lýdie.

„Prosím.“ Skylla jí podala skleničku, položila na stůl pamlsky a usedla vedle ní. Připily si, pohlédly si vzájemně do očí a usmály se na sebe.

„Co je tak důležitého, že mě bezpodmínečně chceš vidět ještě před shromážděním?“

Skylla sklouzla pohledem k dokumentům, otcovu odkazu. „Karol mi něco zanechal.“ Vzala si k ruce svůj překlad. „Možná to bylo určeno i pro Marka, protože se zdá, že ví ledacos z toho, co jsem v záznamech objevila. Je možné, že o tom Karol nejdřív mluvil s mým nevlastním bratrem.“

Lýdie se zadívala na popsané listy. „Co je to? Pokud si správně vykládám výraz ve tvém hlase a v očích, výsledky výzkumu to nebudou.“

„Lži, milá přítelkyně,“ Skylla se napila vína, „jsou u konce.“

„Lži?“

Skylla odložila sklenici. „Lži o tom, že pocházíme od Jidáše Iškariotského. Že jsme lepší než upíři. Že jsme pomohli křesťanstvu k jeho velikosti – to všechno je nesmysl,“ vysvětlovala. „Když si otec před mnoha lety pohrával s myšlenkou, že by se nechal zvolit Iškariotským, zahájil šetření. Vlastně předpokládal, že zjistí o velikosti dětí Jidášových ještě víc, ovšem narazil na důkazy, které hovoří proti naší vznešené tajné společnosti.“

Lýdie napjatě naslouchala. „Co přesně tím myslíš, moje milá?“

„Náš praotec se nejmenoval Jidáš Iškariotský ani nežil po boku Ježíše Krista. Ne, jeho jméno mělo podstatně prostší zvuk. Byl to Maďar, Horge Kasparzek.“ Skylla se rozesmála. „Otec odcestoval do jeho rodného města a našel jeho opuštěnou laboratoř. Představ si to. Za života byl bohatým, mocným kupcem a alchymistou a neměl v úmyslu tuto moc po smrti ztratit.“ Skylla ukázala na knihovnu. „Některé tyto knihy patřívaly jemu.“

Lýdie vykulila oči, jediným douškem vypila víno a neubránila se kašli. „Je to jisté?“

Skylla jí dolila a přikývla. „Otec mi zanechal v zápiscích odkazy, ve kterých dílech se toho o Kasparzekovi dozvím víc.“ Uchopila Lýdii za ruku. „A všechno je to pravda! Možná jsme vzdělaní a kultivovaní, ale nakonec nejsme nic jiného než upíři, kteří v uplynulých staletích sedli na lep báchorce a podvodu.“

Lýdie protáhla tvář odporem. „Nemáme nic společného s těmi, kteří leží v hrobech a po nocích se vkrádají do domů, Skyllo. Oni dokážou trochu šálit, aby zmátli lidské smysly nebo šířili strach a hrůzu, ale my rozkazujeme živlům!“

„Je dost takových, kteří dokážou víc než to,“ oponovala Skylla. „Viesczyové, tenjacové a muronyové se od nich odlišují stejně jako my. Ale přece jsme v jedné věci stejní, Lýdie.“ Vyhrnula si rukáv a ukázala přítelkyni znaménko. „Tohle je víc, než se zdá. Je to znamení démona, s nímž Kasparzek uzavřel smlouvu, aby mohl žít déle než kterýkoliv člověk.“ Věděla, že Lýdie má takřka stejné znaménko na vnitřní straně pravého stehna. „Vsadím svůj mlýn na to, že každý člen cognatia má na těle podobné znamení.“

„Ocejchováni démonem?“ zeptala se baronka zamyšleně. „Ve spisech cognatia se praví, že tato poskvrna, kterou musí na svém dokonalém těle nosit každé skutečné dítě Jidášovo, je připomínkou zrady, již spáchal náš prapředek, aby sloužil Kristu. Ale ty mi teď tvrdíš, že se nejedná o žádný Boží dar, ale… ale o dědictví našeho temného lenního pána?“

Skylla přikývla. „Patříme mu a po našem definitivním zničení mu propadne i naše duše, tak to stojí v otcových zápiscích.“ Skylla viděla, jak je Lýdie otřesená. Neměla o ničem z toho ani tušení. „Kasparzek vytvořil vlastní kodex a založil děti Jidášovy. Tento kodex nás činí jedinečnými, ale nic víc.“ Pustila přítelkyniny prsty a podala jí dokumenty. „Přečti si to sama, jestli mi nevěříš.“

„Věřím ti, Skyllo. Tvůj otec mi kdysi něco naznačil,“ odvětila Lýdie slabě. „Ale co…“

„Kasparzek si to všechno vymyslel, aby vyzvednul své potomky nad ostatní upíry. Neměli se stát bestiemi, nýbrž řídit se pravidly a držet na uzdě svou krvelačnost, aby se mohli věnovat bádání. V neposlední řadě mu šlo o to, aby během staletí upevnil moc vlastní i moc dětí Jidášových, zatímco upíři kolem nich budou hynout a upadat v zapomnění.“

Lýdie si přitiskla ruku na ústa a hleděla střídavě na poznámky a na Skyllu. „Zrzavé vlasy?“

„Patří to ke smlouvě s démonem. Kasparzek chtěl sebe a své potomky odlišit od upírů i vnějškově.“ Skylla vstala. Už nevydržela na místě, místo toho pochodovala za psacím stolem sem a tam. „Otec zjistil, že démon dopřál Kasparzekovi jen sto let navíc, a tak začal pátrat po život prodlužujících alchymistických esencích.“ Zůstala stát a střetla se pohledem s barončiným. „Jsme smrtelní, Lýdie. O věčnosti nemůže být ani řeči. Aeterna?“ Zasmála se. „Od toho jsme hodně daleko! Předstíráme, že hledáme spásu pro lidstvo a chceme ho zachránit před trpkostí stáří. Ale lidé jsou jen našimi pokusnými zvířaty. Ve skutečnosti pátrá cognatio po přípravku, který by nás uchránil před smrtí a peklem.“ Sklopila hlavu. „Protože tam skončíme, drahá. V pekle. U našeho skutečného stvořitele.“

Lýdie mlčela a hleděla do vína, až si nakonec sklenici trhavým pohybem přitiskla k ústům a jediným douškem ji vyprázdnila.

„Kolik… kolik z nás, myslíš, zná tu krutou pravdu?“

„To netuším.“

Skylla se posadila. „Otec už nedostal příležitost mě zasvětit a Marek nechal na mně, abych sama vypátrala toto tajemství. Řekla bych, že je se svým životem a s děním v cognatiu spokojený. Spoléhá na to, že bude nalezen prostředek, díky kterému budeme moci opravdu žít věčně.“

„Já vím,“ prohlásila Lýdie tiše a odložila sklenici na podnos. „Karol mě do jisté míry zasvětil do svého pátrání, ale celý rozsah lži o našem původu mi nebyl znám.“ Položila dokumenty zpátky. „Prý existuje prastará formule, již Jidáš získal od mudrce, receptura onoho elixíru, který propůjčuje život věčný. Prošla ovšem mnohýma rukama, byla odcizována, falšována a opisována, takže se úplně změnila.“

Skylla přitakala. „Otec zaznamenal něco i k tomu. Myslím, že mnozí v cognatiu znají části této formule, ale nikdo neví, jak elixír správně smíchat, aby rozvinul svůj účinek.“ Zadívala se do prázdné sklenice. „Dala bys sis ještě trochu vína?“

Lýdie zvedla odmítavě ruku.

„Ve skutečnosti je to samozřejmě Kasparzekova receptura.“ Skylla hledala v listech, až jeden vytáhla. „A byla od počátku chybná, protože jinak by náš praotec ještě dnes dlel mezi námi. Otec znovu sestavil zlomky, které dokázal najít, a vyvinul variantu, jež je mnohem slibnější než originál.“

Lýdii se rozzářily oči. „Což znamená co, drahá?“

„Že někde,“ Skylla natáhla ruku a ukázala zprava doleva, „v této knihovně je v jedné z Kasparzekových knih ukryto řešení.“

Lýdie se zadívala na svazky, vršící se až ke stropu. „Jsou jich stovky. Svízelná práce…“

„…kterou si nedám,“ dodala Skylla. „A nikdo se o tom nikdy nedozví, pokud si to necháš pro sebe. Je dobře, že nežijeme věčně.“ Znovu vzala Lýdiiny ruce do dlaní. „Od tebe bych chtěla vědět, co si pomyslíš, když odejdu z cognatia.“

Lýdie hlasitě nasála vzduch. „Zabijí tě!“

Skylla zavrtěla hlavou. „Toho se neopováží. Jsem dost silná, abych se s nimi mohla měřit. A neshodnou se, zda a jak by proti mně měli postupovat.“ Viděla podle Lýdiiny reakce, že její přítelkyně váhá. „Budeš mě následovat?“

„V čem?“

„Budeš bádat, ale opravdu pro blaho lidí, dokud nepřijde náš čas. Jak to činil otec,“ prohlásila Skylla přesvědčeně. „Víme víc než kterýkoliv smrtelný vědec. Pomysli, co bychom mohly dokázat!“ Stiskla Lýdii prsty.

Lýdie otevřela ústa – když vtom se ozvala tlumená rána.

Když se zadívaly do chodby, odkud ten zvuk přišel, spatřily pět kroků od sebe knihu, ležící na zemi.

Skylla bleskurychle pochopila. „Marku?“

Dál panovalo ticho.

Obě ženy tasily dýky a vstaly.

„Marku, jestli tam jsi, ukaž se, místo aby ses tady plížil kolem a špehoval nás,“ zvolala Skylla. „Můžeš se s námi o tom klidně poradit, i když si myslím, že znám tvé rozhodnutí.“

Její nevlastní bratr se vynořil z nejbližší příčné chodby, v ruce držel otevřenou knihu a spokojeně se usmíval. „Zřetelně jsi svůj názor na mě vyjádřila a já s tebou souhlasím.“ Podíval se na Lýdii. „Věděla jste, baronko, že vás odnedávna podvádí s člověkem? S přivandrovalým Němcem, který navíc ještě kulhá. S mrzákem.“ Přehnaně se otřásl. „Odporné, že ano? Určitě by vás to mělo urazit, baronko.“

„Jsme přítelkyně, nic víc, barone,“ odvětila Lýdie chladně. „Spíš mi vadí, že jste natolik bezohledný, abyste vnikal do cizího domu.“

„Není to přece váš palác.“ Zaklapl knihu. „Kromě toho nejsem cizí. Kdysi to býval i můj mlýn.“

„To už je dávno,“ prohlásila Skylla okamžitě. „Právě tak dávno jako poslední návštěva umbry. Carzic je už nevysílá, aby slídily, nebo jsi to byl ty, kdo poslal na mě a na otce ty stínové plížily?“

Marek odložil knihu, kterou držel, potom zvedl tu spadlou a také ji postavil zpátky na místo. „S nemrtvými vyvrheli jako umbrové a další upíři se nezahazuji, ale Carzic by udělal všechno. Pověst, že existuje i jiná formule, se už roznesla.“ Stále se usmíval. „Vždycky mě udivovalo, že nikoho nenapadlo, že to byl on, kdo nechal umbry prohrabávat otcovy knihy. Já jsem je podezříval hned.“

„Nebyl jste sám. Karol a já jsme si to také mysleli,“ namítla Lýdie. „Ale co vy? Protože nemáte žádné spojence, barone, musíte přijít a špehovat sám, že ano?“

Marek se zasmál. „Nemusel jsem slídit, drahá baronko – musel jsem jenom někomu poskytnout správné stopy, abych se tak dostal ke svému cíli. Máš můj respekt, Skyllo,“ pochválil ji. „Ta zvědavost, ta bystrá mysl…“

„No jasně!“ Když Skylla spatřila jeho výraz, pochopila. „Tobě se nepodařilo rozluštit otcovy zápisky – ale věděl jsi, že já to dokážu!“

Vydal se loudavě k ní. „Věděl jsem, že z malého děvčátka vyroste chytrá žena. A určitě nejsem sám. Nebo myslíš, že tady baronka propadla jen tvému půvabu a nesledovala úplně jiné cíle?“ Marek viděl, že nenechaly dýky klesnout. „Co hodláte udělat?“

„Jsme ostražité,“ opáčila Skylla. Fakt, že se pokoušel vrazit mezi ni a Lýdii klín, probudil její podezíravost. V jeho očích zahlédla žárlivost, namířenou proti Viktorovi i baronce; to, že ji zneužil, aby se dostal k receptuře, odpovídalo obrázku, který si o něm v posledních letech utvořila. Skutečný syn Jidášův.

„To je chvályhodné. Carzic určitě brzy zase vyšle své umbry, i když bude tvrdit, že mu utekly.“ Marek si složil ruce za zády a pozoroval Lýdii. „Co teď chcete udělat, baronko? Opustit cognatio, bádat pro bezcenné lidi a zestárnout a zemřít po boku ženy, která vás podvádí s mužem? Můžete tak učinit s vědomím, že tato žena drží v rukou prostředek proti úbytku sil, ale nedá vám ho, protože považuje věčný život za špatný?“ Lstivě se usmál.

Lýdie si odfrkla. „Ušetřete si ten jed, barone. Na mě nepůsobí.“

„Není to jed, baronko, ale pravda. A i ona působí – často lépe než lež.“ Sáhl si pod kabát k opasku a vytáhl vlastní zbraň. Hrotem napřed si přitiskl čepel k hrudi. „Abyste viděly, jak vážný a poctivý jsem, na místě se zabiju, pokud moje nevlastní sestra při své mrtvé matce odpřisáhne, že netuší, která z těchto knih ukrývá tajemství.“

Lýdie krátce pohlédla na přítelkyni. „Je pravda, že víš, kde se formule nachází?“

Skylle se na dvě vteřiny zastavilo srdce. „Určitě nebudu přísahat na matku.“

„Vidíte, baronko? Ví, proč se zdráhá,“ popichoval Marek. „Vaše milá vás nechá zemřít stářím.“

„Drž hubu,“ vyjela na něj Skylla. „Kdybych poznala tvou pravou tvář dřív…“

„Víš, kde se nachází ta receptura?“ dotírala Lýdie a sklopila dýku, potom se obrátila k ní. Tón jejího hlasu se změnil, zněl teď prosebně. „Nemusíme to prozradit nikomu z cognatia. Jen my si to vezmeme, my tři, a budeme žít věčně. A mohli bychom bádat a…“

Skylla zavrtěla hlavou. Po zádech jí přejel mráz, když poznala otřesnou pravdu. Pokud se přítelkyně nechala tak rychle svést Markovým našeptáváním, nebyla ještě zdaleka připravená vzdát se cognatia. Nebo ano? Existoval jen jeden způsob, jak to zjistit. „Nikdo tu formuli nedostane.“

Marek se k ní rozběhl a popadl ji za paži. „Neupřeš mi věčný život, sestro!“ vykřikl a přitiskl jí dýku k šíji. „Prozraď mi tu knihu, nebo na místě poputuješ do pekla!“

Skylla se zadívala na Lýdii, která tam stála jako zkamenělá a zírala na ně. Tušila, co se v přítelkyni děje: Lýdie zápasila sama se sebou, nevěděla, zda by měla či neměla zasáhnout – šlo o věc, která se týkala i jejího nemrtvého života. Receptura byla nesmírně důležitá.

„Pomoz mi,“ zašeptala Skylla a zasténala, když jí Marek začal pomalu zarážet dýku do masa, až se damašková ocel dotkla páteře; po zádech jí teple stékala krev. „Zapřísahám tě, Lýdie, pomoz mi!“ Skylla věděla, že by se mohla zachránit sama. Ale o to nešlo.

„Baronko, měla byste se ke mně přidat,“ zavrčel Marek. „My dva, skutečná aeterna a skutečný aeternus, zatímco ostatní nám budou stárnout před očima. Jak se vám to líbí?“

Lýdie těkala pohledem mezi bratrem a sestrou.

„Drahá, prosím. Nebude se s tebou dělit! Marek se na věky prohlásí Iškariotským a zlikviduje tě, jakmile se mu naskytne příležitost.“ Zanaříkala, když jí přitiskl hrot ke kosti. „Copak nevidíš, co mi dělá?“

Baronka prudce zvedla ruku se zbraní.

XVI. kapitola

22. prosinec 1731

Medvegia

Viktor byl od oné noci, kdy se setkal s tajemnou baronkou, neklidný. Kdo byla ta žena? Co od něj chtěla?

Aby přišel na jiné myšlenky, vrhl se v posledních dnech ještě intenzivněji do svého bádání, zapisoval všechno, co zjistil, a posílal dopisy nejen do Berlína svému bývalému profesorovi, ale také jiným učencům, o nichž se doslechl. Současně si musel vymýšlet stále nové historky pro svého otce, aby mu vysvětlil, proč se ještě nemohl postarat o nové obchodní zboží. Jen ve zprávách své snoubence Susanně se omezoval. Klidně mohli být jen letmí známí, nic víc jejich vztah nepřipomínal.

„Další dopisy?“ zeptal se otec Ignác za časného rána, když chtěl připravit snídani a našel Viktora, jak u stolu píše. „Snad jste tady neseděl celou noc?“

Viktor přikývl a protřel si levou rukou oči. „Ale ano, otče. Musel jsem si psaním ulevit od svých dojmů a současně poskytnout vědě náhledy do toho, co se v Medvegii děje.“ Viktor odložil brk a opřel se na židli. „Máte ještě kávu?“

„Ne. Vypil jste mi poslední zásoby.“

„V tom případě vyšlete posla do Jagodiny a nechte obstarat další. Sice z ní nepříjemně rychle bije srdce, ale udržuje mysl neuvěřitelně bdělou.“ Viktor vzal peněženku a položil na stůl několik mincí. Jeho prostředky postupně mizely, protože platil spoustu spěšných poslů, kteří odnášeli jeho dopisy do Berlína a Lužice; bude muset poprosit starého pána o výpomoc, aniž by koupil jedinou kožešinu. „To by mělo stačit, řekl bych.“

Pop zalil bylinkový čaj a potom usedl naproti Viktorovi. „Dělám si o vás starosti, pane ze Schwarzhagenu.“ Ukázal na hromady popsaných papírů. „Něco podobného jsem ještě nezažil.“ Ignác k němu přisunul talíř s chlebem, salámem a sýrem. „Posedlost prací vás stála kila, rty máte křehké a rozpukané. Dávejte na sebe pozor, pane.“ Vzal si šálek. „Nebylo by lepší, kdybyste pokračoval v cestě a staral se o kožešiny, jak to od vás žádal otec? Nakonec vyjdete u lovců naprázdno…“

„Zvířata k lovu budou vždycky,“ bránil se Viktor a zadíval se na jídlo. Neměl chuť. „Ale toto, otče, je něco jedinečného! Živoucí mrtví, a já o tom roznáším zprávu se všemi podrobnostmi ven do světa.“ Usmál se a prohrábl si vlasy, které působily mastně a lepkavě. „Ale přiznávám, že jsem zanedbal péči o tělo. Bylo by možné, abych se tady někde vykoupal?“

Ignác přikývl. „Zařídím to. Máme velký škopek, který normálně používáme při zabíjačkách. Je čistý, aspoň z velké části, a pokud vám nebude vadit, že narazíte na pár plovoucích prasečích štětin, nestojí potěšení nic v cestě.“

„Udělejte to. Bylo by to moc milé.“ Viktor vstal a vzal si knížečku, pouzdro s brkem a kalamář. „Zavolejte mě, až bude čas, a nezapomeňte na tu kávu. Budu u cingaros.“

Ignác se už na nic neptal, věděl, co Viktor u potulných lidí chce: dál bádat. „Že je zavolal hajduk a já využívám jejich služby, neznamená, že se jim dá věřit.“

„Dělají práci, na kterou si lidé ve vesnici netroufají. Já vím.“ Viktor přes sebe přehodil kabát, popadl hůl a vykulhal dveřmi ven do zasněžené Medvegie. Mířil po silnici k okraji vesnice, kde cingaros rozbili tábor.

K nebi se tyčily malé i velké stany, jinde byly k devíti vozům rozestavěným do kruhu připevněny a šňůrami napjaty plachty. Uvnitř vozové hradby poskakovali štěkající psi, ozývalo se kvokání slepic a dětský smích; z malých rour, trčících ze střech, stoupal hustý černý dým, který se mísil s vůní jídla.

Viktor přistoupil k prvnímu vozu, zaklepal na postranici a za špinavou tabulí nad ním se okamžitě objevil ženský obličej. „Hledám Libora,“ zavolal. „Kde můžu…“

Žena zmizela, potom se ozvalo hlasité „Libore“ následované proudem řeči, v níž několikrát zaznělo „Niemec“. Hned poté vyběhlo z vozu dítě, rychle zamířilo k jednomu z velkých stanů a vrátilo se s dhampýrem. Viktor si znovu všiml, jak jinak vypadá ve srovnání s vesničany, jak tmavě hnědou má kůži.

„Niemec,“ zvolal Libor a ušklíbl se, až mu konečky knírů vystřelily vzhůru. Na sobě měl kožené kalhoty, vysoké holínky a kabát, sestávající z nekonečného množství záplat; na hlavě mu trůnila okrouhlá černá kozácká čapka, na níž se jako řády skvěly kovové plíšky. „Jak vám můžu pomoct?“ Zastavil se před ním a jednu ruku si dal v bok, zatímco druhou položil na rukojeť šavle.

„Tím, že mi povyprávíš všechno o upírech a svých bojích s nimi,“ poprosil a poklepal si na znamení odměny na kapsu kabátu. „Nebudeš škodný.“

Najednou cingarova přívětivost zmizela. „Chcete vyzvídat a vložit se do mého řemesla, Niemče? Radím vám, abyste zůstal u kožešin. Pro obyčejného člověka, který není dhampýrem, je skoro nemožné nemrtvé porazit.“

Viktor mávl odmítavě rukou. „Na to jsem ani nepomyslel, Libore. Jsem prostě jenom zvědavý, nic víc.“

„Takže vy u vás doma nemáte žádné upíry?“

„Ne, Libore. Kdysi jsme pronásledovali čarodějnice,“ vysvětloval Viktor. „A upalovali je na hranicích.“

„Totéž děláme s upíry, Niemče. A s čarodějnicemi.“ Nastavil ruku a náramky mu sklouzly dopředu, zařinčely a zacinkaly. „Ukažte mi, kolik tam máte.“

Viktor vytáhl peněženku a položil cingarovi na dlaň deset stříbrňáků. „To by mělo stačit, řekl bych.“

Libor se rozzářil a sevřel malý poklad v dlani. „Dozvíte se o upírech všechno, co vím.“ Mávl na něj a vydal se ke stanu, z něhož vylezl. „Měli bychom se do toho pustit někde, kde je tepleji než venku, Niemče. Dal byste si kávu?“

„Moc rád.“ Následoval ho do obydlí s plátěnými stěnami, kde panovalo podivuhodné teplo. Nebylo to jen baňatými kamínky, která stála uprostřed, ale také spoustou koberců, jimiž byl vnitřek vystlán; konstrukce z pružných dřevěných prken sloužila jako mezivrstva, aby člověk nepřišel do kontaktu s ledově studenou zemí.

Libor něco řekl třem malým dětem a dvěma mladým ženám, kteří se shromáždili ke hře, načež ti odešli a přenechali stan mužům. Potom nabídl Viktorovi místo křesla hromadu polštářů, sám se také na jednu vyvalil a něco nahlas vykřikl; hned poté se objevila postarší cingara a přinesla mosazný podnos, na němž stála malá konvička se dvěma šálky, vedle se nacházela i miska s pistáciemi a oříšky. Nalila jim kávu a hned se zase vzdálila.

„Tady se dá vydržet.“ Viktor otevřel knihu a připravil si kalamář a brk. „Vyprávěj mi o těch bytostech, Libore. Jak mohou vzniknout? Proč mrtví nenacházejí klid a napadají živé?“

„Za to může ďábel, Niemče.“ Napil se ze šálku. „Ďábel a jeho démoni, kteří vjedou do mrtvoly a probudí ji k životu. Činí to z čiré zlovolnosti, aby lidem pořádně ublížili.“ Libor si promnul jizvu na tváři, působilo to jako starý zvyk. „Symboly Pána většinu z nich udrží člověku od těla. Nemají rádi kříže, hostie ani svaté obrázky – tedy všechno, co souvisí s křesťanskou vírou.“

„A pokud byl mrtvý muslim? Nebo Žid?“

„Je potřeba muslimského nebo židovského symbolu,“ opáčil Libor s úsměvem a zvedl paži s řetízky. „To je důvod, proč s sebou vláčím takový výběr. Ale většina těch, které jsem zabil, byla za života křesťany.“

„A pokud člověk… nu, ničemu nevěří? Nebo v ďábla?“

„Zbývá jen kůl a šavle.“ Ukázal na kávu. „Ochutnejte ji, Niemče. Žádný Turek ji neumí tak dobře jako my.“

Viktor okusil a zaznamenal spoustu koření, které bylo do horkého nápoje přidáno. „Chutná to… výtečně!“

„Kardamom, sušený zázvor a hřebíček,“ vypočítával Libor. „Nic člověka nepostaví na nohy líp než tohle.“ Měl radost, že hostovi chutná. „Abychom se vrátili k upírům. Existují lidé, na nichž je vidět, že po smrti vstanou z hrobu a způsobí ve vesnicích beznaděj.“

„Ne tak rychle, prosím.“ Viktor odložil šálek a sáhl po brku.

„Malé děti, které přijdou na svět se zuby nebo třetí prsní bradavkou, se nevyhnutelně stanou upíry stejně jako ty, které se narodí s pokrývkou,“ vysvětloval Libor pomalu. „Tím se myslí, že mají na hlavě zbytky plodového vaku. Duše tak do nich nemůže vjet, když přicházejí na svět, a proto jsou málo odolné vůči démonům.“

Viktor se zadíval na cingara. „Co s tím mají společného zuby a prsní bradavky?“

„Znamení zla, Niemče. Značkuje své oběti, aby ukázalo, jak je mocné.“ Libor vyprázdnil šálek. „Umění spočívá v tom tato znamení rozeznat a připravit se.“

„A jak je to s dětmi upírů? Nejsou hlavně ony vyvoleny k tomu, aby se po smrti staly upíry?“ Viktor si prohlížel hostitelovu tvář a byl napjatý.

Libor přikývl. „V tom máte pravdu, Niemče. I mě by čekal tento osud, ale můj rod se má na pozoru. Jakmile přijde chvíle, kdy bych měl vypustit duši, useknou mi hlavu a spálí mě, abych nemohl napáchat neštěstí.“ Ušklíbl se. „Pro moji ženu by bylo nesnesitelné, kdyby se mě vůbec nemohla zbavit.“

Viktor se neubránil smíchu a napil se kávy. „Putujete zemí a ničíte upíry? To je vaše řemeslo?“

„Ne, nejen to. Děláme spoustu věcí, které ostatní dělat nechtějí, taky brousíme nůžky a nože, spravujeme kotle, obchodujeme s kořením a bylinami, věštíme, pokud je zájem. To je důvod, proč nás spousta lidí nemá moc ráda. Známe budoucnost.“ Libor si založil ruku za krk, protáhl se a přehodil si nohu přes nohu. „Ale zabíjení upírů je nejvýnosnější kšeft, pokud jsi dhampýr jako já. Jsem nejlepší široko daleko, proto mě taky hajduk nechal zavolat.“

„Proč je tě k tomu třeba? Nemohl by provrtat upíra kůlem každý statečný muž?“

Libor se posměšně zasmál. „Upíři, Niemče, jsou zvláštní stvoření. Mají ty nejneuvěřitelnější schopnosti. Za prvé jsou všichni strašně silní a dokážou přerazit kost pouhou pěstí. Za druhé jsou rychlí jako vítr, za třetí se dokážou proměňovat, aby těmi nejmenšími skulinami pronikli do pokojů svých obětí a vysáli jim krev. Zvířecí podoba je jim stejně málo cizí jako neviditelnost nebo mdlá záře v noci.“ Ukázal si na prsa. „Proto lidé potřebují dhampýry, jako jsem já. Rozeznám dokonce i ty neviditelné, kteří se normálně ukazují jen své nebohé oběti.“ Libor pohladil šavli po svém boku. „Tahle věcička je posvěcená a požehnaná, aby připravila nemrtvého o život jedinou ranou. Měl jsem už před sebou upíra, který se chtěl proměnit v lišku, aby mi unikl. Jiní se rádi plazí kolem jako hadi. Kdybyste někdy spatřil černého pavouka s červenou skvrnou na zadečku, rozmáčkněte ho. Je to upír.“

Viktor polkl. „Každou podobu, říkáš?“

„Každou. Řekl bych.“ Zadíval se na střechu stanu, kde se vysrážela voda. „Turkům bylo úplně jedno, jak je to s upíry, a nechávali mě být.“

Viktor ukázal brkem na Liborovu jizvu. „Jak se to stalo?“

„Neopatrnost. Dostal jsem ponaučení, pokud jde o práci s kůlem a kladivem.“ Zůstal u náznaku, zjevně o této příhodě nerad mluvil. „Je pravda, že Habsburkové vyslali komisi, která má vyšetřovat upíry?“

„Ano. První medicus už zase odešel, ale dorazí druhá delegace.“

„To teda k něčemu bude,“ přemítal cingaro rozladěně. „Vůbec bych takový povyk nedělal. K čemu šetření? Někdo přece musí ty muže platit, když putují zemí.“

Viktor slyšel v cingarových slovech obavy, že by mohl mít brzy po zaměstnání, kdyby císařští vojáci místo něj provrtávali srdce kůly, stínali hlavy a pálili těla.

„Bude pro tebe dost práce, Libore.“ Ponořil brk do kalamáře – a s cinknutím narazil na suché dno. Nádobka byla prázdná. „Musíme naše dotazy ukončit. Nejdřív potřebuju nový inkoust, aby žádné tvoje slovo nepřišlo nazmar,“ pronesl lítostivě a sbalil si věci, aby se vydal k otci Ignácovi a poprosil ho o inkoust. „Najdeš si zase na mě čas?“

„Velkoryse jste mi zaplatil a já vám budu k dispozici, dokud budeme v Medvegii,“ slíbil cingaro a pomohl mu vstát. „Trochu jsem přemýšlel o té šlechtičně, o které jste se zmínil, když jsme vás našli,“ pronesl pomalu. „Považuji klidně za možné, že i ona patří k upírům. Nejdříve vás pozorovala oknem a potom si vás chtěla odvést s sebou.“ Odvázal si z pravého zápěstí stužku, na níž se pohupoval dřevěný symbol připomínající kříž. „Je to ochranný amulet, vyrobený z jasanu. Ochrání vás před jejím kouzlem, Niemče, protože ona se vrátí. Tím jsem si jistý. Vybrala si vás. A pověste si zevnitř nade dveře a nad okna špičaté, ostré předměty. Některým upírům to brání ve vstupu. Dobré jsou nože a nůžky. Musí být železné.“ Poklepal mu na rameno a odhrnul plachtu. „A kdyby to nepomohlo, nemějte strach. Jsem ve vaší blízkosti.“

„A za to jsem ti vděčný, Libore.“ Viktor zvedl ruku na rozloučenou a kulhal z tábořiště cingaros zpátky do vesnice.

Poslední věty způsobily, že se mu nitrem šířil neklid, plížil se mu do každičkého zákoutí těla a nenechal se tak rychle zaplašit; dotkl se stužky.

Kupodivu v sobě zaznamenal nevysvětlitelnou radost, kdykoliv pomyslel na baronku. Byla to zamilovanost, nebo se za tím skrývaly čáry, o nichž mluvil Libor?

Probelhal se vesnicí a vešel do domu otce Ignáce. Do tváře ho udeřila horká pára a uprostřed světnice spatřil škopek, do něhož jakási žena právě nalévala vědro plné horké vody. Viktor měl dojem, že pára opravdu trochu voní spařeným masem, ale považoval to za klam. „Koupel!“ hlesl šťastně. „Zřídkakdy jsem po ní tak toužil.“

Žena se usmála, protože nerozuměla a chtěla být zdvořilá, a ukázala na kousek mýdla a ručník, které ležely na stoličce vedle škopku. Když se mu chystala pomoci se svlékáním, přátelsky jí v tom zabránil a postrčil ji ke dveřím. Teprve když věděl, že je venku, odložil si šaty a vlezl si do horké vody.

Rychle se namydlil, aby zbavil koupel pachu mrtvého prasete, a potom si vychutnával, že sedí v teple a může zapomenout na zimu, panující v této části světa. Zavřel oči a zadřímal.

Když po hodné době naslepo zašátral po ručníku, narazil prsty na papírové obálky.

„Co to?“ Otevřel oči a uviděl, že mu sem otec Ignác položil dopisy, které dorazily. Postupně u nich lámal pečeti a četl.

Jeden byl od Susanny, která mu psala, jak moc jí chybí a že v hřebčinci je všechno v nejlepším pořádku; bylo mu to jedno.

Otec mu poslal druhý dopis, ve kterém ho nabádal, aby se postaral o kožešiny; všechno ostatní jsou prý historky ke strašení dětí.

Třetí a poslední dopis nesl rukopis Viktorova profesora, který projevil velký zájem o kauzu „mortuus non mordet“ a prosil o další informace.

Otevřely se dveře a dovnitř vevanul s otcem Ignácem ledově chladný vzduch. „Ach, užil jste si to?“ Zasmál se a zavřel za sebou, aby teplo úplně neuniklo ven. „Proměnil jste mou chatrč v parní lázeň, jakou mají rádi Turci.“

„Ta by ale nikdy nepáchla vařeným prasetem,“ opáčil Viktor s úšklebkem. „Na tom škopku je vidět, k čemu se jindy používá. Ale nechci si stěžovat, splnil účel.“ Vstal a osušil se.

Pop prohrábl oheň v kamnech. „Co všechno vám mohli povyprávět cingaros, pane ze Schwarzhagenu?“

„Bylo toho tolik, až mi došel inkoust.“ Postupně si oblékl prádlo a šaty. „Neměl byste pro mě trochu?“

Ignác zavrtěl hlavou a rozepnul si roucho. Hodlal se také vykoupat, protože vylít vodu už teď by bylo plýtvání. Tělo měl bledé a hubené, ale velmi šlachovité a plné skryté síly. „Ne, tím vám bohužel nemohu posloužit. Ale můžu nechat nějaký obstarat.“ Vklouzl do vlažné lázně a myl si mohutný vous.

„Kdybych mohl prosit.“ Viktor si vytřel do sucha krátké vlasy a vytáhl z peněženky předposlední stříbrnou minci. „Řádně tomu muži zaplaťte, ať je rychle zpátky. Libor mi bude k dispozici jen tak dlouho, dokud budou mít cingaros ve vesnici rozdělané stany.“

Ignác přikývl, zacpal si nos a s bubláním se ponořil pod hladinu.

V noci Viktor doprovázel popa při jeho domácích návštěvách, aby popatřil do tváří vystrašených lidí a vyslechl si jejich zkušenosti s potulujícími se mrtvými. Ať se objevil v jakémkoliv obydlí, nikde nespal nikdo sám. Lidé hledali ochranu v pospolitosti.

Kolem půlnoci vstoupili do domu hajduka Jowizy, který k sobě pozval svou rodinu a dva sousedy, aby společně strávili hodiny temnoty.

Ignác právě žehnal jim i domu, když tu se z prvního poschodí ozval otřesný výkřik. Vřískala tam k smrti vyděšená žena.

„Stanacko!“ zvolal hajduk, tasil šavli a rozběhl se po schodech nahoru; Ignác, Viktor a tři muži ho následovali.

Hrozný, pronikavý jek nepolevoval a vedl muže ke světnici, jejíž dveře byly zamčené. Společně se proti nim vrhli a vyrazili je.

Na úzké posteli ležela na zádech mladá žena kolem dvacítky, na sobě měla noční košili, která byla vpředu roztržená a odhalovala pohled na její ňadra. Tvář měla nateklou do fialova, na líci a krku se rýsovaly tmavé otisky prstů. Těsně nad ňadry prýštila z úzké ranky krev.

Jeden z mužů se rozběhl k oknu a zavřel ho, Jowiza spěchal k ženě, kterou nazval Stanacka, a pokoušel se ji uklidnit. Její křik ustal, zato se dala do pláče s takovým zanícením a zoufalstvím, jaké Viktor nikdy předtím nezažil. Ze rtů jí stále znovu splývaly zajíkavé věty, ukazovala na okno a tiskla se k hajdukovi.

„Co říká?“ zeptal se Viktor šeptem popa, který stál před lůžkem a neustále se křižoval.

„Prý k ní přišel její muž, bil ji a škrtil,“ překládal Ignác. Stopy násilí byly nepřehlédnutelné. „Chtěl jí udělat ještě horší věci, ale bránila se, a když se dala do křiku, uprchl oknem.“

„Co pohledávala sama tady nahoře?“

„Chtěla se jen rychle převléct, a zničehonic se jí zmocnila hrozná únava,“ řekl Ignác a odtrhl se od něj. „Mohl byste se držet v povzdálí, pane ze Schwarzhagenu? Musím zachránit dívčinu duši.“

„Týrána manželem…“

„Její muž byl hajdukovým synem a zemřel před devíti týdny, pane ze Schwarzhagenu,“ vpadl mu pop nevrle do řeči. „Pokud nebudu jednat rychle, skončí do tří dnů v hrobě i ona, a rovněž se stane nemrtvou.“ Obrátil se k ženě, která nesrozumitelně naříkala a ukrývala si tvář v dlaních; také předloktí měla poznamenána ranami.

Viktor ustoupil až ke zdi a sledoval, co se bude dít.

Dvě ženy Stanacku svlékly a Ignác ji postříkal svěcenou vodou, potom jí na čelo a paže namaloval náboženské symboly. Jakýsi mladík přinesl kadidelnici. Celá světnice byla vykouřena, aby se zahnalo zlo, které tu po sobě zanechal upír.

O tři dny později byla Stanacka mrtvá.

Nový rok čítal sedm dní, když v mrazivých časných ranních hodinách dorazila komise, aby prozkoumala podezřelé mrtvoly. Pánové přicestovali na dvojích saních.

Čas skutečně neztráceli. Viktor spatřil saně uhánět vesnicí a vydal se za nimi. Ztěžka dýchaje dorazil na hřbitov, kde byly při jeho příchodu přípravy už v plném proudu.

Postával spolu s vesničany vedle; dorazil také Libor se svými příbuznými, držel se ale opodál.

Ve srovnání s prvním Glaserovým vyšetřováním vyslal tentokrát D’Adorno velký oddíl, sestávající ze tří důstojníků a tří felčarů, napravovačů kostí bojiště. Všichni na sobě měli působivé uniformy, díky nimž vypadali důležitě, přes ně hrubé pláště, rukavice a čepice.

„Celý podnik řídí plukovní lékař Johannes Flückinger, zkušený vojenský medicus slavného pluku hraběte z Fürstenbusche,“ sdělil Ignác Viktorovi. Pop dorazil už před ním a opět s sebou přinesl onu ikonu, která přišla ke slovu už během první exhumace. Ukázal na hubeného muže s tenkým knírkem, který vydával tiché pokyny. „Flückinger se odebral spolu se společníky a hajdukem Jowizou rovnou na hřbitov, aby dělal svou práci. Několik vesničanů dostalo za úkol složit ze saní rozkládací stůl a postavit ho.“

Viktor byl pořád bez dechu a sledoval, jak pomocníci odstraňují z hrobů domnělých upírů kameny, odhazují zeminu a postupně vyzvedávají na světlo rakve, v nichž byli mrtví pohřbeni.

„Omluvte mě, pane ze Schwarzhagenu.“ Ignác se přesunul na navršený kopeček hlíny, držel před sebou ikonu a bez ustání se modlil, zatímco jakýsi chlapec mával kouřící nádobou s kadidlem, jehož kořeněná vůně lezla Viktorovi do nosu.

Flückinger si znuděně prohlížel rakve. „Lidé Medvegie,“ zvolal německy s rakouským přízvukem a Libor, který přistoupil blíž, překládal na popův pokyn jeho slova, protože otec Ignác nechtěl přerušit své modlitby. „Obrátili jste se na Jeho Blahorodí s prosbou, abychom vás zbavili metly upírů, nebo jak se ty přízraky jmenují.“ Flückinger kopl do rakve před sebou. „Znám ty strašidelné historky, kterými se nechal omráčit a oklamat medicus Glaser. Váš strach je bezdůvodný, protože žádní živoucí mrtví neexistují.“ Flückinger nechal své druhy, aby mu opásali plášť zástěrou. „Jsme tady, abychom podali důkaz a pátrali po nemoci, která mezi vámi řádí.“ Přivolal k sobě mávnutím ruky dva vesničany. „Otevřít,“ nařídil.

Muži zůstali stát, podívali se na sebe a promluvili jeden přes druhého.

„Odpusťte jim, veleslavný pane plukovní lékaři.“ Libor k němu přistoupil a uklonil se. „Mají příliš velký strach. Teprve před několika dny je upíři připravili o jednu ženu. Ale za nepatrnou náhradu jsme já a mojí příbuzní připraveni pro vás tu práci udělat.“

„Podívejme. Neohrožený cingaro. To nám přijde vhod.“ Flückinger si posměšně změřil Libora i jeho vzhled. „Dohodnuto, i když vypadáš, jako bys byl hrozný hrdlořez a podvodník.“ Ukázal na rakev. „Odstraň to víko a vyzvedni obsah na stůl.“

Viktor se přesunul do první řady, aby lépe viděl.

Libor k sobě mávnutím přivolal další cingaros a společně udělali, co jim bylo nařízeno. Vysypali to, co se nacházelo v rakvi, na stůl.

Na dřevěnou desku s rachotem dopadla mladá, úplně nedotčená žena, a spolu s ní vypadla i půlka mrtvoly sotva osmitýdenního kojence. Byl částečně sežrán, jak se dalo poznat podle okrajů ran; musely to být velké zuby. Díky prudkému pohybu odpadla z mrtvé stará kůže a pod ní se objevila nová, růžová!

Flückinger pokynul Jowizovi, aby stanul po jeho boku. „Koho to tady máme?“ Rozřízl mrtvé rubáš.

„Jmenuje se Stana,“ zpravil ho hajduk a Libor překládal. Představený vesnice byl bledý. „Zemřela přede dvěma měsíci po třídenní nemoci, krátce po porodu. Těsně,“ muže natáhlo, „před smrtí vypověděla, že se vkradla na hřbitov a potřela se upírskou krví Milici, aby se sama nestala upírkou.“

„Co to dítě? Vypadá, jako by ho někdo okousal.“

„Psi, pane plukovní lékaři. Nepohřbili jsme mrtvolu napoprvé dost hluboko a nějak se k němu dostali. Tak jsme uložili dítě k matce.“

Flückinger si nasadil brýle. „Takže by se také mělo stát upírem, ne?“ Znělo to posměšně. Potom k sobě přivolal podřízené felčary. „Ke mně, pánové Sigele a Baumgartene. Vidíme zvnějšku zcela nezetlelou mrtvolu.“ Promnul kůži, odstranil odumřelý nehet na prstě a objevil pod ním nově dorostlý. „Dá se to přičíst teplotám, které tady vládnou, ale prohlédněme si tu mladou dámu. Glaser ji zjevně neotevřel.“ Vyhrnul si rukávy uniformy a chopil se chirurgických nástrojů. Bez sebemenšího ohledu na okolostojící ženu rozřízl a z rány se okamžitě vyvalila temně rudá krev. Viktorovi neuniklo, že se Flückinger při tom pohledu zamračil; vesničané si šeptali a šuškali.

„Ouha!“ Zlomil jí žebra a přestříhl kosti mohutnými nůžkami, potom se jal prohrabovat vnitřnostmi, přičemž se ozývaly hlasité a zřetelně slyšitelné mlaskavé zvuky; z břicha stoupal teplý vzduch a tvořil bílou páru.

„Přiznávám, že je to nezvyklé,“ prohlásil lékař. „Játra, plíce, žaludek, všechny vnitřní orgány vypadají jako u teprve nedávno zemřelého, mladého člověka.“ Přeřízl žílu a stiskl ji; ven proudila tekutá krev. „Není tady ani náznak srážení.“ Promnul krev mezi prsty a přidržel ji před očima oběma podřízeným, aby si ji prohlédli. „Váš názor, pánové?“

„Náhoda,“ usoudil Sigel.

„Chlad orgány…“ Baumgarten se zajíkl, když se zadíval na páru, stoupající z těla. „Možná trpěla horečkou omladnic a zápal se udržel déle.“

„Přes dva měsíce?“ Flückinger s vynaložením určité síly odsunul mrtvou ze stolu a nechal ji lhostejně dopadnout s plesknutím do rakve, jeho pomocník k ní uložil dětskou mrtvolku. „Další.“

Z rakve se znovu vyloupla žena, ale tentokrát byla o poznání starší a nezměrně tlustá. Sigel odstranil rubáš a mrtvola znovu vypadala, jako by ve skutečnosti jen spala.

„Milica,“ pronesl Jowiza vyděšeně, „šedesát let, pohřbená před devadesáti dny… ale tak tlustá nikdy nebyla!“ Ozvaly se vzrušené výkřiky, jeden muž pevně sevřel kůl.

Libor, který stále překládal Rakušanům nesrozumitelná slova, nastražil uši. „Potvrzují jeho slova. Milica byla za života a při pohřbu hubená jako násada od koštěte. Domnívají se, že to ona je novou hrozbou, protože jedla maso zvířat, která roztrhali upíři.“

Flückinger se ušklíbl. „Hnilobný plyn, nic víc to není.“ Bodl mrtvou do břicha, ale to zůstalo vypasené a vytrčené. Felčar se surově propracovával Miliciným tělem a ze stolu znovu proudily do sněhu potoky tekuté krve, kde tvořily louže.

„To není možné,“ uklouzlo Baumgartenovi, který zíral na tu spoustu krve. „Je teplá a…“

Flückinger ponořil předloktí hluboko do břicha, prohraboval vnitřnosti, odhalil srdce, plíce i všechny vnitřní orgány; bez ustání se ozývalo hlasité mlaskání a bublání. Pokynul Liborovi, aby nepřekládal, co teď řekne: „Přiznávám, že to není normální,“ zašeptal a vyměnil si rychlé pohledy s pomocníky. „Mrtvoly jsou teplé, nic nenaznačuje rozklad.“

„Připouštím, že pro to nemám vysvětlení,“ poznamenal Sigel.

„Pokračujme.“ Flückinger odstrčil tlustou Milicu ze stolu, a když s rachotem dopadla do rakve, ta pukla, což vedlo k dalšímu výkřiku vesničanů.

Zatímco si Viktor prohlížel mrtvolu a krev, prýštící jí z uší, úst a nosu, běhal mu po zádech mráz. Vyloženě čekal, že žena znovu otevře oči a zahledí se na něj, ovšem tentokrát se nepohnula.

Krvavá práce pokračovala, zatímco poledne přišlo a zase pominulo. Objevovalo se stále víc nedotčených mrtvol, mužů, žen a dětí každého věku, které Flückingerův skalpel a další chirurgické nástroje surově řezaly a kuchaly; dokonce i Stanacku nechal lékař vytáhnout a před očima jejího tchána svléct, aby se pak na ni vrhl a rozporcoval ji jako dobytče. Viktor viděl čerstvou kůži a nově narostlé nehty.

Za soumraku bylo vše hotovo a lidé zřetelně zneklidněli. Slunce klesalo stále níž.

Navzdory zimě se Flückingerovi, Sigelovi, Baumgartenovi a vojákům perlil na čele pot. „Vypadá to, jako bychom tady měli v řadě případů hovořit o upířím stavu,“ pošeptal hlavní lékař společníkům. Umyl si ruce, nechal si sejmout zástěru a otřel si prsty do ručníku. „Jinak si to nedokážu vysvětlit. Odporuje to veškerým lékařským poznatkům!“

„Souhlasím s vámi,“ přitakal jeden z důstojníků. „Nikdy předtím jsem nic takového neviděl, a nemůžu si pomoci, musím těm lidem věřit to, na co si stěžovali markýzi. Upíři!“

„A ty zrůdy mají ve zvyku přepadat s příchodem noci živé, nebylo to tak?“ Flückinger se podíval na Libora, který se uklonil a přitakal. „Jaký postup doporučuješ, cingaro?“

Libor položil ruku na šavli. „Kůl do srdce, uříznout hlavu a spálit, veleslavný pane plukovní lékaři. Potom by se měl popel hodit do řeky, aby odplavila zlo.“

Flückinger se zadíval na řadu nezetlelých mrtvol, které barvily do ruda sníh svou krví, prosakující prkny rakve. „V tom případě jim setněte hlavy a spalte je na vrstvě uhlí na popel. Těla uložte do rakví a znovu je pohřběte.“ Flückinger vytáhl z opasku několik mincí a hodil je před Libora do sněhu. „Za tvou námahu. A vysvětli hajdukovi, co jsem nařídil. Tím by měla být celá kauza vyřešená ke všeobecné spokojenosti.“

Libor se uklonil a vyjasnil, co se má stát, načež se lidé dali do hlasitého jásotu a ulehčeného smíchu.

Viktor sledoval, jak Flückinger a jeho průvodci krátce postáli u otevřených hrobů, potom odspěchali k saním a připravili se k odjezdu. V Medvegii s jejími zrůdami pro ně nebylo bezpečno.

Viktor se k nim vydal tak rychle, jak jen mu to postižení dovolovalo, a odkoupil od písaře všechen inkoust a papír, které měl muž u sebe. Hned poté saně spěšně odjely.

Viktor šťastně svíral koupené zboží v náručí. „Svět se o tomhle musí dozvědět,“ prohlásil přesvědčeně a ztěžka se vydal k Liborovi, který příbuzným udílel pokyny, co je třeba udělat.

Velké stínání hlav začalo.

22. prosinec 1731

habsburské území (srbská oblast)

Lýdie bodla.

Zasáhla Marka dole na paži, přímo do zápěstí, a přeťala mu šlachy. Prsty svírající jílec dýky se rozevřely a zbraň upadla na zem.

Marek vykřikl, skočil dozadu a zadíval se na ránu. „To nebylo moudré, baronko,“ zaryčel a držel si řeznou ránu druhou rukou, aby neztratil příliš mnoho drahocenné krve. „Právě jste se připravila o vlastní nesmrtelnost.“ Chtěl se sehnout pro dýku, ale Skylla na ni položila nohu a držela čepel vytaženou.

„Jdi mi z očí,“ pronesla, celá roztřesená hněvem a zklamáním. „Nechat se tebou tak podvést je…“ Chyběla jí slova, tak ji zrada nevlastního bratra zasáhla. „Zneužil jsi mě!“ vyplivla na něj. „Všechno, co jsi pro mě udělal, sloužilo jen tvým vlastním cílům!“

Povýšeně se usmál. „Zpočátku ne, Skyllo. Ale když jsi mi dala zřetelně najevo, že si nemohu dělat žádné naděje, že bys někdy stanula po mém boku, zvolil jsem jinou cestu. Nedala jsi mi jinou možnost.“ Marek se vydal pomalu ke schodům. „Velmi jsem si přál, abych s tebou trávil věčnost, poté co bychom společně rozšifrovali otcovy zápisky. Ale jak to vypadá, budu stát za sto let u hrobu vás obou a připíjet vám vínem.“

„Zatím jsi recepturu nenašel.“ Skylla letmo pohlédla na Lýdii, která stále svírala v ruce dýku. „A i kdyby se ti to podařilo – jak myslíš, že bys jí mohl bez mé pomoci porozumět?“

Marek scházel ze schodů. „Najdu nějaký způsob, Skyllo.“ Ukázal na svou dýku, ležící na zemi. „Přines mi ji, prosím, na cognatio. Je to příliš hezký kousek, než abych ho přenechal tobě nebo tvé staré přítelkyni. Kdysi mi ji daroval otec.“ Mrkl na ni a se smíchem zmizel v kuchyni, potom slyšela zaklapnout dveře.

Skylla se posadila a položila dýku na desku psacího stolu. „Otec mě varoval, abych členům cognatia nevěřila,“ řekla tiše a pravou rukou si podepřela hlavu. „Jidáš byl zrádce, a nejinak si počínají jeho děti.“

Lýdie usedla naproti ní, nechala si zbraň v rukou a prohlížela si čepel. „Marek si nechá ze zištnosti tu novinku pro sebe.“

„A ty? Sdílíš můj názor, že by naše existence měla mít svůj konec, nebo chceš napodobit mého bratra?“

Lýdie se slabě usmála. „Rozmyslím si to, drahá.“ Vstala a schovala dýku. „Musím v klidu popřemýšlet o tom, co jsem slyšela a co se stalo.“

Skylla se také zvedla a nechala zbraň úmyslně ležet na stole, aby pak přistoupila k baronce a sevřela ji v náručí.

Lýdie ji pevně přitiskla k sobě. „Uvidíme se na cognatiu, Skyllo. Ale nemůžu ti říct, jestli pak budeme sokyně, či přítelkyně,“ pošeptala jí do ucha a odtáhla tělo, zatímco rukama stále spočívala na jejím pase. „Mrzí mě, že ti nemůžu slíbit, že nebudu toužit po nekonečnosti, když už dlím na zemi tak dlouho. Jeden… jeden si na to zvykne.“

Skylla polkla. „Kéž bych se o té receptuře nikdy nezmínila.“ Po hněvu na Marka se jí zmocnilo zoufalství nad tím, že by mohla ztratit dobrou přítelkyni a spojenkyni.

„Ale udělala jsi to,“ opáčila Lýdie, předklonila se a dlouze a vroucně políbila Skyllu na rty. Potom ji pustila. „Brzy se uvidíme.“

Skylle vypověděl hlas službu, a ať se snažila sebevíc, nevydala ze sebe jedinou větu, jediné slovo, jediný tón. Mlčky sledovala, jak přes sebe baronka přehodila plášť a vyšla nahoru po schodech, aniž by se ještě jednou otočila. Zaslechla, jak dveře znovu zapadly do zámku.

Ve mlýně zavládlo ticho, ozývaly se jen zvuky vydávané bez ustání se otáčející hřídelí a tiché skřípění lopatek.

Skylla si uvědomila, jak bude její život bez Lýdiiny společnosti osamělý. S povzdechem klesla do křesla a prohlížela si vysoké police plné knih.

Věděla, ve které z nich se nachází receptura; a rovnice věčného života byla navíc zaznamenána i v otcových zápiscích, z nichž Skylla čím dál víc dešifrovala.

Bylo by pro ni snadné ji změnit a vydat ji Markovi nebo cognatiu, ale nechtěla. Skylla formuli prostudovala a podivila se, jak prosté je řešení přípravy lektvaru prodlužujícího život – když jste znali odpovídající podmínky. Na to by nikdo z baronů a baronek nepřišel.

Nebo snad přece?

„Ti pokrytci,“ zamumlala Skylla, vstala a vzala si z laboratoře dalekohled. I když by moc ráda zkontrolovala toho mladého Němce, Viktora ze Schwarzhagenu, nemohla si výlet dovolit.

Tuto noc i všechny další před setkáním bude muset obětovat bdělosti. Klidně by se od Marka nadála, že to zkusí ještě jednou, nebo se – v rozporu s Lýdiiným přesvědčením – přece jen spojí s Carzicem a využije jeho umbry.

Procházela se knihovnou a dotýkala se vazeb a dřeva regálů. Co by to asi bylo pro cognatio za znamení, kdyby odjela ze země a zapálila mlýn?

Skylla stoupala po schodech vzhůru, kráčela výš a výš, až dorazila na terasu, kde tak ráda pobývala a prohlížela si zemi kolem. Jako kdysi, čočkou dalekohledu.

Zasněžená krajina za jedlovým lesem se před ní rozprostírala tichá a pokojná. Lýdiin kočár se rýsoval jako malý černý bod, lampy vepředu, vpravo a vlevo na kozlíku, zalévaly sníh jasnými paprsky.

„Všechno mi to bude moc chybět,“ pronesla polohlasem a zaposlouchala se do zvuků mlýna. Proti osamělosti v cizině si s sebou vezme toho Němce.

1. leden 1732

habsburské území (srbská oblast)

Cognatio se shromáždilo o čtrnáct dní později v paláci baronky Lýdie Metunové.

Skyllin kočár se blížil ke skvostné stavbě se dvěma malými věžemi, na níž nebylo na první pohled nic zvláštního. Ale okna byla opatřena žaluziemi, které dokonale odrážely sluneční světlo. Jak Skylla věděla, uvnitř se o druhou clonu staraly tlusté, těžké závěsy.

Její přítelkyně byla mazaná. Měla výlučně slepé sluhy, kteří se bezpečně pohybovali i v té nejčernější tmě; na občasné výlety a pochůzky si platila kočího, který se na nic neptal a jímž nic neotřáslo. Právě on Skyllu vyzvedl.

Skylla měla na sobě modré šaty, jež byly shodné s těmi, které kdysi dostala od otce darem. Touto prostotou bude vedle chvástavých garderob baronů a baronek budit pozornost, nanejvýš žádaný efekt během této noci nocí.

Vyhlédla z okénka. Palác byl obklopený zpustlým parkem; jen štěrková cesta k sídlu byla vždy čerstvě uhrabána a zbavená porostu, jinudy nemohlo nic většího než kočka projít.

Kočár zabočil na rondel, který je dovedl přímo před vchod do paláce. Skylla vystoupila a byla přijata sluhou, který ji okamžitě vyvedl po schodech nahoru a portálem do vstupní haly.

Soudě podle stop na podlaze už před ní dorazilo několik hostů, kteří se před příjezdem pohybovali na velmi špinavém terénu. Všichni na stejném špinavém terénu.

Zmocnilo se jí podezření, že se několik členů cognatia sešlo a domlouvalo na jiném místě. Skylla zašátrala po dýce, aby se ujistila, že ji má u sebe; bratrovu zbraň uložila do dřevěné truhličky. Nechtěla opustit cognatio jako zlodějka.

Chodbou a dvěma malými příčnými koridory dorazili ke dveřím do salónu, kde se konalo shromáždění.

Skylla vstoupila, aniž by věnovala sebemenší pozornost spoustě portrétů předků své přítelkyně. Na to sem zavítala až příliš často.

Sál, celý obložený leštěným mramorem, byl jasně osvětlený, křišťálové lustry ho zaplavovaly světlem; oheň v krbu za křeslem Iškariotského plápolal a hořel, panovalo tu značné teplo. Velká zrcadla na postranních stěnách vytvářela iluzi, že místnost je dvakrát tak velká.

Kromě Skylly bylo přítomno teprve pět baronek a baronů, mezi nimi i Marek. Lýdie, Iškariotský a ostatní už byli ponořeni do tichého, vzrušeného rozhovoru, který okamžitě ustal, jakmile vstoupila do sálu.

Skylla přešla k Markovi a předala mu truhličku s dýkou, aniž by mu věnovala jediný pohled, potom kývla na pozdrav Lýdii, která se na ni usmála. Pokus vyčíst jí z modrých očí víc než přívětivost ztroskotal. Skylla vroucně doufala, že mezi nimi nezavládne nepřátelství.

Vydala se ke svému zděděnému místu a všimla si, že ji upřeně pozoruje baron Rubin. „Mohu vám nějak pomoci, barone?“

Ukázal na prázdný stůl před ní. „Zapomněla jste své dokumenty?“

„Jaké dokumenty?“ zeptala se Skylla roztomile. „Vždyť jste viděl, že jsem u sebe při vstupu měla jen dřevěnou truhličku.“

Rubin si něco po sebe zabrumlal. „Takže z vaší laboratoře nejsou žádné zprávy.“

„Přesně tak, drahý barone Rubine.“ Skylla se usmála. „Ba co víc, přerušila jsem práci.“

„Cože?“ Podíval se na Marka, potom na Iškariotského. „Chybí vám přísady, které…“

Skylla se zasmála. „Barone, budete muset mít strpení, než vám i všem ostatním v cognatiu vysvětlím, proč už nebudu dál bádat.“

Iškariotský si ji velmi pozorně prohlížel. Měl jen málo společného s předchozím předsedou Jaminským; byl to zajímavý muž s pronikavým, pevným hlasem a pohledem, který tříštil zdi. Dával přednost černému oděvu, což mu spolu s bílou parukou propůjčovalo ještě působivější zjev. Vládl cognatiu železnou rukou a nestrpěl žádnou nedbalost, jeho tresty byly tvrdé. Před svým zvolením byl jedním z baronů, kteří hlasovali proti Skylle a odsoudili ji k smrti. Přesto se Skylla nebála. „Můj přítel Marek mi už při přípravě setkání naznačil, že nás možná budete chtít překvapit záležitostí, která se zde nebude nikomu zamlouvat,“ začal. „Chcete ji proto nejdříve projednat se mnou, než ji vypustíte do světa před očima a ušima všech a vyvoláte vřavu, baronko Illićová?“

„Děkuji vám za nabídku, Iškariotský, ale nebojím se toho, co přijde.“ Skylla si položila předloktí na stůl a pozdravila kývnutím barony, kteří teď vstoupili do sálu. Zdrženlivě se usmívala, ale v nitru rostlo její rozčilení. Marek něco nastrojil a Iškariotský v tom hrál podle všeho důležitou roli. Kdo k nim ještě patřil? Existoval způsob, jak to zjistit.

Předstírala, že jí něco upadlo na zem, a sklonila se. Pod stolem si prohlédla obuv přítomných.

Skylla nechtěla věřit vlastním očím. Všechny boty – s výjimkou Lýdiiných – byly na některých místech zamazané od stejného nápadného bláta! Jedny více, druhé méně, stěží komukoli zůstal čas, aby se postaral o odstranění špíny.

Napřímila se, klouzala pohledem, až ulpěla zrakem na Markovi. Podcenila ho. Teď doufala, že se mu za pár okamžiků povede stejně.

Jeden po druhém přicházeli i ostatní členové cognatia a Iškariotský konečně zahájil zasedání.

Aby Skylla předešla všem potají zosnovaným plánům, povstala ze svého místa. Upřeně na ni zírali, ale nikdo jí nebránil, aby se ujala slova. Právě naopak, zjevně na to čekali.

„Existují pravdy, které nikdy nesmějí být vysloveny, protože napáchají větší škody než lež,“ pronesla jasně a zřetelně. „Můj otec zjistil skutečnost, kterou si ponechal pro sebe a kterou teď s ním sdílím. Jsou to poznatky o původu cognatia a dětí Jidášových.“ Podívala se na Lýdii, která se na ni stále hřejivě, srdečně usmívala. „Dospěla jsem k rozhodnutí opustit cognatio a ode dneška se jej zříci. Nechci už mít nic společného ani s ním, ani s vámi, urozené dámy a pánové.“

Iškariotský udeřil dlaní do stolu. „Uvědomujete si, že nikdo neopouští cognatio živý?“

„Kdo mi v tom hodlá zabránit?“ odtušila zvědavě. „Chcete mi dát bratrský polibek a očekávat, že dobrovolně zvolím smrt? Copak se hned všichni na váš pokyn na mě vrhnou a roztrhají mě na kusy, Iškariotský? Nebo mě necháte odejít a potom za mnou vyšlete atentátníka, případně na mě poštvete smečku vzteklých vesničanů?“ Skylla pohlédla do každého jednoho obličeje.

Jeden z mladších baronů, Tomsky, vyskočil s hněvem ve tváři na nohy a ukázal na ni nataženou rukou. „To, co zamýšlíte, je zločinem na našem otci zakladateli Jidáši Iškariotském!“

„To je pravda.“ Rubin kývl na všechny kolem. „Zapírá a zneucťuje jeho dědictví nám určené. Není dovoleno, aby…“

„Nepocházíte z Jidáše,“ vpadla mu do řeči Skylla, která už dál nedokázala snášet to žvanění o vyšších cílech. „Vy a já, všichni jsme nemrtví vyvrhelové! Nic než upíři a démonovi služebníci!“

Teď vypukla vřava. Zalévaly ji vzrušené výkřiky, někteří po ní rozzlobeně házeli prázdné listy, které na ni dopadaly a se šustěním se snášely k zemi, hosté mávali pěstmi, v ruce horlivého Tomského se dokonce zaleskla dýka, než si Iškariotský hlasitými rozkazy vynutil pozornost. Jen Marek a Lýdie zachovali klid a sledovali celou podívanou.

„Baronko Illićová, víte, že pochybovat o našem původu je totéž jako zneuctění cognatia. Sám Jidáš Iškariotský…“

„Náš Jidáš se jmenoval Kasparzek a pocházel z Maďarska, žil před více než šesti sty lety,“ vpálila mu Skylla do tváře. „Nechtěla jsem říct pravdu a hodlala jsem vás šetřit, ale odmítám být obviňována z rouhání se Jidášovi. Protože,“ zvedla hlavu, „on není naším zakladatelem!“

„Neslýchané!“ zařval Tomsky celý bez sebe, dýku ještě stále svíral v prstech. „Já…“

Iškariotský ho umlčel mávnutím ruky. „To, co váš otec podle svého názoru odhalil, ještě nemusí být pravda,“ namítl.

„Každičké slovo je pravdivé,“ nedala se Skylla. „Byl v Kasparzekově tajném archivu a objevil dost důkazů. Nacházíme se na stejné úrovni jako upíři a jsme dílem démona. Někteří z vás možná věří, že dělají dobro – ale většina ví dozajista stejně dobře jako já, že naše bádání nemělo původně sloužit nikomu jinému než nám.“ Skylla cítila neuvěřitelnou úlevu, když to vyslovila veřejně. „Tento cíl už odmítám dál sledovat. Věřte, čemu chcete, baronky a baroni. Dál si něco nalhávejte o Jidášovi a o svém původu, ale já už dál nehraju!“ Její postoj byl bojový, svaly napjaté, aby mohla zareagovat na jakýkoliv útok. Hlavně Tomského nespouštěla z očí. „Odejdu.“ Pomalu se otočila a zamířila k východu. Modlila se, aby teď zaslechla kroky a spatřila Lýdii po svém boku, ale neslyšela nic. Přítelkyně zůstala v lůně cognatia.

„Baronko, je pravda, že váš otec našel prostředek proti naší smrtelnosti?“ zasáhl ji do zad hlas Iškariotského.

Skylla zůstala stát. Takže Marek o tom přece jen s někým mluvil. „A kdyby tomu tak bylo?“ Úmyslně už nepoužila oslovení, které mu náleželo. Z jejího úhlu pohledu už k tomu všemu nepatřila.

„Měli bychom právo ho poznat, než nás opustíte.“

„Protože vám o tom otec nic neřekl, zachovám se stejně jako on. Z těch samých důvodů.“ Obrátila se na cognatio. „Měli bychom zemřít, protože jsme pro lidi stejnými škůdci jako upíři. Jednou za rok se na ně vrháme, tucet, dva tucty obětí i víc přichází o život, když nás přepadne touha po krvi. Stejně žijeme déle než většina upírů, proč potom ještě toužit po nesmrtelnosti? Ze strachu před peklem a démonem, který dostane naše duše?“ Narovnala se. „Zná vůbec někdo z vás našeho skutečného pána? Co je to za démona, jehož cejch nosíme na kůži?“

„Tak ji přece někdo umlčte!“ Tomsky se zadíval na Iškariotského a Skylla si všimla okraje jeho vlastního rudého znaménka, které jinak zůstávalo pečlivě skryto pod límcem košile. „Žvásty o démonech…“

Iškariotský mu nařídil, aby mlčel. „Žádný démon neexistuje, Skyllo,“ pronesl důrazně. „Váš otec se nechal při svých zkoumáních oklamat přeludem. Pohleďte této pravdě do očí a zůstaňte s námi. Podporujte pospolitost svým věděním!“

„Nikdy. Věřím otcovým slovům!“ Skylla zaujala rozzlobený postoj. „Nikdy jsem se neprosila o to, aby se ze mě stala upírka a abych přišla po smrti o duši. Nedlužím Kasparzekovi žádný dík za to, že ze mě udělal zatracence. O tom by měli všichni v cognatiu popřemýšlet.“

Iškariotský si ji chladně změřil. „Vydáš nám tu recepturu dobrovolně?“ Rezignoval teď vůči ní na jakýkoliv respekt.

Zavrtěla hlavou a shromáždění ztěžka vydechlo; dokonce ani Lýdie nedokázala potlačit zklamaný povzdech. „Receptura byla zničena, aby nikoho ani nenapadlo za mnou přijít do mlýna,“ prohlásila a podívala se na Carzica. „Ušetři mě toho, abych musela zabíjet umbry, které vyšleš.“ Skylla naposledy pohlédla na Lýdii, která na ni udiveně zírala, potom se obrátila k odchodu a otevřela dveře, zatímco za jejími zády se ozval mnohohlasý křik.

Doléhaly k ní výhrůžky smrtí i dožadování se jejího zavraždění, ale Skyllu to už nelekalo. S každým krokem, který učinila, a s každými dveřmi, jež za sebou zavřela, zvuky víc a víc utichaly.

Co chtěla říct, řekla, a ode dneška povede svobodný, i když nebezpečný život. Už nepodléhala nátlaku Iškariotského ani upadlé tajné společnosti.

Nebude pro ni existovat nic jiného než pátrání po lécích a čilá myšlenková výměna s těmi nejlepšími učenci a vědci lidí. To ji lákalo. Ráda jim pomůže s hledáním opatření proti epidemiím a chorobám. A na mladého Němce, který v Medvegii statečně setrvával v upíry zamořeném prostoru a rovněž se choval jako budoucí výzkumník, na toho byla zvědavá ještě víc. Chovala k němu jisté city.

Přiblížily se k ní rychlé kroky a Skylla se otočila.

Před ní stála Lýdie. „Chtěla jsem ti popřát hodně štěstí, Skyllo,“ pronesla upřímně.

„O čem se v souvislosti se mnou radí?“

„O všem,“ odpověděla upřímně. „Marek žádá, aby tě Iškariotský zajal a mučil, dokud pravda nevyjde najevo.“ Podala jí ruku a pohladila ji způsobem, jakým to dělala v něžných okamžicích.

Skylla se jí zadívala do očí. „Lýdie, pojď se mnou,“ prosila. „Nech cognatio…“

„To nemůžu,“ opáčila baronka a stiskla rty. „Jsem pevně odhodlaná zestárnout víc než cokoliv přirozeného, a za tím účelem musím bádat. Možná jsme upíři, ale pravidla cognatia z nás dělají něco lepšího. I když ty to vidíš jinak.“ Usmála se. „Ale nebudu patřit k těm, kteří se obrátí proti tobě, to ti slibuji. Naše setkání budou v budoucnu pokojná. Kdykoliv, kdekoliv.“ Lýdie ji políbila na hřbet ruky, otočila se na patě a vracela se chodbou zpátky. „Dávej pozor na toho Němce,“ utrousila cestou. „Nepochybuji o tom, že Marek si na něm bude chtít vylít zlost.“

Skylla pokračovala k východu. Když kráčela dolů po schodech ke kočáru, sundala si pravačkou z hlavy vysokou bílou paruku a lhostejně ji odhodila na schody. Tím byla její příslušnost ke cognatiu definitivně odvržena.

Nastoupila do povozu, a zatímco započala její cesta domů, přemýšlela, co by teď měla udělat.

Bohužel měla na seznamu velmi mnoho věcí.

7. leden 1732

Medvegia

Viktor stál spolu s vesničany kolem ohně, kde hořely uťaté hlavy upírů.

Vyrobil si z prkna psací podložku, kterou nosil na břiše, upevněnou kolem krku šňůrou. Díky tomu mohl psát i při chůzi a okamžitě přenášet své dojmy na papír.

Libor a jeho rodina navršili pro hlavy malou hranici, jejíž nejspodnější vrstva sestávala z uhlí, aby kosti žárem pukly a proměnily se v popel. V normálním ohni živeném dřevem by to trvalo příliš dlouho.

Viktor zaznamenával každý detail postupu a pátral po nepravidelnostech nebo zvláštních událostech. Nejprve v kouři zmizely vlasy, potom se zbarvila kůže, vytvořily se na ní puchýře a zuhelnatěla, stejný osud potkal maso pod ní. Stále znovu a znovu slyšel syčení a hvízdání a viděl stoupat černý dým, protože hlavy byly plné krve a tekutiny. Skoro mu připadalo, jako by se lebky žáru bránily.

Libor prohrabával plameny dlouhou tyčí a tloukl do hlav, aby se rychleji rozpadly. Otec Ignác už od časného rána kázal a modlil se za nešťastné duše a jeho hlas zněl chraptivě a byl sotva slyšitelný.

Libor se přidružil k Viktorovi. „Tak, Niemče. Můžete dnes v noci klidně spát. Všichni upíři byli zničeni.“ Ukázal do tančících plamenů, jejichž barva se tu a tam měnila. „Oheň je vypálil a poslal démony, kteří v nich přebývali, zpátky do pekla.“ Cingaro se zadíval na popa. „Doufejme, že jeho modlitby ty nebohé duše zachrání.“

Viktor musel zadržet dech, protože vítr se obrátil a zahalil ho do páchnoucího mraku. „Co uděláš s popelem?“

„To, co žádal veleslavný plukovní lékař, poté co jsem mu to řekl.“ Libor se ušklíbl. „Smetu pozůstatky dohromady a odnesu je v kbelíku k řece. Morava, tekoucí voda, sprovodí zlo definitivně ze světa.“

„Takže tekoucí voda proti nim pomáhá?“

„Proti některým,“ přikývl. „Ale neptejte se mě, proč tomu tak je. Jiní pronásledují člověka pěšky přes řeku nebo přes most rychleji, než dokáže jakýkoliv smrtelník utíkat.“

Viktor zapisoval zledovatělými prsty, a čím víc slyšel Libora vyprávět, tím jasnější mu bylo, že nebude stačit omezovat vlastní bádání na Medvegii. Existovalo příliš mnoho různých upírů, příliš mnoho možností, jak je zničit, a zjevně naprosto rozdílné mentality lidí, které nemrtví napadali. Takže… kožešiny pro něj byly ještě podružnější!

„Libore, kdy se svou rodinou odjedeš?“

Cingaro se šťoural v hořící výhni a tříštil větší kusy lebek, na kterých už mezitím nebyla kůže ani maso. „Kolem poledne. Odvedli jsme svou práci a dostali zaplaceno, i když nám hajduk zůstal kvůli mrtvé Stanacce několik mincí dlužen.“ Zněl rozmrzele. „Pokud máte další otázky, Niemče, měl byste je položit ještě dnes v noci.“

„Měl bych jen jednu.“

„Á? Měl jsem vás za zvědavějšího…“

„Kolik by to stálo, kdybys mě vzal se svou rodinou s sebou?“ Viktor si uvědomil, že momentálně nemá v peněžence jedinou minci. Doufal, že posel, přislíbený otcem, brzy dorazí.

Libor vypadal zaraženě. „Co tím chcete říct, pane ze Schwarzhagenu? Urozený muž jako vy si chce k nám, cingaros, sednout do vozu? Zapamatoval jsem si to špatně, že vlastním účelem vaší návštěvy v této oblasti bylo hledat kožešiny?“

„To je pravda. A to taky udělám… brzy.“ Viktor ukázal brkem na oheň. „Ale v příštích týdnech bude mým úkolem prozkoumávat upíry. Když přitom natrefím na obchodníky s kožešinami, tím lépe. Jedna moje část zůstala vědcem, a velmi zvědavým.“ Zadíval se muži do hnědých očí. „Podobná šance se mi už nenaskytne, Libore. Ne tak rychle. Můj bývalý profesor v Berlíně postoupil mé první zprávy svým kolegům a ti chtějí vědět o upírech víc. Z mého pera! Proslavím tě, kamaráde.“ Spatřil, jak se Liborův výraz rozjasňuje pýchou, a věděl, že ho už v podstatě přesvědčil – za předpokladu, že se domluví na ceně.

„Dohodnuto, Niemče.“ Plivl si do ruky a nabídl mu ji. „Zaplatíte za jídlo, které spotřebujete, a kromě toho poplatek za cestu.“ Libor uvedl sumu, která byla směšně nízká. „Plácneme si?“

Viktor tak učinil s vervou a radostným smíchem. „Díky, Libore. Budu se snažit, abych byl užitečný, a nikoliv přítěží.“

„Tak je to správné, Niemče! Řeknu svým dětem, aby vás neokrádaly, až budete spát.“ Cingaro se zasmál, vrátil se k ohni a opět se věnoval vlastnímu úkolu, zatímco Viktor přemítal, zda by měl zpravit o tomto rozhodnutí svou rodinu.

Nejspíš bude lepší jim nalhat, že se vydává získávat kožešiny. Vítr se znovu otočil a on musel s kašlem vystoupit ze štiplavého kouře, který mu navíc způsoboval velkou nevolnost.

V hustém dýmu neviděl, kam šlape, zakopl o překážku, zapotácel se – když vtom ho podepřely čísi paže. Jeho papíry dopadly se zašustěním do sněhu.

Parfém, který se mu, sladký a svůdný, linul z tmavě zeleného pláště do nosu, poznal okamžitě. „Odpusťte, že jsem na vás doslova spadl,“ omlouval se a odpoutal se od ženy stojící před ním.

Byla to ona!

Ta, na jejíž jméno si ne a ne vzpomenout, se objevila potřetí. Opět si přetáhla kapuci přes hlavu, takže měla tvář ukrytou ve stínu; na břiše se jí pohupoval rukávník.

Usmála se na něj. „Bylo mi potěšením poskytnout vám oporu, pane ze Schwarzhagenu,“ odpověděla mu přátelským tónem. Sklonila se, aby zvedla listy. „Udělám to. Noha vás už tak dost trápí.“ Posbírala zápisky a při tom na ně pohlédla. „Ach! Vy se necháváte zasvěcovat do mystérií upírů? Kdopak je vaším učitelem?“ Předala mu papíry s ještě milejším úsměvem.

Viktor netušil, jak by mohl obejít tu trapnost, že se jí bude muset znovu zeptat na jméno. „Baronko,“ rozhodl se pro neutrální a současně neškodné oslovení, „děkuji vám.“ Poskládal papíry a zastrčil si je do kabátu. „Při našem posledním setkání jste velmi rychle zmizela…“ Viktorovi došla slova, protože se mu hlavou rozlévala čím dál větší prázdnota. Z parfému se mu točila hlava.

Sklopila hlavu. „Bylo mi nepříjemné, že jsem vás zjevně zaskočila svými neslušnými návrhy, a také mně se zdálo mé chování nepřiměřené. I když jsem si ten polibek velmi užívala.“ Její štíhlé prsty v rukavicích zničehonic svíraly poslední list. „Chápu to správně, že mě skutečně počítáte k upírům?“ Přidržela mu důkaz před očima a pokřižovala se. „U všech svatých, jaký dojem jsem to na vás jen udělala?“

Viktor se cítil na rozpacích. „Nechtěl jsem vás v žádném případě srovnávat se zrůdami, které páchají v této vesnici svá alotria, ale připadala jste mi tak… tajemná a záhadná, že jsem si to nedokázal jinak vysvětlit. Najednou se objevíte, a stejně rychle zase zmizíte, nikdo vás nezná, ani neviděl vás a vaše sáně.“ Pokrčil rameny. „Odpusťte, ale spatřoval jsem ve vás skutečnou záhadu, baronko. Jako v upírech.“

„Ta záhada teď stojí ztělesněná před vámi.“ Mladá žena se smířlivě usmála a znovu si zasunula ruce do rukávníku. „Hned to teď zní mnohem příjemněji, když vysvětlujete, jak jste to myslel. Možná byste měl formulace ve svých záznamech ještě jednou přepracovat?“ Zadívala se na rozpadlé lebky. „Tak je po nich, těch trapičích.“ Upřela na něj tmavě šedé oči. „Když je teď nebezpečí zažehnáno, co podniknete, pane ze Schwarzhagenu? Nakoupíte kožešiny, které si máte odvézt domů?“

„Ne. Budu hledat další upíry,“ prohlásil a na potvrzení svých slov si poklepal na kapsu kabátu, přitom nasával její rysy, vštěpoval si i tu nejmenší drobnost. Baronka se vyznačovala o tolik větším šarmem než všechny ženy, které znal. Z křivky jejích úst, z každého mrknutí, pohledů, dokonce i z pohybů rukou vyzařovaly takový půvab a nadpřirozené kouzlo, až ho to nutilo soustředit se jen na ni.

„Sám snad?“

„Co vás napadá? Zaplatil jsem cingaros a budu doprovázet Libora a jeho příbuzenstvo. Je dhampýr,“ vysvětloval. „Je to báječný originál a první muž, který se vyučil tak podivuhodnému řemeslu.“

Baronka pohlédla na cingara, který pracoval zády k nim a ukládal větší úlomky kostí do kbelíku, aby je pak rozdrtil tloukem na máslo na malé kousky. „Dhampýr,“ poznamenala zamyšleně. „Ráda bych vás před cingaros varovala, pane ze Schwarzhagenu. Nerozvážní lidé, kteří si s nimi začali, už byli nejednou nalezeni s podříznutými hrdly na kraji cesty.“

„Protože už nemám peníze, zůstanu snad tohoto osudu ušetřen. Z hamižnosti mě nebudou moci zabít.“ Viktor se zasmál. „Přesto vám děkuji za vaše slova.“ Moc rád si prohlížel její tvář. „Kdepak se nachází váš zámek, baronko?“

„Je odtud velmi daleko, jak jsem už uvedla. Jinak bych vás dávno pozvala k sobě.“ Nadechla se. „Jsem tady, abych se s vámi rozloučila. A samozřejmě abych se omluvila za své nenáležité chování.“

Viktor si odkašlal. „Prosím vás, baronko.“ Nevěděl, co by ještě měl říct. Skoro mu uklouzlo, že si smí klidně znovu počínat nenáležitě a že by mu bylo potěšením smět ji doprovodit do zámku, nebo kde to bydlí – kdyby nebylo zkoumání upírů. Silně, velmi silně ho přitahovala, ale touha po vědění tuto touhu převyšovala.

Špatné svědomí kvůli Susanně ho netížilo, k ženě v daleké Lužici už mezitím nechoval takřka žádné city. A Elvíra byla mrtvá, vzpomínka, která tváří v tvář této ženě víc a víc bledla.

Baronka se mu zadívala do očí a vědoucně se usmála, jako by tam zahlédla něco důvěrně známého. Nebo mu četla myšlenky. „Jste muž, který velmi touží po vědomostech. Dobře to chápu. Určitě máme společných ještě víc věcí.“ Dotkla se jeho paže a velmi lehce ho políbila na tvář. „Při našem příštím setkání je prozkoumáme, co vy na to?“ Vytáhla z rukávníku čistý bílý kapesník a podala mu ho. „Ponechte si ho na památku. Jeho vůně vám mě bude stále připomínat.“

Viktor jej přijal a podržel ho v ruce. Vycházela z něj stejná vůně parfému jako z ní. „Mockrát děkuji, baronko. Budu se těšit na viděnou. Velmi těšit.“ Cítil na tváři její teplo.

„Neexistují žádné náhody, pane ze Schwarzhagenu. Osud nás dozajista znovu svede dohromady.“ Zvedla ruku a po silnici předjely velké uzavřené sáně. Viktor si jich předtím nevšiml. Nastoupila a otevřeným okénkem mu podala ruku. „Kdybyste se mě zeptal, mohla jsem vám o upírech ledacos říct,“ řekla a pokývnutím se rozloučila. Kočí máchl bičem a povoz se dal do pohybu.

Díval se za ním, až se v nadcházející tmě prozrazoval už jen světly napravo a nalevo. „Zvláštní šlechtična,“ zamumlal a přivoněl ke kapesníku, potom si ho vsunul do pravé manžety rukávu.

Kolem něj prošel Libor a zamířil k řece, v levé ruce pohupoval kbelíkem s popelem upírů. Cingaro nic z rozhovoru nezaznamenal; podivné…

Viktor se vydal za ním ke břehu.

*

Jakmile dojeli na okraj vsi, nechala Skylla jet saně dál a vyskočila do sněhu. Nikoho nemělo ani napadnout, že se krade zpátky do Medvegie.

Zbavila se tlustého pláště, aby byla pohyblivější, a měla na sobě jen prosté, tmavé jezdecké kalhoty, vysoké boty a tlustý kabátec; víc proti zimě nepotřebovala. Zrzavé vlasy si ukryla pod černý šátek.

Rychle chvátala nocí a obloukem se blížila k osadě. Pokud si vyložila náznaky správně, byla její přítomnost naléhavě zapotřebí.

Z dálky viděla, jak mladý Němec a jeho nový učitel kráčejí k Moravě, aby vysypali popel do řeky. Viděla ve Viktorových očích stejnou posedlost, která z ní samotné udělala vědkyni, a díky tomu byl pro ni ještě žádoucnější. Věřila, že jsou jejich duše spřízněny, a tento názor by ráda prohloubila.

Za předpokladu, že Viktor ze Schwarzhagenu zůstane dost dlouho naživu.

Skylla dorazila na tu stranu vesnice, která byla odvrácená od ohně a utápěla se v naprosté tmě. Zvedl se vítr a před hvězdami se začala kupit první mračna a zakrývat je, takže noc byla ještě tmavší. Obyvatele děsila tato okolnost jistě mnohem méně, než by tomu bylo ještě včera, protože se domnívali, že se už nemusejí žádných upírů bát.

S rachotem dorazila bouře a udeřily první blesky.

Skylla věděla moc dobře, komu lidé vděčí za tuto slotu, jejímiž oběťmi se teď měli stát jen proto, že se mezi nimi zdržoval jistý muž. A tento muž měl zemřít zase jen proto, že se jí výjimečně líbil.

Skylla vylezla na jeden z domů, balancovala na vrcholu komína a rozhlížela se. Někde poblíž se ukrýval Marek. Viděla, jak cingaro vysypal kbelík a nechal na Moravě, aby odnesla popel; vítr odvál velkou část jemného prachu dřív, než přišel do kontaktu s hladinou. Nehrálo to žádnou roli, upíři byli dávno zničeni.

Otáčela hlavou, propátrávala střechy a uličky mezi domy, dávala pozor na každý stín. Když si byla jistá, že je jedinou upírkou v Medvegii, zavřela oči a uchýlila se ke svým zvláštním schopnostem.

Trvalo dlouho, než se jí podařilo uchopit energii mraků a zformovat ji. Někdo jí do toho zasahoval a nutil ji k většímu než obvyklému soustředění.

Skylla bezděky pevněji semkla víčka, vystupňovala pozornost a vztáhla ruce k zevnitř zářícím předivům, která se k ní valila.

Víš, že ho přede mnou nebudeš moci chránit navěky, sestro, uslyšela v hlavě bratrův hlas.

Bude mi bohatě stačit, když se mi to podaří teď, odtušila. Potom uvidíme, Marku.

Zaslechla jeho blahosklonný smích. Nadělala sis spoustu nepřátel, Skyllo. Víc, než si dokážeš představit. Na ústup je příliš pozdě a mně bude velkým potěšením pronásledovat tebe i všechny, kteří pro tebe něco znamenají. Než tomu mohla zabránit, seslal jí Marek Lýdiin obraz. I ona bude muset kvůli tobě trpět, to ti přísahám, Skyllo! Nejenom tvůj malý německý mrzák.

Skylla neodpověděla. Místo toho nechala sjet dolů jediný spojený blesk. Neškodně udeřil do země daleko od Medvegie, roztavil sníh a vytvořil oblak dýmu, sestávající z převážné části z vypařené vody.

Vidíš, co proti mně pořídíš. Nic, pronesla v duchu. Využila prudký vítr, aby mraky rozehnala a ty tak nenabíjely další blesky. Žij si svůj život a zmiz z mého.

Svůj život? Mohl bych žít věčně, ale ty tomu bráníš. Nezmizím, dokud od tebe nedostanu recepturu. Vím, že ji znáš, odvětil bez váhání. Sama rozhodneš, kdy budete ty a tví blízcí žít v klidu. Markovy myšlenky přetékaly hněvem a nenávistí. A přece bylo pro Skyllu snadné vidět za tím jeho zklamání a špatně skrývanou náklonnost, kterou pohrdla. Nejsem v tom sám, Skyllo. Raději to hned vzdej, místo aby sis ztěžovala život.

Jediný škrábanec na tom Němci způsobený tvou rukou nebo tvou vinou, a tvůj život skončí, pohrozila mu naprosto srozumitelně.

To mě neděsí. Přísahám, Skyllo, že místo mě udělají tuto práci jiní. Přijdou i za tebou, aby prosadili zákon cognatia. Markova poselství ztrácela na intenzitě, oslaboval duševní spojení s ní, až je nakonec úplně přerušil.

Bouře pominula stejně rychle, jako ji Marek přivolal. Skylla si oddechla. Bála se, že je Marek v Medvegii osobně, aby ve svém nezměrném hněvu způsobil masakr.

Zvedla se ze stínu komína, prohlížela si domy a sledovala, jak se mladý Němec vrací s cingarem od řeky.

Nikdo z nich si nevšiml, že se vedle nich v křoví ukrývá malý stín a připravuje se ke skoku.

Skylla nechala z vteřiny na vteřinu své tělo zprůsvitnět a stát se lehčím než pírko a přivolala mohutný poryv větru, který ji bleskurychle odnesl k mužům. Její šaty zůstaly na střeše.

Přistála ve sněhu za Viktorovými a Liborovými zády, přijala fyzickou podobu a popadla za krk malou siluetu, která se vyřítila mezi větvemi.

Fascinovaně hleděla na to, co chytila. Bylo to čerstvě narozené dítě, jemuž zvířata sežrala část břicha a levou stranu trupu! Zmítalo se a svíjelo v jejím sevření, malá ústa po ní chňapala a zuby se jí pokoušely zakousnout do prstů; tiše to cvakalo, jak do sebe čelisti narážely.

Skylla připravila stiskem tvora o vzduch, aby nemohl vydat ani hlásku, a vrhla se spolu s ním dopředu do houští. Cingaro ho zjevně při stínání hlav přehlédl nebo ho nechal být; možná také unikl s příchodem noci z rakve, aniž by si toho někdo všiml.

Zbraně k tomu, aby upíra okamžitě zničila, u sebe Skylla neměla; její dýka zůstala u šatů na střeše. Otevřela ústa a dala vyrůst svým špičákům; současně rozevřela čelisti a obrovskou silou sevřela malou hlavičku. Stačilo jediné kousnutí a mohutné trhnutí.

Chutnalo to hrozně.

Skylla vyplivla lebku i s krví. Hlavička dopadla tvářičkou dolů do sněhu, umírající mrtvola sebou v její ruce cukala. Pak pohyby ustaly, upír byl mrtev.

Skylla se poohlédla mezi větvemi po cingarovi a Viktorovi. Muži se sice otočili, ale ničeho si nevšimli. Když pokračovali v cestě do Medvegie, odhodila lebku i tělo do řeky.

Ten vskutku neškodný útok jí prozradil, že dhampýr na ochranu mladého Němce nestačí.

Skylla se rozhodla, že se vydá za ním, i když kvůli tomu musela změnit podobu. Těšila se, že přijme roli, která od ní bude žádat už takřka zapomenutý tanec a zpěv. Mlýn se mezitím pohlídá sám.

Skylla vystoupila z houští do měsíčního světla, sklonila se a sebrala ze země sníh, aby si z hrdla, ramen a ňader smyla upírovu krev. „Nenechám tě samotného,“ slíbila Viktorovi.

XVII. kapitola

9. leden 1732

poblíž Zaječaru (srbská oblast)

Cestování povozy a sáněmi cingaros představovalo nejnudnější hodiny putování do neznáma.

Psát Viktor kvůli kymácení nemohl a rozprávět s cingaros taky ne, protože nikdo z nich neovládal němčinu. Libor to ze všech možných důvodů zařídil tak, že skoro nikdy nejel ve stejném voze jako jeho zvědavý host. A tak sebou Viktor nechával otřásat a stále čekal, až si udělají přestávku či dorazí do nějaké vesnice.

Během nicnedělání pozoroval zasněženou a ledem sevřenou krajinu, které se ale brzy nasytil, a nakonec zase skončil u přemítání o upírech a baronce – přičemž baronka zaujímala větší místo. Jen krátce zabloudil myšlenkami k otci a snoubence.

Dnes večer zastavili poblíž vesnice, jejíž jméno Viktor nedokázal vyslovit a do níž byli posláni. Údajně se tam potuloval upír, který útočil na lidi a napadal to málo dobytka, který vlastnili. Libor nechal rozbít tábor.

„Proč tak daleko od domů?“ zeptal se Viktor, který navzdory svému postižení pomáhal se stavěním stanů. V neposlední řadě díky tomu dříve usedne u hřejivého ohně.

„Protože tomu upírovi nevěřím, Niemče,“ vysvětloval Libor. „Myslím, že jako kořist upřednostňuje dobytek, a já nemůžu postrádat žádného z našich koní. Mimo vesnici a ve vozové hradbě jsou lépe chráněni než tam, kde se může přikrádající se upír kdykoliv ukrýt do stínu budov.“ Dhampýr udělil rozkazy příbuzným. „Připevní teď na postranice vozů, směřující ven, dřevěné kříže. Upír byl křesťan, což znamená, že ho tím budeme moci odstrašit.“ Přešel k vypřáhnutým koním. „Dáte jim pytle s ovsem, Niemče?“ požádal Viktora. „Musím ještě něco zařídit.“

„Jistě.“ Viktor se přesunul od stavby tenkostěnných obydlí ke žrádlu. Cingaros používali výlučně silné, statné koně, kteří dokázali táhnout povozy nebo sáně sice nikterak rychle, zato celé dny, i když někdy nebylo krmiva nazbyt. Rezervy těchto zvířat byly důležitější než rychlost.

Všiml si, že se jedná o valachy i kobyly. To mělo svůj důvod, jak se o něco později dozvěděl při společném jídle ve velkém stanu.

„Když hledáme hroby upírů a vesničané nám nedokážou říct, koho považují za viníka, projdeme s oběma klisnami hřbitov,“ vysvětloval Libor a rozděloval z baňatého kotle hustou polévku. Skládala se z čočky, krup a trochy masa; nezvyklé koření proměňovalo jídlo ve zvláštní zážitek. Viktor vůbec netušil, o co se jedná, ale jeho chuť mu vzdáleně připomínala kmín. „Jednobarevní, panenští koně, hlavně vraníci a bělouši, by nikdy nevkročili na hrob, v němž přebývá upír.“ Podal Viktorovi prosté, ale velmi chutné jídlo, až nakonec si sám naložil plný talíř. „Vycítí nemrtvého. A když posadíme na jejich hřbet naši malou Smeraldu, funguje to ještě mnohem líp.“

Viktor se zadíval na mladou ženu, kterou odhadoval nanejvýš na šestnáct. „Ona je dhampýrka?“

„Ne. Panna,“ opáčil Libor s úšklebkem. „Bělouš, který nese na zádech pannu, najde pod kopyty každého upíra, věřte mi, Niemče.“

Najednou zazněl za vozovou hradbou hlasitý výkřik, potom narazilo zvenku do stěny stanu cosi světlého, zářivého; hned poté se k nebi vznesl šedivý kouř.

Všichni vyskočili na nohy a pospíchali ven. Viktor si všiml, že muži i ženy svírají v rukou nože.

Kulhavě je následoval a spatřil, že se na cestě před ležením shromáždil zástup osmi lidí, kteří jeli vždy po dvou na neosedlaných koních; soudě podle pestrobarevného oblečení a zevnějšku, který se velmi podobal Liborovu a jeho klanu, to byli cingaros. Z výrazů tváří Viktor vyčetl, že setkání vzbuzuje pramalou radost. „Co…?“

Libor zvedl ruku. „Teď ne, Niemče,“ přerušil ho, postoupil kupředu a hlasitě a výhružně promluvil. Několik žen mezitím uhasilo drobné plameny v táboře. Nově příchozí předtím házeli pochodně, ale nic nebylo vážně poškozeno; jen plachta utrpěla čadícím ohněm.

Po Liborových slovech kývl jeden z cizinců na dvojici na koni vedle sebe a zadní jezdec seskočil na zem. Přitom tasil čepel délky předloktí.

Viktor položil pod kabátem ruku na rukojeť pistole, aby byl připravený na všechno. Dohadoval se, že tu běží o rodinný spor. Napjatě sledoval, jak Libor překročil oj povozu a stanul proti soupeři.

Libor a cizí cingaro kroužili předkloněni kolem sebe a po krátkém zastavení započal boj.

Viktor neznal tento druh souboje, sestávajícího z rychlých, trhavých bodnutí a řezných ran. Muži si přitom byli stále neuvěřitelně blízko, rezignovali ovšem na kopance a rány. Jen čepele sloužily jako zbraně. Bylo mu záhadou, jak v mihotavém svitu ohně vůbec dokázali rozeznat, kam míří soupeřovy útoky. Stále znovu a znovu to řinčelo, jak kov narážel na kov, a zbraně se od sebe se škrábavým zvukem zase odrážely.

Rozhodující útok Viktor vůbec nezaznamenal. Cizí cingaro najednou vyrazil vysoký výkřik a padl k zemi, kde zůstal ležet.

Libor se otočil a z rudě zbarveného nože mu kapala krev. Sám schytal rány na předloktích a zatínal zuby. Trpěl pořádnými bolestmi. „To my se zítra postaráme o toho upíra,“ zvolal. „Věc je vyřízena.“

Viktor se zadíval na poraženého, který se se sténáním zvedl a levou rukou se držel za pravou stranu hrudi, mezi prsty mu stékal na šaty a odtamtud do rozrytého sněhu rudý proud. Druhá ruka s nožem se zvedla a rozmáchla se k hodu.

Stejně rychle vytáhl Viktor pistoli a namířil na cizího cingara, na kterého ale tato tichá výhružka neudělala dojem.

„Co provádíte, Niemče?“ Libor se otočil k muži.

Viktor stiskl spoušť dřív, než mohl nůž vyletět. Kulka se zaryla těsně vedle levé ruky zraněného a rozervala mu srdce, vyletěla zády ven a postříkala koně i jezdce vzadu krví; vylekaná zvířata se se zaržáním vzepjala na zadní či uskočila stranou. Tři muži se nedokázali udržet v sedle a zřítili se na zem.

„Pomáhám ti.“ Viktor dobil zbraň, natáhl kohoutek a namířil na skupinu cizinců. „Nepokládám za správné, že ze sebe chce poražený v souboji učinit neprávem vítěze.“

Libor něco vykřikl na cizince, kteří naložili mrtvého a tryskem odjížděli z tábora. Muž, jehož Viktor považoval za jejich vůdce, přitáhl několik kroků od nich koni otěže, vrhl na něj nenávistný pohled, potom na něj cosi zavolal a ukázal si na hrdlo. To gesto se nedalo nepochopit.

„Zkus to. Mám za sebou víc soubojů než ty.“ Viktor stiskl spoušť, úmyslně ale mířil příliš vysoko. Jeden mrtvý za noc stačil.

Varovný výstřel splnil účel. Muž s nadávkami vtáhl hlavu mezi ramena a prudce otočil koně, aby ho vzápětí popohnal kopanci do slabin.

„Takže je přece jen štěstí, že jsme vás vzali s sebou, Niemče.“ Libor k němu přistoupil a podal mu ruku zamazanou vlastní krví. „Na této cestě už nebudete muset zaplatit ani jediný peníz a přísahám, že vás budu chránit před Iljovou pomstou, dokud se budete nalézat po mém boku.“ Přihnaly se k nim ženy, líbaly a objímaly Viktora, děti je napodobily. „Zachránil jste klanu vůdce. To vám nikdy nezapomeneme. Cingarova vděčnost je věčná.“ Vydal hlasitý rozkaz a jeho druhové nechali Němce být.

Viktor všem pokývl, potom stiskl Liborovi ruku. To, že při tom cítil jeho krev, propůjčovalo gestu intimní, rituální nádech. „A jak je to s nepřátelstvím?“

„Úplně stejně. Ilja vám slíbil smrt, protože jste se do toho vložil a zabil cingara.“ Libor se vrátil do stanu a nechal si dvěma ženami ovázat rány.

Viktor se posadil. „Chtěl tě probodnout zezadu.“

„Měl na to právo. Udělal jsem tu chybu, že jsem ho okamžitě nezabil, takže náš souboj ještě neskončil. Aspoň v Iljových očích.“ Libor ostře zasyčel, když mu ženy vymývaly rány slanou vodou; jednu široce rozšklebenou zašily jehlou a nití. „Děkuji vám, Niemče,“ zdůraznil znovu. „Zítra se stanete svědkem toho, jak zabijeme upíra. Možná vám tuto poctu dokonce přenechám.“

„Opravdu šlo o tohle? O právo zlikvidovat upíra?“

„Přece jsem vám říkal, že je to výnosný kšeft.“

„Kdo byli ti lidé?“

„Cingaros z jiného klanu, kteří sice tvrdí, že jsou dhampýři, ale ve skutečnosti to není pravda. Údajně je povolali, aby zlikvidovali upíra, a oni si to chtěli vyjasnit.“ Libor si vzal láhev kořalky a dopřál si dlouhý doušek, aby zmírnil bolesti. „Teď je to jasné.“ Podal láhev Viktorovi.

Ten se jí chopil. „Lžu svému otci, který věří, že nakupuji kožešiny, a teď mi usiluje o život klan cingaros. Kromě upírů, kteří jsou tu podle všeho všude,“ shrnul ironicky, pozvedl láhev na počest všech kolem a pil stejně dlouho jako Libor. Pálenka, která mu ostře stékala hrdlem, chutnala hrozně a byla vysokoprocentní. Přesně to pravé po takovém zážitku.

„Přitom toho uvidíte ještě mnohem víc, Niemče. I to je cingarův slib.“ Libor se zasmál a pokývnutím si vyžádal láhev zpátky. „Máte silnou mysl a nervy jako voják. Většina lidí, kteří někoho zabijí, to bere s menším klidem než vy.“

„Mám v tom zkušenosti.“ Viktor se spokojil s náznakem. „Nemám problém zabíjet darebáky.“ Vzpomněl si na souboje, které podstoupil. Většinou kvůli dluhům a urážkám.

„V tom případě mějte oči i nadále otevřené. Ilja to nezkusí hned zítra nebo pozítří, ale jednoho dne se s ním dozajista znovu setkáme, a potom, Niemče,“ kývl k pistoli, „by měla být tahle věcička nabitá a vy bdělý jako ostříž. Ale dnes ne.“ Libor mu vrátil láhev. „Pořádně se opijte, prospěte bezpečně noc a těšte se na to, jak zítra vrazíme nemrtvému kůl do srdce.“

Viktor zvedl láhev a znovu připil ostatním, kteří na to reagovali veselým smíchem a povzbudivým potleskem. Jakási žena začala zpívat, do taktu jí k tomu vyhrávala tamburína a k písni se přidal i další hlas.

Viktor se s ušklíbnutím napil a napadlo ho, co by asi řekl otec, kdyby ho viděl v kruhu cingaros ve špinavém oblečení a s ještě špinavějšími prsty.

Když si na tuto otázku odpovídal sám, měl sklon říct: Je mi to srdečně jedno. A s každým douškem, který si dopřál, čím dál víc zapomínal na domov. Už nevnímal, jak ho po hodině ve třech odnesli do vozu a přikryli.

Někdy v průběhu noci se s leknutím probudil a měl dojem, že na sobě vidí sedět nahou a překrásnou ženu. Předváděla mu ve svitu měsíce své tělo bez poskvrnky, rajtovala na něm a hladila mu hruď a břicho.

Ten sen byl tak hmatatelný, až ho to děsilo. Viktor tiše sténal, byl v ní a ona ho jemně, ale neustále poháněla k vyvrcholení.

Natáhl ruku a dotkl se jejích dobře formovaných, pevných ňader. Teplá a živá. Znal podobné sny z dřívějška, plné touhy a smyslných fantazií; žádný ale nepůsobil tak skutečně.

Napřímil se, pokoušel se rozpoznat tvář přeludu – a měl dojem, že spatřil barončiny rysy! Usmála se, naklonila se dopředu a pohybovala se rychleji, zatímco mu tiskla na rty vášnivý polibek a potom mu zatlačila hlavu jemně do polštáře.

Viktor zavřel s blaženým povzdechem oči a oddal se jemným dotykům.

*

Den poté kráčeli Libor, čerstvě oholený Viktor a dva muži z klanu do vesnice; na malých sáňkách za sebou táhli náčiní, které potřebovali pro své pochmurné řemeslo.

Viktor měl s sebou psací podložku a svíral ji v podpaždí, kalamář a brk mu dosud spočívaly v kapse. Bylo mrazivé ráno, vítr vháněl chlad do každičké skuliny a každičké knoflíkové dírky na šatech. Dokonce i osvědčený francouzský kabát v tomto mrazu selhával.

Hned po několika krocích vesnicí k nim přispěchal hajduk a vyměnil si s Liborem několik vzrušených slov, potom pokračovali v cestě, která k Viktorovu údivu nevedla ke hřbitovu.

„Navštívíme dům, v němž včera v noci zemřelo dítě. Obávají se, že ten, kdo se stal upírem, zabil svou dceru a ta…“

„…se také stane upírkou,“ dokončil za něj Viktor větu. „Co s tím uděláme?“

„Nebude to snadné, protože matka nechce, abychom se dotkli těla. Nemáme použít kůl ani jí useknout hlavu.“ Libor zůstal stát před chalupou, z níž se ozýval hlasitý, mnohohlasý pláč.

Postupně napochodovali do světnice, v níž se půltucet žen všemožného věku shromáždil kolem rakve, ve které spočívala nanejvýš jedenáctiletá dívenka. Plakaly, tu a tam jedna z nich něco nahlas zvolala, načež se oddaly společné modlitbě. U čela rakve stál vesnický pop a držel mrtvé nad hlavou ikonu.

Viktor okamžitě zahlédl na jejím hrdle modřiny a rozpoznal v nich stopy škrcení. Naklonil se k Liborovi, který svým lidem tiše uděloval pokyny. „Proč je tak jisté, že nebyla zavražděna? U takových skutků připadají v úvahu i lidé.“

Libor zvedl obočí a pohladil si kníry. „Jsem moc rád, že vám nikdo nerozumí, Niemče,“ zašeptal. „Jste špatný pro obchod. Je mi jedno, čí vinou to dítě zemřelo, stejně už to nemůžu změnit. Dokud je za viníka považován upír, vyděláme na tom, a tak to zůstane.“ Přistoupil k rakvi, sáhl do váčku, který mu podal jeden z cingaros, a za hlasitého volání do ní nasypal několik černých semínek, která pokryla mrtvolu i bednu.

Vesnický pop cosi pronesl, načež vložil mrtvé do úst hostii a kývl na Libora.

Dhampýr udělil další rozkazy a rakev byla přikryta víkem, na jehož vnitřní stranu předtím namalovali bílou barvou velký kříž, a přitlučena lesklými hřeby. Ženy a pop mezitím odešli ze světnice.

„Půjdeme na hřbitov a vykopeme upíra, který to způsobil.“ Libor se podíval na Viktora, který si právě připravil psací podložku. „Dal jsem mrtvé dívce do hrobu pár semen. Kletba ji bude nutit semínka počítat, a teprve až tento úkol splní, bude moci opustit rakev.“ Vydal se ke dveřím. „Za každé semínko rok. Řekl bych, že jsem jich tam naházel zcela jistě víc než sto.“

„To je všechno? Působí to proti…“

„Pop jí vložil proti krvežíznivosti do úst hostii a kříž na vnitřní straně víka ji taky spoutá, Niemče.“ Ušklíbl se. „Bylo to dost jednoduché, ale účinné. Kromě toho tu rakev odvezeme s sebou.“ Vyšel ven.

„Cože?“ Viktor kulhal za ním.

Libor mužům pokynul, aby táhli sáně. „Nezřídka se to dělá. Zvykněte si na společnost mrtvého. Pohřbíme dívku na nejbližší křižovatce, aby nevěděla, kudy se dát, kdyby přece jen unikla z rakve. A tak tam zůstane.“

Viktor se zastavil, aby si mohl nové informace zapsat, potom se rozhlédl po vesnici. Klidně to mohla být Medvegia: seskupení nuzných domů a chatrčí, kde bydleli prostí a většinou chudí lidé zabývající se chovem prasat a obděláváním půdy.

„Proč jí prostě neusekneme hlavu a nespálíme ji, jakmile budeme za vesnicí?“

Libor se na něj přísně zahleděl. „Za tohle naše peníze nedostáváme. Cingaro drží slovo. A nehledě na to,“ s úšklebkem si pohladil jizvu, „bude i za sto let ještě dost mužů z mého lidu, kteří se za peníze o tu dívku postarají, kdyby uprchla z rakve. A teď pojďte, Niemče.“

Když dorazili na hřbitov, obrátil se Libor znovu na Viktora. „Hajduk říkal, že hrob je támhle. Ten upír musí být pěkný zuřivec. Poškodil střechy tří domů a tři chlapy zmlátil tak, že jim zlámal kosti. Jeho první krvavou obětí se stala jeho vlastní dcera.“

Stáli teď kolem místa mužova posledního odpočinku a Viktor měl dojem, jako by byl kříž v záhlaví lehce nakloněný dopředu.

Libor si všiml jeho pohledu. „Dobrý postřeh, Niemče. Nakloněné náhrobní kameny a propadlá zem jsou znamením, že rakev pod nimi je rozbitá a upír v noci vylézá ven.“ Dřepl si a odhrnul kolem sníh.

„Země by přece měla být rozrytá.“ Ať Viktor pohlédl na hřbitově kamkoliv, nikde neviděl patřičnou hromádku, jakou by vytvořil člověk, prohrabávající se z hlubin.

„Někteří kopou, někteří změní podobu.“ Libor ho mávnutím přivolal k sobě a ukázal na hrobě na díru velikosti prstu. „Vidíte to? Říkáme tomu komín. Jím někdy upíři unikají v podobě myši, krysy nebo pavouka a teprve na svobodě přijímají lidskou podobu.“ Přivolal k sobě své společníky, muži se chopili lopat a dali se do práce. „Mohli bychom do komína nalít horké víno a upíra v něm uvařit, ale tolik vína nebudou vesničané mít. Takže nám zbývá běžný způsob a postup.“

„Vykopat a spálit.“ Viktor pilně zapisoval. Zvuky, které při kopání způsobovaly listy lopat, v něm probouzely tíseň. Na pohled na mrtvé si už zvykl, ale v příštích dnech jich uvidí víc než jiní lidé za celý život.

„Ne, Niemče. Zůstaneme u kůlu a stětí. Spálení trvá příliš dlouho a lidé na to nechtějí obětovat spoustu dřeva. Zima bude dlouhá.“ Libor přešel k saním a vytáhl nářadí, které Viktorovi připomínalo rýč, jen přední strana a okraje byly zaostřené; do pravé strany horní části byl zasazený na prst tlustý hák.

„To je můj stínač hlav.“ Libor se ušklíbl a otáčel nářadím. „Vyrobil mi ho kovář. Čepel je velmi těžká, stačí jediná rána, a upír je o hlavu kratší.“ Zaťukal na hák. „Kdyby vyskočil a chtěl utéct, což se tu a tam stává, můžu ho jím zachytit. Nejlepší je zarazit mu ho do ramene, aby se hák zaklesl o klíční kost a on si ho nemohl jenom tak vytrhnout z masa.“

Ozvalo se tlumené zapraskání, pomocníci narazili na rakev.

„Pěkně to tomu upírovi ulehčili,“ pronesl Libor vyčítavě. „Mrtvoly by se měly zakopávat vždycky hlouběji než na dva kroky, jinak se k nim dostanou psi a lišky. Jako u té malé v Medvegii.“ Přidal se ke svým lidem.

Odstranili víko a zavolali Viktora, aby se přišel podívat.

Stejně jako v Medvegii nenesla mrtvola žádné stopy rozkladu. Z otevřených úst jí prýštila krev a také hruď byla plná zaschlé životodárné tekutiny, která musela pocházet od jednoho ze zvířat, která upír roztrhal.

„Hele!“ Viktor polkl. Oči byly doširoka otevřené a pohybovaly se v důlcích sem a tam. „Dívá se na nás!“

Libor se zasmál a pohladil si ochranný pancíř opatřený ikonou. „To někteří dělají. Ale dokud je den, nemůžou se pohnout. Zabraňuje tomu síla slunce.“ Skočil do hrobu a postavil se nohama vpravo a vlevo na postranici rakve.

Pomocníci mu hodili voskovanou plachtu o velikosti desky od stolu, ve které byl výřez. Libor ji opatrně rozprostřel na upírův trup a umístil otvor v látce tak, aby ležel přímo nad krkem. Do průřezu nasadil stínač.

„Látka zabraňuje tomu, aby mě zasáhla upírova krev,“ zavolal na Viktora. „Existují sice lidé, kteří tvrdí, že je to lék, ale já to vidím jinak.“ Zvedl nářadí za násadu do výšky a potom zajel rázem a s velkou silou dolů. Zaskřípalo to a zapraskalo, čepel projela dokonce i dřevem na dně.

Libor vylezl z hrobu a táhl s sebou krví umazanou plachtovinu, kterou pak muži omyli octovou vodou. „Chtěl byste ho oblažit kůlem, Niemče?“ nabídl Viktorovi. „Už vám nemůže nic udělat, přišel koneckonců o hlavu. Aspoň byste pak věděl, jak je těžké provrtat tělo.“ Vzal kůl a kladivo. „Kdybychom chtěli zůstat jen u kůlu, měl byste jedinou ránu. Každý nepodařený úder by upíra jen rozdivočil. Proto dávám přednost useknutí hlavy.“

Viktor upřeně hleděl na nářadí. Sám skoro nedokázal uvěřit tomu, že se po něm jeho paže natahují.

„Jste odvážnější, než jsem si myslel, Niemče,“ prohlásil Libor. „Ne že se potom budete považovat za dhampýra.“ Skočil zpátky do jámy a pomohl Viktorovi slézt dolů; potom ukázal na místo na hrudi, kam bylo třeba zaostřený kůl zarazit, a zase vylezl ven. „Jedna rána, a musí zmizet až po značku. Teprve potom jste zničil srdce.“

Viktor uviděl zářez. Vzdálenost k hrotu představovala dobře délku dlaně. S třesoucíma se rukama se naklonil a přitiskl na tělo kůl. Zaváhal.

„Co když mě zasáhne jeho krev?“

Libor stál nad ním a zamrkal. „Přece jenom máte trochu strach?“ Muži se ušklíbli.

„Jenom z toho, že bys mi musel useknout hlavu.“

Dhampýr ukázal na krk. „Není to nebezpečné. Stětí ho připravilo o sílu a nebezpečnost, ovšem přece jenom zavřete pusu, aby se vám nic nedostalo na jazyk… u těch zrůd člověk nikdy neví. Žádná není stejná jako ostatní.“

Viktor vzal těžkým kladivem míru, potom udeřil.

Plochý konec zasáhl kůl.

Dřevo provrtalo s odporným dutým lupnutím hrudní koš, i když žebra pružila a kladla odpor. Z krku s bubláním vytryskla krev a tlak ji velkou silou vytlačil z průdušnice a jícnu, až pokropila vnitřní stěnu rakve.

Několik drobných stříkanců se rozletělo kolem a přistálo jako jemná mlha i na Viktorově tváři. Okamžitě zavřel oči a v záchvatu vzrůstajícího strachu si ji otřel rukávem. To by tak ještě chybělo, aby mu zvědavost přinesla osud nemrtvého.

„To nic nebylo, Niemče,“ zvolal Libor. „Jenom byste našeho přítele rozzuřil.“

Viktor mu musel dát za pravdu. Zářez byl dosud jasně viditelný. „Je to těžší, než to vypadá,“ připustil a udeřil znovu, a tentokrát zajelo dřevo do těla hlouběji než po značku.

„Kdyby to bylo po setmění a upír by nebyl bez hlavy, byl byste mrtvý. Ty bestie jsou zatraceně rychlé, pokud jde o vlastní záchranu.“ Libor si přejel po jizvě na tváři, potom mu pomohl z jámy. „Postříkalo vás to, Niemče.“ Sáhl do sněhu a vtiskl mu ho trochu do dlaně. „Otřete si ty skvrny, než vás uvidí někdo z vesnice. Něco takového vede rychle k řečem.“ Spolu s muži schoval nářadí.

Viktor se očistil a viděl, jak do běli kane rudá voda z roztátého sněhu. Přitom měl dojem, jako by se mu trocha krve dostala ze rtů do úst. Kovová pachuť se nedala zapřít. Teď jen mohl doufat, že krev už ztratila své nakažlivé působení.

Přiběhl k nim jakýsi mladík a Viktor se rychle odvrátil, aby neviděl eventuální stříkance. Hoch rychle a rozčileně hovořil s Liborem, pak zase odspěchal. „Co se děje?“

„Máme další práci. V sousední vesnici. A musíme se tam dostat, než noc zbaví upíra pout. Nebo než dorazí Ilja s tou svou čeládkou a připraví nás o kšeft.“ Libor si pospíšil s přípravami k odjezdu. Potom nařídil Viktorovi, aby si sedl na sáně a oni mohli postupovat rychleji.

Vyzvedli i dívčinu rakev, a protože už jinak nezbylo místo, musel si Viktor sednout na ni. Trůnil tam a psal, zatímco cingaros ho táhli i s nákladem zpátky do ležení.

Ať popoháněli koně sebevíc, slunce zacházelo příliš rychle. Potom vůz úplně vpředu uvízl a neexistoval způsob, jak ho předjet. Viktor byl takřka ochotný se domnívat, že se proti nim spiklo zlo. Nebo to byla kletba nepřátelského klanu cingaros?

Do vesnice s pro Viktora dalším nevyslovitelným jménem, jež je požádala o pomoc, dorazili teprve za tmy. Rakev s dětskou mrtvolou stále vezli s sebou a táhli ji za sebou na posledním povoze; neměli čas zakopat ji na křižovatce.

Obyvatelé, ozbrojení pochodněmi, stáli na úzké silnici a už z dálky na cingaros něco volali.

„Říkají, že si máme pospíšit,“ překládal Libor a povolal k sobě na sáně čtyři muže. „Pojedeme napřed, ženy dorazí později. Chci toho upíra dostat.“

Hnali se k davu a dva vesničané si vyskočili k nim nahoru. Následujíce jejich pokynů ujížděli na hřbitov, který stál na okraji jehličnatého lesa, takže vypadal ještě pochmurněji. V předních řadách se rýsovala řada odumřelých listnáčů, působících mezi smrky díky svým holým, zlámaným větvím jako cizorodá tělesa. Viktor se snažil stručnými slovy zachytit své dojmy a vytvořit skicu tohoto děsivého místa. Připadalo mu, jako by se tlející stromy jako nemrtví vysunuly zpod ochrany temného lesa. Nebylo to místo, z něhož by se linul klid a pokoj.

„Mají žravého upíra, Niemče,“ vysvětloval mu Libor a vypadal znepokojeně. „Tyhle bestie nejsou zrovna běžné a jsou nebezpečnější než vysávači krve.“ Zastavil sáně a seskočil z kozlíku dřív, než se koně stihli pořádně zastavit; cingaros ho napodobili, každý popadl velký těžký pytel a spěchali ke hřbitovu.

„Počkej!“ zvolal Viktor, schoval si psací potřeby a nemotorně sklouzl dolů.

„Není čas, Niemče. Raději si pospěšte,“ zavolal Libor přes rameno.

Ztěžka dýchaje se belhal za nimi a uviděl, jak na vesničanův pokyn zbavují jeden z hrobů hlíny. Kopali s nezvyklou rychlostí a Viktor to přičítal nastalé noci. S trochou smůly už upír z místa posledního odpočinku uprchl.

Viktor dorazil k hrobu ve chvíli, kdy Libor něco řekl a ostatní přestali pracovat. „Co je…“

„Buďte zticha a nastražte uši,“ zašeptal Libor, který už tasil šavli.

Viktorovi se zježily na šíji chlupy. Zaslechl z odkryté rakve tiché mlaskání a žvýkání, doprovázené sténáním a vzdycháním, hned poté se ozvalo lačné srkání a trhavý zvuk, jako by někdo holou rukou odděloval maso od kosti. Zmocnila se ho nevolnost. „Odtáhl si oběť do hrobu a požírá ji!“ zašeptal.

„Ne. Je to horší.“ Libor něco zavolal a muži roztříštili stále funkční zámky, jimiž byl upír držen v zajetí. Odstranili ne méně než pět železných pásů, potom jeden z nich nadzvedl víko.

„U Všemohoucího!“ Viktora natáhlo, kolena se mu podlomila a klesl do bláta, aniž by dokázal odtrhnout oči od té podívané; hrůzou celý strnul.

V hrobě napřímila jakási žena nahý trup. Z tváře i různých míst po těle měla ostrými nehty odtrženy kusy masa. Maso na prstech, rukou a předloktích chybělo úplně; ve světle lamp se třpytily zakrvácené, ale také do čista olízané kosti. I když svaly a šlachy chyběly, údy se pohybovaly!

Upírka se podívala na muže, zaječela a vyskočila.

Libor okamžitě víko přibouchl a uvěznil upírce horní polovinu těla. Křičela a bila kolem sebe, kostnaté prsty se zatínaly do země a hledaly oporu, aby se mohla vytáhnout ven a uniknout z pasti.

Ostatní cingaros tlačili nemrtvou dolů holemi; mlátila kolem sebe a tříštila dřevo. Nakonec rozbila své vězení a zaútočila na Libora.

Ohnal se po upírce, jejíž nohy byly stejně ohlodané jako zbytek těla.

Viktor byl ochromený. Nic ho nedokázalo přimět odvrátit zrak, zatímco rozum mu bez ustání tvrdil, že to, co právě vidí, není možné. Oči mu poskytovaly strašlivý důkaz o opaku.

Libor usekl útočnici předloktí, načež zařvala a vrhla se na něj.

Ale to už k nim s hlasitým zvoláním přiskočili ostatní muži. Bili upírku do nohou holemi, až ty povolily a zlomily se. Upírka se právě vyřítila na jednoho z cingaros, který se k ní se stínačem hlav opovážil příliš blízko, když tu Libor přiskočil a přesekl jí vysvěcenou šavlí krk; poražená upírka se zřítila k zemi. Ještě když padala, vrhl se na ni jeden z pomocníků a vrazil jí do srdce kůl.

Viktor se nedokázal pohnout z místa. „Co to bylo?“ šeptal zděšeně.

„Požíračka, Niemče.“ Libor ztěžka dýchal, i jeho úlek notně poznamenal. „Pro rodinné příslušníky dozajista ten nejhorší druh upíra.“ Shýbl se a nadzvedl okousanou paži. „Nepijí lidem krev, místo toho zůstanou v hrobě a nejdřív sežerou rubáš, potom požírají sami sebe. Dokud se tím zabývají, umírají nejdříve příbuzní, potom přátelé a pak zbytek vesnice.“ Pomohl Viktorovi vstát. „Vyprávěli mi, že mocní mezi požírači nakonec vylezou jako kostra z hrobu a zamíří na zvonici. Pokud se jim podaří rozeznít zvon, zemřou všichni, kteří ho zaslechnou. Hynou teprve ve chvíli, kdy vylidnili celou oblast.“

Viktor měl pořád kolena jako sulc a bez dhampýra by určitě dávno ležel ve sněhu. „To je nepochopitelné,“ zaskřehotal.

Libor ho zavedl k náhrobnímu kameni, o který se mohl opřít. „Hodíme mrtvolu zpátky a necháme si přinést horký popel a žhavé uhlí. Lebku té nestvůry je bezpodmínečně třeba zničit.“ Viděl, že podívaná mladého Němce sebrala. „Ještě pořád chcete zkoumat upíry?“

„Víc než kdykoliv předtím,“ opáčil Viktor, bílý jako stěna, ale rozhodný. „Jen jdi, Libore. Počkám tady a zapíšu si to.“ Zaznamenával si ve světle lucerny, co muži dělají, aby zabránili zrůdě v návratu. I když bylo nebezpečí zažehnáno, hřbitov mu stále naháněl hrůzu. Byl si jistý, že v hrobech kolem něj číhají další upíři a jen čekají, až dhampýr a jeho klan odejdou. Skica hrobu, kterou zhotovil, nedokázala ani zdaleka vystihnout hrůzu, kterou pociťoval.

Když hlava skončila v uhlí a cingaros počkali, až s puknutím praskne, vrátili se v triumfálním průvodu do vesnice, kde je s úlevou uvítali lidé. Krátce pohovořili s dhampýrem, potom ujížděly saně dál.

„Zvou nás,“ překládal Libor, celý rozzářený radostí. „To jsme si po takovém výkonu vážně zasloužili. Máme dojít pro naše lidi a setkat se s nimi ve stodole. Trochu se seberte a potom se vrátíme do vesnice, Niemče.“ Dopravil Viktora do ležení, kde ho nechal ve stanu u čaje a v příjemném teple kamen.

Viktor si přejel po tváři a ucítil pod nehty pach krve. Měl naléhavou potřebu umýt se od hlavy k patě. Jeho nevolnost pomalu mizela. Vnímal teď o to silněji, jak ho události zasáhly na duši.

Stal se svědkem věcí, které se daly vysvětlit jen pomocí démonů a nadpřirozených sil, ani zdaleka ne přírodními zákony či vědou. Mrtví lidé se nemohou takto pohybovat, a už vůbec ne, když si předtím sami okousali maso z kostí. Přesto to dělali.

Viktor zapisoval každý drobný detail, popisoval zvuk výkřiků a zápach tlejícího masa i hnijící krve, a teprve když měl všechno řádek po řádku před sebou, cítil se volněji.

Libor se vrátil. Odložil si ochranný krunýř a vyměnil ho za tmavě červenou košili, přes ramena měl přehozený široký kabát a na hlavě mu seděla rozpustile našikmo kozácká čapka. „Niemče, už zase píšete. Tak slavný jsem vůbec nechtěl být.“ Rychle se zmocnil listů papíru a položil je na polštář. „To pro dnešek stačí. Čekají vás ve vesnici. Jsou tam samé pochoutky, a protože mě to nic nestojí, všichni si nacpeme panděra jako už dlouho ne.“

Při pomyšlení na kouřící maso se Viktora okamžitě znovu zmocnila nevolnost. „Ty můžeš po té podívané jíst?“

„Kdykoliv.“ Libor se zasmál. „K čemu je dhampýr, když je slabý?“ Prošel stanem. „Počkáme na vás venku.“

Nejdřív chtěl Viktor návštěvu odmítnout, ale nakonec ho napadlo, že by se tím mohl dozvědět víc o tradicích lidí. Současně ho zlobilo, že je neustále odkázán na cingarovo překladatelské umění. Rozhodl se, že si u něj vezme hodiny a že se nechá naučit aspoň pár důležitých drobků turečtiny. Byl to zdejší úřední jazyk a většina starších lidí v zemi ho ovládala vedle své mateřštiny. Jinak tady existovalo až příliš mnoho různých jazyků.

Spokojil se s tím, že si umyl ruce a tvář studenou vodou a mýdlem, potom se vydal za Liborem.

Společně vyrazili k vesnici; skulinami největší stodoly se linulo ven jasné světlo. Libor klanu nařídil, aby vzali tamburínu, dvě fujary a housle a postarali se tak při této radostné příležitosti o vhodnou muziku.

Když vstoupili dovnitř, rychle se ukázalo, že cingaros sedí u vlastního stolu, stranou od vesničanů.

„Zvou nás, ale vlastně s námi nechtějí mít nic společného,“ poznamenal Libor, ale nevypadal ani trochu uraženě, zatímco Viktorovi hrozilo, že ho ta nezdvořilost rozzlobí. Uvědomoval si ovšem postavení cingaros; i v Lužici strpěli potulný lid jen na okraji měst a vesnic.

„Za to, že jste jim ušetřili spoustu mrtvých, by mohli projevit větší přívětivost,“ zamumlal a usedl vedle Libora. „Mluvíš turecky? Potřeboval bych někoho, kdo by mě ten jazyk naučil, abych si mohl povídat s lidmi, když nejsi poblíž.“

Libor souhlasil. Než se o tom ale mohli pobavit zevrubněji, začala hostina. I když jídlo vonělo velmi svůdně a bylo na poměry chudých rolníků bohaté, nedokázal Viktor pozřít ani sousto. Obrazy zpola sežrané upírky byly dosud příliš živé.

Teprve po třech pálenkách se trochu uvolnil. Cingaros brzy rozproudili zábavu a dvě mladší ženy vylezly na stoly, aby tančily. To si nechali vesničané líbit.

Zapálily se dýmky; Viktor odmítl tu, kterou mu nabídli. Uvědomoval si, že se tady kouří opium, a chtěl zůstat pokud možno při smyslech.

Bouře rytmů, kterou hudebníci rozpoutali, nenechala nikoho z přítomných v klidu. Ve stodole se teď tančilo za doprovodu divokých melodií a v rychlém taktu. Viktor si i tady počínal jako pozorovatel, i když měl chuť odvážit se do pestrého reje; koleno mu to ovšem nedovolovalo.

Přistoupila k němu jakási mladší žena, oblečená do prostých, tlustých zimních šatů se štólou z hřejivé vlny, a natáhla k němu ruce. Byla hezčí než kterákoliv jiná a vyzařoval z ní obrovský šarm. Zpod čepce jí vykukovaly blonďaté vlasy. „Jít,“ pronesla špatnou němčinou. „Hopsat?“

„Tančit,“ opravil ji a cítil velkou úlevu, že mu rozumí. Libor byl někde uprostřed vřavy, protože v alkoholickém opojení se zřetelně rozplývaly hranice mezi cingaros a vesničany. Viktor si kladl otázku, jak se mohla tak hezká, rozkošná dívka narodit v takové vesnici. Na jiném místě by z ní díky jejímu zevnějšku udělali královnu.

„Nemůžu. Mám zničené koleno.“ Zadíval se jí do očí a spatřil hlubokou, tajemnou šeď. Zbývajícími rysy do jisté míry připomínala…

…mrtvou Elvíru! „Jak se jmenuješ?“

„Irina.“ Usmála se a vzala ho za ruce. „Jít, Niemec. Jít, a tančit s Irinou.“ Jemně ho vytáhla na nohy, položila mu ruce na své boky a své ruce dala na jeho ramena. „Já ukázat.“ Opatrně se kolébala v rytmu hudby a začala s pomalými otáčkami, ve kterých ji mohl Viktor navzdory svému kolenu následovat. „Vidět? Jít dobře!“

„Ano, jde to,“ zasmál se a zahleděl se jí do tváře, jejíž rysy se rozplývaly, což přičítal působení alkoholu. Víc a víc se z ní stával barončin obličej a srdce se mu rozbušilo rychleji. Tak moc po ní toužil, že o ní nesnil jen v noci, ale poznával ji už i ve tváři naprosto cizí ženy; účinek alkoholu odhalil pravdu. Díval se na Irinu a neodtrhával od ní zrak, protože se bál, že by tím zmizela i baronka.

Viktor se ponořil do šedých očí, okolí se proměnilo ve zmatek vířících barev a hudbu vnímal pouze jako příjemný zvuk v pozadí. Jeho smysly se soustředily jen na rysy jeho taneční partnerky, která na něj mlčky rozzářeně hleděla a tu a tam se bujaře zasmála.

Točili se a točili, až se kolem nich setmělo. Irina ho šikovně zavedla do zadní části stodoly, kde za nákladními saněmi postavenými na výšku nalezli úkryt před zvědavými zraky.

Irina se předklonila a opatrně sevřela Viktorův obličej v dlaních, které byly teplé a měkké. Tak pevně věřil tomu, že má před sebou baronku, že dokonce cítil její parfém.

Vyšel jí v ústrety a vášnivě ji políbil na ústa, potom klouzal rty po jejím voňavém hrdle. Trochu jí poodhrnul šaty a zasypal jí klíční kost polibky, Irina tiše zasténala a přitáhla si jeho podbřišek k sobě. Chtěla ho cítit a vyzývavě mu hrábla do vlasů.

Viktor už nebyl schopen uvažovat, touha ho přemohla. Mladá žena ho povzbuzovala tichými, slastnými vzdechy a stále znovu ho líbala; nebyla o nic méně omámená touhou. Začala si sundávat šaty…

„Niemče?“

Viktor zaslechl i přes hudbu Liborův zneklidněný hlas, který se blížil k jejich skrýši. Netušil, kolikrát ho dhampýr volal, ale určitě nejednou.

„Počkej,“ pošeptal Irině. Najednou si uvědomil, co tady právě tropili. Irina už měla šaty zpola svlečené z poprsí a její pravé ňadro před ním leželo odhaleno. Kdyby je vesničané spolu objevili, slavnost by špatně skončila, dohadoval se Viktor.

Vytáhl látku nahoru a znovu si zapnul košili, na kterou se mu předtím Irina vrhla. Pohled mu přitom padl na zem stodoly, kde ležel náramek, který mu věnoval cingaro. Musel mu sklouznout při milostných hrátkách.

Najednou se odsunuly nákladní saně a před nimi stál s tasenou šavlí Libor, v levé ruce svíral kříž. Vyrážeje nesrozumitelná slova, zvedl paži a natáhl ji k němu.

Viktor udiveně zíral. „Nechápu…“

Za jeho zády se ozvalo hlasité prskání, a když se otočil, měla Irina ústa výhružně otevřená jako šelma a cenila dlouhé špičáky. Šaty se jí znovu svezly dolů, stála před ním odhalená a zdálo se, jako by na něj chtěla skočit, ovšem Libor pozvedl šavli a kříž. S vrčením ustoupila o dva kroky dozadu a mocným skokem se odrazila od země.

V letu s ní proběhla podivuhodná proměna. Tělo ztratilo podobu a rozpustilo se do ponurého, černého přediva, které vířilo kolem své osy a začínalo se měnit v můru. Hmyz získal bílou barvu a rychlými údery křídel se vznesl vzhůru ke střeše stodoly, kde zmizel.

Libor zaklel a schoval šavli. „Nasedačka, Niemče. Lidé jim také říkají tenjacy.“ Rychle se rozhlédl, zda dění nevzbudilo příliš velkou pozornost, ale jejich směrem se dívalo jen pár vesničanů, ostatní sledovali ohnivý tanec cingaros. „Řekl jsem svým lidem, že se mají postarat o odvedení pozornosti, zatímco já se budu věnovat této záležitosti.“

Viktor viděl náramek, cítil na kůži upírčiny rty a pochopil, jak blízko se ocitl smrti. A bytí coby nemrtvý. Svezl se na sud a Libor mu podal kalíšek pálenky. „Tenjaca… co to znamená? A proč si mě vybrala?“

„Tenjacy si vybírají lidi, které ve spánku svádějí nebo trýzní. Měl jste během posledních nocí sny, kdy jste dováděl se ženami, Niemče?“ Viktor si uvědomil, že se nejspíš tváří hodně zahanbeně. „To je nebezpečné,“ poznamenal Libor. „Zvolila si vás jistě už před nějakou dobou, a vzdá se teprve ve chvíli, kdy se stanete její obětí nebo bude mrtvá. Tenjacové jsou velmi vzácní, Niemče, a vybíraví.“ Zkoumavě se na něj zahleděl. „Musí na vás být něco pozoruhodného, když jste vzbudil její pozornost.“

Viktor vyprázdnil kalíšek jediným douškem a podepřel si hlavu. „Jak to, že sis toho všiml?“

„Tančil jste, a to i přesto, že jste mi předtím tvrdil, že nechcete.“ Libor si ukázal na oči. „Zdálo se mi to divné, a když jsem se zeptal jednoho vesničana na tu ženu, vysmál se mi.“

„Jak to…“

„Protože si myslel, že tančíte sám, Niemče.“ Libor se zatvářil nepřístupně. „Nikdo kromě vás a mě nemůže tenjacu vidět. Vy, protože jste oběť, a já, protože jsem dhampýr.“

„Bože,“ zasténal Viktor a pokřižoval se. Zvedl náramek a navlékl si ho. „Stáhla mi ho, aniž jsem si toho všiml…“

Libor zavrtěl hlavou. „Myslím, že jste to udělal vy sám, Niemče. Určitě vás k tomu přiměla, protože dotknout by se ho nikdy nemohla.“ Položil mu ruku na rameno. „Učiníme pro nadcházející noci opatření. Nedostane se blíž než k povozu, a když budeme mít štěstí, pochopí bezvýchodnost svého počínání a nechá vás být. Nebo ji předtím zabijeme.“ Libor ukázal na oslavu. „Raději půjdeme. Jsem unavený. A opilý. Jinak by mi neunikla.“ Dlouze hvízdl a ukázal k východu.

Hudba po čtyřech dalších taktech s bouřlivým závěrem utichla a představení skončilo. Hajduk předal Liborovi portmonku s mincemi, které dostali jako odměnu za svou práci, a potom se vydali k táboru.

Viktor mlčel. Z pozorovatele, jímž chtěl být, se nečekaně stalo víc. Upíři se k němu dostali blíž, než mu bylo milé, a krátce před tím, než mu Libor namaloval na čelo kříž a pokropil ho intenzivně vonící růžovou vodou, až skoro nemohl dýchat, si pohrával s myšlenkou, že z této země odejde. Než ho tenjaca při vražedných milostných hrátkách zabije.

Při té vzpomínce ho zamrazilo. Nebyl to klam, přinejmenším jednou spal s nemrtvou! Byl už kvůli tomu zatracen, nebo ho tenjaca bude muset zabít, aby se po smrti stal upírem?

Usnul, aniž by našel vysvětlení nebo se mu ho dostalo od Libora.

XVIII. kapitola

10. leden 1732

poblíž Zaječaru (srbská oblast)

Skylla sledovala stopy cingaros a dorazila k jejich ležení teprve za hluboké noci. Potřebovala delší dobu, než čekala, protože musela neustále dávat pozor na Markovy a Carzicovy špiony.

Carzic zjevně našel způsob, jak prodloužit život stínových upírů, umbrů, a výměnou za to mu někteří z nich asi poskytovali více či méně věrné služby. Jak rozpoznáte za nejtemnější noci stín?

Proto se Skylla navzdory zvyklostem pohybovala bez vypůjčených saní. Tu letěla jako sova, tu utíkala jako liška, a pádila při tom převážně po otevřených polích, kde byl světlý, čistý sníh jejím nejlepším spojencem; dýku nosila v drápech nebo v tlamě, podle zvířecí podoby. Vůbec se jí nezamlouvalo, že se cingaros při svém putování víc a víc blíží k jejímu větrnému mlýnu.

Skylla se dostala k vozům sotva na dvacet kroků, když tu zaslechla varovný štěkot. Zařinčely řetězy, potom spatřila obrysy velkého psa, který hleděl jejím směrem a štěkal, dokud ho neumlčelo ostré zvolání. Cingaros postavili stráž.

Odložila dýku, přijala svou průsvitnou podobu a nechala se nést větrem k vozům. Stálé proměňování ji namáhalo a připravovalo ji o síly, které se na oplátku dožadovaly krve, aby se zregenerovaly.

Možná v lese narazí na jelena nebo medvěda spícího v doupěti. Spousta životodárné tekutiny.

Protože v této podobě nevydávala žádný pach, pes si jí nevšiml. Když dorazila na střechu vozu, ve kterém cítila Viktora, proměnila se zpátky v člověka; vítr nesl její vůni pryč od citlivého psího čenichu.

Nikterak jí nevadilo, že stojí pravou nohou na kříži, vytvořeném z hostií, ale jiného upíra by už ten pohled a dotek přiměl s křikem vzít do zaječích. Opatrně a nehlučně přešla po střeše a slezla na malou plošinu na konci vozu.

Tabulka ve dveřích byla vtlačená dovnitř a vedle vchodu ležely čtyři kříže. Zbytky kožených řemínků, jimiž byly přivázány k malé stříšce, visely přeřezané dolů. Skylla napjala svaly. Byl Marek se svými spojenci rychlejší než ona?

Prolezla maličkým otvorem, což pro ni díky akrobatické obratnosti nepředstavovalo problém, a stanula v prostoru, kde v rohu spal v posteli jediný člověk. Byl obklopený náboženskými symboly, na nízkém stropě se pohupovaly kříže a váčky s kořením a pronikavě to tu vonělo růžovou vodou. Cingaros vytvořili pro obyčejné upíry spoustu překážek, které ovšem Skylle nikterak nevadily.

Jiné upírce ale dávaly pořádně zabrat.

Zády k ní stála nahá žena, která v ruce svírala dlouhou tyč, k jejímuž konci byl přivázán nůž. S jeho pomocí přeřezávala šňůrky s kříži a dalšími obrannými prostředky, aby si proklestila cestu k Němci. Zdlouhavé počínání.

Skylla viděla přitažlivou dokonalost jejího těla, obdivovala hru svalů pod kůží. Neznámá obratně dbala na to, aby nevydávala žádné hlasité zvuky, které by spáče probudily, a když natočila tvář stranou, aby se pokusila ulovit další kříž, poznala Skylla, jak nadpřirozeně krásná tato nanejvýš dvacetiletá žena je. Věděla, s kým má tu čest.

„Nemáš tady co pohledávat, tenjaco,“ zašeptala Skylla výhružně.

Upírka se otočila, hrot nože mířil Skylle na krk. „Našla jsem ho jako první,“ opáčila bojovně. Okamžitě poznala, s kým má co do činění – nebo aspoň to, že se nejedná o člověka. „Sleduju ho už od Bělehradu, takže ho mi nech.“ Přimhouřila oči. „Ty jsi…?“ Zarazila se a zadívala se na rovněž nahou Skyllu. „Kdo jsi? Vieszcy?“

„Silnější a mocnější než ty, tenjaco.“ Skylla bleskurychle sáhla po noži a zlomila čepel mezi prsty. „Bylo by pro mě snadné tě rozpárat a předhodit tomu psovi před vozem jako žrádlo.“

Tenjaca se blahosklonně usmála. „Fakt mě těma svýma…“ Vtom se v jejích očích objevilo poznání. Ty zrzavé vlasy! Veselí zmizelo jako kouzelným proutkem. Do krásného obličeje teď byl vepsán strach.

Skylla to vzala na vědomí s uspokojením. „Jak se jmenuješ, tenjaco?“

„Irina,“ zašeptala žena rychle a rozhlédla se. Existovala pro ni jediná cesta ven, a ta vedla kolem nebezpečné upírky. „Prosím, netušila jsem, že na něj vznáší nárok dcera Jidášova. Nech mě jít.“

Skylla přistoupila k tenjace a zvedla ruku s ulomeným nožem. Jemně přitiskla jeho hrot na Irininu hrudní kost a lehce zatlačila, druhou rukou se dotkla pravého ňadra. Bylo pevné a teplé, přesně takové, jaké by si milenec od ženy přál.

„Poznávám tvou tvář,“ řekla Irina plaše. „Nosí tě ve své mysli…“

„…a ty jsi využila můj obraz, abys ho dostala do své moci.“ Skylla cítila, jak se jí zmocňuje hněv nad tím, že ji při svádění předběhla jiná upírka. „Nechala jsi ho uvěřit, že ve svých snech spí se mnou.“ Ruka, která ještě před okamžikem něžně hladila ňadra, teď hmátla po hrdle sokyně. „Kolikrát?“

Irina na ni zasyčela, instinktivně chňapla po její ruce a zakousla se do měkké tkáně mezi palcem a ukazováčkem, až vytryskla krev.

Skylla jí uštědřila surový políček, kterým jí roztrhla kůži nad lící, a popadla upírku za krk o to pevněji; z jejího pohledu vyzařovalo utrpení a smrt. „Kolikrát?“

„Sotva víc než pětkrát,“ zašeptala Irina vystrašeně a olízla si cizí krev ze rtů.

„Ochutnala jsi jeho krev?“ Zesílila tlak a pomalu táhla čepel dolů. „Mluv, Irino, nebo zemřeš. Bylo by pro mě snadné ti jediným pohybem vyrvat srdce!“

„Ne,“ zvolala upírka vyděšeně a spáčovo oddechování utichlo; před povozem se znovu rozštěkal pes. „Ne, nepila jsem z něj! Já…“

Skylla jí stiskla krk, aby mlčela, a nastražila uši. Viktor znovu upadl do dřímoty, ale před pojízdným obydlím se ozvaly dva mužské hlasy. Bavily se, zda je třeba zkontrolovat vozy. Zadívala se kolem Iriny na Němce. „Nech ho upadnout do hlubokého spánku.“

Irina přikývla a vykroužila ve vzduchu dvě rychlá gesta; mužovo dýchání se ještě víc zpomalilo.

„Dobrá práce.“ Skylla vyhledala očima její pohled. „Je pravda, že tenjacové nechají oběť na pokoji až ve chvíli, kdy je mrtvá?“

Irina se třásla strachem o vlastní život. „Mohu ho zbavit svého kouzla, pokud si přeješ,“ pospíšila si s ujištěním.

„Ale část jeho duše k tobě zůstane připoutána, není tomu tak? Hodláš mi tuto drobnost zamlčet, krásko?“ Skylla chtěla vidět upírku mrtvou.

„Prosím,“ plakala Irina. „Přece jsem to netušila!“

„Jmenuji se Skylla.“ Upustila nůž a utrhla ze střechy kříž jako zralé jablko, až Irina vykulila oči. To by nikdy nedokázala. „Tvoje neznalost, Irino, je možná v očích některých omluvou.“ Rychlým pohybem proklála dlouhým koncem symbolu Irininu hruď a tenjaca otevřela ústa, aby vykřičela svou bolest. Chraptivý zvuk, nic víc nevyloudila, protože Skylliny silné, neúprosné prsty jí sevřely hrdlo. „V mých ovšem nikoli!“ S velkým rozmachem tenjacu otočila a vymrštila ji proti dveřím. Ty pod nárazem povolily a Irina se zřítila z plošiny.

Skylla viděla, jak k ní přiskakuje zuřivě štěkající pes a zakusuje se do Irininy zvednuté paže. Teď si musela pospíšit, než bude celý tábor na nohou.

Rychle stanula vedle Viktorova lože a poklekla vedle něj. Pohladila ho po čele. „Nic ti neudělají, miláčku,“ zašeptala mu tiše do ucha; podle cukání jeho víček měla dojem, že slyší její hlas.

Skylla vzala trochu svěcené vody z malé nádobky, umístěné na stěně nad jeho hlavou, a omyla mu jí rty od upírčina poskvrnění. Teprve poté ho dlouze políbila na krásné rty.

Když se přede dveřmi objevili cingaros, proměnila se do své přízračné podoby. Nikdo ji neviděl odejít.

Viktor se probudil časně ráno. Sotva otevřel oči, vyděsil se. Těsně vedle sebe viděl sedět Libora. Vždycky si myslel, že má lehký spánek, ale dhampýr se nějak dostal k jeho lůžku, aniž by si toho všiml.

Čím víc se probíral, tím víc cítil kymácivé pohyby svého lože, prostředky chránící před upíry se na střeše pohupovaly doprava a doleva. Povoz, v němž se odebral k odpočinku, už vyrazil na cestu. Bylo uměním moci při tom ještě setrvat v říši snů, a podle výrazu v Liborově tváři usoudil, že to nevěstí nic dobrého.

Dveře byly zabedněné trámy, vlastní panty chyběly. Viktor nemálo žasl. Přinejmenším zvuky provázející tuto práci ho měly probudit.

„Amulety přece jenom účinkovaly,“ zabručel muž. „Už jsem si myslel, že jste navěky usnul, Niemče.“

Viktor se napřímil. „Co je…?“ Ohmatal si krk, prohlédl si zápěstí a zadíval se pod pokrývku, zda na sobě neobjeví stopy krve nebo zranění.

„Navštívila vás tenjaca. Svedl jste s ní tvrdý boj a skoro jste se jí skutečně ubránil, ale pak na vás podle všeho seslala spací kouzlo, které vás zdolalo,“ vysvětloval dhampýr.

„Já,“ Viktor si přitiskl levačku na spánek, „já si nemůžu… vzpomenout.“ Ať se snažil sebevíc, nic ho nenapadalo. „Vymazala mi paměť.“

Libor mu přidržel před očima ruku a Viktor si všiml vytetovaných symbolů; současně zamumlal jakési zaříkadlo v neznámém jazyce. „To jim jde. Ne všem, ale některým z nich ano. Brzy by to mělo být lepší.“ Kývl na něj. „Má úcta, Niemče. Kříž, který jste využil místo kůlu, perfektně sedl.“

„Když to říkáš, Libore,“ povzdechl si. Připadalo mu zvláštní, že údajně svedl boj s upírkou a vůbec nic o tom neví. Ve vzpomínkách mu ulpěl jen ženský hlas – barončin hlas. Slíbila mu, že ho bude chránit, což mu připadalo velmi zarážející. „Jak to pokračovalo?“

„Vymrštil jste ji ven dveřmi,“ vyprávěl Libor. „Naši psi se na ni vrhli a stráže přispěchaly, aby jí uťaly hlavu. Bohužel z ní musel jeden ze psů při útoku vytrhnout kříž, který ji měl ochromit… díky tomu se jí podařilo uprchnout tak, že se proměnila v ptáka a uletěla.“ Zaťal pěst. „Kdybych byl u svých lidí, mohl bych vám tu nasedačku ukázat. Mrtvou.“

Viktora to zneklidnilo. „Myslíš, že se vrátí.“

Viktor zakýval prsty. „Nahnali jsme jí pořádný strach, Niemče. V každém případě se dlouho neukáže a pak se uvidí, zda bude schopná nás a vás vypátrat. Za normálních okolností si v takovém případě najdou oběť, která se dá snadněji lapit. Příště ji vlastnoručně připravím o hlavu.“ Zašklebil se na Viktora. „Pokud mě nepředběhnete.“ Vstal a přešel dopředu, kde po malé komůrce následoval průchod ke kozlíku. „Oblečte se a trochu se najezte. To vám udělá dobře.“ Zmizel z kabiny.

Viktor postavil nohy na zem a zíral na protilehlou stěnu. Ať se snažil sebevíc, nevynořila se jediná vzpomínka na boj. Nevylákal ze své mysli jediný dojem. Protože ho nenapadlo jiné vysvětlení, řídil se Liborovou domněnkou, že ho nasedačka připravila nepřirozeným spánkem o každou upomínku na něj.

Oblékl se a našel ve skříňce se zásobami trochu soleného masa a tvrdého chleba, které spláchl vodou a kořalkou.

Alkohol mu zahřál žaludek. Právě přemýšlel, jestli by si měl dopřát ještě doušek, když vtom saně zastavily. Vykoukl z okna a neviděl kolem sebe nic než bílou krajinu, tu a tam posetou menšími ostrůvky stromů. Na ochranu před mrazem si přes sebe přehodil kabát a vylezl nahoru na kozlík k Liborovi.

Skoro se srazili hlavami, protože dhampýr se chtěl právě v tu chvíli po něm podívat. „Ach, dobře!“ zvolal a mávl rukou. „Za mnou, Niemče. Mám něco velkého. A nezapomeňte si pisátka.“ Odtáhl se a seskočil z kozlíku. Viktor ho už ne tak hbitě následoval a kulhal na čelo kolony.

Vedle silnice ležela ve sněhu mladá žena, zhruba krok od ní malý uzlíček. Na sobě měla prosté šaty, byla to nejspíš služka nebo selka.

Měla jediné zranění, ale to bylo tak obrovské, až se Viktor při tom pohledu hlasitě nadechl: Hrdlo měla vyrvané jediným kousnutím a touto otevřenou ranou musela vytéct veškerá krev – ale sníh kolem mrtvoly byl úplně čistý a bílý. Na čele objevil tři velká X vedle sebe.

„Co je to, Libore?“

„Značka naprosto ojedinělého druhu upírů, Niemče: dětí Jidášových,“ vysvětloval cingaro. „Zabíjejí oběti jediným kousnutím a během několika vteřin jim vysají krev. Někdy se spokojí s jedním nebo dvěma lidmi, jindy udeří a rozpoutají masakr, při němž zemřou desítky mužů, žen a dětí. Potom je zase dlouho klid.“ Libor změřil rukou ránu způsobenou kousnutím. „Myslím, že dokážou rozevřít čelist jako hadi. Jinak si to nedokážu vysvětlit.“

Viktor si všiml, že se postupně zoceluje. Pohled mu samozřejmě připadal děsivý, ale o mdlobách nebo nutkání zvracet nemohla být řeč. „Děti Jidášovy. Dali si to jméno sami?“

„Asi ano. Vždycky poznamenávají oběti třemi X, latinským číslem třicet. Prý to má připomínat stříbrňáky, které dostal Jidáš odměnou za svou zradu. Nikdo neví, proč si tak počínají.“ Ztišil hlas. „Pokud se mě ptáte, dělají to, aby lidi udrželi ve strachu a hrůze.“

„Už jsi některého z nich zabil?“

„Dítě Jidášovo?“ Libor prudce zagestikuloval. „Kéž mě velká matka ochrání před tím, abych někdy některému z nich stanul tváří v tvář. Jejich schopnosti jsou legendární a slyšel jsem, že je zapotřebí spousty lidí, aby byli alespoň zahnáni.“

Jeden z cingaros něco řekl.

Libor přikývl. „Právě mi připomněl, že před několika lety prý žilo ve starém mlýně poblíž dítě Jidášovo. Se svou dcerou chytal ten upír lidi z okolí a zaživa je řezali, mučili a dělali jim ve sklepeních mlýna ty nejstrašnější věci. Nacházela se tam obrovská knihovna i místnosti plné uřezaných končetin, naložených do špiritusu. Bylo třeba dobrovolníků z pěti vesnic, aby byli upír a jeho dcera zničeni a mlýn zapálen.“

„Neuvěřitelné!“ Viktor popadl psací potřeby a heslovitě si zaznamenával, co slyšel. Znělo mu to výstředně. Preparáty, knihovna – počínání nemrtvých mu připomínalo univerzitu! Upíři se zjevně chovali jako učenci a studovali živé coby objekty.

Sledoval, jak otáčejí raneček. Byla to dětská mrtvolka, půlroční dívenka, až k bokům obnažená. Teď se mu přece jen udělalo špatně. Tvorovy zuby zanechaly v drobné, útlé hrudi díru o velikosti pěsti. Srdce chybělo, a ani tady nebylo ani stopy po krvi. Děti Jidášovy neplýtvaly jedinou kapkou: také dívka měla na čele tři X.

Viktor odvrátil zrak, přitiskl si k ústům ruku – a všiml si čehosi v dlani mladé ženy. Sklonil se a zvedl tenkou rudou nitku, z níž se při bližším pohledu vyloupl vlas. Mrtvá měla černé kadeře, dítě kratičké hnědé chmýří. „Upír se zrzavými vlasy, Libore?“

„Říká se, že všechny děti Jidášovy mají zrzavé vlasy. Vrhají se na lidi nebo dobytek velmi zřídka, ale když k tomu dojde, Niemče, způsobí masakr. Nezůstanou u jedné oběti, pokud se můžou zmocnit dalších. Stává se to jednou za několik let, něco jako rituál. A to nejen tady, ale v celé oblasti.“

„V tom případě si myslím, že ta nebohá žena byla první z mnoha,“ poznamenal Viktor rozrušeně. „Je poblíž nějaká vesnice?“

Libor něco zavolal a vozkové se vydali zpátky na kozlíky. „Pojedeme dál.“

Viktor se podivoval. „Přece je den…“

„Naštěstí je den.“ Libor vytáhl šavli a usekl hlavu nejprve ženě, potom její dceři. Protože neměli čas lebky spálit, uchopil hlavy za vlasy a odnášel je s sebou, což Viktor pozoroval s hrůzou. „Dáme je k té malé do rakve. Nebude jí vadit, když k ní lebky položíme a pohřbíme je na křižovatce,“ objasnil Libor.

Viktor nic neříkal. Už dávno pochopil, že na Balkáně platí pro zacházení s mrtvými jiná pravidla než na západě. Společně nasedli a cesta pokračovala.

„Ten mlýn,“ začal Viktor a přečetl si spěšné řádky, které načrtl, „kde byl? A co se s ním potom stalo?“

„Kde přesně stojí, netuším. Prý byl znovu vybudován a teď slouží k mletí obilí z okolních vesnic.“ Libor hvízdl a popohnal koně, aby běželi rychleji. Rychlost jízdy se od objevení mrtvol zvýšila. „Možná o tom budou vědět víc vesničané. Zeptejte se jich, když jste tím tak posedlý.“ Na chvíli se odmlčel. „Neříkal jste, že se chcete učit turecky?“

„Ano.“

Znovu zahvízdal, zavolal jakési jméno a ze saní před nimi seskočil mladý muž, kterého Viktor odhadoval na šestnáct. „To je Ulaj,“ představil ho Libor. „Přidal se k nám před dvěma lety, rozumí trochu německy a mluví turecky. Jděte s ním na zbytek cesty dozadu a vyučování může začít.“

Viktor se zadíval na Ulaje, který vylezl na sáně a dostal od Libora rychlé pokyny. „Neřekl jsi mi, že ve tvém klanu je ještě někdo, kdo mi rozumí.“ Vzpomněl si na tu spoustu večerů, kdy litoval, že si nemůže popovídat s ostatními cingaros.

„Nebylo to nutné, Niemče.“ Otevřel průlez. „Začněte s učením. Čím dřív, tím líp.“

Ulaj přikývl a usmál se, potom vklouzl dozadu; Viktor ho následoval.

31. leden 1732

poblíž Zaječaru (srbská oblast)

Během následujících dní se povozy cingaros hodně najezdily po okolí. Ve zdejších vesnicích panoval velký rozruch, skoro všude se vyskytovali upíři, které bylo třeba zničit.

Viktor ovšem poznal, že mezi nespočetnými mrtvolami, které Libor a jeho lidé vykopali a s nimiž naložili obvyklým způsobem, nejsou skuteční upíři. Sloužilo to k uklidnění obyvatel a jejich přesvědčení, že nebezpečí pominulo.

Libor mu vysvětlil, že to někdy opravdu byly jen nemoci, na které lidé ve vesnicích umírali, nikoliv dílo upírů. Viktor věděl proč. Dokud se daly vydělávat peníze, Liborovi nijak nevadilo rušit klid dokonce i neškodných mrtvých.

Viktorovi připadal tento postup všechno, jen ne správný, ale nijak se nevměšoval. Kdo jiný by ho toho tolik naučil o upírech?

Lekce s Ulajem dobře postupovaly. Viktorovi šlo jen o to, aby turecky trochu rozuměl a mluvil. Před spánkem trávil jistou dobu tím, že se obklopoval všemi možnými ochrannými symboly a znameními, než zavřel oči a spolehl se na to, že už nasedačku nikdy znovu nespatří.

Místo ní se mu ve snu zjevovala baronka.

Ráno se nejednou probudil a v uších mu zněl zvuk jejího hlasu, jako by si s ním v noci povídala. Velmi po ní toužil.

Viktor se nutně potřeboval dostat do Bělehradu k D’Adornovi, kam si nechal poslat další odpovědi svého profesora. Byl zvědavý, jaké reakce jeho zprávy ve světě učenců vyvolaly; ale Libor odmítal vstoupit do města. Podle jeho názoru to nebylo pro cingaros to správné místo. Viktorovi bylo jasné, že se jejich cesty dříve nebo později rozejdou, a netušil, zda dhampýra ještě někdy uvidí.

Také v další vesnici, do které dojeli, je už netrpělivě očekávali. „Mají upíra tak silného, že se chce vysvobodit z hrobu i za bílého dne,“ zvolal Libor vzrušeně, když mu starosta hlasitě a rychle vylíčil situaci. „To bude velmi ošemetná záležitost, Niemče. Musíme být rychlí.“

Libor bez váhání nasměroval saně na cestu vedoucí ke hřbitovu, kde se třemi dalšími cingaros, obvyklou výbavou a v doprovodu domorodců pospíchal ke hrobu; Viktor kulhal za nimi.

Když se přiblížil k místu posledního odpočinku, slyšel upíra řvát a řádit. Bylo to poprvé, co se setkal s tímto úkazem, protože jindy spočívali přes den v rakvi velmi apaticky a čekali na svou záhubu. Tento upír představoval výjimku.

„Slyšíte to, Niemče?“ Libor ukázal na čerstvě navršenou hlínu. „Byl pohřbený před dvěma dny a od té doby se snaží vyhrabat.“ Cingaros se propracovávali do hloubky a obnažovali dřevěnou bednu.

Upírovo volání bylo čím dál hlasitější, teď se dokonce smál. Rány do vnitřku byly rytmické, bušil i nohama.

„Copak to křičí?“ zeptal se Viktor.

„Vytáhněte mě,“ přeložil Libor velmi lakonicky. „Že se udusí a podobné věci, aby nás zmátl.“

„Zmátl?“

„Uvědomil si, kdo jsme, a teď má strach, že bude muset zemřít. Takže se vydává za živého. Stále se snaží tímto způsobem uniknout kůlu a plamenům.“ Libor se zasmál a chopil se stínače. „Není jim to nic platné.“

Viktor zapisoval, ale měl pochybnosti. „Ale pokud opravdu žije?“ O zdánlivě mrtvých už nejednou slyšel. Někteří lidé si nechávali ze strachu, že budou pohřbeni zaživa, vyhloubit až do hrobu šachtu, do které vedla zvonková šňůra, a nad hrobem visel malý zvoneček. Tímto způsobem mohli, pokud byli mrtví jen zdánlivě, po procitnutí přivolat pomoc. „Jak moc si jsi jistý, že to je upír, a ne zdánlivě mrtvý člověk?“

Libor si nevrle odfrkl. „Ten muž byl při pohřbu mrtvý, říkal to i pop. Než ho pochovali, prohlédli ho. Ale protože za života neustále hodně klel, není jeho návrat v podobě upíra nic divného.“

Viktor si tím nebyl tak jistý. Hlína byla odstraněna a muž v rakvi se smál ještě hlasitěji. Na Viktora to dělalo dojem, jako by se mu ulevilo a radoval se ze záchrany.

Cingaros trhnutím zvedli víko a Libor stanul se stínačem nad hrobem, aby udeřil.

Objevil se velmi hubený, bledý člověk s rozpukanými a popraskanými rty. Z rukou mu stékala krev, špičky prstů měl škrábáním do dřeva odřené, takže vypadaly jako syrové maso; na čele se mu zračily modřiny a oděrky. Koktal a smál se radostí, Viktor cítil moč a výkaly, které nebožák vyloučil do rakve.

Štěstí na mužově tváři trvalo jen chvíli. Potom se zadíval vyděšeně na cingaros a Libora, který v tu chvíli udeřil stínačem.

Muž s jekem uhnul a zaostřená čepel ho pořádně nezasáhla. Rozsekla mu ze strany krk, ze zející rány vytryskla krev a muž se pokusil uniknout z hrobu.

Cingara, který ho chtěl popadnout, kousl do ruky, druhého kopl. Přitom bez ustání křičel a ukazoval na sebe. Viktorovi to připadalo jako zoufalé prosby.

„Vidíte, jak se pohybuje?“ zvolal Libor a máchl teď stínačem jako sekyrou. Zasáhl muže do zátylku, třesklo to a znovu vytryskla krev. Vzduchem se rozlétly vlasy a pokožka hlavy.

Domnělý upír upadl na dalšího cingara, který se k němu přiblížil s kůlem v ruce. Dřevěný hrot se provrtával hrudí a muž pronikavě a strašlivě křičel. Padl pozadu zpátky do rakve, jednou rukou sevřel kůl, druhou se pokřižoval.

„Pro boha živého! To není upír!“ vykřikl Viktor a chystal se zasáhnout. „Copak nevidíš, že se křižuje?“

„Pokud byl muslim, není to pro něj problém,“ namítl Libor a skočil do jámy, pravou nohou mířil na konec kůlu. Zarazil muži kus dřeva do těla až na doraz; ten znovu pronikavě zakřičel – potom mu z úst vyrazila krev.

Libor potřetí máchl stínačem a učinil křiku konec. Hlava spadla z krku, hlas rázem umlkl. „Mně nikdo neunikne,“ zasípal.

„To nebyl upír,“ opakoval Viktor vyděšeně. „Probůh, ten muž ještě žil! Copak jsi neviděl a neslyšel, jak se choval?“

„Lest, Niemče. Jak už jsem říkal.“ Libor vylezl z jámy a držel zakrvavený stínač tak, jako by ho chtěl použít na Viktora. Byla to nepřehlédnutelná výhružka, aby držel pusu.

Pro Viktora to znamenalo signál, že bude lepší se s cingaros rozloučit. Jedna věc byla z chamtivosti jednat s neškodnými mrtvolami jako s upíry, ale zabíjet nevinné lidi, místo aby je zachránili – to nemohl přijmout. „Byla to vražda, Libore,“ pronesl neohroženě, ruku na rukojeti pistole.

„Byla to poprava upíra, Niemče. Nikdo nebude nic namítat.“ Přistoupil ještě o krok blíž. „Nezapomeňte, kdo z nás dvou je dhampýr. Jste tady pár dní, a chcete mi vysvětlovat rozdíly?“

„Bylo zjevné, že se v případě toho nebohého chlapíka pořád jednalo o člověka,“ nedal se Viktor. „Dopustil ses velkého bezpráví!“

„Hele, fajnový panáček tady stojí a řeční.“ Libor si ho změřil od hlavy k patě. „Takže teď ukazujete svou pravou tvář. Jste velmi nafoukaný, Niemče, a panovačný. Navíc špatný pro obchod. Myslím, že vás už po svém boku nestrpím.“ Ukázal za sebe. „Stejně jste chtěl do Bělehradu. Tímto směrem, Niemče. Pěšky vám to zabere pár dní.“ Libor prošel kolem něj a úmyslně přitom do něj vrazil ramenem.

Viktor ztratil rovnováhu a upadl do sněhu, po zápiscích a kabátě se mu rozlil černý inkoust; cingaros se zasmáli a vydali se za svým předákem. „Řeknu lidem, co jsi…“

Libor se mu vysmál, jizva se mu při tom zdeformovala. „Vy? Copak jim řeknete? Jakým jazykem? Vaší turečtině neporozumí a německy nikdo neumí.“ Sáhl do sněhu a hodil ho na něj. „Jděte svou cestou, Niemče. Najděte si někoho jiného, kdo vám povypráví o upírech. S vámi už nemám nic společného.“ Otočil se na patě a loudal se pryč.

Viktor se vyškrábal pomocí náhrobního kamene na nohy, posbíral papíry a setřásl ze sebe inkoust, jak to jen šlo a pokud možno bez toho, aby se řádky staly nečitelnými. Mezitím se dva cingaros vrátili zpátky ke hrobu a položili uťatou hlavu mrtvému mezi nohy, zavřeli rakev a navršili na ni zeminu.

Viktor se vydal tam, kde stály sáně a kde vedle ležely jeho věci spolu s pytlem, který mu hodil Libor. Nikdo z klanu, s nímž strávil víc než měsíc, ho neuznal za hodna pohledu; také obyvatelé vesnice si od něj drželi odstup.

Protože netušil, co jim o něm Libor navykládal, rozhodl se, že bude dnes v noci pokračovat v cestě. Nejbližší vesnice nebyla příliš daleko, tam určitě najde střechu nad hlavou.

Viděl dhampýra lézt na kozlík. „Takže to je vděčnost cingaros?“ zeptal se hlasitě. Byl zklamaný.

„Zachránil jste mi život, já jsem vás uchránil před nasedačkou. Jsme vyrovnaní, Niemče. Žádný žák se nesmí postavit svému učiteli, rozuměl jste?“ Bez dalšího slova ukázal na silnici.

XIX. kapitola

únor 1732

poblíž Zajecaru (srbská oblast)

Viktor špatně odhadl vzdálenost. Brzdil ho i sníh, takže dorazil do vesnice teprve uprostřed noci.

Protože nepředpokládal, že by mu někdo v tuto dobu otevřel, vydal se k malému kostelíku a ke své radosti našel dveře otevřené. Určitě nebylo pohodlné spát na tvrdých dřevěných lavicích, ale za prvé nemrzl a za druhé to nestálo peníze. Ty už totiž neměl. Další důvod dostat se bezpodmínečně do Bělehradu a vzít si mince, které mu tam snad poslal otec. Chtěl se za to pomodlit.

Vešel dovnitř a uvítalo ho příjemné teplo, které se linulo z početných hořících svící.

Viktor si vybral lavici úplně vpředu, protože stála nejblíže ke svíčkám, uložil se na ni a položil si hlavu na pytel, ve kterém si nosil své věci. Prohlížel si stěnu oltáře, která byla celá ozdobená ikonami. Nebylo už na ní jediné volné místo a dobrotivé, tmavé tváře, obklopené lístkovým zlatem, v něm vzbuzovaly důvěru. Cítil se v bezpečí jako už dlouho ne.

Nevěděl, jak dlouho spal, když vtom mu někdo zatřásl ramenem a jakýsi hluboký mužský hlas neustále opakoval „cingaro“. Když Viktor otevřel oči, spatřil před sebou černě oděného popa s krátkými hnědými vousy, za ním čekali tři muži, ozbrojení vidlemi.

„Já nejsem cingaro!“ utrousil Viktor ospale a narovnal se. „Nemám s nimi nic společného.“ Ne a ne ho napadnout ta správná slova v turečtině, a tak ukázal na sebe a opakoval „Niemec“ v naději, že pochopí, že nepatří k Liborovu klanu.

Pop ho vytáhl na nohy a jeden z mužů mu vtiskl do ruky kůl, potom ho postrkovali k východu z kostela. Teprve teď Viktor pochopil, co od něj ti lidé očekávají.

„Zadržte, počkejte! Nejsem dhampýr!“ zvolal a vzpíral se rukám na svých zádech, když tu mu jiný muž podal malý váček, ve kterém to cinkalo a řinčelo. Najednou se naskýtala příležitost vydělat si peníze na cestu do Bělehradu.

Viktor se zamyslel. Dost teoretických a trochu praktických znalostí měl a odvaha nebyl problém. Takže mohl klidně přiložit ruku k dílu a pustit se s jedním z nemrtvých do křížku.

Sevřel pevněji špacírku, v níž měl ukrytý kord. Měla by ke sražení hlavy z krku stačit.

„Dobrá,“ souhlasil a zřetelně přikývl. „Udělám to.“

Pop a muži mu vyčetli z tváře, že se přestal vzpouzet. Vedli ho ven do ranního šera, přes silnici a k Viktorovu údivu ne ke hřbitovu. Jejich cesta skončila u chalupy.

Zpod zavřených dveří proudila krev a vytékala přes práh. Zevnitř slyšel Viktor hlasité bouchání a rachot, potom zasípal a zařval jakýsi muž, bez sebe hněvem a bolestí.

Viktor viděl, že jsou okna pomalována kříži, nad nimi visely váčky s bylinami a další symboly a bránily upírovi, kterého uvnitř lapili, aby unikl z pasti. Na střeše dřepěli na desce na komínu zády k sobě dva muži, aby upír neutekl tudy; dokonce i před klíčovou dírkou se pohupovaly byliny a kříž. Vesničané mysleli na všechno – jen ne na to, jak uvězněného upíra zničí.

Znovu se ozvala rána a kameny vedle dveří se zatřásly. Bylo jen otázkou času, než si nemrtvý prorazí cestu na svobodu násilím.

Viktorovi z vteřiny na vteřinu vyschlo v ústech, prsty mu zledovatěly, a nebylo to zimou, která ho obklopovala. Mohla za to čirá hrůza ze stvoření, které neleželo neškodně v rakvi a nečekalo, až mu někdo usekne hlavu. Tento upír byl dokonale vzhůru, a podrážděný; zjevně rozpoutal na druhé straně dveří krvavou lázeň.

Viktor pohlédl do tváří mužů a vzchopil se. „Aspoň žádný zdánlivě mrtvý,“ zamumlal, zasunul si kůl za opasek a tasil kord. Popův kříž si pověsil na krk, vlastní si zavěsil na záda.

Muži se připravili a rychle otevřeli dveře, aby ho vpustili dovnitř. Přeskočil práh a dveře za jeho zády zapadly do zámku.

Viktora se zmocnilo zděšení.

Ve světle plápolající svíce spatřil čtyři roztrhané lidi, jejich údy a části oděvu zrudlé krví byly rozesety po celé světnici. Dohadoval se, že to jsou dva muži a dvě ženy, části mrtvol vykazovaly stopy po kousnutí. Prkna byla nasáklá jejich krví, stříkance lpěly i na stěnách a na stropě. Vypadalo to, jako by krvácel sám dům.

Naproti němu, u stěny, seděl upír, který ho pozoroval šílenýma očima. Na sobě měl drahý redingot, jaký si tak rádi oblékali šlechtici a boháči. Jeho tvář, kštice vlasů, drahé oblečení, náročně zhotovené boty, všechno na něm bylo umazáno lidskou krví a upír si dlouhým jazykem olizoval prsty.

Viktor zíral na jeho vlasy. Byly na prst dlouhé a zářivě rudé. Délkou se hodily k vlasu, který našel vedle mrtvoly na silnici. „Dítě Jidášovo,“ zašeptal fascinovaně. Upír rozpoutal masakr, ale upadl do léčky. Viktor zvedl kord a kříž a potom se opatrně vydal ke tvorovi.

Upír vzhlédl a něco mu řekl, potom se posměšně zasmál a ukázal na zbraň.

„Nerozumím ti, ale to taky není třeba,“ opáčil Viktor.

Upír nastražil uši a pomalu se vyškrábal na nohy. Oči vypadaly zakaleny krvavým opojením. „Němec,“ pronesl s tvrdým přízvukem. „To přece může být jen… nejmenuješ se Viktor ze Schwarzhagenu?“ Odpovědí mu byl Viktorův vyděšený výraz a upír se ušklíbl. „Jaká šťastná náhoda. Posílá tě baronka, aby mě dostala z mizerné situace a mohla mě potom vydírat?“

„Jaká baronka?“

Upír mlaskl. „Jak mě to jen mohlo napadnout?“ Usmál se a předvedl dlouhé zahnuté špičáky, ostatní zuby se třpytily jako nože ze slonoviny. „Pusť mě ven.“

Viktor zvedl kříž. „Jsem tady, abych tě zahubil, upíre.“ Podivoval se nad zevnějškem a chováním nemrtvého, které se lišilo od všeho, co sám viděl nebo o čem mu vyprávěl Libor. „Ve jménu Boha Všemohoucího…“

Upír zaklonil hlavu a vysmál se mu. „Pomodlíme se spolu, než tě roztrhám stejně jako tyhle idioty?“ Sundal ze stropu kříž a políbil ho. „Věřím v Boha, Viktore, a jeho věrného služebníka Jidáše Iškariotského. A on věří ve mě, proto mi nic neudělá.“ Odhodil symbol stranou a pomalu se vydal k Viktorovi. „Co teď uděláš? Máš u sebe víc než jen ten kord, abys mě zničil?“

Viktor bodl, hrot mířil na srdce. Zaostřená čepel skutečně projela oděvem a masem.

Upír vztekle zařval a ohnal se zespodu po kordu. Ta síla stačila, aby zlomila ocel. S nadávkami si vytrhl z těla kus, který v něm zůstal vězet, a vyčítavě ho zvedl. „To nebylo hezké, Viktore. A navíc ještě k ničemu. Musíš mi úplně zničit srdce, abys mě zahubil. Kordem se ti to nepodaří.“

Viktor couvl před upírem a pokoušel se stisknout kliku na dveřích, aby mu unikl, ale nepohnula se. Vesničané se postarali, aby neuprchl před zrůdou z chalupy.

Najednou se upír zašklebil. „Přemýšlel jsem. Naše setkání je určitě dobré k něčemu lepšímu.“ Předvedl dvornou úklonu. „Začněme znovu. Jmenuji se Carzic a velmi rád bych opustil tento zchátralý dům, do kterého mě nalákali. Navrhuji ti obchod, Viktore.“ Vzal svíčku a ukázal na překlad dveří, kde se v jejím světle něco krátce zatřpytilo. „Je jen otázkou času, než díky svým schopnostem stejně uprchnu, ale proč bych si to měl zbytečně ztěžovat? Já se nebudu muset lopotit, a ty si můžeš zachránit život. Vidíš ty nože, které vězí nad okny a pod nimi? Dej je pryč. Jinak tě roztrhám a vysaju ti krev. I když by se na mě potom baronka vztekala ještě víc.“

Viktor se zadíval na nože a vzpomněl si na Liborovo vysvětlení. Nebylo to tedy způsobeno kříži, že se upír stal zajatcem, nýbrž špičatými, ostrými čepelemi! Díky tomu znal slabinu Jidášových dětí. „Když nevyjdu ven jako vítěz, spálí vesničané dům,“ zalhal.

Carzic položil svíčku zpátky, poodešel a zvedl z podlahy cosi, v čem Viktor teprve při druhém pohledu rozeznal paruku. Byla zrudlá krví nešťastníků. „Tím líp. Jakmile najdu malou skulinu v tomto ubohém vězení, zmizím.“ Znovu se k němu přiblížil. „Co je, Němče? Plácneme si, nebo budu mít to potěšení zabít milovaného psíčka odpadlice?“ Výraz jeho tváře se změnil, stal se vypočítavým. „Nebo bych tě měl raději odvést s sebou?“

Co Viktor až dosud slyšel, se mu pranic nezamlouvalo. Už když přišla řeč na baronku, musel myslet na neznámou, které propadl. Po všech Carzicových náznacích vzplanulo v jeho mysli ošklivé podezření. „Pomůžu ti – když mi povíš víc o dětech Jidášových,“ dožadoval se.

Carzic zavrtěl hlavou a otřel si z tváře sraženou krev.

„Slunce právě vychází. Nemůžeš nikam jít. Proč se tedy nezdržet a nepopovídat si se mnou?“

„Pročpak, můj přemoudřelý příteli?“ zeptal se Carzic nebezpečně potichu. „Vidíš, co se mnou dělá hlad, a co já na oplátku dělám s těmi, kteří mají můj hlad utišit. Bohužel jsem vyplýtval velkou spoustu krve, a proto…“ Olizoval si z prstů krvavé šmouhy a současně se lačně díval na Viktora, v očích mu plálo šílenství. „Nebudu se ptát znovu, jestli uzavřeme obchod.“

Viktor si byl jistý, že ho upír nenechá naživu, bez ohledu na to, co udělá. Právě tak málo chtěl, aby ho ten netvor odvedl s sebou. Pomalu ustupoval dozadu a položil ruce na opěradlo židle. Jedinou cestu ven, která se mu naskýtala, si bude muset otevřít surovou silou. „Prostě jen odstranit nože, říkáš?“ zeptal se, aby získal čas a sebral odvahu. „Proč je nedáš pryč sám?“

„Do toho ti nic není, Němče,“ zavrčel Carzic a výhružně vykročil vpřed. „Rychle! Než pořádně vyjde slunce.“

Viktor popadl židli a mrštil ji proti oknu, před kterým stál. Kus nábytku rozbil sklo a rozrazil okenice, takže do chalupy pronikly slabé sluneční paprsky. Rychle přešel do jejich středu, aby byl pro upíra nedosažitelný. „Už vyšlo, ty zrůdo!“ zvolal a vyhoupl se na parapet. „Své záhubě neunikneš.“

Za jeho zády se objevili rozčilení vesničané a za hlasitého volání ho natlačili zpátky do domu, potom se okenice zabouchly; rázem se opět setmělo. Opravdu ho pustí ven teprve ve chvíli, kdy splní úkol!

Viktor se zadíval do tmy a uslyšel hlasitý, výsměšný smích. Upíra neviděl, uklidil se před přicházejícími paprsky denní hvězdy do bezpečí a číhal někde ve stínu domu.

„Jako dhampýr nejsi k ničemu, Němče,“ zavolal Carzic z rohu. „Doufám, že jako krmě budeš lepší.“

Viktor horečně přemýšlel, jak by mohl soupeře zneškodnit. Upír byl ve všech směrech silnější, navíc tu sám stál beze zbraně. Vedle kamen objevil sekyru, zaraženou do nosného trámu; rychle k ní překulhal a vytáhl ji.

V tu chvíli na něj upír ze tmy skočil, zuby a široce rozevřená ústa s řadami ostrých dlouhých tesáků připomínaly tlamu šelmy, a Viktor reflexivně udeřil.

Upír ucukl hlavou příliš pozdě, touha po krvi ho vehnala do rány. Čepel sekyry ho zasáhla doprostřed úst, zlomila mu několik zubů a rozsekla pravou tvář, z rány vytryskla krev. Zařval vztekem, pravačkou popadl Viktora za tvář a stiskl, levou rukou mu zachytil paži se sekyrou. „To byl tvůj poslední útok,“ zaprskal nezřetelně. Rána se zacelovala, dokonce i zuby znovu dorůstaly.

„Omyl,“ zaskřehotal Viktor a druhou rukou vytáhl pistoli, kterou nosil pod kabátem. Tlak na jeho lebku bolel, slyšel, jak mu praská v uších. Poloslepý přitiskl upírovi hlaveň pod bradou ke krku a zmáčkl spoušť.

Hlasitě to prásklo.

Upírova hlava zmizela v bílém dýmu z prachu a Viktorovi vytryskla na tvář tekutina. Sevření jeho hlavy polevilo a on využil příležitost, aby se vytrhl, i když si tím rozerval kůži o upírovy drápy. Oslepený vlastní krví zasekl sekyru tam, kde předpokládal zbytek hlavy – a čepel skutečně zůstala vězet!

Dým se rozptýlil a Viktor si protřel oči. Sekyra trčela Carzicovi v levém spánku. Střela mu utrhla část obličeje a ta se teprve pomalu regenerovala. Rty, nos a pravé oko se hojily, kůže sežehnutá hnací náplní byla tělem odmítnuta a spadla na prkennou podlahu. V horní části hlavy, kde vystoupila kulka, chyběl kus o velikosti dětské pěsti. Částečně zničený mozek před ním ležel odhalený a obnovoval se, zatímco okraje lebečních kostí srůstaly.

Víc už toho Viktor neviděl, protože ho baronova pěst zasáhla do středu těla a odhodila dva kroky dozadu. Dopadl na stůl, odrazil se od něj a zřítil se na kamna; ztěžka dýchaje zůstal ležet vedle nich.

Kolem něj tančila ohnivá mlha, v ústech cítil krev; současně myslel na to, že už nikdy nespatří baronku. Přikládací otvor na kamnech se nárazem otevřel a Viktor ucítil žár, vycházející z výhně.

V krajní nouzi popadl lopatku na popel, ležící vedle něj, a zajel jí do otvoru. Potom vymrštil její obsah na přibíhajícího upíra, kterého zcela zahalily vířící a žhnoucí jiskry. Jeho rysy působily v oranžovém světle ještě ďábelštěji, baronovy šaty a zrzavé vlasy, z nichž kapala krev, začaly doutnat.

Upír se nedal odradit od útoku. S řevem se sklonil nad Viktorem, který teď vytrhl z opasku kůl. K bodnutí nedošlo, baron se na něj vrhl – a sám si díky tomu provrtal dřevěným hrotem tělo.

S výkřikem nechal Viktora na pokoji; ten už stejně nechtěl s tímto soupeřem dál bojovat. Odplazil se po čtyřech dozadu, zatímco upír před ním řval, vyškrábal se pomocí stolu na nohy a z posledních sil se vymrštil proti oknu, jehož tabulky už předtím rozbil.

Dráha letu se proti jeho vůli změnila. Ruce ho posunuly nahoru, vyklopil se trupem dopředu, takže zavadil kostrčí o rám; také nohy do něj narazily, potom konečně prorazil okenice a přistál ve sněhu.

Lýtko ho pálilo, a když se převalil a podíval se na ně, spatřil dlouhou řeznou ránu. V noze mu vězel nůž, připevněný nad oknem. Teď měl upír volnou cestu ven!

Slunce k jeho údivu zmizelo. Na nebi se nakupila temná mračna a zakryla ho, hlasitě hřmělo. Zvedl se vítr a rozvířil sníh, v chumelenici se okolí rozplynulo v pouhé obrysy. Viktor tušil, komu má za tuto náhlou změnu počasí poděkovat. Upír přece jen využil své schopnosti.

Přiběhli vesničané, pop se statečně postavil před otevřené okno a v rukou svíral ikonu, protože si byl jistý jejím odstrašujícím účinkem na nemrtvého.

„Ne!“ vykřikl Viktor, aby ho varoval, ale to už se objevil upír.

Carzic vyskočil na římsu, vrhl se se široce rozevřenými ústy na duchovního a jediným kousnutím mu rozerval hrdlo; ven trčely přetrhané žíly a pop strašně chroptěl, protože se současně dusil a krvácel.

Ostatní muži se okamžitě dali na útěk, ale upír vyrazil se smíchem za nimi. Zmizeli v husté bílé vánici a Viktor slyšel jen výkřiky nešťastníků.

Najednou před ním stanula žena a natáhla k němu ruku. „Pojďte, pane ze Schwarzhagenu,“ řekla a Viktor poznal baronku. „Toto není nic pro vás. Vyberte si k umírání jiný den. A už vůbec neumírejte tímto způsobem.“

Viktor uchopil prsty, které ho navzdory jeho váze bez potíží vytáhly na nohy. Položila mu paži kolem krku a podepřela ho. Zase měla na sobě zelený plášť. „Jak jste mě našla?“

Neproniknutelně se na něj usmála. „Nikdy jsem nebyla daleko.“

Odvedla ho bouří ke kočáru a naložila ho dovnitř. Usedla naproti němu, prsty v rukavicích vytáhla z dřevěného kufříku, který ležel na polstrovaném sedadle vedle ní, fiólu a podala mu ji. „Vypijte to, pane ze Schwarzhagenu. Pomáhá to proti bolesti.“

Přijal nádobku, prohlédl si žlutou tekutinu a pak se zadíval na baronku. Když pohlédl do tmavě šedých očí, které na něj přívětivě a vyzývavě hleděly, nezmocnil se ho ani stín pochybností. Ať to bylo cokoliv, přijme od ní všechno.

Vytáhl zátku a vyprázdnil obsah, který chutnal sladce a hořce současně.

Ještě během polykání usnul.

5. únor 1732

habsburské území (srbská oblast)

Skylla držela Viktora za ruku. Seděla vedle jeho lůžka a kontrolovala mu tep i teplotu. Jednou denně mu brala krev, aby pod mikroskopem prozkoumala její vlastnosti.

Přípravek, který mu podala, ho uspal zhruba na týden a tuto dobu jeho tělo využilo k tomu, aby zacelilo vnější rány a zotavilo se. Dokonce se jí podařilo vyléčit omrzliny na nohou. Největšího překvapení se ovšem Viktor dočká při prvním našlápnutí.

Na sobě měla jednoduché bílé šaty s černou výšivkou nad ňadry, boky byly střižené do štíhlé linie a zdůrazňovaly tak její postavu; přesto byl oděv příjemný na nošení, zrzavé vlasy halil bílý šátek, na který si posadila klobouk.

Pokračovat v pátrání po Viktorovi v kočáře byl dobrý nápad. Ve zvířecí podobě nebo nahá a vyzbrojená jen dýkou by mu nemohla pomoci.

Zadívala se na chronometr na stěně. „Vzbuď se, krasavče,“ řekla a vpravila do něj další lék, který mu měl dodat chuti do života. „Vstaň.“

Viktor poslušně polkl, a nedlouho poté otevřel s hlubokým vydechnutím oči. Podíval se na Skyllu a usmál se, všiml si své ruky v její a jemně ji stiskl.

Nemusel říkat nahlas, co k ní cítí, poznala to podle jeho gesta a očí. Proto se odvážila pomalu se předklonit a nabídnout mu polibek.

Viktor její projev něhy přijal, jejich rty se setkaly a dlouho zůstaly přitištěné k sobě.

Skylla se už takřka neodvažovala věřit v lásku, ale pocit, který se jí nyní zmocnil, to šimrání a teplo v břiše, jí prozradily, že mladý Němec je pro ni tím pravým. Napřímila se. „Dobré ráno, miláčku,“ pozdravila ho tiše a dotkla se jeho tváře. „Spal jsi dlouho.“

Viktor zavřel oči. „Zdálo se mi o tobě.“

„Dal jsi mi ve snu nějaké jméno?“

Zamyslel se. „Říkal jsem ti miláčku. Nenašel jsem žádné příhodnější.“ Viktor se na ni znovu zahleděl. „Zachránila jsi mě před tím upírem – nebo to byl sen?“ Odhrnul pokrývku a spatřil, že leží v posteli nahý. Na lýtku měl obvaz a také levé koleno bylo zabandážované. Žluté a fialové modřiny mu připomněly souboj se synem Jidášovým. „Ty jsi…?“

„Vysvlékla tě a ošetřila? Ano.“ Zasmála se. „Stehy jsem ti vytáhla dnes ráno, rány se dobře zahojily.“ Znovu ho přikryla.

Viktor se rozhlédl po místnosti, ve které nebyla žádná okna. Zařízení na něj působilo bezpochyby elegantně, ale ne zvlášť drahocenně, jak by u baronky možná čekal. „Jsme ve tvém zámku?“

„Ano,“ přikývla. Nemusel ještě vědět, že „zámek“ je ve skutečnosti prvním poschodím jejího obydlí v kopci pod mlýnem. „Jsme ve sklepě, tady je vzduch pro tebe lepší a podporuje hojení tvých zranění.“ Vstala a políbila mu ruku. „Obleč se a pojď za mnou. Měli bychom se nasnídat.“

Viktor ze zvedl, zatímco Skylla mu přinesla věci a vzápětí se odvrátila a nechala ho zakrýt nahotu.

Podle zvuků poznala, který kus oděvu si právě natahoval, a když se chystal vstát, rychle se otočila, aby viděla jeho tvář, až se jeho nohy dotknou země.

Viktor seděl na okraji postele a zamyšleně si prohlížel levou nohu. „Něco je jinak než obvykle,“ prohlásil a masíroval si koleno. „Už nebolí a působí… uvolněněji.“

Natáhla k němu paže. „Pojď, miláčku. Pojď ke mně.“

Opatrně vstal a udělal dva kroky, potom se mu rozzářila tvář. „To nemůže být pravda!“ zajásal a pohlédl šťastně na Skyllu. „Co se stalo s mým kolenem?“ Chodil tam a zpátky, zatěžoval ho. „Už nebolí, můžu…“ Viktor se na ni zadíval a polkl. „Ty jsi mi vyléčila koleno?“

Skyllu nesmírně potěšilo překvapení ve tváři mladého muže. „Byly to jen malé úlomky,“ odpověděla. „Blokovaly kloub, drhly a třely se o sebe. Odstranila jsem je malým zákrokem, víc za tím nebylo. Díky tomu zmizely záněty a ty ho můžeš používat skoro stejně dobře jako to druhé.“

Viktor se k ní rozběhl a přitáhl si ji k sobě, zvedl ji a několikrát se s ní se smíchem zatočil dokola.

„Opatrně!“ varovala ho, také rozesmátá, a pevně se držela. „Ještě nejsi úplně zdravý.“

Zahleděl se jí hluboko do očí, jako by v nich něco hledal. „Jsi jednou z nich,“ pronesl beze strachu a výčitek v hlase. „Mám pravdu?“

Její radost okamžitě vyprchala. „Co tím myslíš?“

Postavil ji zpátky na zem, přitom si ji prohlížel. „Tvoje zrzavé vlasy, paruka, pozoruhodné schopnosti, jimiž jsi mě očarovala, a pak náznaky toho upíra, barona Carzica, se kterým jsem se setkal v domě,“ vypočítával. „To všechno by mohlo vést k závěru, miláčku, že jsi dcerou Jidášovou.“ Napjatě se na ni podíval. „Jsi?“

Skylla byla zaskočena. Pohrávala si s myšlenkou, že mu jednoho dne vyjeví pravdu, ale v žádném případě ne hned. Teď ji bystrá mysl mladého muže předstihla a zmařila její plán. Přiznat se, nebo nepřiznat?

Viktor se usmál. „Beru tvoje mlčení jako doznání,“ řekl.

„Je to spíš ohromení nad tím, co mi přičítáš,“ splynulo jí ze rtů. Rozhodla se, že mu pravdu ještě neprozradí. Navíc když to – při bližším pohledu – nepředstavovalo lež. „Nejsem dítě Jidášovo! Existuje spousta lidí, kteří mají zrzavé vlasy, a nemusí být nutně upíři.“

„Ať je tomu jakkoliv,“ vzal ji za ruku a políbil jí konečky prstů, „už se od tebe nehnu.“

Skylla cítila úlevu, kterou ale nedala najevo příliš otevřeně. V tomtéž okamžiku se k ní Viktor sklonil a vášnivě ji políbil.

Skylla vnímala jeho ztvrdlé mužství a vzrušilo ji to. Když jí jeho rty klouzaly po krku, rozechvívala se horkem i zimou současně a na zádech jí naskočila husí kůže. Z podbřišku jí do každičké části těla vyrazilo mravenčení; bradavky se napřímily.

„Odpusť mi,“ pošeptal jí do ucha a chtěl se odtáhnout. „Je to…“

„Ne, zůstaň!“ Sáhla po něm. „Tak moc po tobě toužím, miláčku,“ přiznala se a polkla. Přitiskla ho zpátky na postel a posadila se na něj. Když se dotkl jejích ňader, zasténala, potom jí jeho ruce zajely pod šaty a setkaly se s pokožkou. Skylla se sklonila a políbila ho na ústa, jejich jazyky se setkaly a víc a víc rozněcovaly vášeň.

Spěšně se navzájem svlékli a objali se, vdechovali vůni toho druhého a zahrnovali se polibky. Viktor jí polaskal ňadra, překulil se na ni a opatrně do ní vnikl.

Když do ní zajel jeho penis, Skylla zaťala Viktorovi nehty do zad. Blažený výkřik potlačila, ale proti tlumenému, slastnému sténání byla bezmocná. Přizpůsobila své pohyby jeho. Ponořila se do víru stále silnějších a úchvatnějších pocitů. Nadzvedla tělo a přitiskla se k němu, aby ho lépe vnímala. Přitlačila si jeho hlavu k pravému ňadru, aby ji líbal a sál bradavku. Veškeré napětí v jejím podbřišku se uvolnilo v hřejivé explozi, kterou si nesmírně vychutnávala. Ještě zatímco se opájela, Viktor hlasitě zasténal a pak z ní na poslední chvíli vyklouzl, aby ji nepřivedl do jiného stavu, a vyvrcholil na lůžko.

Ztěžka dýchaje a celý zpocený se na ni znovu položil, jemně ji líbal na krk a hladil ji po vlasech.

Přejela mu po zádech, svalnatém zadku, po stehně a zase nahoru k šíji. „Jak moc jsem na to čekala, miláčku,“ zašeptala a šťastně si povzdechla.

Usmál se a prohrábl jí zrzavé vlasy.

„Za předpokladu, že k nim patříš, vyprávěla bys mi o upírech?“ zeptal se a nadzvedl se. Jeho nadšení vzplálo. „Znáš příběh o synu Jidášově, který prý žil ve mlýně spolu se svou dcerou?“

Tato slova zapůsobila jako proud ledové vody na rozpálené kůži. Živě pulsující slast v jejím podbřišku vyprchala. „Viktore, já…“ Skylla nevěděla, co na to říct. Mladému muži se podařilo vyvolat v její mysli dávné výjevy z minulosti, které jedním rázem zničily náladu posledních minut.

Vyskočila z postele. „Měli bychom se nasnídat,“ prohlásila, popadla šaty a vyběhla ven, než jí mohl položit další otázky.

Skylla odspěchala do podzemní kuchyně, oblékla se a postavila vodu na kávu. Nasypala do mlýnku zrnka, pomlela je, dala prášek do dvou šálků a vrátila se ke kamnům, aby počkala, až voda začne vřít.

Nenáviděla tu zdlouhavou proceduru, která byla nutná, aby se nápoj připravil, ale bohužel neexistoval jiný způsob. Tentokrát jí ovšem důvěrně známé pohyby vracely jistotu a ona se postupně uklidňovala.

Zdálo se jí příliš brzy vyjevovat Viktorovi svou skutečnou podstatu. Domníval se, že ví, co to znamená být dítětem Jidášovým, a nechával se oslepovat svým okouzlením její osobou; ale ona znala ty nejhlubší propasti, temné hodiny, duševní muka a ukrutnosti, které spáchala. Pokud by mu to všechno přiznala, na chloupek přesně a se všemi otřesnými podrobnostmi, obávala se, že by se od ní odvrátil. A jeho dosud nashromážděné poznatky ho už teď přiváděly do velkého nebezpečí. Carzic představoval pro jejich štěstí hrozbu.

Jak ho zbaví té posedlosti dětmi Jidášovými? Tím, že s ním odejde do jeho vlasti – nebo na jiné místo někde v Evropě, kde nejsou žádní upíři, kteří by stáli v cestě jejich společnému životu.

Muselo se jí podařit svést jeho badatelského ducha k jinému tématu, které ho bude právě tak fascinovat, ale bude pro něj představovat podstatně menší reálné nesnáze. Bylo by těžké odvést jeho pozornost, kdyby měl současně za partnerku upírku.

Kdy přijde ta správná chvíle mu to říct?

Přemýšlela, jaké to bude žít po boku člověka, který bude stárnout, zatímco ona se takřka nezmění. Kousnutím z něj nebude moci udělat upíra, děti Jidášovy se rozmnožovaly výlučně prostřednictvím svých skutečných potomků. Dříve nebo později se jejich cesty rozejdou.

Skylla si ztěžka povzdechla. Proč mu neříct hned, kdo jsem? Potom uvidím, zda je jeho náklonnost opravdu dost silná, aby zůstal po mém boku.

Do nosu ji udeřil známý pach a zahnal její úvahy. Prudce se otočila – a hleděla do Markových očí.

Nevlastní bratr se opíral o stůl a čichal k mlýnku na kávu. Na sobě měl šaty šlechtice a přes ně přehozený sobolí kožich. „Udivuje mě, že jsi pořád lépe nezajistila štolu, kterou jsem se k tobě dostal poprvé,“ řekl a snažil se znít pobaveně, ale Skylla si všimla, že v žádném případě nevypadá vesele.

„Napravím to, jakmile odejdeš,“ opáčila chladně. Jednu ruku si položila na záda, kde měla za opaskem dýku. „Pokud jsi přišel kvůli receptuře…“

Marek postavil mlýnek zpátky na místo. „Mluvil jsem s Carzicem. Vyprávěl mi, že se stal ve vesnici docela blízko odtud obětí vlastní krvežíznivosti a že mu vesničané poštvali na krk dhampýra. Dhampýra, kterým byl tvůj Němec,“ sděloval konverzačním tónem. „Nejspíš si trochu povídali, než ho Carzic vyprovodil ven z okna, a milý baron se teď bojí, že toho možná tvému Němci v neuváženém okamžiku opojení prozradil trochu příliš.“ Zadíval se k přivřeným dveřím, vedoucím do jídelny. „Ve vesnici mi říkali, že Němec zmizel.“

„Pokud Carzica ještě jednou uvidím na svých statcích, odtáhnu ho vlastnoručně do jeho paláce a provrtám mu tělo deseti kůly,“ zahrozila. „Řekni mu to, až se příště potkáte a budete připravovat nějaký útok nebo léčku na mě.“

„Na tvých statcích?“ Zasmál se. „Skyllo, už nejsi členkou cognatia, a stejně tak ses zřekla dětí Jidášových. Tím v našich očích patříš k upírům. Vidíme v tobě nemrtvého vyvrhela a tvoje země je na základě rozhodnutí posledního cognatia volná. Každý si jí může vzít tolik, kolik chce, což je samozřejmě nepříjemné pro zdejší obyvatele. Tyto územní boje jsou pro ně tak… vysoce ztrátové. Značkování teritoria se neobejde bez úmrtí.“

Kotlík s vodou bublal a klokotal a Marek ho sundal z plotny. „Ode mě se nemusíš bát ničeho zlého a nevznáším ani nárok na tvůj mlýn. Přinesl otci smůlu, a ani tobě nezajistí radost a štěstí. Proto se coby tvůj nevlastní bratr vzdávám dědičných práv na něj. Přesto ale budeš muset vytáhnout proti jiným do boje, pokud chceš své statky za každou cenu bránit, Skyllo. Dokonce i baronka Metunová ohlásila nároky. Tvoje přítelkyně.“

Poslouchala ho jen na půl ucha. Obavy, že by Viktor mohl vkročit do místnosti, byly velké. „Ještě netuším, co udělám, Marku. Ale pokud chce proti mně cognatio vést válku, měli by vzít jeho členové v úvahu, že jim mohu oplatit stejnou mincí.“ Popadla kotlík a zalila kávu. „Znám skrýše každičkého z nich. Neměli by se považovat za nezranitelné.“

„Za všechno, co se stane, si můžeš sama, Skyllo,“ povzdechl si. „Smiř se s tím, že v očích cognatia už nemáš žádná práva, a nehledě na územní otázku ještě stále nebylo rozhodnuto co s tebou. Jedenáct ostatních stojí rozhodně proti tobě.“

„Je mi jedno, k čemu ta nesmyslná společnost dospěje.“ Obdařila ho nepřátelským pohledem. „Pořád nechápu, co tu pohledáváš, Marku. Co chceš?“

„Hledám toho Němce.“ Zvedl šálek. „Protože nepředpokládám, že jsi počítala s mou návštěvou, řekl bych, že ta káva je pro něj. Je v pokoji vedle? Máš ho ještě pod svou pokrývkou?“

„Do toho, kdo je mým hostem, ti nic není.“

„Pokud to je opravdu Viktor ze Schwarzhagenu, pak ano. Carzic se obává, že tento mladý muž, který objevil svou vášeň pro upíry, roznese zvěst o dětech Jidášových do světa, stejně jako to udělal s Medvegií, jak jsem se dozvěděl při malém rozhovoru s vesnickým popem. A čeho je třeba se bát, řádky, které napíše o naší společnosti, se nesetkají s odmítnutím. Upřel pohled světa na upíří vyvrhely – máme dopadnout stejně?“ Marek k ní vykročil a Skylla okamžitě tasila dýku. „Strach?“ zeptal se.

„Obezřetnost, nic jiného, Marku,“ pronesla s nebezpečným úsměvem. „Dáš od Viktora ruce pryč.“

„Jistě. Pokud dá za prvé slovo, že nenapíše nic o tom, co mu řekl Carzic, a,“ podíval se na ni a usrkl kávu, „pokud mi dáš tu recepturu, Skyllo.“

„Vypadni, Marku!“

Znovu se napil ze šálku. „Ne bez tvé odpovědi,“ odvětil klidně.

„Tu už jsi dostal.“

Odložil šálek. „Tuto odpověď ovšem nepřijmu.“

„Zmiz!“ ozval se Viktorův pevný hlas a oni se oba otočili. Stál oblečený na prahu jídelny a mířil nataženou paží s pistolí na Marka. „Zmiz odtud.“

„Vrať se zpátky, Viktore,“ nařídila mu Skylla a postavila se před něj. Ne proto, aby ušetřila bratra střelné rány, ale aby zabránila jeho útoku na svého milence. „Nevíš, s jakým soupeřem máš tu čest.“

Viktor ruku se zbraní nesklonil. „Nerozuměl jsem přesně, o čem jste se vy dva bavili, ale děti Jidášovy a své jméno jsem slyšel jasně. Spolu s vaším tónem si dokážu velmi dobře udělat závěry. Je to Carzicův přítel?“

„Tím nad sebou vynesl rozsudek smrti,“ zamumlal Marek a vytáhl dýku. „Chápeš, Skyllo, že ho nemůžu nechat naživu. Ledaže bych od tebe dostal recepturu.“

„Viktore, zpátky!“ zasyčela a tasila zbraň.

„Pistole je nabita kartáči. Jejich síla bude stačit, aby ti rozdrtily lebku na prach, upíre,“ zakřičel mladý muž na Marka. „To je stejně dobré jako useknutí hlavy.“

„Tak jen do toho,“ zasmál se Marek – a skočil.

XX. kapitola

5. únor 1732

habsburské území (srbská oblast)

Viktor vystřelil, jakmile uviděl první náznak upírova pohybu, ale byl příliš pomalý.

Kartáčový náboj Marka minul a zabubnoval do stěny, jednotlivé zbloudilé střely se rozletěly kolem a zničily šálky; na stůl a na podlahu vystříkla horká káva.

Než se upír dostal k Viktorovi, popadla ho Skylla zezadu za krk a mrštila jím proti zdi. „Utíkej nahoru, Viktore,“ zvolala a držela dýku před sebou. „Jdi do stodoly a vezmi si koně. Odjeď!“

„Ne,“ odmítl a rychle dobíjel pistoli. „Nenechám tě s…“

Marek se proměnil do přízračné podoby, šaty mu spadly na zem a rozletěl se k Viktorovi. Skylle nezbylo nic jiného než se změnit také a postavit se mu do cesty. „Utíkej, miláčku!“ nařídila. „Nemůžeš se s ním měřit.“ Rozehnala se po Markovi, ale ten se před úderem přikrčil. „Přijdu za tebou. Čekej na mou zprávu.“

Viktor se s vykulenýma očima rozhlížel kolem sebe, ale nikde Skyllu ani Marka neviděl. Ve vzduchu to hvízdalo a šumělo, jako by v místnosti zuřila bouře, najednou ho zasáhl poryv větru a odhodil ho pozadu na dveře.

Skylla mu viděla na očích, že mu ty zvuky nahánějí příšernou hrůzu, strach mu sevřel srdce. Konečně se otočil, odplazil se ze světnice a zabouchl za sebou dveře.

Skylla přijala lidskou podobu a postavila se před východ. „Necháš ho odejít.“

„Čeho tím dosáhneš?“ zašeptal Marek. „Vzdám se teprve ve chvíli, kdy budu mít recepturu.“

„Nebo když zemřeš,“ dodala.

Získal zpět pevný tvar, stanul před ní nahý a sklonil se pro svou dýku. „To určitě ne, Skyllo.“ Nastražil uši, protože zvenku zaslechl dusot kopyt. „Opravdu tě poslechl. Rád bych viděl, kdo ho najde první: ty, já, nebo jiný člen cognatia.“

Setrvávala přede dveřmi. „Zůstaneš tady, dokud nebude jeho náskok dost velký.“

„Takový náskok neexistuje.“ Usmál se a oblékl se, v čemž spatřovala znamení kapitulace. Postupně ho napodobila. „Nechala sis mezi prsty proklouznout dobrou příležitost, jak si ušetřit trable,“ řekl. Vykročil ke dveřím, ale Skylla se nepohnula, a tak zůstal stát.

Čekali.

Teprve po hodině, během níž na sebe neochvějně zírali a vzájemně se pozorovali, ustoupila Skylla o dva kroky stranou a nechala ho odejít. „Brzy se rozední. Dnes ho už nedostihneš.“

„Ty ale taky ne,“ odvětil.

„Otec neznal jen onu jednu formuli, Marku. Možná mám vůči vám výhody, o nichž by se vám ani nezdálo.“ Skylla ho následovala po schodech nahoru a vypustila ho do rozbřesku; s rozmachem zabouchla dveře a zavřela je na několik zámků.

Její první myšlenkou bylo vzít nejdůležitější knihy a uprchnout na západ. Ale jen na to by nejspíš potřebovala tři velké kočáry a spoustu času. Příliš mnoho času.

Pátrání po Viktorovi mělo přednost, protože by se nikdy nedokázal ubránit Markovi ani nikomu jinému z cognatia.

Pokud se jí ho nepodaří okamžitě dostihnout, měla přece jen dost přesnou představu o tom, kam by se mohl před upírem uchýlit. Bělehrad byl velký, tam bude moci zmizet.

28. březen 1732

Bělehrad

Viktor pospíchal úzkými ulicemi, kde se to jen hemžilo lidmi a povozy. Jaro se postaralo o konec ochromující strnulosti, do které předtím upadla země i lidé. Obchody a živnosti znovu procitaly k životu.

Zato jeho hnal vzkaz přímo do sídla markýze Botty D’Adorno. Čekaly tam nové dopisy.

Protože věděl, že mu usiluje o život přinejmenším upír jménem Marek, změnil vzhled. Nechal si zarůst tvář vousy, nosil černou paruku a klapku na pravém oku. Velmi obnošený francouzský kabát vyměnil za nový a před lidmi, s nimiž se setkal, se vydával za Francouze Luca Valleroise; oficiálně cestoval zemí jako francouzský dobrodruh. Ani vlastní otec by ho nepoznal.

D’Adorno hrál tu hru s ním, protože mu Viktor navykládal něco o souboji, jemuž se chtěl vyhnout. Bylo mu jedno, jestli ho budou považovat za zbabělce.

Viktorovy týdny strávené v Bělehradu byly poznamenány netrpělivým čekáním a horečnou vědeckou prací. Po útěku před Markem dorazil do města a okamžitě si u D’Adorna vyzvedl dopisy od svého profesora i peníze, které mu poslal otec.

Od onoho dne psal od rána do večera, líčil jednotlivosti upírů, s nimiž se setkal nebo o nichž se doslechl; jen děti Jidášovy prozatím vynechal.

Zato neušetřil profesora sebemenších podrobností. Uvedl každičký detail o popravě upírů a současně varoval před záměnou skutečných nemrtvých s politováníhodnými zdánlivě mrtvými, kteří byli považováni za upíry. Kromě toho si u svého učitele vylepšoval turečtinu.

Aby to nebylo málo, profesor mu poslal adresy učenců, kteří rovněž projevili zájem o tuto tématiku, a Viktor si s nimi od té doby bez ustání dopisoval.

V těch nemnoha hodinách, kdy dopřál rukám klid od psaní, myslel na Skyllu. Bylo zjevné, že jeho milovaná patřila ke zcela výjimečným upírům! Když se mu před očima rozplynula ve vzduchu, zmizely i poslední pochybnosti. Představa, že propadl nemrtvé, ho kupodivu nelekala. Láska k ní a vědecký zájem se velmi dobře doplňovaly.

Viktor po ní toužil a zprvu si předsevzal, že navzdory jejímu nabádání vyrazí a bude ji hledat. Ale co když se už vůbec nezdržovala u mlýna? A co se skrývalo za tím záhadným cognatiem?

Viktor netušil, oč dětem Jidášovým jde – ale cítil, že se za tím skrývá něco velkého. A jen jeho milá ho mohla poučit; a tak zůstal, kde byl, i když čekání bylo čirým utrpením. Cítil se s ní být pevně spjatý a byl přesvědčený, že ho navzdory jeho tajnůstkářství nalezne. Několikrát měl pocit, že zaslechl v hlavě její hlas, jako by na něj volala z velké dálky. A pokaždé ji slyšel zřetelněji. Z toho usuzoval, že baronka ví, kde se nachází, a že se blíží. Pošle mu brzy zprávu?

Viktor pozdravil pokývnutím strážné před markýzovým sídlem, kteří ho už mezitím dobře znali, a vyšel po schodech nahoru. Neprodleně ho uvedli k místodržiteli. Na D’Adornově stole se vršily malé i velké dopisy, vedle ležely balíky a balíčky. Všechny byly pro něj.

„Učený pan obchodník s kožešinami,“ uvítal ho D’Adorno se směsí uznání a ironie a ukázal na hromadu. „Podívejte se, co jste Glaser, Flückinger a vy způsobili!“

Viktor zářil a nejraději by dopisy popadl a přitiskl k sobě. „Bylo načase, aby o tom jevu někdo informoval, markýzi. Byl tu vždycky, my jsme jen lidem otevřeli oči.“

„A já, milý pane ze Schwarzhagenu, jsem musel svým představeným posílat zprávu za zprávou. Kvůli vám a ostatním pánům.“ D’Adorno otevřel zásuvku, sáhl dovnitř a vytáhl další hromadu. „Připouštím ovšem, že mě to taky chytlo. Glaser zaslal opis své zprávy Collegiu Sanitatis ve Vídni a jeho otec, který je písař, rozšířil zprávu přes Commercium Litterarium také až do Vídně.“ Položil před něj noviny. „A toto vyšlo dvanáctého března v Norimberku.“

Viktor zajásal. „Konečně!“ zvolal šťastně a dal se do čtení. „Svět se o tom dozvídá.“

„Nejsme jediní, kteří se o to starají.“ D’Adorno k němu přisunul prosbu o zprávu. „Praporčík zdejšího pluku napsal lipskému profesorovi Ettmüllerovi a zeptal se ho, kdo že to přivádí mrtvé k životu.“ Odkašlal si. „Cituji: Protože se z toho tady teď dělá nevšední div, dovoluji si co nejponíženěji vyprosit Váš názor, zda jsou tyto události působením sympatetických, ďábelských či astrálních duchů.“ Markýz se zasmál. „Teď už za tím vidí duchy… Na druhou stranu, máte nějaké vysvětlení, můj milý pane ze Schwarzhagenu? Copak říkají Srbové?“

„Démoni. Většinou.“ Viktor našel důkazy o tom, že se už mnohem dříve objevily zprávy o upírech a jejich vyšetřování, tak například v roce 1730 ve slavonském městě Possega, nebo případ v Ľubovni, který se sice odehrál už v roce 1718, ale byl publikován teprve teď. „Vzbudili jsme zvědavost učenců,“ prohlásil hrdě. „Četl jste to? Tournefortova zpráva o Mykonosu z roku 1718!“ Horlivě listoval dál. „Jenom se podívejte! Polský upir, řecký vrykolokas, srbský strigon a valašský a sedmihradský moroi. Objevují se všude!“

„Je to nejspíš vaší zásluhou, že se pročesávají archivy od Bulharska po Řecko, aby se přišlo upírům na stopu.“ D’Adorno jim nalil do sklenic tokajské a přiťukli si. „Slavnostně se vám omlouvám, pane ze Schwarzhagenu, že jsem se vám a Cabrerovi tenkrát vysmál.“

„Omluva přijata.“ Viktor se zasmál a jediným douškem vypil sladké víno. „Tady, našel jsem dokonce něco od Luthera, a sice o mlaskajících mrtvých,“ řekl a dal se do předčítání. „Masticatio mortuorum. Farář Georgen Rörer z Wittenberku zaznamenati ráčil, jak ve vesnici zemřela žena, a teď, neboť pohřbena, požírá sama sebe v hrobě, pročež takřka všichni lidé ve výše zmíněné vesnici zemřeli.“ Okamžitě před sebou uviděl upírku požíračku, které tehdy čelili na hřbitově; rychle si dolil víno. Ale ani alkohol nedokázal zahnat tuto vzpomínku.

„Pokusil jsem se sehnat Rohrovu Dissertatio de Masticatione Mortuorum,“ řekl D’Adorno, „ale je to v podstatě nemožné. V každém případě Magia posthuma svobodného pána von Schertz by měla být dotištěna pro knižní veletrh v Lipsku.“ Rozprostřel před Viktora odborné časopisy. „Ale teď to přijde: Le Glaneur z Haagu má upíry ve svém vydání ze třetího března a bylo mi řečeno, že také Mercure de France v Paříži něco přinese. Rovněž London Journal začátkem března něco napsal.“ Znovu si připil s Viktorem. „Na vás! Budu moci jednou vyprávět svým vnukům, že jsem byl u toho, když jsme ten hrůzostrašný div vynesli do světa!“

„Každé slovo dopadá na úrodnou půdu,“ poznamenal Viktor – a o poznání tišeji dodal: „Propukne skutečná hysterie.“ Otevřel dopis, v němž se nacházelo pozvání do Berlína do královské pruské společnosti. Grémium mu chtělo na rozkaz pruského krále poskytnout slyšení na téma vampyres a vyslechnout si zprávy z jeho vlastních úst. Viktor byl ohromený. Měl se setkat s pruským králem!

„Na to člověk nemusí být prorok. Brzy o tom bude vědět v Evropě každý.“ D’Adorno zvedl jakýsi dopis. „Tento list ovšem vrhá na vaše počínání stín.“

„Co tím myslíte, Excelence?“

„Je od vašeho otce. Prosí mě, abych vás pokáral a přiměl, abyste konečně poslal slíbené kožichy.“ D’Adornovy oči se na něj upřely, zrak pátral po pravdě. „Přece jste nějaké kožešiny obstaral, pane ze Schwarzhagenu? Protože právě teď se kuny a soboli chystají shodit zimní kožich a…“

„Ano, jistě. To jsem udělal. Je jich plná stodola,“ přerušil ho Viktor nevrle. Neměl čas starat se o zboží, a teď na ně starý pán v Lužici zoufale čekal. Ale co byly kožešiny ve srovnání s objevem, který vynesl na světlo? Jaká podružnost! „Pošlu mu je, jakmile přijde dodávka od posledních lovců. Už to nebude dlouho trvat,“ uklidňoval D’Adorna. Dal přednost lži, aby si zajistil peníze z domova. Jeho otec byl poslední, kdo choval porozumění pro jeho vědecké počínání, a Viktor se obával, že by mu po odhalení pravdy už žádné peníze neposlal. Ale ještě je potřeboval.

„Napíšu mu to, pane ze Schwarzhagenu.“ D’Adorno jim dolil. „A mám dohlédnout, abyste odcestoval domů, jakmile bude práce skončena. Váš otec mi napsal, že si dělá kvůli vašemu nadšení pro upíry starosti. To platí pro celou rodinu.“

„Kromě mého bratra.“ Viktor se usmál. „Děkuji za malé kázání otcovým jménem, pane místodržící. Umím ho ocenit.“ Zadíval se na ohromné množství papírů. „Mohl byste se mnou poslat vojáka, aby mi pomohl s odnesením? Přišel jsem pěšky.“

„Pošlu.“

Viktor vzal namátkou dopisy do ruky. Obálky, na nichž poznal Susannin rukopis, odložil neotevřené stranou. „Jinak nic? Žádné listy od baronky?“

D’Adorno se zarazil. „Ne, pane ze Schwarzhagenu. Toho bych si určitě všiml.“ Nic víc neřekl, ale jeho tón prozrazoval, co si myslí.

Viktorovi to bylo lhostejné. Pořád žádná zpráva od Skylly. Mýlil se, když měl dojem, že cítí její blízkost?

Rozhodl se, že pokud o ní neuslyší do začátku dubna, vydá se po ní pátrat. Začne u mlýna, protože cestu tam si ještě přesně pamatoval.

„Ne, nic takového, co vás možná napadá, markýzi,“ odpověděl až příliš pozdě. „Žádný flirt ani příčina souboje, před kterým prchám. Dluží mi ještě zprávu o upírech ze svého okolí, to je všechno.“ Vtom ho něco napadlo. „Určitě máte záznamy o tom, kde přesně na dobytých územích žije šlechta.“

„Samozřejmě. Už kvůli daním, které musí odvádět.“

„Mohl bych do nich nahlédnout? Znám sice její jméno, ale nevím, kde se nachází její statek. Vyprávěla mi o naprosto neobyčejném případu upíra. Prosím, Excelence, v zájmu vědy!“

„Vám to dovolím, pane ze Schwarzhagenu.“ Zatahal za šňůru, aby přivolal sluhu. „Ty papíry vám nechám odnést do vašeho příbytku. Tento muž vás zavede do daňového oddělení.“ Připil mu, tváře mu už mezitím zčervenaly alkoholem. „Na vás, objevitele a výzkumníka upírů!“

Viktor se uklonil a odešel spolu s podřízeným z místnosti. Cestou sáhl do kapsy kabátu a vytáhl Skyllin kapesník. Přičichl si k němu a nasál do sebe jeho vůni. Nápad se soupisem místních šlechticů byl spontánní a možná se ukáže být neplodným, ale to se zjistí při nahlédnutí.

Bylo možné, že děti Jidášovy žijí mezi lidmi otevřeně i skrytě současně.

Znal přinejmenším tři jména z tajné společnosti.

4. duben 1732

habsburské území (srbská oblast)

Viktor ujížděl po klikaté cestě vedoucí tmavým jedlovým lesem ke kopci, na němž se tyčil mlýn.

Jízda na koni pro něj byla od chvíle, kdy mu Skylla vyléčila koleno, snazší než kdykoliv předtím a na zvířecím hřbetě ho už putování pustými oblastmi neděsilo.

Cesta ztratila svůj serpentinovitý charakter a vedla rovnou k pahorku, kde trůnily mlýn a stodola. Z blízkých stromů se vzneslo hejno vran a s krákáním mu zakroužilo nad hlavou.

Viktor nechal koně vyklusat na kopec. Když dorazil nahoru, seskočil ze sedla a položil ruku na rukojeť dvouhlavňové pistole, která mu visela u boku, teprve pak zaklepal na dveře. Náboj sestával ze železných broků, nejlepšího prostředku, jakým rozstřílet hlavu na krvavé cáry.

Mohutné, velké lopatky mlýna neúnavně kroužily ve větru, tu a tam to zaskřípalo.

Viktor se rozhlédl a spatřil před malými schůdky do stodoly hluboké stopy kol, vedoucí do ní či z ní. Odváželi tu něco?

Protože se nic nedělo, zatahal Viktor za řetěz a zaslechl zevnitř tlumené zacinkání zvonku.

„Haló?“ zvolal turecky. „Je někdo doma?“ Zacloumal dveřmi, ale ty se nepohnuly. Skylla v domě nebyla.

Vrány přistály na věži a shlížely na něj. Sledovaly ho, jak jde ke stodole, která byla také zavřená, a jak se vrací k mlýnu a usedá na schody. Nebylo to tedy tak snadné, jak doufal.

Vytáhl z vnitřní kapsy kabátu složené listy papíru, na nichž měl poznámky o šlechticích z oblasti.

Našel jména Metunová a Carzic, a mlýn i s okolními statky koupila před mnoha lety baronka Illićová. Tři stopy po dětech Jidášových ve světě lidí.

Když přeměřil vzdálenosti mezi sídly tří šlechticů, všiml si jejich přesné shody. Vypadalo to, jako by si upíři rozdělili území podle přesných pravidel.

Viktor listoval, dokud nenalezl náčrtek mapy a nezahleděl se na označené oblasti. Marek se v rozhovoru, který vyposlechl, zmínil o tom, že nejspíš existuje dvanáct členů cognatia, se Skyllou jich bylo třináct. Na základě této domněnky a zjištěných vzdáleností zakreslil Viktor další předpokládané územní celky. Bylo děsivé, jak daleko se táhla teritoria ovládaná nemrtvými, sahala až hluboko na osmanskou půdu.

Opřel se o dveře a zadíval se k modrému nebi, na němž se pohybovaly bílé mráčky. Ve stínu bylo ještě chladno, ale slunce už mělo sílu a slibovalo příjemné jaro. „Budu cestovat touto zemí tak dlouho, dokud tě nenajdu,“ přísahal Skylle. „I kdyby to mělo trvat měsíce a roky.“

Viktor sklopil zrak a prohlížel si okolí. Tma vyzařovala z lesa, který jako by ji v noci polapil a teď ji uvolňoval, a Viktor zaznamenal, že tu nezpívá žádný pták. Vrány se zdály být jeho jedinými obyvatelkami.

Vstal a vrátil se ke svému koni. „Vyrazíme pátrat,“ řekl a položil holínku do třmenu.

Zavrzání v zádech ho přimělo zarazit se a otočit.

Dveře mlýna se otevřely a pomalu se rozevíraly, jako by ho budova chtěla pozvat, aby do ní vkročil.

„Bonjour,“ zvolal a dál hovořil turecky. „Je někdo doma? Můj kůň potřebuje vodu.“ Viktor vykročil k mlýnu, pravá ruka mu znovu spočinula na rukojeti pistole. Nepochyboval o tom, že ve stavení někdo je – otázka zněla: Kdo chtěl, aby vstoupil dovnitř?

Opatrně překročil práh a dával si pozor, aby stál v ochranném slunečním světle. Těsně před ním byla dolů spuštěna rampa, po které už běžel kdysi na útěku před Markem. „Je tam někdo?“

Najednou se lopatky mlýna zastavily, zvuk tření vyluzovaný hřídelí nečekaně ustal a zavládlo hrobové ticho.

Viktor nevěděl, co by měl dělat. Do této zjevné pasti nehodlal vběhnout, ale současně cítil nutkání sestoupit dolů a porozhlédnout se.

Polkl a udělal další krok do nitra mlýna. „Slyší mě někdo?“

Z poschodí pod ním se ozvalo tlumené zarachocení.

Trhl sebou a tasil pistoli. Sešel po schodech do prvního podzemního podlaží, vydal se chodbou, kterou znal, a vybral si nejbližší dveře.

Stanul v dech beroucí, obrovské knihovně. Tísnily se tu regál vedle regálu, světlo poskytovaly jen dvě osamělé olejové lampy, které byly připevněny pod stropem a připomínaly mu vzdálené majáky.

Viktor kladl nohu před nohu a pohyboval pistolí sem a tam. Studeně se potil, srdce se mu rozbušilo rychleji.

Měl pocit, že není sám, a přece nikoho neviděl. Stíny ožily, hlavou mu problesklo tisícero různých schopností upírů a vystupňovalo to strach, který se ho teď zmocnil.

Zhruba uprostřed místnosti, aspoň tak to odhadoval, objevil psací stůl, na němž se vršily papíry a otevřené knihy; osvětlovala je olejová lampa.

Viktor přistoupil blíž a dlouze se na ně zahleděl. Rozeznal latinské poznámky psané ženskou rukou na skoro plné stránce; pod ní leželo několik dalších.

V několika nečitelných rukopisných záznamech, jednoznačně pocházejících od muže, byly mezi řádky a na okrajích udělány značky. Předpokládal, že Skylla pátrala po něčem, co se nedalo odkrýt při pouhém čtení prací.

Viktorova zvědavost zahořela jasným plamenem a on upřel pozornost na latinsky psané poznámky.

Obsah ho upoutal už po prvních řádcích. Šlo v nich o osobní věci! Jakýsi muž jménem Karol psal o Skylle, pokud tedy textu správně porozuměl. Její otec?

První stránky popisovaly události, které se odehrály dlouho před Skylliným narozením. Se jmény a místy si Viktor nevěděl rady – dokud autor nezmínil stěhování do mlýna.

Viktor pochopil, kdo je ve skutečnosti Marek – Skyllin nevlastní bratr; a že je Marek posedlá bytost, která udělá všechno, aby dosáhla svých cílů. Její otec povolal Marka do cognatia, když zastával úřad Iškariotského. Karol – soudě podle těchto řádků – brzy litoval, že má takového syna. Jeho bezohledná ctižádost se mu hnusila.

Viktor polkl, jeho rozčilení vzrostlo. Cognatio? Iškariotský? Tušil, že se chystá proniknout do hlubokých tajemství dětí Jidášových.

Rychle četl dál a zapomněl na všechno kolem. Pistoli si položil vedle sebe na psací stůl.

Následovaly řádky o Skyllině matce a jak velmi ji onen muž jménem Karol miloval a ctil. Při následujícím úseku se mu na okamžik zastavilo srdce:

Získá nesmrtelnost!

Janja užila sérum a společně zestárneme: Já jako upír a ona jako moje žena. Bez kletby krve.

Ale nikoliv na tomto místě, nýbrž velmi daleko odtud, až usoudím, že nastala pravá chvíle. Teprve pak se dozví o svém předurčení.

Protože my dva máme veškerý čas světa.

„Opakuje se to jako u jejích rodičů,“ zamumlal Viktor, zvedl hlavu a zadíval se na zmenšující se plamínek lampy. Docházel olej. Jen ona je upírka a já smrtelník. Vzpomněl si, že do něj po útěku před Carzicem v kočáře vpravila nějaké sérum. Byl teď i on nesmrtelný?

Zazněly takřka neslyšné kroky, potom ke stolu přistoupila jakási postava a Viktor spatřil neznámou ženu. Byla jednoznačně starší než Skylla, ale pohledná, a na sobě měla šat šlechtičny, na hlavě jí seděla velmi nápadná paruka. Vlekla hromadu těžkých knih.

Byl tak překvapený jejím příchodem, že ani nesáhl po zbrani.

Také strnula a prohlížela si ho. „Podívejme. Tady vězí pod maškarádou opravdu Viktor ze Schwarzhagenu, kterého tolik lidí hledá,“ pronesla tiše a on sebou trhl. „Žádný strach, nepředstavuji nebezpečí.“

„Vy jste… baronka Metunová?“ dohadoval se.

Teď ji zaskočil on. „Kdo ti to řekl?“

„Marek – i když ne úmyslně,“ připustil. „Víte, kde je Skylla?“

„Hledá tě,“ odvětila a odložila knihy stranou. „Já po tu dobu dohlížím na mlýn.“

Viktor si sundal oční klapku a paruku zavěsil na opěradlo židle. Přestrojení ztratilo smysl. „Vadilo by vám, kdybych na ni počkal?“

„Mnohé se tím zjednoduší,“ opáčila baronka mnohoznačně. „Jak se ti mezitím vedlo?“ Všimla si výrazu v jeho tváři a zasmála se. „Věř mi. Skylla a já před sebou nemáme žádné tajnosti.“ Lýdie se zadívala na hromádku papírů. „Aha, ty jsi byl tak smělý a pročetl sis to. Rozumíš tomu, co napsala? Stojí tam něco, co ještě nevíš? O upírech?“ dobírala si ho. „Nebo o dětech Jidášových?“

„Ach, myslím, že jsem už o dětech Jidášových zjistil ledacos předtím, než jsem se dostal ke Skylliným zápiskům,“ odpověděl. Její blahosklonný tón ho provokoval.

„Jistě,“ zasmála se pohrdavě.

Těšil se na její překvapenou tvář a zašklebil se. „Mám vám to dokázat?“

Lýdie se na něj dál zvysoka usmívala. „Na to jsme naše tajemství příliš dobře ukryli, Viktore.“

Viktor vyskočil a vytáhl z kapsy mapu, kterou zhotovil. „Tak se sem dobře podívejte a žasněte.“

S velkým nadšením jí vysvětloval, k čemu dospěl. Které oblasti považuje společnost za vlastní, kdo k ní podle jeho názoru dozajista patří a u kterých šlechticů to jen předpokládá. „Rozšířili jste se všude, že ano? Srbsko, Rumunsko, Bulharsko, vaše sféry vlivu jsou obrovské.“ Založil si ruce za hlavou a opřel se. Jen ať klidně vidí jeho pýchu na to, co zjistil. „Jakpak je to s vašimi tajnostmi teď, baronko? Co asi řeknou učenci západního světa, až se dozví o těchto temných královstvích?“

Lýdie se dívala na náčrt a ve tváři se jí zračila – spokojenost? Mlčky naznačila potlesk. „Skvělé, Viktore.“

Viktor naznačil úklonu a z rukávu košile mu vyklouzl přívěšek od cingara.

Baronka před ním s výkřikem uskočila.

Viktor se na vteřinu zarazil, než se mu k uším doneslo tiché cinkání amuletů a on pochopil. Okamžitě sáhl po pistoli a zvedl dvouhlavňovou zbraň. Ústí mířilo ženě na hlavu, současně tasil dýku.

„Kdo jsi?“

XXI. kapitola

4. duben 1732

habsburské území (srbská oblast)

Zírala na kříž před jeho hrudí. „Odpusť, já…“

„Ty nejsi baronka Metunová!“ Pistole se ani nepohnula. „Kdybys byla dítě Jidášovo, pohled na křížek by ti nevadil.“ Viktor vstal. „Kdo opravdu jsi?“

Pokusila se usmát a zakrýt strach. „Přitom jsem si myslela, že se mi tě podařilo oklamat.“ Zahalil ji stříbrný třpyt a ona se proměnila v jinou ženu, kterou přesto znal. Ze svých snů. „Jsem Irina a my dva jsme měli už několikrát to potěšení – vzpomínáš si?“

Nasedačka! Viktor překřížil pistoli a dýku a Irina sebou znovu trhla. „Na tebe znamení Pána působí, Irino,“ pronesl pochmurně a vydal se rychlými kroky k ní, zatímco upírce se nepodařilo odtrhnout zrak od improvizovaného kříže. S kňouráním ustoupila k polici a zvedla ruce, aby se bránila.

„Kde je Skylla?“

„Já nevím!“

„Co pohledáváš v jejím mlýně? Odpověz!“

„Ale ano, ano,“ naříkala a vrčela současně. „Konečně jsem zjistila, kde Skyllu najdu, a pozorovala jsem mlýn, dokud nebylo jasné, že odjela z domu. Potom jsem se vloupala dovnitř, abych zjistila víc o dětech Jidášových…“

„A pak jsi provedla co?“

Irina zaváhala a pošilhávala k východu.

„Ať tě to ani nenapadne.“ Viktor natáhl paži s pistolí a dával si pozor, aby se ženě současně před očima pohupoval cingarův náramek se symboly. Křesťanská část amuletů ji držela v šachu. „Proč špehuješ? Co máš s dětmi Jidášovými do činění, vždyť k nim přece nepatříš?“

„My ostatní upíři děti Jidášovy nenávidíme! Měli by být všichni vyhubeni,“ vyrazila ze sebe skoro zmučeně. „Chtěla jsem…“ Najednou vyskočila do výšky a rozběhla se do chodby.

Viktor chvíli váhal střelit ženu do zad, ale pak si připomněl, že Irina je upírka, která by s ním nejspíš také neznala slitování.

Stiskl spoušť a kartáčový náboj jí rozerval záda. Chtěl ji zadržet, ale ještě ne zabít. Skylla ji bude chtít určitě vyslechnout.

Hřbety knih vpravo a vlevo od upírky se pokryly nesčetnými rudými stříkanci, také dřevo bylo potřísněné, projektily roztrhaly celá díla, další poškodily zbloudilé střely.

Obsah druhé hlavně napáchal v knihovně ještě větší spoušť, ale když Viktor vběhl skrz mračna útržků papírů do chodby, aby se porozhlédl po Irině, byla pryč. Krvavé skvrny na podlaze mu ukazovaly cestu, kudy se vydala.

Rychle znovu nabil a rozběhl se za ní.

Najednou na něj z postranní chodby někdo skočil a strhl ho k zemi. Do hlavy ho udeřil jakýsi železný předmět a Viktor omámeně dopadl na podlahu. Někdo na něm seděl a tiskl mu paže k zemi s takovou silou, až slyšel praskat vlastní kosti. Zasténal.

„Ty?“ zaslechl pronášet známý hlas plný údivu a ruce ho pustily; váha mu zmizela z hrudi a někdo se jemně dotkl jeho tváře. „Jak ses tu dostal? Mrzí mě, že jsem tě praštila.“

Zrak se mu projasnil – a on poznal Skyllu, klečící vedle něj. Světle hnědé šaty jí těsně přiléhaly k tělu, nad hrudí a na boku se skvěly černé výšivky.

Viktor zvedl paži a přidržel jí před obličejem náramek, ale když na symboly nezareagovala, uvolnil se. Nebyla to Irina. „Praštila?“ pronesl chraptivě, v ústech cítil krev. „Myslel jsem, že mě trefil železný kyj.“

Skylla mu pomohla se napřímit. „Proč jsi střílel?“

„Irina,“ odpověděl a hmátl po pistoli, kterou ztratil při pádu. „Vydávala se za baronku Metunovou a prohledávala mlýn. Aby se dozvěděla víc o dětech Jidášových.“ Sklopil zrak. „Prozradil jsem jí, co jsem zjistil o společnosti…“

Skylla vyskočila na nohy a vzala ho za ruku. „Vstaň. Najdeme ji, a tentokrát smrti neunikne! Za takovou nehoráznost zaplatí svým nemrtvým životem.“

Společně se vyřítili po rampě nahoru a pak dveřmi ven.

Venku se setmělo, Viktor při čtení zápisků úplně zapomněl na čas. Ať se rozhlíželi sebevíc, po upírce nebylo ani stopy.

„Zatraceně!“ Skylla pátrala kolem, dívala se k lesu a na cestu. „Udělala ti něco?“

„Už se jí umím ubránit,“ opáčil s úšklebkem a ukázal jí náramek. „Tím jsem ji odhalil.“ Právě se jí chtěl přiznat, že četl její latinské zápisky, a současně má stále tolik otázek na upíry i ji samotnou – když tu zvedla velitelsky ruku a nastražila uši.

„Vrať se do mlýna,“ pronesla napjatě a otočila hlavu doprava.

Viktor se také zadíval tím směrem a rozeznal obrysy muže na koni. Pravou ruku měl zapřenou v bok, levou třímal otěže. Ve slabém světle hvězd si Viktor mohl udělat jen nejasnou představu o velkopanském ustrojení, které se třpytilo a blýskalo stejně jako jeho paruka. „Dítě Jidášovo!“

„Do mlýna,“ zopakovala Skylla a strčila ho do ramene, současně se postavila před něj, aby kryla jeho ústup. Věděla, koho má před sebou. „Barone Rubine,“ zvolala hromově. „Dnes bez kočáru?“

Usmál se na ni z výšky a potom se podíval na Viktora, kterému ani na mysl nepřišlo, aby se vydal do mlýna. „Recepturu nesmrtelného života tvého otce za život tvůj a toho Němce,“ vyslovil Rubin svůj požadavek. „Jinak si ji najdeme sami a po vás nezbude ani stopa.“

„Z barona poslíčkem,“ pronesla Skylla uštěpačně. „Tomu říkám úpadek.“

„Pokud tu recepturu dostaneme, budete moci opustit zemi a odejít na západ.“ Rubin zněl spokojeně, když posměšně dodal: „Ach, ale samozřejmě až poté, co ji ověříme a spatříme její účinek na vlastní oči.“ Narovnal se v sedle a natáhl hlavu, zrakem spočinul na jejím společníkovi. „Na něm! Viktorovi ze Schwarzhagenu bude předtím vyrván jazyk a budou mu useknuty obě ruce. Tím si zajistíme, že nikomu neprozradí informace o nás, dětech Jidášových, ať bude žít jakkoliv dlouho, poté co okusí elixír nesmrtelnosti. Vy oba zůstanete v naší péči, dokud si nebudeme jistí, že receptura je správná. Určitě ti nebude vadit strávit nejbližších padesát let po boku němého mrzáka, když se přece zdá, že ho tak miluješ. Toť rozhodnutí cognatia. Budeme očekávat tebe, formuli a Němce o půlnoci přede dveřmi mlýna.“ Rubin obrátil koně a pozvolna odklusal dolů k lesu.

Viktor stál na prahu, ruku s pistolí zpola zvednutou ke střelbě.

Skylla odmítavě mávla rukou. „K ničemu by to nebylo, miláčku.“

„Co chtěl?“

Upřeně hleděla za baronem a už přemýšlela, jak by mohli cognatiu uniknout. „Až příliš, Viktore. Víc, než jsem ochotná dát.“ Skylla popošla k němu a dlouze ho políbila na rty, prošla kolem a vtáhla ho s sebou do nitra obydlí.

Postrčila ho k židli a posadila na ni, poté zaujala místo naproti němu a uchopila ho za ruce. Bylo načase, aby se všechno dozvěděl. O ní, o dětech Jidášových i o tom, co je o půlnoci čeká.

Viktor jí pozorně naslouchal a víc a víc bledl. Po podobných poznatcích nakonec přece jen netoužil.

4. duben 1732

habsburské území (srbská oblast)

Skylla stála v knihovně a svírala v rukou papír, na který si před několika dny ještě jednou zaznamenala poslední rozluštění otcovy tajné zprávy. Bylo to shrnutí Karolových poznatků; receptura nesmrtelnosti.

Cognatio vědělo, že návod na přípravu vlastní, ale nepočítalo s tím, že Skylla s Viktorem přijmou boj. Bylo to poprvé, kdy mělo dojít k otevřenému měření sil mezi dětmi Jidášovými.

Skylla polkla. Její otec dal matce ten největší dar, jaký si bylo možno představit, a ona o tom neměla ani tušení! Věčný život. Bez janičářova skutku by se Skyllin sen o rodině naplnil.

Spousta dojmů, která se na ni valila, ji zmáhala a vháněla jí do očí slzy. Obavy o Viktora se mísily s tryskajícími vzpomínkami, které už považovala za potlačené; vzlykajíc si pravou rukou zakryla oči a poddala se citům.

Po několika minutách slabost zaplašila. Musela podniknout přípravy, ozbrojit se na útok baronek a baronů. Setká se při něm s Lýdií? Postaví se přítelkyně proti ní, nebo se bude držet stranou?

„Skyllo?“ uslyšela Viktorovo zvolání. „Jsem připravený. Co bude teď?“

„Hned jsem nahoře,“ odpověděla. Skylla ho už nechala zapřáhnout kočár k útěku, ale nejdřív si chtěla vyměnit několik ran. Vycházela z toho, že zástupce cognatia, které proti ní poslali, její odpor zaskočí. V laboratořích se skrývaly věci, které se daly v boji velmi dobře využít.

Skylla Viktorovi nařídila, aby vynesl nahoru bedny s lahvemi s kyselinou s alkoholem. Oheň a kyselina mohly způsobit i upírům ničivá zranění – a oslabené soupeře bylo snazší porazit.

K nasazení těchto prostředků budou mít ovšem příležitost jen krátce. Než se cognatio vzpamatuje z překvapení, budou muset uprchnout. Skylla velmi dobře věděla, jakými schopnostmi jednotliví upíři disponují.

Největší starosti si dělala o svého milého. Ocitnout se jako člověk mezi bojujícími upíry bylo zhruba stejně nebezpečné, jako když se ovce dostane mezi hladové vlky…

Místností proletěl stín, nepozorován proklouzl kolem Skylly a zadíval se jí přes rameno na papír.

Černé oči ulpěly na řádcích.

Skylla zaznamenala dech na šíji dřív, než něco uviděla. Najednou ji zahalil zápach rozkladu. Překvapeně se otočila a poznala siluetu za sebou.

„Umbra!“ zvolala rozhněvaně, odložila stránku, vytáhla dýku a rozehnala se po upírovi, který rychle uskočil dozadu a přitom překotil židli. „Poslal tě Carzic, abys sledoval mě a Viktora?“ Dotírala na nemrtvého, který se omezoval na to, že se vyhýbal jejím výpadům. Skylla si uvědomila, že se ji snaží odlákat, a polekaně se zadívala k psacímu stolu.

Z úkrytu se odvážil vyplížit druhý umbra a zmocnil se listu s recepturou.

„Ne!“ zaječela na něj Skylla a předvedla mohutný skok, ruku s dýkou vytrčenou dopředu a namířenou na upírovo srdce.

Umbra se dostal do chodby a pádil k rampě, když tu mu zabořila čepel hluboko do srdce a podélně mu ho rozřízla; s jekem se zhroutil.

Skyllu něco zasáhlo do kříže a odmrštilo dopředu na regál; náraz byl tak silný, že prolomila dřevo a obklopená knihami dopadla na zem chodby. V pravém rameni jí vězel dlouhý dřevěný úlomek a působil bolest. Vztekle si ho vytrhla z těla a prudce se otočila.

Umbra zvedl stránku a díval se na ni s vyceněnými zuby.

Vzduchem prosvištěl malý předmět a s řinčením se roztříštil o hlavu stínového plížila. Okamžitě to zasyčelo. Na podlahu dopadly střepy a ke stropu knihovny se vylinul hustý, páchnoucí dým, zatímco umbra se svíjel bolestí a s vytím se držel za hlavu. Zezadu i zepředu po krku mu stékala průzračná tekutina a zanechávala na černé kůži bytosti doutnající stopu.

Za upírem se vynořil Viktor a vyprázdnil obě hlavně pistole. Olověné šrapnely rozervaly umbrovi hrudní koš i se srdcem; bytost dopadla mrtvá na zem. List s recepturou pomalu plachtil dolů, až přistál půl kroku od mrtvoly.

Skylla vstala a pohlédla na Viktora. „To bylo dobré. Nebezpečné, ale dobré, můj statečný hrdino.“

„Chtěl jsem trochu pocvičit, než se vrhneme do boje s tvými bývalými přáteli,“ odvětil a vypadal vyrovnaně, Skylla ovšem poznala v jeho nitru strach. Naprosto pochopitelné. „Kde se tu vzali? Kolem mě nikdo neproklouzl.“ Zadíval se na zahubeného soka a uviděl druhého, kterého zabila Skylla.

Baronka zvedla papír, složila ho a schovala. „Určitě se tady zdržovali už déle. Nejspíš se dostali do mlýna krátce po Irině. Vyřadila z provozu bezpečnostní pasti, a tak jim umožnila vstup.“ Co by dala za to, kdyby dostala Irinu ještě jednou do rukou! „Pojďme nahoru. Brzy bude čas.“

Viktor znovu nabil pistoli. „Celou dobu jsem si kladl otázku, co přesně si chtěla Irina s informacemi o cognatiu počít? Skoro jsem měl dojem, že má za lubem něco většího,“ řekl, když stanuli v kuchyni. Železné okenice byly stejně jako v jiných poschodích zavřené, nad nimi a nade dveřmi byly umístěny nože. Tímto způsobem nebylo pro útočníky cesty dovnitř.

„Taky se nad tím podivuji,“ připustila Skylla. „Jeden by řekl, že chystá povstání proti dětem Jidášovým. Vypadá to, jako by měli vyvrhelové, jak jsme jim vždycky říkali, pronásledování už plné zuby.“

Tiše se zasmál. „Jak je to všechno podobné. Chátra povstává proti pánům, ať jsou to lidé nebo nemrtví.“

„Na revoluci je Irina ve zřetelné početní nevýhodě.“ Skylla se zlomyslně zašklebila a podívala se na hodiny. Do půlnoci scházela půlhodina. „Ale možná je dost chytrá na to, aby se venku ukryla a počkala, jak bitva dopadne. Potom to bude s její rebelií proti dětem Jidášovým určitě vypadat lépe. Pár jich dnes zemře.“

Viktor k ní přistoupil a sevřel ji v náručí. „Dnes se všechno rozhodne, lásko,“ pronesl jemně a zadíval se jí do očí. „Nemáš sebemenší důvod pochybovat o mně a mých citech k tobě. Chci s tebou žít, a je mi jedno, kdo jsi a co jsi předtím všechno udělala.“

Vroucně ho políbila. Viktor dobyl její mysl i srdce, a neopustil ji dokonce ani poté, co mu vyprávěla temné kapitoly ze svého života dcery Jidášovy, které by jiné lidi zahnaly samou hrůzou na útěk. Skylla se tehdy při jejich setkání nemýlila. Ten člověk ji miloval. Upřímně.

„Jaký jsi pro mě dar,“ zašeptala a znovu ho políbila. „Víš, co máš dělat?“

Přikývl a pohladil ji po zrzavých vlasech. „Na tvé znamení začnu házet láhve z oken.“

„A…?“

„…a jinak se budu držet zpátky,“ slíbil s povzdechem, položil přitom ale ruku na rukojeť pistole. Chtěl dělat víc než jen házet láhvemi.

Skylla zavrtěla hlavou. „Drž se svého strachu, bude ti užitečnější než hrdinská odvaha. Děti Jidášovy jsou jinými protivníky než tenjaca, umbra či ostatní upíři, které jsi zabil. Zapaluj je, polévej kyselinou, ale zůstaň ve mlýně a nepouštěj se s nimi do boje, ať už se pokusí o cokoliv!“ Poté ho k sobě pevně přitiskla, jejich rty se vášnivě setkaly. Vychutnávala si ho a její tělo vzpomínalo na noc, kterou spolu strávili. Kdyby to bylo za jiných okolností, Skylla by se okamžitě poddala naléhavé touze po milování.

S těžkým srdcem se od něj odtrhla a pospíchala mlýnem nahoru k terase; Viktor ji následoval a po dlouhém pohledu do jejích očí zavřel otvor. Slyšela zaškrábání a věděla, že se tam teď také nachází nůž. Viktor byl před cognatiem v bezpečí. I před ní.

Skylla zvedla hlavu a zadívala se ke hvězdám, současně přecházela v kruhu. Ze všech stran přilétala bouřková mračna, zlověstně v nich rachotilo a tu a tam z nich vyrážely blesky.

Věděla, kdo bouřku přivolal a co se má stát. Mlýn takovému náporu přírodních živlů neodolá a dříve či později zanikne, bombardován žhnoucí nebeskou energií. Cognatio se tedy nehodlalo pouštět do nebezpečné potyčky. Zrádkyni a člověka měly zničit blesky.

Skylla se podivovala, jak rychle se fronty hnaly ze všech stran k pahorku, jako by je kopec doslova přitahoval. Zvedl se silný vítr a roztáčel lopatky rychleji a rychleji.

Pak spatřila první tři kočáry, jedoucí jeden za druhým po cestě.

Skylla položila nohu na zídku, naklonila se dopředu a napjala zrak, aby povozy lépe rozeznala. Koho asi posílají?

Polaskal ji závan větru, hned poté zaslechla za zády pleskot holých nohou na kameni.

Pomalu se otočila a spatřila před sebou stát nahou přítelkyni. Baronka využila přízračnou podobu, aby se nechala odnést k věži. „Neříkej mi, že poslali zrovna tebe, abys vyzvedla recepturu, Lýdie.“

Usmála se. „Ne. Nevědí, že jsem tady.“ Postoupila o krok ke Skylle. „Chtěla jsem tě poprosit, abys utekla, Skyllo. Nech jim tu recepturu a prchni. Chtějí tvou smrt bez ohledu na to, zda je formule správná či nikoliv!“

Skylla spatřila v barončiných očích upřímnou starost, potom se zadívala znovu ke hvězdám, které stále víc a víc pohlcovala mračna. „Já vím, Lýdie. Ale neporazí mě.“

„Možná máš velký talent a se dvěma nebo třemi z nich si určitě poradíš,“ pronesla Lýdie rozrušeně, „ale oni přicházejí všichni! I se svými elévkami a elévy. Protože se tě bojí a chtějí tě zahubit dřív, než jim přerosteš přes hlavu. Znají tvou velikost.“

Skylle se zježily chlupy. Počítala s Rubinem, jeho elévem a nanejvýš třemi baronkami a barony – ale ne s celým cognatiem!

Bylo dobré, že vzali útěk v úvahu hned na počátku, protože proti všem upírům a upírkám by to měla těžké i ona.

Skylla se rozhodla podniknout krátký, mohutný útok a poté uprchnout. Všechno ostatní znamenalo smrt. Domnívala se, že ví, proč přicházejí všichni: aby si vychutnali triumf nad odpadlicí.

Lýdie sevřela v dlaních Skyllinu pravici. „Prosím tě, uteč! Odejdi daleko na západ, kam tě nebudou následovat. Toho se příliš bojí, protože by během stíhání mohli přijít o své statky.“

Ve Skylle se svářily vzdor, pýcha a rozum. Sdílela barončin názor, ale současně se temná stránka v jejím nitru dožadovala způsobit cognatiu škody. Potrestat je za jejich troufalost. „Nemohu jim recepturu přenechat,“ odpověděla zamyšleně. „Bylo by to k lidem nezodpovědné.“

„V tom případě teprve musíš utéct,“ prosila ji Lýdie vroucně. „Prosím, Skyllo!“

Teď se přece jen podívala na baronku udiveně. „Nechtěla jsi žít věčně? A teď mě ponoukáš k útěku? S recepturou?“

Lýdie polkla. „Víš, proč jsem se nikdy nepodílela na intrikách proti tobě a nechávám tě teď odejít? Třeba najdu prostředek proti smrti sama, kdo ví? Tvůj recept bych nikdy nechtěla, pokud bys za to měla zaplatit životem!“

S rachotem uhodily další blesky a zasáhly les, obě ženy se otočily. Z východu se blížila hlavní fronta bouře.

„Musím jít.“ Lýdie políbila Skyllu na čelo. „Nechci tě oplakávat. Neudělej mi to,“ pošeptala jí do pravého ucha, vzápětí znovu přijala větrnou podobu a zmizela.

Skylla se postavila na zeď mlýna, zatímco pod ní zaujalo postavení jedenáct kočárů, které předjely během jejího rozhovoru s Lýdií. Okénka byla otevřená a v nich viděla bílé ovály tváří. Všechny ji pozorovaly.

Zhluboka se nadechla, zvedla paže, zavřela oči a pátrala po spojení se živly. „Dnes nic nedostanete. Mě, recepturu ani Viktora!“ zavolala dolů.

Náhle vyšlehlo jedenáct blesků a hnaly se na věž.

Skylla zaťala zuby a cítila, jak jí jako žhavý oheň proudí každým vlákénkem těla neviditelní poslové mocných energií. Uchýlila se ke svým schopnostem, soustředila se a navázala s nimi kontakt, aby je svedla jiným směrem.

Blesky ji neochotně poslechly a dopadly kolem mlýna, přičemž kolem ní vytvořily zářivou, praskající klec, aby nakonec pohasly.

Skylla otevřela oči. Koně vyděšeně ržáli a dva povozy odrachotily; kočí už nedokázali zdivočelá zvířata udržet. „To je jenom předkrm!“ zavolala. „Zkuste to ještě jednou, a nechám blesky sjet do kočárů.“

Cognatio zareagovalo vlastním způsobem.

Mraky kolem mlýna znovu zaplály a vyplivly na ni vražedné projektily tvořené čirou elektřinou – ovšem tentokrát jich bylo víc než dvacet!

Skylle zůstala méně než vteřina, aby zareagovala.

Zatímco přijímala svou přízračnou podobu, odchýlila současně od věže co nejvíce útoků a poslala je zpátky mezi kočáry. Ucítila zašimrání, jak sedm blesků projelo její mihotavou formou a udeřilo do terasy.

Zmocnila se jí závrať, námaha si žádala svou daň. Přesto Skylla s obrovským zadostiučiněním spatřila, jak byly dva kočáry doslova vyhozeny do vzduchu, kolem se rozlétly doutnající trosky. Většina koní ležela bez hnutí na zemi, omráčena silou blesků, které narazily do půdy a uvolnily tam své náboje.

Pod ní vyhazoval Viktor z okna nejvyššího poschodí střídavě láhve s kyselinou a alkoholem. Někdy střely zasáhly, z trosek povozů se s křikem plazily hořící postavy; další upíři vystoupili a zvedli k ní zrak; čtyři z nich ze vteřiny na vteřinu zmizeli, zatímco jejich šaty padly k zemi.

Bylo načase odejít.

Skylla se odvznášela ke stodole, skrz otvor nahoře a dolů ke kočáru, k němuž byli zapřáhnuti dva bělouši.

Přijala lidskou podobu a přehodila přes sebe vozkův kabát, který visel na háku vedle průchodových dveří k mlýnu, potom zatáhla za šňůru se zvonkem a dala tak Viktorovi znamení, aby přišel za ní. Posadila se na kozlík, zvedla opratě a netrpělivě čekala, až se její milý objeví.

Dveře se rozlétly a těžce oddechující Viktor vběhl do stodoly. V rukou držel dvě láhve s kyselinou.

Než mohl něco říct, kývla ke kabině povozu. „Nastup! Musíme utéct, jinak oba zemřeme. Jsou příliš silní.“ Skylla se na něj vážně zahleděla. „A nezapomeň uvnitř vrazit nad okna nože.“

Viktor beze slova naskočil do kočáru. Skylla zakřičela na koně, zapráskala koženými opratěmi a zvířata se dala do běhu. Že jsou vrata zavřená, jí nevadilo, oj vpředu přesahovala a působila jako beranidlo.

Skylla prováděla kočár troskami a bičem popoháněla bělouše k nejvyšší rychlosti. Ujížděla po kusech dřeva, přejela dvě hořící postavy a hnala se po silnici dolů k lesu. Věděla, že ji cognatio bude pronásledovat. Viktora i ji čekal dlouhý útěk plný nejistoty.

Irina se přikrčila v proláklině, kterou našla deset kroků od mlýna v kopci.

Tenjaca se vlastně chtěla vrátit zpátky, aby se konečně zmocnila Viktora. Patřil jí, na tom nezměnila nic ani Skylla. Ale když se objevily kočáry a ona se najednou ocitla mezi dvěma bitevními liniemi, nezbylo jí než se schovat.

Třásla se po celém těle a tiše křičela, zatímco kolem ní s ohlušujícím rámusem narážely do země blesky. Výboje se nesly půdou a provrtávaly jí tělo bolestí, ale neodvažovala se vylézt ze skrýše. Byla si jistá, že kdyby ji odhalili, byl by to její konec.

Opatrně zvedla hlavu a pozorovala, co se před ní odehrávalo: šílenou jízdou vyrazil mezi ostatními povozy kočár, na kozlíku seděla Skylla a hlasitými výkřiky popoháněla koně; hned poté se rozjely tři kočáry a daly se do pronásledování, další byly buď silně poškozeny, nebo koně leželi nehybně na zemi. Oběti blesků.

Irina si dovolila lehce se nadechnout.

Připadalo jí velmi poučné, že děti Jidášovy bojují mezi sebou. Byly dny jejich vlády sečteny? Rozpadala se společnost, o níž se toho od Viktora tolik dozvěděla?

Sledovala, jak dva synové Jidášovi a jedna dcera společně postávají na úpatí věže mlýna a radí se. Potom zmizeli, zatímco jejich šaty spadly na zem.

Bouře nad stavením se utišila a z oblaků se začal snášet chladivý liják, aby uhasil plamínky v troskách.

Irina opatrně vstala a přibližovala se ke vstupu. V knihovně toho bylo k objevení ještě dozajista mnoho a snad tam najde díla ve svém jazyce.

Proklouzávala kolem zničených kočárů a zprvu si nevšímala postav ležících kolem nich – dokud jí pohled nepadl na muže ve velmi nákladných šatech; vedle něj plavala ve stále se zvětšující kaluži paruka.

Irina zaváhala. „Dítě Jidášovo,“ zašeptala vzrušeně. „Žiješ ještě, ty bastarde?“

Zvědavost zvítězila.

Připlížila se k upírovi a cestou zvedla dlouhý, roztříštěný kus dřeva, aby se mohla bránit, kdyby bylo třeba.

Vedle muže, jenž ležel v blátě tváří vzhůru a se zavřenýma očima, se zastavila. Byl mladý, v pravém rameni mu zela hluboká rána. Zranění se ale už vlákénko po vlákénku zacelovalo a ona si uvědomila, že je zcela jistě naživu!

Irina pevně sevřela kus dřeva a upřeně hleděla na nenáviděného syna Jidášova.

Polkla. Její rozrušení vzrostlo, protože si pohrávala s myšlenkou, že udělá něco neslýchaného, něco, co tady ještě nebylo. Přesto se neodvážila, neboť jí v tom zabraňovala aura moci, která jako by nenáviděného nepřítele obklopovala dokonce i v této chvíli.

Pomalu nechala improvizovaný kůl klesnout.

Ale naskytne se jí někdy lepší příležitost než tato, aby jednoho z nich zabila?

Přesně v tom okamžiku muž s hlasitým výkřikem vyskočil a popadl ji oběma rukama za krk, aby jí ho rozerval.

Tenjaca zareagovala instinktivně a praštila ho dřevem do hlavy, takže se odpotácel stranou a přepadl přes koňskou mršinu. „Ty vyvrhelko! Roztrhám tě na kusy!“ pohrozil jí hromově a okamžitě se odrazil. Letěl na ni s rozpřaženýma rukama, v široce otevřených ústech se skvěly špičáky.

V Irině se něco probudilo a dodalo jí odvahu. Přikrčila se, vrhla se s divokým řevem proti němu a oběma rukama zvedla provizorní kůl vysoko do vzduchu, aby získala dostatečný rozmach. Potom ho prudce zarazila upírovi do hrudi.

Dřevo s tlumeným zaskřípáním provrtalo tělo, upír zasténal.

Pustila zbraň, soupeř dopadl za ní na zem. Svíjel se, lapal po dechu a zděšeně zíral na Irinu, která přistála v blátě a otočila se k němu. Sokovy ruce vyletěly vzhůru a sevřely kůl.

Vyděsila se, její odvaha zmizela jako kouzlem a okamžitě dostala strach. Co když jsou poblíž ještě děti Jidášovy a upíra slyšely?

„Ne, zemřeš!“ Rychle zvedla paruku a nacpala mu ji do chřtánu, jak hluboko to jen šlo, a zvuky se změnily v tlumený nářek. Potom začala upírovi opakovaně kopat do paží, které po ní chňapaly, a přitom zlostně syčela a prskala.

Ale syn Jidášův stále žil, jen jeho obrana ochabovala.

Irina objevila za mužovým opaskem dýku a vytáhla ji z pouzdra. Rozčilená mu poklekla za hlavou, pravačkou mu zaklonila bradu – a několikrát ho surově bodla shora do krku. Vytryskla krev. Aby ležel nehybně, udeřila ho tu a tam rukojetí do čela, až slyšela, jak lebka praská.

Konečně se dostala k páteři a páčila mezi jednotlivými obratli. Ostří kvůli jejím nezkušeným prstům několikrát sklouzlo po kostech, aniž by je přeťalo, až s výkřikem vložila do řezu všechnu sílu – a připravila muže o hlavu.

Pohled dítěte Jidášova pohasl, paže ochable dopadly vpravo a vlevo do bláta.

Irina ztěžka oddechovala a nedokázala se pohnout. Neodvracela oči od oběti.

Nakonec se zasténáním vyskočila na nohy, rudý, bílým morkem potřísněný nůž vytrčený před sebe, a rozhlížela se. A potom se konečně její napětí uvolnilo úlevným smíchem. „Mrtvý!“ zvolala nevázaně a nakopla upíra. „Zničila jsem tě, syne Jidášův!“ Zaplavil ji pocit neznámé moci a euforie. „Já!“

Přičichla k rudé krvi na čepeli, jež jí připomněla životodárnou tekutinu Skyllinu, kterou tehdy nedopatřením ochutnala v povoze. Opatrně ji olízla a zašklebila se. Tohle chutnalo jinak, odporně a staře. Nemocně. Nedalo se to srovnávat.

Radostně nadnášená svým úspěchem pátrala ve zbytcích kočárů po dalších zraněných potomcích Jidášových, které by mohla zahubit. A potom roznese do světa zprávu o svém vítězství a o slabosti samozvaných lepších upírů.

Podmínky pro to, aby mohli vyhladit nenáviděné děti Jidášovy, byly příznivé. Irina toho teď věděla tolik o nich i o místech, kde se zdržují!

Tenjaca se zadívala na cestu, po které zmizely kočáry. Vůbec se jí nezamlouvalo, že jí Němec znovu unikl. Za prvé ho stále chtěla pro sebe, za druhé věděl hodně o dětech Jidášových a mohl by jí přeložit svazky z knihovny v cizích jazycích. A za třetí – za třetí byl Skylliným milencem. Trojnásobně cenný pro Irinu.

Příliš cenný, než aby ho nechala jít.

7. duben 1732

habsburské území (srbská oblast)

Poté co jeli tři dny a tři noci, koně už nemohli dál. Skylla a Viktor se střídali, přes den řídil kočár on, zatímco ona spala; v noci si role vyměnili.

Jejich útěk se ukázal být ještě obtížnějším, než si zprvu mysleli. Kvůli Skylle nemohli překračovat řeky ani potoky, místo toho museli jet podél vody tak dlouho, dokud nenašli vyschlé místo. Bolestně si uvědomili, že být dítětem Jidášovým má i nevýhody.

Nastala noc, přišel čas upírů, a Skylla se jako vždycky vynořila vedle Viktora na kozlíku, aniž by zaznamenal, jak přesně to udělala. Políbili se a usmáli se na sebe.

„Ta dobrá zvířata! Věrně nám sloužila, ale jsou u konce se silami,“ prohlásila Skylla s pohledem upřeným na bělouše, kteří dokázali víc než normální koně. „Budeme si muset obstarat nová.“ Zadívala se přes střechu na širokou cestu za sebou. Ani stopa po pronásledovatelích.

Viktor se zašklebil. „Je výhodné být člověkem,“ poznamenal. „Ostatní si musí vyhledat přístřeší, jakmile se slunce objeví na nebi.“

„Je to naše jediná ochrana před nimi,“ zamumlala Skylla, která si nedělala iluze. Nesmělo dojít k boji. „Vymyslel jsem pro nás plán,“ oznámil jí. „Chtěl bych s tebou do Francie, do Bretaně.“

Skylla se zachvěla. „K moři?“

„Žije tam jeden můj dobrý přítel, kterého jsem poznal na cestách s otcem. Nepředpokládám, že by nás Marek pronásledoval tak daleko.“

Skylla přikývla.

„Můžeme se ve Francii odvážit nového začátku. Oba mluvíme dost dobře francouzsky na to, abychom si našli práci. Přítel nám v tom pomůže, aniž by mě prozradil otci.“ Viktor byl pevně přesvědčený o zdaru jejich útěku. „Susanna, hřebčinec, vzpomínky na Elvíru, nic z toho už mě nezajímá. Není to důležité.“

Skylla ho políbila. Viktora se brzy zmocnila ospalost a nechal na Skylle, aby řídila kočár s unavenými koňmi. Vlezl si do kabiny.

Po chvíli zamířila ke statku, který uviděla. Koupila od sedláka oba jeho koně a přidala mu bělouše; zvířata přinesou tomu muži skutečnou radost a bude se divit, čeho všeho jsou schopná. Viktor výměnu zaspal.

Cesta teď ubíhala podstatně rychleji. Krajina letěla kolem nich.

Skylla se stále znovu ohlížela, ale cognatio je nedohonilo ani tuto noc.

Tak to šlo hodinu za hodinou, až Skylla zahlédla za jejich zády rozjasňující se obzor. Ještě asi hodinu, pak si bude muset vlézt do kočáru.

Viktor už byl vzhůru a vystrkoval hlavu z okýnka. Naučil se přelézat dopředu za plné jízdy a zvládl tuto výzvu i tentokrát. „Máme čerstvé koně!“ zaradoval se.

„Běží dobře, i když ne tak rychle, jak to dokážou bělouši, když jsou odpočinutí,“ řekla a vtiskla mu do ruky opratě. „Odhaduji, že Marek a ostatní nás budou pronásledovat ještě asi tři nebo čtyři dny, než nás nechají na pokoji. Ale garantovat ti to nemůžu, miláčku. Může se stát, že nás dostihnou, a potom milost…“

„Žádná milost, Skyllo. Pokud nás napadnou, zemřou.“ Viktor popohnal koně zvoláním a zapráskáním biče. Myšlenky se mu zatoulaly k budoucnosti. „Mohla bys mě vyškolit na lékaře,“ navrhl jí. „Tím bychom si mohli vydělávat na živobytí.“

„Co bude s tvým otcem, tvou rodinou?“

Viktor se na ni usmál. „Cestou jim pošlu dopis a sdělím jim, že mě mohou vyškrtnout z rodinného dědictví. Uvěří, že jsem odešel do Ameriky. S penězi, které mi otec poslal.“

Skylla si ho změřila. „Přenecháš hřebčinec bratrovi?“

Přikývl. „Všechno, co mě zdržuje od budoucnosti s tebou, je balast, který nepotřebuji. Sice je mi to trochu líto, ale najdu způsob, jak pokračovat v chovu koní v Bretani.“ Zasmál se a podíval se na zvířata před kočárem. „Ne nutně s těmihle herkami, ale něco se najde.“ Viktor se k ní sklonil a dlouze ji políbil. Potom se na chvíli odmlčel. „Ve Francii přece nejsou upíři, nebo ano?“

Nemohla mu na tu otázku odpovědět. „Nikdy jsem o tom neslyšela cognatio mluvit.“

„Dobře.“ Oddechl si. Nikdy by nevěřil, že by se pro jednou mohl upírů nabažit.

Zdálo se, že mu Skylla dokáže číst myšlenky. „Budeš se muset vzdát nejen rodiny, ale i upírů. Už jen proto, abys svými zprávami nepřivedl Marka na stopu,“ prohlásila. „Už žádní upíři. S výjimkou mě.“

Viktor se zasmál a máchl bičem. „Už jsem se s nimi seznámil až dost. Ale někdo by měl lidi varovat, kdo všechno existuje…“

„Nechej potyčky s upíry na dhampýrech. Uvidíš, že diskuse o nich brzy utichne. Učenci nakonec odbudou všechny zprávy jako pověru a už nebudou věnovat nemrtvým pozornost.“ Skylla se ohlédla přes rameno a propátrávala očima cestu i nebe. Nic. Podle všeho získali další den.

Ozvali se první ptáci a zpívali, aby slunce rychleji povstalo ze svého lože a zahnalo ze země temnotu. Z kotlin a luk se zvedla mlha a ozdobila je vlhce studeným závojem.

Viktor stále myslel na budoucnost. „Dojdeme vážnosti a blahobytu a pak si založíme rodinu. Kolik dětí bys chtěla, Skyllo? Tři, čtyři, nebo celý tucet? Už je vidím před sebou, jedno hezčí a chytřejší než druhé…“ Zadíval se na ni – a když spatřil její tvář, uvědomil si, že na okamžik zapomněl, kým Skylla je.

Skylla ale jeho úsměv opětovala. „Pokud bude po mém, tak tucet,“ odvětila. „Víš, jak moc jsem vždycky snila o tom, že budu mít vlastní rodinu?“ Povzdechla si, objala ho paží kolem ramen a vychutnávala si teplo, které se z něj linulo. „Teď ji brzy budu mít,“ odpověděla sama sobě. „Je to příliš krásné, než aby to byla pravda.“

Viktor si ji prohlížel a vnímal ve svém nitru nesmírně silné city. To, že ji zbožňoval, nemělo nic společného s černým uměním, kletbou či upířím kouzlem. Prostě ji miloval, bezpodmínečně. Kvůli tomu byl připravený bojovat se všemi překážkami, které by se jim mohly postavit do cesty.

9. duben 1732

habsburské území (srbská oblast)

Viktor máchl bičem a popohnal koně.

Slunce se sklánělo k obzoru a on měl pocit, že takřka nepostupují kupředu. Příliš dlouhé přestávky? Ale bez odpočinku by se jim koně na silnici zhroutili.

Zadíval se na zapadající slunce. Ani ne za půl hodiny se Skylla bude moci odvážit ze svého úkrytu a on se těšil, jak ji znovu sevře v náručí – i když jen krátce, už se nesměli zastavovat. Ale brzy pronásledovatelům uniknou – nebo se jim to už podařilo? Jeho naději posiloval fakt, že nebyli ani jedinkrát napadeni.

Před ním se cosi zatřpytilo a Viktor spatřil potok, který jim coby překážka zatarasil cestu.

Pro člověka, a hlavně pro kočár a oba koně, nepředstavovalo problém široký, ale mělký tok překonat. Potok by nesahal ani k náboji kola.

Naproti tomu Skylla jasně vysvětlila, že by pro ni znamenalo smrt, kdyby se o překročení pokusili.

A tak nasměroval spřežení na boční cestu, která vedla podél potoka a byla citelně nerovnější. Skřípot kočáru a rachot ho varovaly, aby nejel příliš rychle.

S úlevou spatřil na jejich straně břehu mlýn, který měl stavidlo. Bez dlouhého rozhlížení zastavil, seskočil z kozlíku a úplně stavidlo zavřel tím, že otočil kolem. Přepážka potok zastavila a zadržela v mohutné předkomoře.

Viktor se vrátil ke kočáru. Jel kousek dál, až dorazil k brodu a spatřil, jak potok víc a víc opadává a nakonec se vsakuje do hrubého písku. Pořád to ještě trvalo příliš dlouho.

Slunce klesalo a klesalo. Ale dosud stálo tak, že vysílalo poslední zlatorudé paprsky podél potoka.

„Teď, nebo nikdy,“ zamumlal Viktor, okamžitě nasměroval spřežení dolů po svahu a popohnal bičem koně, aby táhli náklad po volně ležících kamenech. Oblázky skřípaly, kopyta a kola se bořily hluboko do měkkého, mokrého podkladu, ale vypadalo to, že to zvládnou.

Viktor vstal, křičel a máchal bičem, až mu ztěžkla ruka. Rychlý pohled stranou mu prozradil, že z mlýna vyšel mlynář, podíval se nejdřív na stavidlo, potom jeho směrem, a výhružně zamával pěstí; právem považoval cizince za provinilce a běžel ke kolu stavidla.

V tu chvíli kočár uvízl.

„No tak! Táhněte!“ řval Viktor na koně a bil je tak, až jim na hřbetě zůstávaly krvavé šrámy. Vyhodili kopyty a zoufale se vrhli vpřed. Moc to nepomohlo.

Šplouchání Viktora přimělo, aby se znovu zadíval k mlýnu. Voda se blížila. Zatím to byly stružky, mířící k povozu. „Tak dělejte!“

Kůň vpravo se pokusil uhnout a uniknout ranám a strhl přitom druhého s sebou na stranu. Oj výhružně zaskřípala – a povoz se převrhl.

Viktor seskočil do písku a musel se odkutálet stranou, aby ho převracející se spřežení nezabilo.

„Skyllo!“ Viktor se snažil otevřít dveře, ale ty se pokřivily pádem. Zdálo se, že slunce nachází obzvláštní zalíbení v tom směrovat paprsky nemilosrdně na koryto potoka. I kdyby se podařilo dveře otevřít, nemohla Skylla ven. Ne přímo do slunečného svitu. Vyhlídky nebyly dobré, zahubí ji tekoucí voda nebo ji zničí slunce.

Viktor při svých pokusech utrhl kliku na dveřích a zřítil se do písku. Zatímco padal, zaslechl rachocení kol kočárů a dusot kopyt. Ne!

Ležel tak, že viděl na břeh, po kterém přijeli – a vykulil oči.

Podél břehu potoka se řítily tři kočáry a vozkové na kozlících nemilosrdně práskali biči, aby popohnali koně zbrocené potem. Za pár okamžiků dorazily vozy k brodu.

Zatímco se Viktor drápal na nohy, první kočár zastavil a zevnitř vyskočily černé siluety ještě dřív, než povoz zůstal úplně stát.

Viktor se tomu neubránil, a upřeně na ně zíral. Zápasil se strachem. Čelil jim sám, a to v žádném případě nezvládne. Potřeboval Skyllu.

Mezitím se čtyři umbrové přikrčili ve stínu stromu na svahu potoka a pozorovali ho, zatímco za jejich zády zastavovaly kočáry.

Vystoupili z nich čtyři muži a tři ženy, jejichž oděv a paruky nedávaly pochybovat o tom, kým jsou. Děti Jidášovy je našly!

Pokud si dobře vzpomínal na Skyllino vyprávění, jednalo se o dva z baronů a pět jejich elévů a elévek; za opasky jim visely dlouhé dýky, elévové se navíc vyzbrojili stříbrnými sekyrami.

Hučení zesílilo. Mlynář naplno otevřel stavidla, aby Viktora nahromaděnou silou potoka potrestal za jeho čin; osvobozený tok proudil se šuměním a burácením prolukou a hnal se k nim.

Konečně – konečně slunce zmizelo beze zbytku za obzorem a nezanechalo po sobě nic než slabé nepřímé světlo.

„Skyllo!“ vykřikl a vyskočil. „Jsou tady!“

Viktor viděl, že se umbrové dali do pohybu stejně jako baroni a elévové.

Střechu kočáru prorazil tvrdý úder a objevila se Skylla. „Kde jsou…?“ V tu chvíli uslyšela vodu, spatřila, jak pod ní proudí stružky, a zaječela.

Bála se tak, že skočila kolem Viktora a v čiré panice dopadla na druhý břeh.

Viktor stál prsty ve vodě a také se dal do běhu, za Skyllou, která už měla pevnou půdu pod nohama. Rychle se ohlédl za sebe.

K jeho úlevě se baroni otočili a zůstali na druhém břehu. Přinejmenším těchto soupeřů zůstali ušetřeni. Cenili zuby a vrčeli na ně; ovšem elévové a elévky stejně jako umbrové mu byli těsně v patách. Bez pomoci to nezvládne.

„Skyllo!“ zvolal a pádil na břeh, když tu dorazila větší vlna a zalila mu nohy.

Voda, i když vypadala neškodně, měla obrovskou sílu. Strhla ho a odnesla několik kroků, než se mu podařilo potoku vzepřít a vylézt na násep.

Z místa, kde naposledy spatřil Skyllu, zaznívaly stále znovu a znovu hlasité výkřiky mužů a žen. Řinčení zbraní se mísilo s vytím umbrů.

Viktor měl na obranu pouze dýku, kříž mu pomáhal jen trochu na umbry, ale ne na elévky a elévy.

Mladý Němec se dostal na břehu přímo zpátky na cestu. Po Skylle a upírech nebylo ani památky, soudě podle stop utekli po cestě, pryč od potoka. Na zemi spatřil stříbrnou sekyru, která nejspíš patřila jednomu z elévů, a zvedl ji.

Zničehonic před ním stanula elévka, tmavě šedivé šaty měla celé potřísněné krví, z rukou a předloktí jí doslova kapalo. Ten pohled vzbudil jeho nejhorší obavy, protože musel myslet na Skyllu. „Tady je ten Němec!“ zvolala elévka a natáhla po něm levou paži.

Viktor se po ní okamžitě ohnal, čepel sekyry projela masem a proťala kost, ale šlachy dál držely paži, která se teď bezmocně houpala. Vystříkla na něj tmavá upíří krev, pocákala mu tvář a připravila ho o zrak. Naslepo se kolem sebe ohnal a něco zasáhl, upírka vykřikla; cosi plesklo.

Podařilo se mu otřít si oči a včas uvidět, co neškodný potok s elévkou prováděl.

Odmrštil předtím upírku svou ranou do vody a ta teď seděla na méně prudkém místě, ponořená až po boky. Kolem ní to bublalo a klokotalo jako v hrnci. Křičela a snažila se převalit, ale na každičkém kousíčku kůže, který se dostal do kontaktu s vodou, jí vyrážely puchýře a pokožka se rozpadala v oblaku dýmu. Vypadalo to, jako by se tekutina změnila v silnou kyselinu.

Zkáza na spodní polovině jejího těla už postoupila daleko. Pod linií pasu sestávala jen ze syrového masa, ven probleskovaly kosti a barvily se dočerna. Voda ji rozpouštěla.

Z otevřené břišní stěny vypadly vnitřnosti, rozvinuly se a se sykotem se rozplynuly. Ječící a vyjící upírka se posunovala dopředu pomocí paže, která mizela v kouři; když se prsty rozpadly, zbylo jen poprsí a elévka dál vřískala. Podobné zvuky Viktor ještě nikdy neslyšel. Do otevřených úst se jí vevalila vlna, zaprskalo to – a upírka se odmlčela. Zkáza teď byla úplná a potok s sebou odnášel už jen poslední zbytky.

Viktor se nedokázal až do konce odtrhnout od toho pohledu. Když z dálky uslyšel své jméno, trhl sebou a ohlédl se. Volala ho Skylla.

Pádil dál – až náhle stanul před malým domem, kolem něhož se tyčilo několik milířů; z otvorů útvarů o velikosti hutě, v nichž se dřevo pálilo na uhlí, stoupal hustý černý dým.

Přikrčený běžel zezadu podél milířů a hledal Skyllu.

Přitom neustále narážel na mrtvoly. Uhlíře a jeho rodinu upíři cestou zabili. Vykukoval mezi milíři a viděl umbry, z jejichž tlam šlehaly plameny a znovu zapalovaly milíře, které vyhasly. Zjevně se domnívali, že Skylla je v jednom z nich.

Znovu se nad nimi začaly kupit temné mraky.

Elévové pronikli do uhlířova domku, a sotva z něj vyběhli, vzplál v místnostech oheň.

Potom ji spatřil! Skylla stála na vyhaslém milíři, jednu ruku nataženou k nebi.

Na strom naproti ní vyšplhal černý, vlku podobný tvor a otvíral ústa, aby na upírku vyplivl oheň.

„Skyllo, vpravo!“ vykřikl Viktor.

Plamen vyšlehnuvší z tlamy udeřil do prázdna, Skylla se díky jeho varování dokázala dostat do bezpečí.

Viktorova úleva netrvala dlouho. Tvor se odrazil od kmene a seskočil z výšky osmi kroků k němu. V letu se proměnil v černou lidskou siluetu.

Viktor zvedl sekyru a hodil ji po umbrovi. Čepel zasáhla bytost přímo doprostřed široce rozevřeného chřtánu, ta s chroptěním dopadla do bláta.

„Ha!“ Viktor držel dýku připravenou k ráně a blížil se k zabitému upírovi. „Jednoho mám!“ zavolal na Skyllu a vytrhl sekyru z ošklivé černé lebky – když tu se mu zezadu ke krku přiblížila blonďatá ženská hlava a zakousla se.

Bolest byla nepopsatelná.

XXII. kapitola

8. duben 1732

habsburské území (srbská oblast)

Skylla uslyšela Viktorův výkřik a okamžitě uskočila stranou, dolů ze střechy povozu.

Plameny se přehnaly kolem ní a jen jí ožehly vlasy. Jakmile se dotkla nohama země, překulila se přes rameno a proklouzla pod vozem, aby se dostala k Viktorovi. Sám proti těmto soupeřům v žádném případě neobstojí.

Z bouřkových mračen, která přivolala, jak rychle to jen šlo, se snesl liják. Proti přesile chtěla mít k dispozici víc než jen svou tělesnou sílu. A bez mocných baronů byli elévové a elévky snadnějšími soupeři.

Skylla se napřímila a spatřila, jak umbra padl v souboji s jejím milým. Viktor se na ni zářivě usmál a zvedl ruku na znamení, že je v pořádku – současně ho zezadu napadla jakási plavovlasá žena. I bez šatu selky, který se vůbec nehodil ke stylu dětí Jidášových, by poznala, kdo se to vmísil do boje. Byla to Irina! Objala Viktora zezadu pažemi kolem hrudi a zabořila mu zuby do krku.

„Vydrž! Už jdu!“ vykřikla Skylla a dala se do běhu.

Mladý Němec zařval a pokoušel se tenjacu setřást; tím ale jen zvětšoval své zranění. Po krku mu kanula krev a vsakovala se mu do košile.

Skylla přispěchala a právě se chtěla na Irinu vrhnout, když vtom na ni z boku někdo skočil a strhl ji k zemi. Pravou rukou jí projela ošklivá bolest a ona spatřila, že ji má probodnutou nožem.

Podařilo se jí útočníka popadnout a přitlačit k mokré zemi. Podle oblečení to byl jeden z elévů. Koutkem oka zahlédla přicházet jeho další výpad a odrazila blížící se paži tím, že široce otevřela ústa a sevřela ji. Potom ze všech sil skousla. Do pusy se jí vevalila odporná upíří krev, vyplivla ji i s ukousnutou paží.

Elév ji nechal na pokoji a řval bolestí, pravou rukou si svíral pahýl a pokoušel se stisknout ránu.

Skylla se vrhla kolem něj k Irině.

Za povozem se vynořil další umbra a zaútočil na ni. Přikrčil se před její dýkou a chňapl jí po ruce; špičáky se začaly svírat – a kously do prázdna.

Skylla ho kopla oběma nohama do obličeje, až to hlasitě zapraskalo, obrysovitá tvář se vtlačila dovnitř a zdeformovala se. Umbra ztratil půdu pod nohama a byl odmrštěn na tři kroky dozadu, kde udělal kotrmelec a nakonec přistál v křoví.

Skylla nedostala příležitost zbavit Viktora Iriny, protože už se na ni hnala elévka v šatech barvy břečťanu, čepel v pravici.

Mladá upírka zpomalila a zahradila Skylle cestu k tenjace. Vedle ní se objevil elév, který předtím přišel o paži. „Máme za úkol přinést cognatiu recepturu,“ pronesla žena a pohrávala si s nožem. Nevěnovala pozornost Irině ani Viktorovi.

Skylla viděla, že její milý leží celý zesláblý v náručí tenjacy, ztráta krve ho takřka uvrhla do mdlob.

Irina se na ni poťouchle zašklebila. Teď je můj, artikulovala nehlučně a upustila Viktora na zem; hned poté udělala krok dozadu a zmizela v houští.

„Co až ji budete mít?“

Elévka se usmála, a to Skylle prozradilo všechno.

Zaútočila nejdřív na elévku a probodla jí srdce. Výpad přišel na mladou upírku příliš rychle.

Ta zasténala, upřeně se zahleděla na nůž ve své hrudi a vyrážela nelidské zvuky. Skylla rychlým pohybem srdce zničila, elévka padla mrtvá na zem.

Teď se na ni vrhl elév. Ještě se pohyboval vpřed, když mu Skylla podřízla krk a najednou stanula za ním, aby mu podkopla nohy. Tvrdě narazil na zem a vzápětí ho zabil kopanec do šíje, který mu s praskotem roztříštil obratel.

Konečně se Skylla mohla věnovat Viktorovi.

Ležel na zemi, oči zpola zavřené, a rychle dýchal. „Kousla mě,“ vykoktal celý bledý. Z rány na krku mu tryskala krev a Skylla neváhala použít prsty a pátrat po přerušené tepně, aby ji stiskla. „Nechci se stát upírem, slyšíš?“ zašeptal.

„Nenechám tě umřít, ale musíš mi pomoct,“ odpověděla. Její zkušené prsty našly tepnu a sevřely ji, potom Viktora zvedla jednou rukou ze země a vlekla ho k uhlířovu domu, kde doufala, že najde jehlu a nit. Až na první poschodí ohně díky dešti znovu pohasly. Skylla neměla v plánu zdržet se tak dlouho, až je plameny dostihnou, a uložila mladého muže na pohovku.

Viktor ji vzal za ruku a zadíval se jí do očí. „Skyllo, nechci se vrátit jako nemrtvý,“ vydechl ztěžka. „Pokud to nepřežiju…“

„Drž ji pevně,“ nařídila mu příkře a vtiskla mu tepnu do jeho vlastních prstů. „Musím najít něco, čím bych to mohla zašít.“ Rychle prohrabávala zásuvky. „Mluv se mnou.“

„Byla to ta nasedačka, která mě už jednou vyhledala,“ řekl slabě.

„Jak se sem k čertu tak rychle dostala?“ V duchu spatřila Irinu nepozorovaně sedět v jednom z kočárů v zavazadlové bedně. Jedna možnost.

Konečně Skylla objevila, co hledala. Zaplašila myšlenky na tenjacu, která boj o Viktora ještě nevyhrála. „Máme jiné starosti. Obávám se, že naši pronásledovatelé stavidlo zase spustí, a pak se na nás vrhne zbytek. Ale nikdo nám nezabrání odejít do Bretaně, jak jsi navrhl. Hned zmizíme. Těšíš se na to tak moc jako já?“

Neodpověděl.

„Viktore?“ Vrátila se k Viktorovu lůžku. Ztratil vědomí, jeho ruka pustila přeťatou tepnu.

Skylla zaklela a bezohledně začala pátrat v teplém mase palcem a ukazováčkem po koncích, ale když je nalezla, na první pohled uviděla, že pomoc přišla příliš pozdě. Krve, která vytékala ven, bylo příliš málo. „Ne,“ zašeptala zděšeně a zaposlouchala se, zda mu buší srdce. V jeho hrudi panovalo ticho.

Všechny myšlenky zmizely jako kouzelným proutkem. Mysl měla prázdnou a nedokázala dělat nic jiného než zírat na bílou tvář svého milence.

Její rozum se zdráhal přijmout skutečnost, že ji opustil, že celá jejich společná budoucnost jedním rázem…

Najednou se Viktorovo tělo stáhlo křečí.

Trhla sebou a vykřikla radostí. Zmýlila se a přeslechla slabé ozvuky srdce? Skylla ho pohladila po tváři. „Viktore?“

Otevřel oči, zasténal a oběma rukama se chytil za prsa, jako by si chtěl sáhnout skrz žebra a vyrvat si srdce; najednou se uvolnil.

Viktorovy zorničky zářily zevnitř a zvýrazňovaly modř jeho očí. Počáteční údiv, se kterým na ni hleděl, se změnil v žádostivost. Napřímil se a Skylla se ho polekala.

„Viktore, vzpamatuj se,“ prosila ho a odtáhla se od něj na délku paže. „To jsem já, Skylla!“

Zamrkal a pokoušel se jí dotknout. Nechala ho.

Přitiskl zakrvácené prsty na její levou tvář, sklouzl po ní až k bradě a ukazováčkem se dotkl jejího spodního rtu. „Kdysi mezi námi něco bylo,“ pronesl zajíkavě. „Cítím to jako velmi vzdálenou ozvěnu, volání z minulých dob. Musí tomu být… staletí.“

Skylla polkla a ucítila, jak se jí do očí derou slzy. Teď se dělo něco, co zničí veškerou lásku mezi nimi, všechny jejich plány.

Viktora zahalila oranžově rudá záře a začal se z něj linout obrovský žár. „Horko,“ zasténal, „takové horko!“

Rval si šaty, až je ze sebe strhl, a navzdory Skyllině snaze se převaloval sem a tam tak, že spadl z pohovky na prkennou podlahu. Ze všech pórů se mu řinul pot a stékal po něm v mohutných stružkách, potom se převrátil na břicho a stočil se jako malé dítě, pravou paži si položil na hlavu, druhou rukou šátral kolem sebe, až mu podala prsty.

Hned poté bolest polevila. Ztěžka dýchající Viktor se posadil a přehodil si přes ramena pokrývku. Jeho oči ztratily hladový výraz, zračilo se v nich poznání. Prohlížel si Skyllu.

„Něco ve mně ví, co jsi pro mě znamenala, ale ta část je velmi malá a vteřinu za vteřinou umírá,“ pronesl roztřeseně. „Snaží si tu vzpomínku uchovat, ale ona… mizí. Cítím, jak se rozplývá.“ Zalapal po dechu, z poznání se stalo zoufalství. „Co se to se mnou děje, Skyllo?“

Skylla věděla, co se odehrává. Stala se svědkyní proměny mrtvého v upíra vůbec poprvé.

Viktora stále obklopoval svit, který jí připomínal polární záři. Bylo v něm ale něco bezbožného, děsivého. Mladý muž hlasitě zasténal a přešel ve vytrvalý křik. Prsty se mu rozevřely, deka z nich vyklouzla.

Zaslechla tiché zapraskání a na Viktorových zádech se objevil ornament. Táhl se podél páteře od šíje až dolů ke kostrči, ve vzduchu se vznášel zápach pálící se kůže, jako by znamení vytvořilo nějaké neviditelné značkovací železo.

Skylla věděla, že se démon chystá tímto způsobem poznamenat nového služebníka a navěky připoutat jeho duši k sobě.

Viktor k ní vztáhl ruce a přitáhl si ji k sobě, protože doufal, že by se tím dal přiživit a posílit ten zbytek nádherného citu. „Nejhorší je,“ zašeptal, než mohla něco říct, „že vím, co ztrácím.“ Zadíval se na Skyllu. „Nedopusť, abych se stal upírem!“

„Jak bych tě mohla zabít?“ rozčílila se plačtivě. „Miluji tě!“

Viktor musel zatnout zuby, mučily ho bolesti, potom mu doslova zaplály oči a zalily ji chladným modrým světlem. „Zabij mě!“

Seděli v objetí na podlaze a Skylla doslova cítila, jak ve Viktorovi zmírá cit. „Nemůžu,“ hlesla přidušeně.

Viktorovi přeskočil hlas a s velkou silou přitiskl Skyllu k sobě. Z ornamentu vyskočily tmavě rudé plamínky a tančily mu po zádech, až zešedivěly a pohasly. Symboly na holé kůži víc a víc bledly; zůstal jen malý zbytek ve výši lopatek.

Viktorovo tělo se uvolnilo. Odtáhl se od ní, převrátil se na bok a ztěžka lapal po dechu.

Skylla se posunula k němu. Když se zadívala na jeho tvář, zapomněla dýchat.

Jistě, už před proměnou vypadal pohledně a přitažlivě, ale démon, který vládl tenjacům a probouzel je k životu, mu propůjčil dodatečný šarm, kterým převyšoval ostatní muže. Žádná žena, kterou navštíví, se mu nebude schopna ubránit, ráda se mu oddá a bude žadonit o víc.

Viktor upíral oči ke stropu, jeho hruď se zvedala a klesala pomaleji. Otočil k ní hlavu. „Je konec,“ řekl zádumčivě a hlasem, který už nezněl jako jeho.

Skylla si setřela slzy z tváří. „Ne, není…“

„Nejsem už tím Viktorem, kterého jsi milovala.“ Měřil si ji chladně, bez citu. „A ty… ty už pro mě nic neznamenáš. Odejdi odtud, Skyllo.“

„Neopustím tě. Můžeme…“

„Už není žádné my, Skyllo. Je… je to podivné, jako by všechno, co znám, odcházelo do velké dálky. A… a cítím, že přichází něco jiného, aby to nahradilo.“ Ovinul se pokrývkou a vydal se ke dveřím.

Hleděla za ním a také vstala. „Co to děláš?“ Pospíchala, aby ho dostihla. „Nevzdávej se tak rychle, miláčku. Můžu zkusit najít způsob…“

Vyšel ven. „Pozdrav ode mě moře.“ Viktor zmizel Skylle z očí.

Stála na prahu jako zkamenělá. Hrozilo, že ji záplava pocitů, do níž byla uvržena, definitivně posune za hranici příčetnosti.

Ale potom se vrátil Skyllin vzdor.

„Počkej!“ zvolala a vyrazila za ním. „Nedovolím, aby ses nás vzdal! Přísahám ti, že najdu způsob, jak z tebe vyhnat démona!“ Vyběhla ven – a zůstala zděšeně stát.

Její nepozornost a nedbalost se teď mstily tím nejkrutějším způsobem.

Dvacet kroků od ní stáli čtyři baroni a dvě baronky, u jejich nohou ležel Viktor. Z jeho hrudi trčel kůl a Marek stál pravou nohou na useknuté hlavě jejího milého!

„Já už jsem našel způsob, jak ho zbavit prokletí,“ oslovil všechny a upíři se zasmáli. „Potrestejme zrádkyni za to, co udělala naší společnosti!“

Carzic hvízdl a z houští vyskočili dva umbrové, přikrčili se u jeho nohou a otočili hlavy ke Skylle.

Dokázala jen zírat na Viktorovu mrtvolu.

Teď už neexistovala sebemenší možnost, jak započít jejich společný život. Markův čin to navždy znemožnil.

Než k ní doběhli umbrové, přijala Skylla přízračnou podobu a nechala se odnést pryč.

V tomto stavu by nedokázala boj vyhrát.

4. kniha

Smrt

XXIII. kapitola

23. prosinec 2007

poblíž Bělehradu, 21.59

Upřeně hledím na upírku, která má na sobě přiléhavé černé termooblečení. „Byla chyba předpokládat, že jsi mrtvá, Irino,“ uvítám ji.

„To bezpochyby byla.“ Přikývne a potěžká v ruce meč. „Když jsem se doslechla o tvém návratu, musela jsem dát některým z nás vědět a přijít sem, abych ten zázrak spatřila na vlastní oči. Nechala jsem znovu vyhlásit pakt.“

Prohlížím si ji. „Jak… je možné, že jsi ještě naživu?“

„Myslíš, když jsem vyvrhel?“ Vysmívá se mi. „Řekla bych, že za výsadu věčného života vděčím tobě. Od té doby, co jsem tě kousla v povoze cingaros, se mnohé změnilo. Dlouho jsem o tom přemýšlela a dospěla jsem k závěru, že to byla tvoje krev, co mi umožnilo všechny z nás přežít.“

Holohlavý murony přimhouří oči. „Přišlo nás na můj vkus až moc.“ Demonstrativně se rozhlíží. „Kolikrát v životě se vám stalo, že se na jediném místě setkalo šest různých upírů?“

Irina pevněji sevře jílec meče. „Za starých časů. Kdysi k tomu už jednou došlo, jsi příliš mladý, než abys to zažil. Ale určitě jsi o něm slyšel: o paktu proti dětem Jidášovým, a dokud ten platí, nic jeden druhému neuděláme. Musíme držet při sobě, abychom definitivně sprovodili ze světa plémě těchto nafoukanců. S jejím příchodem,“ přitom ukáže na mě, „znovu vstoupil v platnost. Aspoň já to tak vidím.“

Murony má pořád ruku na mém těle, takže se neopovažuji vyprovokovat ho k dalšímu útoku na mou životní sílu. Byla by pro něj hračka mě zabít. A o tomhle paktu jsem ještě nikdy neslyšela. Murony zjevně ano, dívá se na Irinu. „To je pravda. O tom starém spojenectví jsem slyšel, a rád se přidám.“

„Výborně! Vyplatilo se, že jsem po celá ta staletí nikdy nespustila stará obydlí cognatia z očí. Věděla jsem, že nám jeden z nich unikl,“ prozrazuje Irina. „Slyšela jsi, že jsem to byla já, kdo vedl povstání proti dětem Jidášovým?“

Pomalu zavrtím hlavou. „Ne. Myslela jsem, že se společnost rozpadla…“

Irina se protáhne a usměje. „Protože už neexistovala žádná tajemství. Tvůj Viktor mi tenkrát mnohé prozradil a o své poznatky jsem se ráda podělila s ostatními upíry. Společně jsme setřásli jho.“ Podívá se bokem. „Proměň se, vieszcy. Máme příměří, dokud nepochopíme, co se tady děje.“

Rys se posadí na zadní nohy a skloní hlavu, potom mu zapraská a zaskřípe v těle, které se víc a víc natahuje, prodlužuje a přetváří, až se objeví lidské obrysy. Kožich se zatáhne zpět do kůže a před námi sedí se zkříženýma nohama nahá žena.

Moje oči odhalí na obou jejích předloktích symboly, připomínající vybledlé tetování. Jsou to pečeti démona, jemuž upsala svou duši, aby se stala upírkou. Obchod za sedm let moci. Každý z nás na sobě nese podobné znamení.

„Dokázala jsem interpretovat signály,“ prohlašuje skromně Irina a rozhlíží se po ostatních. „Země cítila, že se blíží návrat naprosto jedinečného dítěte Jidášova. Mocnějšího a strašnějšího než ty, které byly zahubeny před dávnými časy, a bylo třeba učinit preventivní opatření. Mlýn byl nejlepším místem pro objevení se.“ Oči se upřou na mě.

Myšlenky mi bez ustání krouží kolem Marka, který zjevně vymyslel něco zcela zvláštního, aby se mě zbavil. Určitě věděl, že je Irina na číhané. Nechtěl si ušpinit ruce, nebo se vynoří teprve ve chvíli, až budu dostatečně slabá. „Možná přijdou další, až se můj příchod rozkřikne.“

„Další? Tolik nás už není. Normální upíři bez zvláštních schopností zmizeli a ti talentovanější jako já nebo murony jsou vzácní. Zdá se, že ve světě, ve kterém teď žijeme, už nejsou démoni odkázáni na to, aby lidstvo trýznili služebníky.“ Irina odežene z ramene můru. „No tak, přijmi lidskou podobu, nexo. Vieszcy to přece také udělala.“

Ale upírka opíše kruh a posadí se na jednu z polic. Nevěří podivnému setkání.

„Smrdí dokonce i ve chvíli, kdy se proměnili,“ konstatuje rysí žena pohrdavě. Setrvává nehybně ve sněhu, protože vnímá chlad stejně pramálo jako já.

„Já nevím,“ ozve se murony nervózně. „Třeba dcera Jidášova chtěla, abychom se objevili, aby zničila všechny, kteří žijí v jejím okolí. Cognatio milovalo léčky a pasti.“

Irina si odfrkne. „Jak to asi mohla vědět, když jí pakt nic neříká?“

Nechám je spekulovat a mluvit, protože s každou minutou se mi vrací síla. Ještě pár vteřin, a budu jednat, než si upíři uvědomí, že je jedno, kdo mě popraví. Zabiju je jednoho po druhém, a začnu s muronym. Je nejnebezpečnější.

„Dalo by se to od ní čekat,“ řekne Irina, která už nepůsobí tak sebejistě jako předtím. „Její arogance a sebepřeceňování se jí staly osudnými.“

„Co bude, až ji zabijeme?“ ptá se vieszcy.

„Pak opustíme kopec stejně pokojně, jako jsme sem přišli,“ odvětí holohlavec.

„Pokud jde o mě, souhlasím,“ prohlásí Irina a zvedne meč. „Jde mi o zničení téhle zrůdy, ne o válku s jedním z vás. Zatím jsme vždycky našli způsob, jak si jít vzájemně z cesty.“ Otočí hlavu a podívá se na můru. „Nexo, ukaž se! Chceme vědět, na čem s tebou jsme. Platí stále přísaha, kterou složili tvoji předchůdci?“

Můra zamává křídly rychleji a odlepí se od regálu, šroubovitým pohybem se vznese do vzduchu – když vtom ji v letu chytí bílá sova. Zahnutý zobák ukousne hmyzu hlavu, víc nevidím; dravý pták už zase zmizel. Ozve se tlumené žuchnutí, jak tělo bez hlavy dopadne před mlýnem do sněhu. Smrt vrátila ženě lidskou podobu.

Viesczy se zasměje. „Měnit podobu není vždycky výhodné.“ Ostatní se přidají tichým, škodolibým smíchem.

Tato příležitost nesmí zůstat nevyužita.

Ucuknu dozadu, pryč od muronyho smrtonosné ruky. Kontakt je přerušen, a když upír vystřelí dopředu, aby se mě zase dotkl, useknu mu ruku těsně za zápěstím; padne neškodně do sněhu, zatímco z pahýlu vyráží příval černé krve.

Překulím se přes rameno, otočím se a ještě v pohybu se oženu po viesczy, která se ještě nevzpamatovala z úleku a považovala mě za mnohem pomalejší.

Zasáhnu její levé ňadro, které díky své bujnosti tvoří polštář a brání mi, abych jí prořízla srdce a zabila ji.

Zaječí, odtáhne se ode mě, moje ocel jí vyjede z těla a okamžitě začne i ona ztrácet drahocennou krev.

Upíří krev mě nezajímá, chutná hrozně, ale ten pohled a vůně ve mně probudí touhu po lidské krvi a zase si dovoluji ztratit kontrolu. Moje svědomí se nebrání, protože nevinným nehrozí žádné nebezpečí.

Po bleskurychlém pohledu přes rameno, abych se poohlédla po muronym a Irině, se vrhnu na viesczy. Přitom přehmátnu a držím dýku čepelí dolů, abych jí mohla lépe rozpárat krk a přetnout míchu.

Normální člověk už sotva může moje počínání vnímat. Pohybuji se příliš rychle, a kdyby byla na zbořeništi instalována kamera, představovala bych na monitoru nanejvýš mihotavou čáru. Viděli by mě jen ve zpomalených záběrech.

Touto rychlostí se vrhám na viesczy. Pokud to připustím, znovu se promění. Její druh není proslulý tím, že by z něj pocházeli vynikající bojovníci, spoléhají se spíš na své nadpřirozené schopnosti. Ale na to potřebují čas.

„Nech mě!“ vykřikne, a už cítím, jak se její tělo pode mnou smrskává a dostává tmavé šupiny. Jako by mi mohla v hadí podobě snáze uniknout!

Všimnu si stínu, který ke mně letí, a uštědřím mu kopanec do rozkroku.

Murony se přiblížil, ale moje obrana ho odhazuje stranou. „Bratři a sestry, pomozte mi!“ křičí viesczy zoufale, zatímco se její tělo s praskáním proměňuje. „Přispěchejte…“

„Ukážu ti, proč se mě právem bojíte.“ Vší silou jí probodnu krk a páčím nožem obratle tak dlouho, až to lupne; viesczy naposledy zasténá a zůstane nehybně ležet.

Zato murony mi nedopřeje oddechu. Ruka, kterou jsem mu nechala, vystřelí dopředu a popadne mě za tvář. „Táhni do svého pekla!“ vykřikne. Do tváře jako by mě zasáhla vařící voda. Použil svou schopnost! Moje energie proudí jako hořící řeka z mé tváře do jeho prstů, slábnu a slábnu.

Drží si mě nataženou paží od těla, a protože mu nedosáhnu dýkou na krk, zabodávám mu čepel zoufale do nadloktí a pokouším se ji k sobě přitáhnout, abych mu odřízla svaly. Ale nedaří se mi to.

„Drž ji,“ uslyším Irinin hlas, potom ucítím v šíji ostrou bolest. Nařízla mi krátkým mečem kůži, zjevně aby vzala míru na ránu. „Teď bude po všem!“

Nemůžu se bránit. Ať se soustředím sebevíc, paže mi zplihle visí dolů. Irina něco říká, ale vyprchávající síly mi brání, abych porozuměla, co má v plánu. Zavaluje mě olověná tíha, slyším hlas tenjacy jakoby z velké dálky.

V mém případě není pravda, co se říká. Nevidím tak krátce před smrtí svůj život, jak mi probíhá před očima. Chvíli se snažím vzpomenout si na Viktorovu tvář, abych odešla s tímto výjevem do náruče smrti a zatracení. Ale neuspěji. V duchu místo toho spatřím Marka v bílém úboru, jak se přede mnou objevil v Lipsku, a čte si v mé knize, kterou nemohu dokončit.

Najednou ode mě murony odtrhne ruku, vyskočí a zmizí z mého zorného pole. Otupělost mého sluchu naruší Irinin pronikavý výkřik.

Zaútočila na něj, místo aby zabila mě?

Proč ho teď pronásleduje?

Je mi jedno, proč se na sebe vrhli. Ve své situaci potřebuji naléhavě něco, co mi vrátí sílu – krev!

A ve svém stavu nemohu být vybíravá.

Jistě je odporná, jistě po ní budu zvracet – ale bude stačit, aby mi v následujících minutách poskytla dostatečné zdroje na to, abych ubránila vlastní kůži.

Svěsím spodní čelist, díky čemuž mohu vytvořit širší, hlubší ránu, z níž proudí více krve, a zatnu zuby do krku viesczy. Jednou rukou tlačím na mrtvé srdce, abych vypumpovala z tepny krev, piju a musím se ovládat, abych hned zase všechno nevyplivla. Je hnusná a já nepodléhám blaženému opojení. Spíš to připomíná hořkou medicínu, kterou je třeba užít.

Ale dává mi zpátky sílu. Krev je krev.

Zatímco polykám, slyším zvuky a rozhlížím se nad mrtvolou sem a tam, aniž bych přestala. Bojuje se, tu slyším, jak vykřikuje murony, tu Irina – ale vidět je nemůžu.

Když už z rány nic neteče, vstanu. Ještě mám trochu nejisté nohy, ale cítím, jak regeneruji. Kde vězí? Hodím na sebe košili a kalhoty, vklouznu do vysokých bot a dlouhé větrovky. Připravená k boji se plížím knihovnou, labyrintem zetlelých polic. Ale oba zmizeli, sníh na podlaze knihovny je rozrytý.

„Kde jste?“ Odplivnu si, abych z úst dostala pachuť krve viesczy, a potlačuji chuť zvracet. Ještě ne, nejdřív musí pořádně zaúčinkovat.

Vtom uslyším Irinu. Vynoří se z řady polic několik kroků ode mě a rozhání se krátkým mečem po někom, koho nevidím. „Nedostaneš mě!“

„Ale já ano,“ zvolám a skočím na ni zezadu, hrot dýky jí pronikne do zad a rozpárá srdce. Otáčím čepelí, slyším praskat žebra. Zmítá se v mém sevření, ale držím ji nemilosrdně, vytáhnu čepel a nechám krev tryskat z rány. „Jsem lepší než kdokoliv z vás,“ pošeptám jí do ucha. „Neporazíte mě.“ Zasadím jí ránu, současně přitisknu ostří ke krku a zaberu, jak pevně jen dokážu. Moje síly znovu probuzené k životu dokážou zázraky. „Za Viktora!“

Obojí společně stačí, abych jí uřízla hlavu. Tělo ještě udělá dva nemotorné kroky do chodby, potom se zřítí a zůstane se škubáním ležet. Vítězství nad mou starou sokyní je sladší, než jsem považovala za možné.

„Vylez ven, murony!“ zařvu přemrštěně. Protože dál vládne ticho, prochvátám řadami polic a sleduji stopy ke schodišti, vedoucímu do kuchyně. „Kam sis zalezl?“ Moje boty dusají dolů po schodech, stanu v místnosti a rozhlédnu se.

Vstupní dveře jsou otevřené a já zahlédnu stín, jak vyklouzává ven.

Bez váhání se rozběhnu za ním, přes práh – a zůstanu stát.

Murony stojí zády ke mně na cestě, vedoucí dolů z kopce, a zvedá terénní motorku. Spoléhá se při útěku spíš na techniku než na schopnost se proměňovat. Časy se opravdu změnily…

Chci vykročit k němu, když tu se nad les vznesou s hlasitým krákáním ze svých hnízd havrani. Jako by mi chtěli oznámit, že je někdo mezi kmeny a blíží se k mlýnu.

Černí zvědové mají pravdu. Od okraje lesa se odpoutávají lidské siluety a pomalu míří k mlýnu. Několik lidských siluet.

Holohlavec se ohlédne a všimne si mě. Připomíná vystrašené zvíře, zahnané do pasti. Pokud jsem si správně vyložila výraz na jeho tváři, nepatří nově příchozí k němu. Irinin odkaz. Pakt přivedl k mlýnu poslední upíry. Nebo jsem slova viesczy špatně pochopila? Její výkřik těsně před smrtí nepatřil Irině ani muronymu – spíš možná postavám, které vidím. Viesczy se po vzoru čarodějnic seskupují do kroužků a já vytuším, že se blíží bratři a sestry mrtvé.

Přesto to pro mě není důvod ke strachu.

Poryv větru rozevlaje muronymu kabát a hned poté přistane po mohutném skoku ve sněhu za jeho zády jakási postava; do vzduchu vystříkne třpytivá běl. V první chvíli to vypadá, jako by se snesla na zem z oblak.

„Marek,“ zašeptám fascinovaně.

„Jsme děti Jidášovy,“ zahřmí a oběma rukama sevře muronymu krk. „Porazíme vás.“ Utrhne mu hlavu a vymrští ji vysokým obloukem proti blížícím se upírům. „Podívejte se na něj!“ křičí a vysmívá se jim. „Tak skončíte všichni, vyvrhelové!“

Pochod upírů zakolísá.

Marek se otočí ke mně. „Zdravím tě, sestro.“ Ukáže zakrvácenými prsty na mé zrzavé vlasy. „Už se nesnažíš popírat svou skutečnou podstatu. Takže ti zase smím říkat Skyllo?“

Nečeká na mou odpověď, místo toho projde kolem mě po schodech do mlýna. Mocná bytost nemusí spěchat. „Počkáme si na ně uvnitř. Tam s nimi budeme moci bojovat snáze než pod otevřeným nebem.“

Zírám na černé vojsko. Nad mlýnem se seskupují mračna a z lesa se ze všech stran valí upíři a shromažďují se na úpatí kopce.

Je pro mě záhadou, jaký plán bratr sleduje. Jakýsi hlas mi říká, že bych ho měla zabít, teď a na místě. Byl druhým vrahem mého milence, první vražedkyně – Irina – už byla povolána k odpovědnosti.

A přesto ho následuji.

23. prosinec 2007

poblíž Bělehradu, 22.21

Do hrdla mi vystřelí hustá a lepkavá tekutina a já otevřu ústa. Abych ji vypustila ven.

Zvracím a pozoruji, jak jako tér pleská na podlahu mlýna černá, sražená krev viesczy. Prostě mi nedělá dobře pít z jiných upírů a dobrovolně bych to dozajista neudělala. S odporem ze sebe plivnutím dostanu poslední zbytky, potom se rozhlédnu po bratrovi.

Marek sedí vedle kamen. Otevřel otvor a přihazuje dříví, teplo sílí. Nemá naspěch a skoro to vypadá, jako by měl na plotnu každou chvíli postavit kotlík s vodou, aby připravil čaj.

„Jsi nafoukaný jako vždycky,“ řeknu mu a zavřu dveře na závoru. Střílnám podobná okna teď představují výhodu; připomíná mi to, že mlýn byl zřízen jako tvrz pro podobné příležitosti.

Marek zavře otvor. „Máme čas, Skyllo. Řekl bych, že máme minimálně půl hodiny. Nepočítali s tím, že jsme dva.“ Předkloní se a natáhne paže ke kamnům. „Dobrá příležitost je všechny vyhubit.“

Zuří ve mně boj. Hlas stále žádá, abych Marka okamžitě zabila, ale pak se nikdy nedozvím, co se skrývá za jeho plánem. Protože ho velmi dobře znám, dovedu si představit, že zosnoval ještě něco jiného. „Nebyl jsi tu přinejmenším stejně dlouho jako já, že ano?“

Přikývne a zhluboka se nadechne. „Staré časy: mlýn, paláce, moc – vzpomínáš?“

„Stejně jako upíři, kteří mě chtějí zabít. Děti Jidášovy nejsou zapomenuty, i když většina z nich nás zná jen z vyprávění předků.“ Vyberu si židli na opačné straně kamen, zhruba metr od bratra. „Takže to Irina vedla boj proti vám?“

Pokrčí rameny. „Mohl to být kdokoliv.“

„A ty sis nikdy nepoložil otázku, proč stále žije?“

Teď se na mě udiveně podívá. Upřímně udiveně. „Ona ještě žije?“

„Dokud jsem se s ní neutkala,“ opravím ho. Těší mě, že zjevně neměl o prastaré tenjace ani ponětí. Nevěřím, že měla pravdu v tom, co tvrdila: že moje krev byla klíčem k její nesmrtelnosti. Na druhou stranu – proč ne? Kdyby to Marek věděl, určitě by mi okamžitě otevřel žíly a vysál by mě.

„Čeho hodláš dosáhnout tím, co se právě děje?“ Hledím do jeho skoro fialových očí. „Poslední potomci Jidáše Iškariotského mají zahynout ve slavném boji, je to tak? Věděl jsi nebo doufal, že náš návrat nezůstane nepovšimnut?“

„Takže jsi po všech těch letech přece jen znovu našla pravou víru?“ zeptá se a ignoruje přitom můj ironický podtón.

Zavrtím hlavou, do tváře mi sklouznou zrzavé pramínky. „Víš, že jsme upíři stejně jako ti tam venku. Nikdy jsme nebyli lepší, jsme přesně tak špatní a zkažení jako oni. Lež o našem původu, báchorky o tom, že jsme dopomohli křesťanství k vítězství, směšná pravidla ani setkávání na tom nemohou nic změnit. Jsme výtvory démonů, Marku.“

„A přece se před nimi nemusíme sklonit, sestro! Nikdo neví tak dobře jako ty, že se dá zříci žízně po krvi. Kdo ví, třeba se náš otec nakonec přece jen mýlil.“

Po všech těch staletích na tom stále trvá.

Najednou cítím skoro lítost. Skoro. „Měl ve všem pravdu, Marku.“

„V mnohém,“ opraví mě okamžitě a podívá se na mě. „Ale v jedné věci určitě: v tobě.“ V pažích mu škubne, rád by se mě dotkl a ví, že bych ho za to na místě probodla. „Vždycky říkal, že jsi nám všem nadřazena.“

Ukáže na mě. „Podívej se na sebe do zrcadla, Skyllo. Viděla jsi přicházet a zase odcházet víc než tři sta let, a takřka jsi nezestárla, i když nejsi odkázaná na jeden z těch prostředků. Ale já bych bez svých elixírů už desetkrát zahynul a rozpadl se v prach.“ Mluví rychleji, vnímám jeho rozrušení. „Jsem si jistý, že je to přesně to, co si přál otec. Máš se stát zakladatelkou nového cognatia!“

Vysměju se mu tak povýšeně, jak to jen jde. „Ty tvoje elixíry ti víc než poškodily mozek, Marku.“

Máchne nad mou poznámkou rukou. „Se mnou po boku můžeš dosáhnout všeho, co si otec vždycky přál,“ maluje svůj obrázek budoucnosti, která není moje. „Co vlastnily děti Jidášovy, má patřit nám. Jsme právoplatní dědicové.“ Sevře ruce v pěst. „Jsme zpátky! Upíři, odpad, číhající kolem mlýna, musí být vyhubený a posvátná místa bádání znovu oživena.“ Pokouší se mě uchopit za ruku. „Ale to se mi podaří jen s tebou. Jsi nejsilnější z nás.“

Najednou chápu, proč mi to všechno udělal. Měla jsem ho nenávidět a pronásledovat sem ke starému mlýnu. Ne abych ho zabila – abych mu pomohla!

Opravdu uvěřil, že se nechám strhnout k tomu, abych se vrátila ke starému způsobu života a vytvořila s ním nové cognatio.

„Nejsilnější? V předchozím boji to vypadalo úplně jinak.“

Na jeho pronikavém pohledu vidím, jak se snaží poznat, co se mi honí hlavou, a jak moc na mě zapůsobil jeho proslov. Potom vstane, projde dveřmi do stodoly a vrátí se se spoutaným mladým mužem. Na sobě má vycházkový oděv, který vypadá pošramoceně, což přisuzuji hrubé dopravě. Ústa má zakryta roubíkem ze stříbřité lepicí pásky a oči vykulené smrtelnou úzkostí. Poznávám ho. Je to onen mladý muž, který se před několika dny objevil před vchodem do Mořicovy bašty a tak mi připomenul Viktora.

Marek ho bezohledně srazí na podlahu kuchyně a zavře za sebou dveře, pak se vrátí na své místo.

„Co to má znamenat?“

Marek na něj ukáže. „Oběť, kterou je třeba přinést. Tvoje oběť. Tu a tam musíme pít všichni, to je prokletí, které na nás spočívá. Ale ve tvém případě se kletba postará o to, aby ses vrátila ke své velikosti. Jako v té aréně v Lipsku.“ Ztiší hlas. „Mohla jsi nás tenkrát v tom uhlířově brlohu zahubit, ale byla jsi příliš slabá.“ Zaťuká si na spánek. „Tvoje mysl byla příliš slabá. Dej jí krev, a uvidíš, že pak budeš mít sílu, díky které tě nikdo nedokáže zastavit. Připusť to, poddej se černé hodině, abys tím vyrostla. Potom učiníme společně pokání.“

Dívám se na mladého muže. Když se na něj intenzivně soustředím, slyším tlukot jeho srdce, který se mu dere z hrudi, hlasitý a rychlý. Lidská krev. Okamžitě se ozve starý hlad. Marek mě chce už zase svést k tomu, abych se stala vražedkyní. „To všechno, abys získal moc?“ zeptám se ho, abych sama přišla na jiné myšlenky. „Vyprovokoval jsi mě k masakru, udělal jsi ze mě hledanou vražedkyni a připravil mě o můj starý život.“

„Ne mou moc. Naši.“ Přitaká. „Nesměl existovat žádný most zpátky ke tvé nesmyslné existenci, která nebyla ničím jiným než plýtváním, předstíráním. Nemůžeš žít jako člověk, a já jsem ti to musel jasně ukázat. Vytrhl jsem to, co tě vyvyšuje, ze spánku a přerval řetězy.“ Sklopí zrak. „Netvrdím, že mě to mrzí. Bylo to třeba, a těch pár mrtvých úchylů, kteří se bavili tvými bitkami, není podstatných. Byl to tvůj trest a vykoupení současně.“ Vstane a přejde k oknu. „Pořád stojí na úpatí kopce,“ oznámí. „Napij se z toho mladíka, než to vypukne. Budeš potřebovat sílu.“

Odvrátím pohled a prohlížím si rudě žhnoucí plotýnku od kamen. „Co jsi celá ta léta dělal, Marku?“

„Běžné věci,“ opáčí lapidárně.

„Bádal a trýznil lidi,“ překládám. „A trochu se rozmnožoval…“ Při těch slovech si uvědomím, že přišel sám. „Ty nemáš potomky?“

Polkne a předstírá, že mě neslyšel.

„Marku, kolik upírů jsi vysadil do světa?“

„Žádné,“ přijde tichá odpověď, opře se čelem o zeď vedle okna. „Lektvary, které jsem vařil a užíval, abych si prodloužil život, si vyžádaly daň. Nikdy mi nebude dopřáno mít potomky. Nikoliv tímto způsobem, který je nejušlechtilejší a odlišuje nás od vyvrhelů.“ S námahou se ovládne, potupa ho zmáhá. „Na rozdíl od tebe.“

Ano, Marek má spoustu důvodů, aby ze mě zase udělal Skyllu. „Nevíš o mé minulosti nic.“

„Vážně?“ Podívá se na mě a dá úsměvem najevo, že se mýlím. „Neztratil jsem tě úplně z očí, sestřičko. Odjela jsi do Německa a vyhledala rodinu toho Viktora. Protože jsi už nemohla mít onoho muže, zašla jsi tak daleko, že jsi svedla jeho otce a nechala si od něj udělat dítě.“

Trhnu sebou. Bolí to, když zjistíte, že tajemství už nejsou tajemstvími. „Vy a tenjaca jste mě o ně připravili,“ zašeptám. „Moje budoucnost s ním…“

„Takže jsi šla ke zdroji, sestřičko. Proč? Abys porodila dítě, které bude vypadat jako on? Abys měla malého Viktora? Tady, přinesl jsem ti jiného. Nevypadá přesně jako ten starý?“ Strčí si ruce do kapes. „Tahle posedlost, ta je zvrhlá, Skyllo. Ne to, co dělám já.“

Jeho slova mě vrátí zpátky do minulosti.

Vidím se na útěku a v Německu, v posteli Viktorova otce a na obtížné cestě do Francie, do jižní Bretaně, kde najdu přístřeší v malé vesnici a přivedu na svět dceru; kde si udělám jméno coby tanečnice a zpěvačka; kde žiju dlouhá léta, stranou zmatků revoluce a jejích strašlivých následků.

„Tvoje dcera porodila mnoho dětí, že ano? A ty ses o ně starala víc, než by se slušelo na babičku,“ vpadne mi do vzpomínek Markův hlas a svede je jiným směrem.

„Byla jsem zodpovědná za to, aby se mnou po smrti nesdílely můj osud,“ odvětím chabě a vidím před sebou přece jen nádhernou francouzskou krajinu. Moře, které jsem se navzdory jeho nebezpečnosti naučila milovat a které nikdy nemohu překročit. Chuť soli na rtech a vodní tříšť ve tváři, víc mi nebylo dovoleno. Sdílela jsem Viktorovu lásku k moři.

„Otvírala jsi hroby a uřezávala jim hlavy, já vím.“ Markův hlas určuje výjevy, vidím se po nocích dřít na hřbitovech a odvádět svou práci. „Ale dobré pastýřce uteklo jehně a proměnilo se ve vlka.“

Přikývnu. „Trvalo dlouho, než jsem ho našla a skolila.“

„Ale předtím zplodil děti, o nichž jsi neměla tušení. Jak dlouho jsi setrvávala v klamném pocitu bezpečí, že tvoje nepozornost nebude mít následky, šedesát, sedmdesát let? Ale pak zemřeli tví roztroušení potomci, povstali z hrobů a vraždili každého, kdo se vyskytl v jejich okolí.“ Marek potlačuje smích. „Sledoval jsem jejich kariéry s velkou radostí.“

„Tvoje radost nemohla trvat dlouho,“ přeruším ho. Doufám, že tím zaženu obrazy, které nechci vidět. Pevně stisknu víčka a protřu si oči. Zbytečné. Minulost je pořád tady a zakrývá mi pohled na přítomnost.

„Ano, Skyllo, zlikvidovala jsi je bravurně.“ Krátce se zasměje. „Do roku 1900 jsi dostala své potomstvo pod kontrolu natolik, že zůstala jediná linie. Nechala jsi dál žít tu, jejíž děti se nejvíc podobaly tobě a tvému malému človíčkovi, nemám pravdu?“ Tiše zatleská. „Moje poklona za to, jak ses pohybovala staletími, aniž bys k sobě přitáhla nedůvěru lidí. Mistryně manipulace.“

„Měla jsem důvěrníky, kteří mi pomáhali. Přátele. Něco takového neznáš,“ posmívám se.

„Nejspíš ne, sestřičko. Potom jsem ztratil tvoji stopu… prozradíš mi, co jsi těch poslední sto sedm let prováděla?“ Marek se opře o stěnu a vyhlíží ven.

Ne, neřeknu mu to.

Ani to, že jsem odešla do Lipska a tam se vdala, aniž bych ovšem znovu pociťovala lásku, ani to, že jsem v průběhu desetiletí zabila tolik vlastních dětí. Že jsem si otevřela restauraci a bránila ji na konci druhé světové války před Rusy.

Že jsem přestála NDR, ve které nebylo všechno špatné, ale mnoho dobrého také ne.

Nebo že jsem v roce 1968 přijala identitu jednoho ze svých mrtvých dětí: Theresia. Theresia Sarkowitzová.

Dělala jsem to tak vždycky: vydávala jsem se za vlastní dceru, údajně ztratila dokumenty, zažádala si o nové…

„No dobrá. Nech si to pro sebe.“

„Proč bych se neměla proměnit a odletět odtud, bratře?“ zeptám se tiše. „Můžu tě tady prostě nechat a shora pozorovat, jak tě trhají na kusy.“

„Pronásledovali by tě, Skyllo. Vyvrhelové by tě nenechali na pokoji, dokud by si nebyli stejně jistí tvou smrtí jako mou,“ odvětí a ukáže ven. „Přicházejí, sestřičko. Jsem zvědavý, co si vymyslí.“

Přejde pod točité schodiště a vytáhne odtamtud starou plachtu. Když ji rozvine, objeví se čtyři šavle z damaškové oceli. Dvě položí na stůl, ostatní si nechá v rukou.

„Byly posvěceny pravoslavným popem a katolickým knězem. Tím bychom měli stát na bezpečné straně. Půjdu nahoru, ty je uvítáš tady dole.“ Zvedne čepele a zdobná vlnitá ocel se oranžově zaleskne. „Porazíme je, Skyllo.“ Vystoupá po schodech a zmizí.

Panuje ticho, jsem se svými myšlenkami sama. V koutě leží mladý muž, kterého mi přinesl Marek. Moje potrava. Můj falešný Viktor.

Vidím v duchu noc, kdy přišli vesničané, aby zabili mého otce. Stejně velká přesila, proti které byl bezmocný.

Pořád nemám strach. Upřu oči na obě šavle. Archaické, staromódní v době rychlopalných zbraní, granátů a satelitních navigačních systémů.

Myšlenky se mi zatoulají, protože stále slyším v uších Irinina slova o upírech. Kolik vampýrů žije na Balkáně? Zdecimovala je spousta lidských válek? Ukryli se a čekají na jiné doby a nové démony, jimž by mohli sloužit? Nebo jim války poskytly zástěrku, kterou potřebovali, aby se mohli krmit lidskou krví? Víra v ně přetrvala, o tom nepochybuji. A dokud se v něco věří…

Ke dveřím se blíží kroky, slyším hlasy a tiché porady.

Skulinou v okně proplachtí můra, hned potom hbitě vleze dovnitř pavouk a vtiskne se do spáry. Vysílají zvědy.

Znovu pohlédnu na šavle. Jsou osmanské, prastaré, ale bezvadně udržované. Kdysi bezpochyby sloužily nějakému janičáři v boji a kosily sultánovy nepřátele.

Rozevřu rty a chci těm přede dveřmi říct, že nemám zájem o boj a že odejdu, pokud mě nechají. Ale ta věta existuje jen v mém mozku, protože se ve mně probudila druhá síla a zadržuje ji.

Je to stejný procitající pocit jako před několika dny, kdy jsem musela obstát proti upírovi v aréně.

Podléhám s každou vteřinou zase o trochu víc pýše, kterou jsem tak dlouho držela pod kontrolou?

Zvednu paže a položím ruce na hranu stolu, jsou jen pár centimetrů od zbraní. Do mlýna pronikají další můry a pavouci, plazí se a poletují kolem mě; světlo díky nim ztmavne.

Jděte pryč, ozve se mi v mozku šepot. Obnovili jsme starou smlouvu proti Jidášovu plemeni a nechceme vás tady. Zmizte tam, odkud jste vylezli. Nemáte už právo žít v této zemi.

Když teď sevřu prsty jílce, nebude cesty zpátky a budu muset bojovat, než to tak nebo onak skončí.

Nebo bych mohla vzít šavle, vyjít nahoru a zabít Marka, dopřát mu zasloužený trest a pak se nechat zničit upíry. Moje bytí by konečně dospělo ke konci. Mé předstírání lidského života, jak to nazval bratr. Klid.

Dveřmi otřese první rána, upíři se je snaží vyrazit. Kolem mě krouží černá můra, stoupá spěšně nahoru a dolů, jak je pro tento hmyz typické, zatímco shora, z trosek knihovny, se ozývají první výkřiky. Marek se dal do práce.

Stále svádím boj sama se sebou.

Co kdybych zůstala sedět a počkala? Prostě je pustím do mlýna a ukážu jim, že si nepřeji nic zlého… „Zmizte,“ zamumlám temně po dalším zarachocení a nahlas vykřiknu: „Odejděte!“

Hmyz přede mnou couvne, jen můra vzdoruje mé hrozbě.

Po dalším nárazu vyletí z kamene závěsy a dveře visí nakřivo na posledním pantu, hned potom dopadnou s rachotem na zem.

Přes práh se sunou a tlačí tři upíři, jejichž druh nepoznávám. Nakonec nehraje roli, zda se jedná o murony, viesczy nebo jiné temné plémě. „Jsme všichni stejní,“ pronesu tiše a zadívám se jim do očí, v nichž se odráží svit ohně z kamen za mými zády.

„Tady je,“ zasyčí ženský hlas. „To musí být Skylla.“

Zvednu hlavu, moje paže se nepohnuly.

„Co chcete?“

„Abys zahynula stejně jako všichni z tvého rodu,“ dostane se mi odpovědi, a to tónem, který znám z dávných časů od arogantních šlechticů. Jak se opovažuje! „Naši předkové vás zničili a nemáte právo znovu povstávat.“

Podívám se na ni. „Napadli jste mě, ačkoliv jsem nic neudělala. Ještě jsem se nedotkla šavlí…“

„Slyšíte ji? Nic se nezměnilo,“ přeruší mě. „Pořád se považují za něco lepšího.“

„Pokud na tom trváte,“ odpovím s hněvivým důrazem – a všimnu si, že se cítím skrz naskrz jako císařovna. Nechtějí to jinak.

Najednou popadnu šavle a vedu první úder – černá můra padá rozpolcená vedví přede mě na desku stolu, z řezných ran prosakuje rudá krev a třísní dřevo. „Teď dostanete důkaz!“

Skočím na stůl, moje levá noha rozmáčkne zbytky můry dřív, než se z nich může stát lidské tělo, a nechávám zbraně svištět vzduchem, vím, že čepele při letu prořezávají nesčetná hmyzí těla. Potom se rozběhnu ke dveřím, dlouhé šavle vytrčené vlevo a vpravo od těla. Pocit, že je držím v rukou, je nezvyklý, ale budu s nimi výkonnější než s dýkou.

Skočím na upíří ženu a odmrštím ji zpátky do davu; než může jeden z upírů překročit práh, kosím první z nich bodnými ranami do srdce a rychlými údery na krk.

Čepele šavlí jsou neuvěřitelně ostré, přetínám kosti, jako by to byly tenké větvičky. Mohutná rána, kterou vedu s divokým výkřikem proti zdi tvořené soupeři, stačí, abych třem upírům vodorovně rozpoltila lebku. Na zem stříká mozková hmota, krev a úlomky kostí a činí ji kluzkou.

„Vy sebranko,“ zvolám se smíchem. „Nikdo z vás mi neunikne.“

Ale za nimi už čekají další sokové, nikdo neustupuje.

Zadívám se přes obrysy vpřed se deroucích útočníků vzhůru k nebi. Temná mračna se převalují a krouží kolem sebe, zatímco se v jejich nitru objevují první záblesky. Kdysi jsem si pokaždé představovala oblaka jako mohutná dynama, která se otáčkami nabíjejí, aby nakonec uvolnila energii.

Určitě je přivolal Marek, aby zasypal nepřátele blesky. Druh viesczy možná poroučí větru a kroupám, ale my řídíme ničivou moc bouří a usměrňujeme je podle libosti.

Upíři si podívané také všimli a vědí, co podobně rychle táhnoucí fronta znamená. Znovu se na mě vrhají, tasí přinesené zbraně a já bráním vstup do mlýna, vzdoruji mečům mnoha tvarů a velikostí. Na pistole rezignovali, malé projektily by proti mně byly sotva co platné.

Ale vidím ve změti i brokovnice. Na ty si musím dávat pozor, nálož olověných kulek z těsné blízkosti dokáže beze zbytku roztříštit hlavu. A tím i mě.

Biju kolem sebe, velkoryse rozsévám mezi soupeři zkázu. Teplá krev na mě stříká podobně jako před několika dny v tunelu. A stejně jako tehdy propadám stále více zuřivosti. Čepele odletují stranou, když na sebe zbraně narazí, zařinčí to. Zvuky boje se mění. Třeskání, sténání a křik mě povzbuzují. Chci vidět víc umírání!

„Nikdo nebude muset čekat na svou záhubu až do východu slunce,“ vmetu jim do tváří. „Jsem vaše denní hvězda, černé slunce – a toto,“ oháním se šavlemi po spárech opatřených drápy, které po mně chňapají, „jsou moje paprsky!“

Najednou mi vedle ucha něco práskne, instinktivně se otočím – příliš pozdě! Ve svém opojení jsem zapomněla na brokovnice. Projektily mě zasáhnou do hrudi, krku a spodní části tváře. Udělám dva kroky dozadu, abych nárazem neztratila rovnováhu.

Třeskne to podruhé, a mně se na poslední chvíli podaří zvednout levou ruku se šavlí před krk. Část broků narazí s řinčením do damaškové oceli, jsem zraněna na ruce, předloktí, na hrudi a ve tváři. Moje prsty už neudrží zbraň, ta padá k zemi. Najednou nevidím na pravé oko.

Z mnoha malých děr v mém těle vytryskne krev a já křičím vztekem a bolestí. Jednou rukou dotírám na soupeře, rozpůlím upíra s puškou vedví a vyháním ostatní z mlýna. Jsou zastrašení, protože se navzdory zraněním nevzdávám. Kdyby tušili, jak blízko jsou svému cíli, vrhli by proti mně všechno, co mají. Jejich zbabělost mě zachraňuje.

Z posledních sil sáhnu do mraků a vytvořím tři rychlé blesky za sebou, které dopadají přede dveře a trhají další upíry. Smečka prchá a hledá úkryt před zničující energií.

Kolena se mi třesou, zapotácím se a upadnu. Svět před mým zdravým okem se rozplývá, místnost se se mnou točí. Ztěžka dýchajíc ležím s hlavou na prknech, srdce mi pumpuje, zatímco tělo se pokouší zacelit rány. Muka jsou zlá, údy mi hoří a já se převaluji a hlasitě křičím, až mi po tvářích stékají slzy.

Najednou pohlédnu přímo do tváře Markova dárku. Mladý muž leží vedle mě a je na něm vidět, že ho to, čeho musel být svědkem, už připravilo o rozum.

Moje záchrana!

Neváhám a neotálím. Přitáhnu si ho k sobě, stáhnu mu límec svetru. Potom před sebou najednou spatřím ležet Viktora – jak si jsou podobní!

Polknu, znejistím, přítomnost a minulost spolu splývají. Nemůžu Viktora zabít! Nesmím…

Mohutným kousnutím mu otevřu krk a vysávám z poškubávajícího se muže krev. Dychtivost byla silnější.

Jaký požitek! Jaká moc mnou proudí a mírní bolest v mém těle! Slabost je zaplašena, moje rány se hojí bleskovou rychlostí a zrak se obnovuje. Životodárná tekutina mi protéká hrdlem, už nemůžu přestat – a když se po několika málo vteřinách tento sladký pramen života vyčerpá, teprve v tu chvíli vzplanou můj hlad a opojení naplno. Roztrhám každého, kdo se mi postaví do cesty.

S prskáním zvednu meč a prohlížím si svou ruku, kde se sama od sebe uzavírají poslední zraněná místa, potom vyběhnu ven, kde se upíři seskupují k druhému útoku.

Skočím přímo mezi ně. Zemřou!

Když za mými zády šikmo nade mou vzplane oheň, který se bleskurychle blíží, uvědomím si, že jsem udělala chybu. Pýcha předchází pád.

Ale moje reflexy jsou posíleny. Přinutím své tělo, aby se během vteřiny vzdalo pevné podoby, a změním se v přízračnou, průhlednou postavu.

Umbrův oheň projede skrze mě, aniž by dokázal napáchat škody. Místo toho zachvátí plameny několik útočníků, hořící a křičící se rozprchnou a ve stavu paniky je ani nenapadne, aby se vrhli do sněhu.

Nestojí mě mnoho námahy znovu se proměnit v člověka, sehnu se pro dýku a velkými skoky se přenáším po trámech podél stodoly nahoru. Rychlostí blesku stanu za umbrou, popadnu ho za zátylek a současně mu vrazím čepel dýky do srdce.

Pokouší se ve smrtelném zápase bránit a plive oheň. Zatlačím mu hlavu dolů, doprostřed zástupu soupeřů, a nechám ho chrlit plameny na ně.

Když si všimnu, že umbra ještě jednou napíná svaly a mobilizuje poslední síly, uříznu mu hlavu a shodím ho ze střechy. Z pahýlu mu šlehají poslední plameny, v záplavě jisker padá dozadu a kutálí se po zemi.

Přejíždím pohledem po prořídlém houfu. Zůstalo asi deset upírů, zbytek je mrtvý a leží zmrzačený kolem vchodu. Vypadá to pro mě dobře. Irina měla pravdu. Není jich už mnoho – a brzy nebudou žádní.

Pozvednu jednu ruku k oblakům a pátrám po nebeské síle, která se nad námi s burácením a hřměním nakupila. „Jste odsouzeni k záhubě, vyvrhelové,“ zavolám na ně, oči mi září sebevědomím. „Nikdo mi neodolá!“

Neodvažují se pohnout a zírají ke mně nahoru; potom zahajují první z nich proměnu, aby se dostali v podobě můr, pavouků a dalších zvířat do bezpečí před mou pomstou.

„Jděte k čertu!“ Nechám sjet blesk do rysa a tvor umírá v jasné záři, jeho křik zaniká v ohlušujícím praskotu energie. Zůstane po něm jen několik krvavých cárů, spálená a dýmající země v mělkém kráteru; upíry kolem rysa to připravilo o půdu pod nohama, leží omámeni ve sněhu.

Vtom mě k zemi strhne těžké tělo a na krku ucítím mohutné zuby. Zasáhne mě páchnoucí dech a koutkem oka zahlédnu dlouhou tlamu, která mě svírá a cloumá mi krkem: druhý umbra, který se na mě vrhl ve smíšené podobě vlku podobné šelmy a člověka!

Rukama mi pevně svírá paže, váha tvora mě tiskne k šindelům. Blesk mi nepomůže, proměna v sovu nebo lišku by mou zkázu jen urychlila. Tak rychle se obrací karta…

„Drž ji!“ zařve zdola upír. „Hned jsme u tebe.“

Vtom letitá střešní krytina povolí a oba letíme trhavě dolů.

S praskotem propadneme krovem, podobni tunovému nákladu prorazíme zpuchřelá dřevěná prkna seníku a padáme dál, doprovázeni kusy trosek, oblaky prachu a šindeli, dokonce vyhloubíme díru do podlahy stodoly.

V pádu se mi podaří odtrhnout umbru od svého hrdla, i když mi přitom vytrhne kus masa.

Bolest je strašná! Proudí ze mě drahocenná, teprve čerstvě dodaná krev, stéká mi pod šaty. Část sil soustředím na to, aby zahojily zranění – potom mi dopad doprostřed temnoty vyrazí dech.

Narazím do něčeho tvrdého, takřka ztratím vědomí a propadnu se o dalšího půl metru. Určitě se nalézám v prvním poschodí staré laboratoře a dopadla jsem na pitevní stůl; pomalu vstanu a zůstanu naprosto nehybná, nastražuji uši do tmy, abych zaslechla umbru.

Prozradí ho tiché smýknutí, otočím se směrem, ze kterého by na mě chtěl skočit, a padnu na kolena.

Otevřu ústa, moje spodní čelist se s prasknutím svěsí a zuby dorostou do čepelí špičatých jako jehla a ostrých jako břitva. Závan vzduchu nade mnou mi prozradí, kde se umbra zdržuje, a já chňapnu.

Mé rty cítí hřejivý porost na jeho těle, zasáhla jsem upíra do krku. Okamžitě se zakousnu, utrhnu mu krk více než ze dvou třetin a vyplivnu kus masa. Je těžce zasažen, toho musím využít.

Jeho úder mě zasáhne přímo do obličeje, stíny mu poskytují až příliš velkou ochranu. Ale podaří se mi ho popadnout za paži a přitáhnout si ho k sobě. Přijmu i další ránu, za to mu vrazím dýku do srdce a znovu mu zaryju zuby do krku. Maso mu takřka nedorostlo, bez problémů mu mohu přetnout šíji. Umbra se zhroutí.

Zapotácím se, klesnu vedle stolu na zem a šátrám po mrtvole. Je to podruhé, co musím pít upíří krev, abych sebrala sílu. Dvousečná záležitost, protože když tak budu pokračovat, zemřu na otravu. Není to dobrá výživa, ale musím to dělat, jinak zahynu v laboratoři, což by byla víc než ironie osudu.

Umbrova krev chutná ještě hůř než životodárná tekutina viesczy. Má více energie, protože tito upíři žijí jen několik týdnů, a za to dostávají od svého démonického tvůrce podstatně větší moc, ale pálí v ústech, na jazyku, v jícnu i v žaludku, který se okamžitě stáhne a chce krev vyzvracet.

Současně cítím něco, co se dá nejsnáze srovnat s opilostí, stav lehkosti, který bych si z plna hrdla užívala, kdyby zbytek mého těla nebudil dojem, že zevnitř shoří.

Tiché zvuky, které ke mně pronikají shora, mi prozrazují, že upíři právě objevili otvor v podlaze a postupují vpřed. Odhaduji, že to nebude víc než pět soupeřů, a stahuji se do kouta laboratoře.

„Je tam?“ zvolá mužský hlas.

„Nevidím ji… je tady krev!“ odvětí žena trochu tišeji. Kroky se blíží k mému úkrytu. „Oddělala umbru!“

Zacinká to, potom se v zadní části laboratoře trochu rozjasní. Zapálili jednu ze starých svítilen. „Co je tohle?“ zeptá se třetí hlas, který velmi připomíná dětský.

Vidím upírku, jak klečí vedle umbrovy mrtvoly zády ke mně a jen půl kroku opodál. Okamžitě na ni zezadu zaútočím a ostří mé dýky ochutná další srdce – ovšem jen bodnu, neříznu. Pomalu vstanu a ukážu se, rukojmí držím před sebou jako štít.

„Jste v mé laboratoři,“ prohlásím pevným hlasem. Stojí tu šest upírů, a tentokrát mezi nimi aspoň není žádný umbra; zapálili dvě staré svíce, aby získali více světla. Žaludek mi skoro hoří, ještě zdaleka nejsem ve stavu, kdy bych se mohla pustit do křížku se všemi současně. „Naposledy vám dávám šanci zmizet z mého mlýna,“ udávám takt. „Jinak bude tady vaše přítelkyně jen první mrtvou.“

Podívají se na sebe.

„Jak tě napadlo, že na ni budeme brát ohled?“ pronese upír, držící svíčku, ukáže na rukojmí a zašklebí se.

„Tak daleko naše smlouva zase nesahá.“ Druhá upírka zvedne zrezivělý skalpel. „Už dětem Jidášovým nedovolíme, aby se v této zemi usadily. Trvalo příliš dlouho, než jsme se vás zbavili.“

„Cognatio se rozsápalo samo.“ Směju se. „Kvůli mně. Takže to mně vděčíte za to, že jste se vůbec mohli dostat k moci! Jinak by váš pakt ničeho nedosáhl. Projevte mi vděčnost a vypadněte.“ Rána na krku se zacelila, cítím, jak slabost vyprchává. Znovu se ve mně vzedme pýcha a já jí nechávám volný průběh. Jak lákavě příjemné to je, být lepší než jakýkoliv jiný živý tvor, být vládkyní nad živly a žít věčně!

„Jistě. A kdybys chtěla, postavíme se v řadě na slunce a počkáme na smrtonosné paprsky.“ Upírka se skalpelem přistoupí blíž. „Ty ani tvůj přítel tuto noc nepřežijete.“

„Není to můj přítel.“ Rozříznu rukojmí srdce a odstrčím ji mrtvou na pitevní stůl. „Je to můj úhlavní nepřítel.“ Díra ve střeše mi umožní navázat kontakt s mraky a vylákat z nich další blesk. Připadá mi to snazší než předtím – zasáhne upírku, vypaří jí vlasy, kůži na hlavě i vodu v těle. Vzhůru se sykotem stoupá kouř a pára, a žena padne.

Zatímco na ni ostatní zírají, zahájím útok.

Rychleji než šíp se rozletím k nejbližší soupeřce, která stojí vedle svítilny a pozvedá na svou obranu srp.

Její pohyb je liknavý, a než může úder dokončit, rozseknu jí srdce. Zatímco se hroutí, zmocním se srpu, protože mi bude moci prokázat dobré služby.

Vymrštím ho jako bumerang proti čtvrtému sokovi a utnu mu hlavu, současně vystartuji na posledního nepřítele, přeskakuji pitevní stoly.

Krátce před tím, než se k němu dostanu, zvedne dřevěnou tyč délky paže, která kdysi byla součástí židle, a zamíří mi jí na srdce.

Už se mi nepodaří uhnout a koneckonců mi stejně nevadí, že mě improvizovaný kůl provrtá. Ukážu mu, jak málo se bojím tohoto bodce, který je dobrý na to, aby dostával z oběhu vyvrhele jako on, ale nesvede nic s aeternou!

Přesto je bolest pronikavá a před očima se mi roztančí oslepující mžitky. Srdce se mi zadrhne, když do něj dřevo vjede, ale má nezkrotná vůle mu brání, aby přestalo bít. Komory pumpují dál.

„Co k… kterému démonovi sloužíš?“ vykoktá soupeř a pustí tyč. Zírá na mě a já vidím, že tento druh strachu nikdy předtím během své existence nezakusil. „Jak tě chrání před zánikem…“

Ruka mi vystřelí dopředu, prsty se zaboří do měkkého krku a provrtají se kůží do masa. Špičky se zanoří do tepny a já cítím, jak je obtéká krev. Srdce mu divoce tluče. Zavrtím hlavou, zrzavé vlasy mi spadnou do čela. „Sloužím dobru, ne peklu.“ Moje ruka stiskne, svírám mu hrdlo a průdušnici zevnitř. „To je ten rozdíl mezi námi dvěma.“ Žebry mu projede můj nůž a znovu zmařím nemrtvý život.

Bez povšimnutí odhodím mrtvolu do rohu laboratoře, potom začnu stoupat vzhůru.

Musím se podívat, co Marek natropil na věži, a nic si nepřeju víc, než abych ho spatřila mrtvého. Současně příliš nepochybuji o tom, že tomu tak nebude. Vždycky býval dobrým bojovníkem. Pokud to nezvládli upíři, udělám to já. Kvůli Viktorovi, tomu starému i novému.

Stoupám z hlubiny jako zapuzená bohyně z podsvětí, ze tmy do běsnící bouře.

Opustím kymácející se budovu a stanu uprostřed silného náporu živlů, který vybičovává sníh do výšky a rozviřuje ho; stodola sténá a nebezpečně vrže, šindele a trámy se uvolňují, slyším rachocení a třeskot úderů.

Do trosek mlýna stále znovu narážejí blesky. Marek se asi musí bránit proti přesile. To se mi velmi zamlouvá.

Hodím dýku tak, že přistane na stropě věže. Pomocí svých schopností učiním tělo průhledným a lehkým, mocný vítr se mnou několikrát obkrouží věž a současně stoupám výš a výš.

Kloužu podél stěn, po nichž stéká krev a částečně už zamrzla. Shora vidím, jak můj bratr právě skolil posledního soupeře a hned poté mu uřízl hlavu; potom klesne na překocenou polici a upustí meč, vyčerpaný a bez síly.

Marek přišel o levou paži a jeho tělo připomíná jednu velkou ránu. Šaty jsou roztrhané, rozervané nesčetnými útoky. Knihovna je plná částí mrtvol i celých těl; odtud krev, kterou jsem viděla během letu vzhůru.

Bouře velmi rychle polevuje, vločky se vracejí zpátky na zem a pokrývají bojiště.

Vycítí, že jsem blízko, a zvedne hlavu. „Vím, že jsi tady,“ zvolá. „Můj úkol byl splněn.“ Dotkne se pahýlu paže, z něhož prýští životodárná tekutina. „Nemám sílu, abych si vyléčil zranění.“ Na okamžik zavře oči a polkne. „Cena za stáří. Cena za mé experimenty.“

S každým slovem podléhá víc a víc záhubě. Nasměruju vítr tak, abych přistála na zbytcích stropu. Zvednu dýku a přiskočím k němu. Tři kroky od něj dopadnu do chaosu. Mé rty zůstávají němé, prohlížím si mrtvé, jimž usekal hlavy.

Opře se o druhý regál. „Neslíbil jsem ti snad, že ty vyvrhele porazíme, Skyllo?“ zeptá se s úsměvem. Jeho vlastní krev a krev nepřátel ho potřísnily skvrnami a stříkanci, takže to vypadá, jako by ho ostřelovali červenou barvou z pistole na stříkání laku.

Dřepnu si vedle rozpůlené upírky a otočím ji na záda, abych se jí podívala do tváře. Patřila k nexům, jak poznám podle rozdrásaných rtů a zubů. „Určitě někteří unikli,“ řeknu mu. „Naše vítězství podnítí další upíry k tomu, aby se nám postavili a chtěli zvítězit. Kdo nás porazí, sklidí nesmrtelnou slávu a dostane se mu od jeho pána těch nejdrahocennějších darů.“

Marek pomalu přikývne a pozoruje poletující vločky. „Nikomu se to nepodaří.“

„Hodně úspěchů.“

„Co…“

„Každopádně já tady nebudu, až přijdou. Pokud přijdou. Zničili jsme jich tolik, sotva ještě nějací zbyli. Smlouva jim přinesla smrt.“ Vstanu. „Stejně zemřeš.“

Otevře ústa, nedokáže nic říct, musí se nejdřív vzchopit. „Skyllo, přece jsme to dokázali! Dosáhli jsme…“

„To ty jsi chtěl něčeho dosáhnout, ne já.“ Vydám se k němu. „Od počátku jsi ze mě chtěl udělat skutečné dítě Jidášovo, které je stejně falešné a prolhané jako všichni v cognatiu – kromě našeho otce.“ Mé kroky jsou pomalé, představuji si, jak drtím jeho úmysly svými podrážkami. „Připravil jsi mě o starý život, probudil jsi ve mně nenávist a temnotu, abys mě dostal k mlýnu a ukázal mi, čeho můžu být schopná, pokud to dopustím. A ty si opravdu myslíš, že ti splním nejhoroucnější přání?“ Ukážu na jeho pahýl. „To je jen počátek tvého trestu.“

„Vždycky mi šlo jen o cognatio, které jsi ty zničila.“ Marek dýchá rychleji, zorničky má rozšířené, tu a tam se mu zakalí. „Necháš znovu povstat děti Jidášovy. Je to tvoje povinnost!“ Poznává mé odmítnutí a pokouší se napřímit, ale je příliš slabý. „Copak nevidíš, jakou šanci jsi dostala? Můžeš vytvořit cognatio podle svých představ! Podle svých hodnot… pro mě za mě podle těch, které vyznávali otec a jeho družka.“ Marek změnil taktiku. Protože se nedostal dál apely, zkouší to vábením. Prosebně natáhne ruku. „Prosím tě, založ znovu cognatio!“ Hlava mu klesne zpátky, tlumeně udeří do dřeva. „Prosím,“ žadoní. „Prosím, Skyllo.“ Mlčí a zápasí s bolestí. Zima kolem nás ochlazuje i mě a mou mysl. Jasné myšlenky se vracejí a ukazují mi výhody nového cognatia. Byla bych Iškariotským, stanovovala pravidla a mohla bych nechat své nesmrtelné děti bádat, aby sloužily lidstvu. Tak jak by si to přál můj otec.

Potom před sebou znovu spatřím staré tváře pokrytců… a Hendrika Lobitsche. Jak bych mohla zabránit tomu, aby se jedno z mých dětí, které by mohlo vstoupit do cognatia, potají nevyvinulo stejně jako on? Jak by bylo možné oddělit od sebe v cognatiu ty, kteří se mnou sdílejí stejný názor, a ty, kteří to jen předstírají?

„Nikdy,“ odvětím pevně. „Zemřeš s tímto vědomím: Všechny tvé plány ztroskotaly, Marku. Žádné cognatio, žádné děti Jidášovy… a já si sama vezmu život. Tak nebo tak skončím v pekle.“

„Ne,“ zvolá a jeho předstíraná vlídnost mizí jako kouzelným proutkem. Předvádí grimasu démona, jemuž náležíme. „To nemůžeš! Tvoji potomci…“

„Už žádné děti nemám,“ přeruším ho. Zatím je to lež – ale nemusí jí zůstat dlouho. „S mou smrtí linie zanikne.“

Marek na mě zavrčí. „Tahle linie…“ Tělem mu projde škubnutí – ale v tomtéž okamžiku světlo v jeho zornicích vyhasne. Hlava s otevřenými víčky mu klesne na stranu.

Marek je mrtev.

Prohlížím si ho a cítím…

…necítím nic.

Není tady už žádný hněv, žádná nenávist k němu. Je mi lhostejný. Lhostejnost je to nejhorší, co můžete někomu udělat, i po jeho smrti. Tím beze zbytku umírá a upadá v zapomnění. To se má stát i s ním.

Vločky se snášejí na Markovu tvář a už netají. Když je upír mrtev, vyprchá teplo spolu s duší z těla. Tam, kam jeho duše putuje, bude dostatečně potrestána. Žádný démon není přívětivý ke svým služebníkům.

Zadívám se k východu, kde se už rýsuje jasné hvězdnaté nebe, a bouře ztratila svou sílu.

Ale musím na západ.

XXIV. kapitola

31. prosinec 2007

Německo, Sasko, Lipsko, 21.57

Stojím v ulici Karla Liebknechta, šikmo naproti domu, za jehož okny bydlí Elena a Emma.

Brzy započne nová doba, a tím nemyslím začátek roku 2008.

Nová doba pro mě.

Markova slova a to, k čemu mě lstmi přiměl, po sobě zanechaly stopy, ale ne takové, v jaké bratr doufal.

Došlo k pravému opaku.

I když jsem se odvážila s novým účesem a novými dokumenty vrátit do města, není to už to samé, když kráčím zasněženými ulicemi.

Pořád Lipsko miluju, a když jsem se předtím courala vnitřkem památníku Bitvy národů, abych si naposledy prohlédla sochy, měla jsem v očích slzy.

Byly to moje poslední návštěvy míst, která mi přirostla k srdci. Nikde jinde nenajdete podobné místo jako Mořicova bašta, spoustu krásných zadních dvorků a pasáží.

Představuji si, že Lipsko možná bude docela šťastné, až z něj odejdu. Potulovala jsem se po městě víc než sto let, viděla jsem ho růst a částečně zanikat. Vzkříšené z trosek, ohlodané žraloky obchodujícími s nemovitostmi, a přece zachovalé s vlastním svébytným charakterem a šarmem. Zanechala jsem tu stopy, bděla jsem nad svými dětmi, vraždila se slzami v očích a proklínala svůj osud.

Marek mě chtěl navnadit novým osudem: zmrtvýchvstáním dětí Jidášových.

Naprostý nesmysl.

Strávila bych kontrolou cognatia víc času než bádáním a konáním dobra, jak bych si bývala přála. Kromě toho vím, že mé slavné doby učence jsou dávno pryč.

Už po roztržce s dětmi Jidášovými jsem zůstala u teorie a omezila se na dopisování si s chytrými hlavami příslušné doby. Nikdy se nikdo nedozví, kolika slavným mužům a ženám jsem z dálky pomáhala s objevy a vynálezy. Vždycky jsem o tom mlčela a vyžádala si od každého z nich slib, že ponechají mou existenci v temnotě. V pravém slova smyslu.

Nepoužívala jsem ani své zvláštní schopnosti. Odložila jsem všechno, co mi připomínalo můj starý život Skylly.

Byla to chyba, jak tvrdil Marek?

Těsně kolem mě projede autobus a postříká mi lem kabátu sněhovou břečkou. S nadávkami couvnu dál od okraje vozovky. Asi by bylo lepší, kdybych dlela myšlenkami v přítomnosti, místo aby se mi zatoulávaly do minulosti.

Pozoruji muže, který drží za ruku malé děvčátko a prochází se s ním po špatně odházené cestě. Usmívá se na ně, zatímco ono poskakuje od jedné malé hromádky sněhu ke druhé a kope do nich.

Marek mě nikdy nechápal. Hledala jsem klid, pokojnou existenci a lidský úděl: vychovat dítě, o které jsem byla připravena. Podařilo se mi to teprve napodruhé, poté co jsem měla aféru s Viktorovým otcem.

Dnes, když se ohlížím zpátky, už moudřejší, mi mé chování v oněch letech připadá pošetilé a sobecké, i když jedna moje část stále nelituje toho, že jsem přivedla na tento svět potomky.

Ne všichni se stali zrůdami a psychopaty; někteří žili normální, klidný život, další vynikli coby badatelé a vědci. Neuvěřitelné, jak se dědí nadání – a nejen vady.

Natáhnu hlavu do chladného větru a vdechuji směs čistoty, výfukových plynů a dalších pachů. Lipsko má naprosto osobitou vůni. Město mi bude velmi chybět…

Můj PDA pípne a já ho vytáhnu z kapsy kabátu. 22.30, ještě půl hodiny, než budu muset vyrazit.

Moje kroky povedou dál na západ, k Atlantiku. Do francouzské vesnice v jižní Bretani, která mi už jednou poskytla přístřeší. Je to tam tak jiné než v Lipsku – a stejně nedostižné.

Těším se, že budu sedět u moře, pozorovat vlny a naslouchat věčně stejným zvukům. Budu si olizovat sůl ze rtů. Ochutnávat svobodu – a ocitnu se oceánu tak blízko jako nikdy předtím. Bude to bolet, až vstoupím do vod a zaniknu v nich, ale lepší smrt si nedokážu představit. Věčné moře mě beze zbytku rozpustí, nic po mně nezůstane. Žádná mrtvola, žádné otázky, prostě zmizím.

Ťuknu na PDA a vyvolám si seznam. Ten nejtěžší úkol mě teprve čeká.

Počkám, až se budu moci bez nebezpečí mihnout přes silnici, a vydám se ke dveřím domu; pravou rukou se natáhnu ke zvonkům a stisknu jich celou řadu současně. Hned potom mi jeden z nájemníků otevře.

Aniž bych způsobila sebemenší hluk, vklouznu dovnitř a zavřu dveře tak tiše, že je nikdo neslyší zapadnout. Po minutě začnu nehlučně vybíhat schody, až se ocitnu v poschodí, kde bydlí Elena s Emmou.

Nebo lépe řečeno: kde brzy nemají v úmyslu bydlet.

Naplánovaly si stěhování a přemisťují se dál od Fricka, aby je nechal na pokoji.

Víc ulehčit mi to už nemohou.

Jejich jména jsou vytvarovaná ze slaného těsta a zavěšena na rám, pohupují se na nich dvě vánoční baňky a nade dveřmi visí větvička jmelí. Jako loni.

Marek mi hrozil, že když ho nebudu následovat do Bělehradu, nic po mně nezbude. Hrozba bez skutečného nebezpečí. Když po mně nic nezůstane, tím lépe.

Elena a Emma jsou mými posledními potomky a stejně jako jejich početní předci v sobě nosí vrozenou dispozici stát se upírem. Před odjezdem jsem se nedokázala přimět k tomu, abych je zabila, ale teď…

Zírám na dveře a nehýbám se.

Bude to spravedlivé, když teď vejdu dovnitř a uřežu jim hlavy? Ani jedna z nich se nijak nápadně neprojevuje, jsou ztělesněná přívětivost. Elena vykazuje známky velkého matematického talentu, což je příslib budoucí vědkyně. Ale jiný hlas mi říká, že stejně tak ji zítra může přejet autobus a ona vystoupí z hrobu a změní se ve vraždící bestii, která se postará o rozruch. Bestii, jakou jsem kdysi bývala já.

Udělej to, volá ve mně rozum, zatímco svědomí mlčí. Asi už toho vidělo příliš, než aby se ozvalo. Zúčtuj se starým životem. A nezanechej po sobě nic.

Zvednu ruku, stisknu zvonek. Z místností za dveřmi ke mně pronikne melodický tón, potom zaslechnu rychlé kroky. Dveře se otevřou a já hledím do Eleniných překrásných očí.

Když mě uvidí, zarazí se. „Ano?“ Na sobě má světle zelený svetr, k němu černé legíny a domácí bačkory s tygřími drápy; dlouhé hnědé vlasy si zapletla do dvou copů, které jí vpravo a vlevo odstávají od týla.

Je to moje vlastní krev. Nepotřebuji se dívat dlouho a rozeznávám v její tváři podobnost. Je to lícní partie, která později získá stejnou výraznost jako u její matky.

„Ahoj,“ pozdravím přátelsky a dřepnu si. Mám dojem, že mám chraplavý hlas. „Je tvoje matka doma?“

„Ano. Mám ji zavolat?“ Obrátí se dozadu. „Mami, u našich dveří je nějaká paní. Chce s tebou mluvit.“

„Už jdu,“ zavolá Emma z kuchyně. Znám byt jako své boty, takže mohu přesně určit místo, odkud se ženin hlas ozývá. Zašustí papír, možná právě balí hrníčky a talíře ke stěhování.

Elena se na mě znovu podívá. „Copak si přejete?“

„Chci se na něco zeptat.“

Trochu přivře dveře. „Ale my nic nekupujeme.“

Usměju se. „Neměj strach. Nejde o…“

Dveře se zase trochu víc pootevřou a objeví se Emma. „Ano, prosím?“ Tázavě se na mě dívá.

Pomalu se napřímím. Emma je o půl hlavy vyšší než já, jak to bývá u většiny dnešních žen. Za mých časů holt lidé nebyli tak vysocí. „Dobrý den, paní Karková. Bydlím pár ulic odtud a často tady kolem procházím. Všimla jsem si vašich hezkých obrázků na oknech,“ vysvětluji s úsměvem. „Nemějte mě za vlezlou, ale bylo by možné si je prohlédnout zblízka? K smrti ráda vyrábím podobné věci.“

Emma se uvolní a současně se cítí polichocena. Protože ji velmi dobře znám, vím, že mě pozve dál. Je v tomto ohledu prostě příliš přívětivá. „Ach, ještě že jste nepřišla později. Stěhujeme se, a díky tomu zmizí i obrázky z okenních tabulek.“ Odsune Elenu stranou, abych mohla vstoupit. „Pojďte, vysvětlím vám, jak jsem je udělala.“

Překročím práh – poprvé, co jsem v jejich bytě a ony nespí nebo nejsou pryč. „To je od vás opravdu velmi milé.“ Předstírat v důvěrně známém prostředí, že jste tam poprvé, není vůbec tak snadné a já se musím velmi ovládat, abych se neprozradila.

Emma mě vede do obývacího pokoje, kde se ve vzduchu vznáší vůně cukroví a vánoční jedličky. „Nevšímejte si toho bince,“ pronese lehce na rozpacích a protahuje se kolem lepenkových krabic, které tu postávají, navršeny na sebe. Zavede mě k oknu a sejme obrázek, na němž je věž.

Připomíná mi větrný mlýn.

„Je to v zásadě technika vystřihování nůžkami,“ spustí a vysvětluje mi, které vrstvy je třeba jak přeložit přes sebe, jaké nárysy jsou potřeba a spoustu dalších věcí.

Nesleduji její výklad, místo toho jí poprvé hledím zblízka do tváře, aniž bych se musela skrývat. Její původ se nedá zapřít. Upřu pohled na její rty, které se bez ustání pohybují, sklouznu po nose k očím. Představuji si, jak budou vypadat slepé a mrtvé, až s Emmou skončím. Bezduché.

Mohutně přikyvuji, pravou ruku zasunu pod kabát na záda a předstírám, že si podpírám kříž. Prsty sevřu rukojeť dýky.

Půjde to rychle, slibuji Emmě v duchu. Nic neucítíš. Přemýšlím, jestli ji snad předtím nemám omráčit tvrdou ranou do spánku a teprve potom ji probodnout. Svou dceru, následovnici mnoha generací, které vzešly z mého těla…

Najednou Emma svůj zanícený výklad přeruší. „Promiňte, ale po celou dobu mám pocit, že vás znám,“ přizná.

„Já… velmi často procházím kolem vašeho domu,“ vymlouvám se.

Ale Emma zavrtí hlavou. „Ne, je to nějak…“ Hledá správná slova.

Elena mě celou tu dobu sledovala. Stojí se založenýma rukama přede mnou a neochvějně si mě prohlíží. „Jste si velmi podobné,“ usoudí po skončení podrobné prohlídky. „Mohly byste být sestry.“

Emma se na mě zprvu udiveně podívá. Ale potom přikývne. „To bude ono! Všimla jsem si toho už předtím, když jsem otevřela dveře.“

Musím polknout. „Znáte teorii, podle které má každý člověk na světě někde svého dvojníka?“

Zasměje se. „Ano, o tom jsem už taky slyšela.“ Pohladí Elenu po vlasech a přitáhne si ji k sobě. „Ale trochu divné to je, nemyslíte?“ dodá. „Chci říct, že si jsou dva naprosto cizí lidé tak podobní, a navíc žijí ve stejném městě…“

Přitakávám. Svírám jílec dýky tak křečovitě, až materiál tiše skřípe. Mezitím už nedokážu jasně uvažovat. Bodnout, nebo ne, bodnout, nebo ne. „Ano, divné to je,“ souhlasím a hlas mi zní opravdu chraptivě. Po několikerém hlasitém odkašlání je to zase lepší.

Emma si mě prohlíží bedlivěji. „Povězte mi, třeba jsme přece jen vzdálené příbuzné. Pocházíte z Lipska?“

„Ne,“ prchám okamžitě z pasti, do níž mě nevědomky manévruje. „Ne, moji předkové jsou z východu.“

„Dál na východ než Lipsko už skoro nic není,“ zasměje se.

„Ale ano. Srbsko.“ Připadá mi, jako bych propásla vhodný moment, kdy jsem měla udeřit. Zase je tady, to sílící svědomí.

Elena se podívá na hodiny. „Nemusíme brzy vyrazit, mami?“

Emma vypadá vylekaně. „Ach, to je hodin! Musíme se ještě převléct, na oslavu dnes večer.“ Rozhodně mi vtiskne do ruky obrázek z okna. „Tady, vezměte si ho. Nechte si jej.“ Emma se střetne s mým pohledem. „Moc mě mrzí, že jsme se seznámily teprve teď. Vypadá to, jako bychom měly pár věcí společných.“

„Kampak se stěhujete, paní Karková?“

Váhá. „Nechápejte to špatně, ale raději bych vám to neprozrazovala,“ řekne pak. „Můj bývalý je trochu neodbytný chlap, a klidně bych se od něj nadála, že mě nechává sledovat, a později by se vás mohl vyptávat na mé nové bydliště.“

„To je v pořádku,“ prohlásím přívětivě. „Škoda, že to vám dvěma spolu nevyšlo.“ Kývnu na Elenu. „Pro dítě není nikdy dobré vyrůstat bez otce.“

„Je to idiot,“ poznamená Elena stručně.

Emma i já se musíme smát a pouto mezi námi proti mé vůli dále sílí.

„Udělejme to takhle,“ navrhuje Emma. „Odjedeme z města až za tři dny. Pokud se do té doby ještě jednou náhodou setkáme, budeme to brát jako znamení osudu a zajdeme si na kávu, abychom zjistily, zda to jsou opravdu všechno náhody.“ S úsměvem ke mně napřáhne ruku.

„Domluveno.“ Stisknu ji a nedokážu skrýt, že se mi třesou prsty. Stále mám ruku na zádech, na noži.

„Doprovodím vás ke dveřím,“ řekne Emma a protáhne se kolem mě. Mám dojem, že dokonce používá podobný parfém jako já.

Elena kolem mě poskakuje, zatímco kráčím za její matkou ke dveřím, a prohlíží si mě ze všech stran. Než mohu paži nenápadně odtáhnout a nechat kabát hladce sklouznout přes dýku, uvidí zbraň, ale neříká nic; místo toho si ji s velkou zvědavostí prohlíží a vidím jí na očích přání prohlédnout si blíže můj doplněk a dotknout se ho.

Znám ten pohled!

Od dívky, která před více než třemi sty lety poprvé v životě spatřila janičáře, jenž přišel k nim domů a připravil ji o matku.

Elena ke mně ostýchavě vzhlédne. Ví, že tak velký nůž není obvyklý a že dnes jen velmi málo lidí nosí podobnou zbraň. Jsem nejspíš první člověk, kterého vidí takto vybaveného.

Nejpozději v tuto chvíli je třeba učinit rozhodnutí.

Emma jde přede mnou, otočená ke mně zády, důvěřuje mi, milé ženě ze sousedství, které darovala obrázek. Bylo by snadné, tak snadné ji zabít.

Podívám se na Elenu, přitisknu si ukazováček na rty a mrknu; dívka přikývne.

V tu chvíli se Emma otočí. „Přeji vám všechno nejlepší… a hodně štěstí v novém roce.“

„Já vám také.“ Znovu si dřepnu před Elenou a natáhnu k ní ruku. „Tobě přeji, abys tam, kam se stěhuješ, našla spoustu nových přátel.“

Vědoucně se usměje. „Určitě,“ prohlásí a drze se zašklebí. Poškubává očima, dívá se tam, kde tuší dýku. „Veselý nový rok.“

„Děkuji, Eleno.“ Vyjdu na chodbu a oběma zamávám. Zůstanou stát na prahu, dokud nesejdu na první odpočívadlo schodiště a nezmizím z jejich zorného pole; potom dveře slyšitelně zapadnou do zámku.

Zastavím se a vyhlédnu z malého okénka, opřu se o zábradlí. Vypadá to, že se k tomu nedokážu přinutit. Malá rodina stále žije. Moje rodina…

Nejsem janičář. Nepřipravuji malá děvčátka o mámy a nenechávám je pak navíc ještě umřít.

Jsem aeterna a upír. Obojí mi pomůže znovu se ujmout starého úkolu, ať bude trvat jakkoliv dlouho: pozorovat své potomky a chránit je před tím, aby se stali takovými tvory, jako jsem já.

Pomalu scházím dolů po schodech.

Mé nitro zalévá spokojenost a rozhoduji se, že Elenu a Emmu už zítra zase potkám. Samozřejmě čistě náhodou.

Vyjdu ven do studeného větru, který vane Lipskem a přináší s sebou nový rok.

Hřmí a rachotí, nad městem se schyluje k jedné ze vzácných zimních bouřek. Poryvy větru mi tisknou k tělu kabát a já cítím sešit se svými zápisky, který nosím ve vnitřní kapse. Příběh Skylly by mě následoval do Francie a do vod Atlantiku.

Zamyšleně kráčím ulicí, vytáhnu knížku a pohladím vazbu. V zásadě je hotová, vypsala jsem se ze všeho.

Listuji volnými i pevnými stránkami. Potom je rychlým pohybem vytrhnu a sevřu hromádku papírů v ruce.

„Dokončeno,“ řeknu tiše a vyhodím stránky vysoko do vzduchu.

Není pro mě problém poručit větru. Zmocní se poznámek, povlává jimi kolem a odnáší je s sebou vysoko do černých mraků; tu a tam spadnou jednotlivé listy, ale přistanou ve sněhové břečce a ztratí čitelnost. Inkoust se rozpije, příběh zmizí a rozplyne se. Jako Skylla.

Nad budovou stanice MDR se zablýskne, hned potom se ozve hrom. Takové počasí na Silvestra, ohňostroj živlů!

S úlevou hodím teď už zbytečné desky do nejbližší popelnice. Moje setkání s Markem mi ukázalo, že má smysl používat upířích schopností. Popírání mi ničím neprospělo a od nynějška se budu častěji rozpomínat na svou skutečnou podstatu a po nocích létat s větrem po světě – jen abych ráno byla zase u Eleny a u Emmy.

Pokud nad tím správně přemýšlím, uplynul i čas Theresie Sarkowitzové. Dopřeju jí klidnou smrt.

Podle všeho je znovu správný okamžik na nové dokumenty a nové jméno. Nebo raději staré.

Jitka je hezké.

Jitka ze Schwarzhagenu?

Naproti mně jde muž. Je to Frick, Emmin bývalý manžel, a jeho samolibý pohled se mi pranic nezamlouvá. Nejspíš připravil další úder ve věci svěření do výchovy a chtěl by ho opravdu uvést do praxe ještě v těchto hodinách.

Jsme od sebe asi dvacet metrů, ještě mě nepoznal. Jinak je ulice – až na pár zaparkovaných aut – liduprázdná.

Bdím nad svou rodinou, vždycky jsem to tak dělala. Rok 2008 má pro ni začít dobře a následující roky by měly být ještě lepší.

O to se postarám.

Moje pravá ruka sklouzne k rukojeti dýky, druhá paže se už zvedá, aby stáhla dolů lem vlněné čepice – vtom se zarazím. Nechystala jsem se snad rozpomenout se na své silné stránky?

Nepotřebuji nůž.

Zvednu levou paži k nebi.

Pulzuje ve mně energie nebes a černý opar nade mnou se podřizuje mé vůli. Usměju se. Následující dva blesky budou mít velmi zvláštní cíl a udeří dvakrát do stejného místa.

Pro jistotu.

Doslov autora

Kniha o upírech, a to zcela bez Draculy, jak jsem slíbil. Vlad Tepes byl možná mnohým, ale jedním dozajista ne: upírem.

Napsal jsem Děti Jidášovy také proto, abych zúčtoval s obrazem upíra, jak se lidem vryl do paměti od časů Draculy.

Stejně jako v případě vlkodlaků v Ritus a Sanctum jsem i v tomto díle využil skutečných událostí z let 1731 a 1732 a dal jim nové pozadí.

Kdo bude sám trochu pátrat, objeví spoustu historických postav, počínaje plukovníkem D’Adornem a konče lékařem pro nakažlivé choroby Glaserem. Spisy týkající se událostí v Medvegii leží dodnes ve vídeňském dvorním archivu – protože tyto vyšetřovací komise opravdu existovaly.

Existovali i upíři?

Jisté je: Na Balkáně a ve východní Evropě se pro stejné bytosti vyskytuje nesčetné množství označení: vampýr, vapir, vepir, vupir; kromě toho lampir, upir, upyr, upior, upierzyc a wapierz; dále vieszcy, murony nebo priccolitsch, nesmíme zapomenout na wukodalaka, vurkulaka, tenac nebo tenjac a mnoho dalších. Druhy a jména upírů jsou stejně rozmanité jako jejich chování. Přinejmenším v etnografii.

Pro některé přinese tato kniha záplavu informací – ve skutečnosti jde jen o drobný vhled do všeho, co se upírům přisuzuje nebo jak se proti nim dá bránit.

Zanechali své stopy v dějinách: Poprvé se pojem „upir“ objevil v roce 1047 po Kristu na severozápadě Ruska, v okolí Novgorodu. Bylo to jméno jednoho z tamějších knížat, který se jmenoval „upir lichyj“; v západním Rusku se navíc nacházejí obce, které se nazývají „Upiry“ nebo „Upirov“, a obyvatelé se holedbají tím, že pocházejí z upírů.

Kořeny víry v upíry ovšem sahají až daleko do antiky a spočívají na právě tak jednoduchém jako archaickém zjištění, že živá bytost musí bez krve zemřít.

Odtud je krev čímsi mocným – v mnoha kulturách sídlem duše – a démoni, kteří mají na tuto zvláštní tekutinu políčeno, jsou extrémně nebezpeční. Nemají spadeno jen na život. Po zavraždění člověka upírem přejde tento na stranu démonů. Záchrana odtamtud je v podstatě vyloučena.

Také v knize naznačená rozprava mezi různými učenci, duchovními a filozofy o fenoménu nemrtvých opravdu existovala. Ve čtyřicátých letech osmnáctého století přešla hlavně církev do protiútoku a její autoři psali stále znovu a znovu o nesmyslnosti víry v upíry.

Ale to samo o sobě nestačilo. Volání po zákonném zákazu vrchností pořád sílilo, až nechala císařovna Marie Terezie předtím tak intenzivně a s velkým zájem diskutovaný vampyrismus, respektive veškeré přečiny na mrtvolách, zakázat.

Formální zákaz upírů byl poprvé vydán v roce 1755 a znovu pak v roce 1766 v „Constitutio Criminalis Theresiana“. Proti upírům se už nepostupovalo pomocí kůlu a hrobníkovy lopaty, nýbrž prostřednictvím paragrafů a duchovní a lékařské osvěty. Byly zakázány rituální soudy, zavedena úřední ohlašovací povinnost takových událostí, odstraněno placení úředních komisí a zrušeny finanční stimuly vyšetřování a exekucí upírů. Bez náhrady výdajů se už tato nechutná práce nevyplácela.

Kolem roku 1770 už bylo na vampyrismus nahlíženo jako na vyřešenou hádanku a kuriozitu. Lékaři poskytli racionální vysvětlení pro záhadné umírání a události.

Nastal klid, i když upíři nebyli nikdy úplně zapomenuti, ovšem pak Bram Stoker napsal svůj román Dracula. Použil součásti tradiční víry v upíry, přidal historickou postavu Draculy, přimísil popisy z cestopisů a jako zvláštní koření dodal motivy jiných, starších spisovatelů píšících o upírech. Úspěch a fascinace Draculou a všemi upíry vydržely až dodnes.

Ostatně, historický Dracula byl – pokud uvěříme současnému podání – Turky po bitvě stať. TO žádný upír nepřežije.

Výzva narýsovat reálně historický kontext osmnáctého století a zabudovat ho do příběhu mi byla při psaní této knihy zdrojem velké zábavy. V žádném případě nevylučuji, že se budu upíry dál zabývat. Na to jsou příliš mnohostranní a záhadní.

Můj upřímný, opravdový dík patří skupině testovacích čtenářů Nicole Schumacherové, Sonje Rütherové, Tanje Karmannové, Carine M. Heitzové a Florianu Haverkampovi.

Nesmím zapomenout ani na Ralfa Reitera, Timothy Sonderhüskena a nakladatelství Knaur.

Markus Heitz, podzim 2007

Obsah

Prolog

1. kniha Dívka

I. kapitola

II. kapitola

III. kapitola

IV. kapitola

V. kapitola

VI. kapitola

VII. kapitola

VIII. kapitola

IX. kapitola

2. kniha Aeterna

X. kapitola

XI. kapitola

XII. kapitola

3. kniha Odhalení

XIII. kapitola

XIV. kapitola

XV. kapitola

XVI. kapitola

XVII. kapitola

XVIII. kapitola

XIX. kapitola

XX. kapitola

XXI. kapitola

XXII. kapitola

4. kniha Smrt

XXIII. kapitola

XXIV. kapitola

Doslov autora

Markus Heitz

Děti Jidášovy

1. vydání

Německý originál Kinder des Judas

vydaný Droemersche Verlagsanstalt Th. Knaur Nachf. GmbH & Co.

Překlad Svatava Kretková

Obálka Lukáš Tuma a Yaroslav Gerzhedovich

Jazykový redaktor Jiří Popiolek

Odpovědný redaktor Libor Marchlík

Vydalo nakladatelství FANTOM Print

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint